Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 13 - Hrobka královny ze Sáby

1

Ženu stojící ve výklenku halil jemný závoj polostínu a vůně, která mi připomínala vyvětralé koření.

“Růži, pane?” zeptala se. Její hlas se podobal tajemnému šeptání, které jakoby zesiloval skrytý reproduktor.

Zavrtěl jsem hlavou.

Její pohled těkal kdesi nade mnou. Obličej rámoval tmavý těsně uvázaný šátek. Po stranách splýval na dlouhý kabát nebo jemu podobnou část oděvu, která činila postavu velmi štíhlou.

Pokoušel jsem se číst v jejím obličeji. Byla stará

či mladá? Kdoví. Její stáří se nedalo odhadnout.

“Vy máte růže?” otázal jsem se.

“Ano, pane.” Přistoupila blíž. Objevila se ruka, která se dosud ukrývala v rukávu kabátu. Žena se opřela o stůl. Vpravo ode mne hořela lampa. Její světlo skomíralo a neúspěšně bojovalo se stíny, které je obkroužily jako noční můry.

“Kde je máte?” chtěl jsem vědět.

“Okamžik.” Vypadalo to, že se ta osoba každou chvíli zřítí na kulatou desku stolu. Vtom sáhla vedle a zhroutila se. Přiskočil jsem, abych ji zachytil. Avšak přidržela se židle a posadila se na ni. “Děkuji, pane,” řekla. “Děkuji. Není třeba. Už budu v pořádku.”

Stále jsem ještě neobjevil ani stopu po květinách. Jestli u sebe skutečně měla květiny, musely být ukryty pod dlouhým kabátem.

Ale chtěla mi opravdu prodat růži? Nebyl jsem si příliš jistý. Výraz v obličeji ženy napovídal, že je ovládaná nějakou tajemnou silou.

“Nechtěla byste se něčeho napít?” vyptával jsem se. “Možná by vám přišla vhod sklenice minerálky. V tomto podniku to určitě nemůže být problém.”

“Ne, pane.” Žena na mne krátce pohlédla.

Nemohu s jistotou říci, zda její oči vypadaly mladě. Každopádně se v jejích tmavých zorničkách skrýval život. Neklidný život, možná dokonce strach.

V této kavárně či spíše čajovně sestávající z četných výklenků jsem neseděl bezdůvodně. Jedna stará známá jménem Jenna Jensenová, archeoložka a historička, mě požádala, abych sem zašel. S doktorkou Jennou Jensenovou mne spojovala dlouholetá spolupráce. Jednalo se přitom o případy, které se vynořovaly ze vzdálené historie a nezasahovaly pouze oblast magie a vzniku legend. Vždy se jednalo o jednu určitou osobu. Byla velkou historickou záhadou. Královna ze Sáby.

Kdo byla, odkud přišla, zda skutečně existovala, kde ležel její hrob to všechno bylo ve hvězdách. O tom jsem mohl jenom spekulovat. Ale Jenna se vyznala. častokrát otevřeně odkazovala na královninu hrobku. Kromě toho jsem ji chtěl znovu uvidět.

V případě královny ze Sáby jsem stále ještě zachovával neutralitu. Jinak však smýšleli její nepřátelé, k nimž se nepochybně řadili vlkodlaci, v čele se svou novou vůdkyní Morganou Laytonovou.

Provedli to tehdy, když se Jenna vydala hledat hrobku královny, aby mladou ženu odvrátili od jejího úmyslu. Předtím zabili jejího pomocníka. Královna ze Sáby k tomu byla dostatečným důvodem.

Měl s tím něco společného výraz obličeje této ženy a její otázka, zda chci růži?

Byl jsem si téměř jistý kladnou odpovědí, protože při popisu růže mi něco svitlo hlavou. Královna ze Sáby měla také co dělat s růží. Nemohl jsem si jenom v tomto okamžiku uvědomit, čeho se to týkalo. Ani jsem o tom nechtěl přemýšlet, protože mě rozptylovalo vzezření cizinky. Jestliže ode mne něco očekávala, musela se o tom sama zmínit.

V jejím obličeji bylo jen stěží možno rozeznat ústa. Měla velmi bledé rty. I když se usmívala, pohybovaly se pouze koutky úst.

“Mluvila jste o růži, kterou jste mi chtěla prodat.

Co je s ní?”

“Ne prodat věnovat.”

“Ach, to mě těší.”

“Proč?”

“Kdo vám v dnešní době něco věnuje?”

“Občas se to stává.”

“A vy patříte k lidem, kteří rádi obdarovávají druhé?”

“I tak se to dá říci.”

“Kdo by si to pomyslel.”

Pokrčila rameny. Hleděl jsem přes její hlavu do středu čajovny, kde se shromažďovaly výpary přicházející z kuchyně a vyplňovaly všechny kouty místnosti. Mísily se v nich snad všechny čajové vůně,

do nichž se můj obličej halil jako do jemného závoje.

Pil jsem čaj. Na můj vkus byl poněkud trpký, ale cukr jsem odmítl.

“Co pro vás znamenají růže?”

“Jsou to nádherné květiny, pane.”

“Ano, to je pravda.”

“Proto vám ji chci darovat. Tato květina vám

třeba něco připomene.”

“Prosím.”

Zavrtěla se na místě. Její ruka zmizela v dlouhém plášti. Venku začínalo být chladno. První sníh pocukroval Londýn, zanechal za sebou náledí a ještě zvýšil zmatek v ulicích.

Neznámá skutečně vytáhla růži na dlouhé stopce. Chtěl jsem se jí dotknout, ale žena odtáhla ruku. “Není to tak jednoduché, pane.”

Díval jsem se na ni se skepsí. “Co to má znamenat? Vezmu si ji.”

“Chci vám něco říci,” zašeptala, “a nemám mnoho času.”

“V tom případě se do toho dejte.”

Náš rozhovor přerušil příchod servírky, mladé ženy v plátěných šatech. Objednal jsem pro neznámou šálek čaje.

“To nemuselo být, pane.”

Zavrtěl jsem odmítavě rameny. “Chtěla jste mi

něco říci?”

“Ano.”

“Jak se vlastně jmenujete?”

Zatnula ruku, až jí zbělela kůže na kotnících.

“Jména nic neříkají. Je to jenom zvuk. Dívejte se na

mne a radujte se z toho, že jsem zde.”

“Dobrá, dobrá, stejně květinu nemám.”

“Ještě ne.” Pozvedla růži. Držela ji palcem a ukazováčkem v mezeře mezi dvěma trny. “Je to nádherná květina, skutečná krása. Výkvět přírody. Podívejte se jenom na ty jemné lístky. Nepřipomínají vám jemnost hedvábí? Je to královna mezi květinami. Ale podobně jako všechny královny nesmírně citlivá. V žádném případě jí nesmíte působit žal, který by ji zničil. člověk ji musí hýčkat a pěstovat, má-li to štěstí, že ji získal, pane.”

“Ještě ji nemám.”

“Ne, mám na mysli něco jiného. Víte…” Když jí přinesli čaj, odmlčela se. Jakmile se dívka vzdálila, pokračovala: “Kdo vlastní růži, má ji hýčkat a pěstovat, protože není pouze královnou mezi květinami, ale je také nesmírně citlivá. Je zde od pradávna, to přece víte.”

“Možná.”

Nepatrně se usmála. “Johne Sinclaire, nevyhledala jsem vás proto, abych vás o tom přesvědčovala. Růže zatím vypadá nádherně, ale přitom již uvadá. Tato květina vám ukáže cestu k jedné ošklivé záležitosti, která se udála.”

“A jak se to týká právě mne?”

“Budete-li o tom přemýšlet, dovtípíte se.”

“Promiňte, ale…”

“Teď ne, později. Až tu jednou nebudeme.

Nebude to trvat dlouho.”

Svraštil jsem čelo. “Co tím myslíte? Nebude to trvat dlouho. Uvažujete o smrti?”

“Ano.”

“Proč?”

“Dovolte, abych vám to vysvětlila. Růže uvadá. Až uvadne, nebudu tu ani já. Potom se královnina hrobka ocitne ve velkém, osudném nebezpečí, pane.”

Nahnul jsem se přes stůl, až se převrhl šálek s

čajem. “O jaké hrobce mluvíte?”

“O hrobce královny,” odpověděla hlasem, při

němž mi naskakovala husí kůže.

Znovu jsem nakrčil čelo, což bylo jisté znamení, že konečně přemýšlím. “Královny,” zabrumlal jsem.

“Královen je přece spousta.”

“Ano, velmi mnoho. Mrtvých i žijících. Ale já mám na mysli jednu jedinou, pane.”

Konečně mi blesklo. Vlastně jsem na to měl přijít dřív, protože jsme o tomto případu několikrát hovořili s Jennou Jensenovou. “Myslíte asi hrobku královny ze Sáby.”

“Konečně.”

Nebyl to sice pro mne šok, ale zase mě nepříjemně zamrazilo v zádech. Bylo to vzrušující. Nejdříve Jennin telefonát, potom postava neznámé. Co bude následovat dál?

“Napadlo vás ještě něco, pane?”

“Přirozeně. Měl jsem co do činění s tou tajemnou bytostí. Její hrob se nenašel, i když se po něm usilovně pátralo.”

“To vím, pane.”

“Ale existuje?”

“Zajisté.”

Zavrtěl jsem pochybovačně hlavou. “Je mi divné,

že to můžete tak jednoznačně tvrdit. Zajímalo by mne, zda víte, kde ta hrobka leží.”

Neznámá se na mne přísně podívala. “To vím, protože patřím ke strážkyním hrobky. Sedm strážkyň mrtvé královny ji hlídá a přitom dbají na to, aby se jí nestala žádná újma. Pokud růže kvete, nic neruší královnin blažený, zasloužený posmrtný klid.”

Ukázal jsem na růži. “Teď je v plném květu.

Nemusíme mít žádné obavy.”

Růže ležela mezi námi jako znamení, kterého si však žena nevšímala. V jejím obličeji se nehnul ani sval. Potom se z jejích očí vyřinulo něco, co připomínalo malé perly.

Slzy…

Plakala pro růži, královnu a možná také nad svým osudem.

“Jak vám mohu pomoci?”

“Mně už nepomůžete, protože můj osud se naplnil. Mé síly stačí pouze na toto setkání.” čaje se ani nedotkla. Hleděla jen na mě.

“Teď jste zde, ale…”

“Podívejte se!”

Můj pohled přelétal ze ženy na růži. Najednou jsem zpozoroval, jak stonkem proběhlo zachvění. Tento pohyb pokračoval, až dosáhl kalichu rostliny.

Potom se to stalo!

Až do této chvíle měly sametové okvětní lístky i ve špatném světle tmavočervenou barvu. Náhle se jejich barva začala měnit.

Připadalo mi to, jako by je přemaloval neviditelný štětec. Okvětní listy se měnily na tmavošedou barvu

připomínající noční oblohu.

Bez přispění neznámé, která stále svírala růži mezi prsty, se jeden lístek ohnul a pomalu padal na desku stolu. Rozpadl se dříve, než dopadl, a na ubruse po něm zůstala ležet nepatrná hromádka prachu.

Zatajil se mi dech. To, co probíhalo před mýma

očima, bylo neskutečné.

Lístek za lístkem měnil barvu, ohýbal se a měnil v prach. Z očí neznámé se řinuly slzy a zanechávaly mokrou stopu, která se táhla až k bradě.

Ruce se jí třásly, avšak růži nepustila. Jenom seděla a zcela se poddala svému osudu.

I já jsem bezradně přihlížel a nevěděl, jak se zachovat. Byl jsem bezmocný a nemohl na této proměně nic změnit. Lístky se jeden po druhém rozpadaly na prach symbol zmařeného života.

Spadl poslední lístek.

Mlčky jsem přihlížel. Také neznámá se ani nepohnula. Už neplakala. Hleděla na mne prázdnýma očima. Její ústa sebou škubala. Potom vytáhla z kabátu i druhou ruku, aby udržela růži.

“Všechno je ztraceno,” zašeptala. “Je konec. Růže už po druhé nerozkvetou, rozpadnou se na prach stejně jako život, od něhož jsme tolik očekávaly. “

Neodpověděl jsem jí a čekal jsem na vysvětlení, které by mne přivedlo na stopu tohoto divadla, kterého jsem byl bezděčným divákem.

Žena svěsila hlavu. Seděla přede mnou se zoufalým výrazem v obličeji. Chtěl jsem ji uchopit za

ruku, ale odtáhla se.

“Muselo to přijít,” zašeptala.

“Ano, to jsem viděl.”

“Nejdříve růže, potom já a nakonec královna.

Nepřítel je silnější.”

Velmi dobře jsem chápal, co řekla. Pokrčil jsem

čelo a zeptal se. “Proč chcete zemřít?”

“Já nechci, ale musím.”

“Kdo to řekl?”

Dříve než odpověděla, zvedla hlavu. “Osud, pane. Jestliže růže uvadnou, odcházejí na věčnost i strážkyně hrobky. Protože selhaly, pane.”

“Jak to, selhaly?”

“Měly si toho všimnout, pane. A velmi brzy poznají, že naše šance jsou pryč. Šance je jako popel ve větru. Zvedne se a odlétá. Já jsem doufala a stále ještě doufám ve šťastný konec. Možná byste se mohl o to postarat vy, pane. Vy a ta žena….”

“Máte na mysli Jennu Jensenovou?”

“Správně. Ona je tou pravou osobou. Jestliže smí někdo najít hrobku, tak to musí být jedině ona. Samotná. Mám k ní důvěru, ale bojím se, že i ona přijde pozdě. Ani se neukázala. Možná to také schytala.”

“Může se jí něco přihodit?” rozčilil jsem se.

Žena ke mně znovu vyslala pohled svých tmavých očí. “Znáte přesně spletité cesty osudu, pane?”

“Ne, to opravdu neznám.” Také já jsem hleděl do jejích očí, protože jsem měl pocit, že mi její pohled zanechává nějaké poselství.

Barva zřítelnic se změnila. Nebyly už průzračné jako perly. Něco s nimi nebylo v pořádku. Jako by se v nich usadil strach.

Bylo vlastně bláznivé, něco podobného si

připustit, ale nemýlil jsem se.

Zvětšily se a zastřely. Hleděl jsem do temnoty, která se začala měnit v barvu připomínající zánik růže. Nepřirozeně šedivá….

Svírala se mi hruď i hrdlo. Srdce se rozbušilo rychleji a po zádech mi někdo přejel ledovým drápem.

“Můj osud a osud růže jsou nerozlučně spojeny. Uvidíte sám.” Při odpovědi si přitiskla ruce na obličej. Ne však natolik, abych jeho větší část neviděl.

Proto mi nezůstala utajena nepopsatelná hrůza, která následovala. Mezi prsty se cosi prodíralo a padalo na zem. Nechtěl jsem tomu věřit, ale bylo to tak.

To, co se sypalo na zem, byl prach.

Pro mne neznámá žena se rozpadla na prach jako starý upír, kterému do srdce vrazili dubový kůl….

2

Sloupec teploměru se usadil pod nulou. Na silnicích a chodnících se vytvořilo náledí.

Na ně hleděla také doktorka Jenna Jensenová, stojící za oknem obývacího pokoje. Led lámal světlo pouličních lamp a na mnoha místech hrál všemi barvami.

Londýn přikryla mlha. Jenom hvězdy vysílaly své astrální světlo. Byla velmi jasná mrazivá noc. Avšak ženiny myšlenky se nezaměstnávaly počasím. Těkaly daleko v minulosti, která ležela částečně pohřbena v temnotách historie. O tom přemýšlela Jenna Jensenová a přitom se soustředila na jediný problém.

Byla to královna ze Sáby! Každý člověk si před sebe staví úkoly, které se následně snaží splnit. Nejinak tomu bylo i s Jennou Jensenovou. Umínila si najít královninu hrobku. Byl by to největší objev posledního desetiletí.

Na rozdíl od svých kolegů byla Jenna přesvědčena o tom, že tato hrobka skutečně existuje někde na Arabském poloostrově v dnešním Jemenu. Avšak od časů královny ze Sáby se tvář poloostrova velmi změnila.

Kdysi rozlehlou zemi protínaly cesty velbloudích karavan. Lidé jim dávali různá jména. Kadidlová, Hedvábná a mimo jiné i obvyklá Obchodní cesta. Nyní ležely všechny pohřbeny pod pískem, stejně jako historicky důležitá města Marib a Sana.

Tam vládla královna velké říši. Byla zatracována i

chválena zároveň. Křesťany, židy i mohamedány. Každý na ni vzpomínal po svém. Někdo v dobrém, jiný ve zlém. I samotné hnutí černá moc odvozovalo svůj původ z její existence, protože ona byla první mocnou černoškou v dějinách a tedy jakousi matkou hnutí.

To vše Jenna Jensenová věděla a ještě mnohem víc. Ale v tuto chvíli nespěchala, aby hledala hrobku, ačkoliv byla několikrát vyzývána k expediční cestě po Arábii.

Pronikla téměř až k místu domnělé hrobky. Naneštěstí se objevily překážky, protože nebyla sama, kdo se hnal za stejným cílem. I mnozí jiní se chorobně snažili najít hrobku. Jejich záměry však nebyly vůbec počestné.

V jejich čele stála Morgana Laytonová, vůdkyně vlků. Vlčí magie byla starší než svět, který Jenně přiblížil její dobrý známý John Sinclair. Neznala však důvody, kvůli nimž se vlci tak intenzivně zajímali právě o královnu ze Sáby.

Byla pevně přesvědčena o tom, že najde hrobku a stane před královnou.

Už jednou s ní navázala kontakt. Toto spojení jí umožnil zlatý křížek s poutkem.

Jeho prostřednictvím Jenna zjistila, kdo ještě patří mezi královniny nepřátele. Byla to upírka jménem Layana, která se oddávala tajemnému a současně prastarému hadímu kultu. Layana byla zničena, ale naděje, že se tím otevřela cesta ke královně, se Jenně dosud nenaplnila.

Přitom věděla bezpečně, kde se hrobka nachází.

Ležela pohřbena pod mohutnou vrstvou pouštního písku blízko starodávného Maribu.

O Maribu se vyprávěla spousta pověstí a existence královny se prolínala v legendách Jemenitů i Sabejců. Obě kmenová společenství žila rozptýleně mezi Arábií a Afrikou. Sabejci přišli do Jemenu z Etiopie. Krev těchto lidí se v průběhu tisíciletí promísila s ostatními kmeny, avšak staré pověsti zůstávaly.

Předávaly se z generace na generaci. Mnozí věřili tomu, že královna ze Sáby se jednoho dne vrátí, aby shromáždila svůj národ a vedla jej ke slávě a prosperitě.

Tak daleko úvahy Jenny Jensenové nesahaly. Byla velmi realistická, ale nikdo jí nemohl vymluvit, že hrob královny existuje.

Mimoto nevlastnila žádný důkaz. Jen ona a nová královna vlkodlaků Morgana Laytonová se setkaly a hovořily spolu.

Morgana Laytonová Jennu varovala, aby dál po hrobce nepátrala. Nikdo nesměl najít místo královnina posledního odpočinku.

Jenna znala důvod tohoto chování. Věděla rovněž, že Morgana Laytonová zná přesnou polohu hrobky. A královna údajně ještě žila. Nerozpadla se za celá staletí na prach jako jiní. Dokonce Morganě důvěřovala natolik, že ji vybavila velkými vědomostmi. Kromě toho se Morgana proměňovala v podobě, prostoru i čase.

Jenna si však nebyla jistá tím, co to znamenalo. Bylo jí řečeno, aby zapomněla na vše, co bylo

spojeno s královniným jménem.

Přesně tohle neměla Jenna v úmyslu udělat. Nebylo by vůbec jednoduché vzdát se bez boje tohoto životního úkolu. Proto na krátkou dobu naoko přerušila svá bádání, ale zapomenout nemohla.

A i když v žilách Morgany proudila krev staré rasy, Jenna Jensenová se cítila předurčena k tomu, aby jako první objevila královninu hrobku.

Pokud ji Morgana ještě neobjevila.

To bylo velmi pravděpodobné. Ale Jenna věděla, že kdyby k něčemu podobnému došlo, dostala by o tom znamení.

Všechno začalo tajemnými telefonáty. Šeptající hlasy jí vysvětlovaly, že dny růží jsou sečteny. Jednoho dne růže zvadnou a jejich životy pominou. Také královna pak upadne do velkého nebezpečí.

Toto jí sdělily osoby, které chránily královnu s kvetoucími růžemi v rukou. Vybudovaly k tomu ochranný štít, který nesměl být porušen.

Hlasy sice poukazovaly na to, že něco podobného zatím nehrozí, ale pro Jennu to znamenalo, že se královná ze Sáby se nachází ve velkém nebezpečí.

Neměla ještě nic konkrétního v ruce, pouze tato volání, z nichž poslední jí připadalo jako volání o pomoc. Sedm strážkyň hrobu už nestačilo déle bránit královninu hrobku. Musely něco udělat a přejít do útoku. Proto žádaly Jennu o pomoc, neboť ona byla osobou, které královna ze Sáby důvěřovala.

Pro mladou vědeckou pracovnici byla tato záležitost těžko pochopitelná. Královna ze Sáby si

vybrala právě ji za svoji zachránkyni. Avšak ona sama stála bezmocně tváří v tvář obrovským problémům. Proto při posledním rozhovoru vzpomenula jméno, které také strážkyně hrobky velmi dobře znala.

John Sinclair!

Patřil k lidem, kteří byli rovněž nějakým způsobem spojeni s královnou ze Sáby. Kromě toho jej bytosti ze světa černé magie považovaly za úhlavního nepřítele číslo jedna. Ne nadarmo se honosil přezdívkou lovec duchů, protože se zajímal o věci a jevy, nad nimiž běžný policista ohrnoval nos.

Jennu a Johna poutal upřímný přátelský vztah. Byli naladěni na stejnou vlnovou délku. Věřili stejným věcem, jimž se druzí vysmívali. Jistě, mohli se smát ale brzy se měli přesvědčit o opaku.

Při jejím telefonickém zavolání John Sinclair okamžitě souhlasil se schůzkou. Oba se chtěli setkat v čajovně nedaleko Jennina bytu.

Pochopitelně i John Sinclair se velmi intenzivně pokoušel poodhalit tajemství královny a Morgana Laytonová, napůl člověk, napůl vlk, s velmi pestrým osudem rozhodně nepatřila k jeho přátelům.

Jenna zabloudila očima k nástěnným hodinám. Bývala by raději domluvila jejich setkání na polední dobu, ale lovec duchů měl důležitou poradu. Takže se mohli sejít až večer.

Rozhodla se, že do čajovny půjde pěšky. Mohla sice Johna pozvat k sobě do bytu, ale chtěla na chvíli opustit ty čtyři stěny a především s ním hovořit na neutrální půdě.

Zařízení bytu svědčilo o tom, jaké povolání Jenna Jensenová vykonávala. Ze svých cest přivážela stále nové a nové suvenýry, které visely na zdech nebo jako plastiky stály na podlaze. Nádherné věci, nad nimiž užasl každý návštěvník, zvláště když mu Jenna podala podrobný výklad o původu a historii těchto nálezů.

Vešla do chodby a rozsvítila. V šatně visel teplý světlý plášť s podšívkou. Musela si jej přehodit přes sebe, i když cesta, na kterou se hodlala vydat, nebyla dlouhá. Ulicemi Londýna se proháněl nepříjemný severák.

Jenna se prohlížela ve vysokém zrcadle. V poslední době silně pohubla. To platilo zvláště o obličeji. Obruba úzkých brýlí mela stejnou hnědou barvu jako její vlasy a obočí.

Natahovala ruku po plášti, když vtom zazněl zvonek u dveří. Překvapeně sebou trhla.

Kdo by to mohl být?

Nikoho nečekala. Možná to je John Sinclair, který se rozhodl, že zajde přímo k ní. S pocitem vnitřního neklidu přistoupila ke dveřím. Bohužel neměla dveřní kukátko, aby si mohla prohlédnout nečekaného návštěvníka.

Pootevřela dveře a skulinou pohlédla přímo do tváře ženy, která stála v chodbě.

Byla to její známá, nikoliv však přítelkyně. V chodbě stála s chladným úsměvem na širokých rtech Morgana Laytonová!

Jenna Jensenová by čekala každého, jenom ne Morganu.

Jakoby jejím tělem projel blesk. Její tělo se rozehřívalo, ale z obličeje se vytrácela jeho přirozená barva.

Morgana se nepřestávala usmívat. “Nazdar, Jenno. Nechtěla bys mě pustit dál?”

Archeoložka zavrtěla odmítavě hlavou. Chtěla zavřít dveře, ale Morgana s tím počítala a vsunula nohu mezi veřeje.

“Ale to snad ne! Odkdy jsi tak nezdvořilá ke své

přítelkyni?”

“Zmiz! Ty nejsi moje přítelkyně.”

“A přece jsem. Přicházím, abych tě ochránila před nebezpečím. To je mezi přáteli samozřejmé. Nemyslíš, Jenno?”

“Ne, já chci…”

“Já vím, že jsi chtěla odejít beze mne, milá Jenno.” Dlaní zatlačila na dveře takovou silou, že jí Jenna nemohla dlouho odolávat.

“Budu křičet, budu…”

“Ale drahá Jenno.” Znělo to téměř soucitně. Poté byla cesta volná.

Jenna se zapotácela. Zády narazila na stěnu šatny. Přitom musela přihlížet tomu, jak nevítaná návštěvnice vklouzla dovnitř. Chovala se zde jako

doma. Rychle zavřela dveře, opřela se o ně zády a se lstivým úsměvem se pozorně rozhlížela kolem sebe.

Také Jenna dostala příležitost důkladně si ji prohlédnout.

Morgana Laytonová se od jejich posledního setkání příliš nezměnila. Stále z ní vyzařoval chlad, přecházející často v aroganci. Na hlavě se jako hadi vlnily hnědočervené lesklé vlasy. To vše rámoval široký obličej s velkými ústy a chladnýma očima divoké šelmy. Tato žena byla ztělesněním nespoutané erotiky. Vyzařovala ji celou postavou oblečenou do tenké kožené kombinézy, která obepínala její tělo jako druhá kůže. Její barva přecházela od světle zelené do tvrdé tmavohnědé barvy. Rty měla nalíčené zelenkavou rtěnkou a stejný odstín se opakoval i v jejích zornicích.

Ani ona nedokázala vzdorovat chladu, o čemž svědčil kožešinový kabát, který měla přehozený přes ramena. Nechala jej rozepnutý a ruce strčila do postranních kapes.

Z očí jí vyzařoval stejný chlad jako z úsměvu. Když se rozhlížela, pohybovala přitom pouze zornicemi jako dravé zvíře, které nechce vyplašit svou kořist.

“Máš rozkošné hnízdečko, Jenno.”

Archeoložka už byla opět na nohou. Odhrnula si vlasy z čela a zeptala: “Co ode mne chceš?”

Morgana přistoupila o krok blíž. “Navštívit tě.”

“Děkuji, ráda se vzdám takového potěšení.

Kromě toho jsem na odchodu, jak vidíš.”

Morgana vyloudila na rtech široký úšklebek.

“Nejenže to vidím, já to dokonce i vím. Chtěla bys jistě za ním.”

Ačkoliv Jenna přesně věděla, koho tím tato žena míní, nezdržela se otázky. “Nevím, co…”

Morgana ji umlčela jediným pohybem ruky. “Jde o Sinclaira, našeho drahého společného přítele, milá Jenno.”

“Nevím, jestli patří mezi tvé přátele. Ani si to nedovedu dost dobře představit.”

Laytonová přešla její poznámku otázkou.

“Necháváš vždycky své hosty stát v hale nebo na chodbě?”

“Pokud nejsou vítáni, tak ano.”

“Ale mně se tady nelíbí.”

“Můžeš docela dobře zase odejít. Dveře máš za zády.”

“Správně, ale přede mnou jsou také nějaké dveře.”

Jenně se zablýsklo v očích. Chtěla protestovat, ale Morgana Laytonová to nepřipustila.

Dvěma kroky se ocitla u ní a zatlačila ji zpět do obývacího pokoje. Dveře zůstaly otevřené, takže to nebylo nikterak obtížné. “Posaď se, děvče. Bude to tak lepší.”

“Ne, já…”

“Sedni si!” Další postrčeni ji přímo katapultovalo do křesla. Cítila, jak v ní začíná stále divočeji proudit krev. V jejím nitru narůstal vztek. S velkou námahou zadržovala slzy, které se jí začínaly drát z očí z ponížení, kterému byla vystavena. Morgana Laytonová stála vedle ní. Bleskově se rozhlédla

kolem, dokonce přistoupila i k oknu, ale zase se vrátila zpět.

“Máš to tady velmi útulné, opravdu rozkošné.”

“Děkuji.”

“Škoda, že se toho všeho chceš vzdát, drahá Jenno.”

“Já a vzdát se?” Musela se zasmát. “O čem to proboha mluvíš?”

“Vím, že se toho chceš vzdát.”

“Promiň, ale…”

“Jenno, prosím. Už je to pryč. Pochop, je konec. Nemáš žádnou šanci. Jestliže se od základu nezměníš, bude s tebou brzy amen. A nikdo nebude hledat tvůj hrob, jako jiní hledají hrobku královny. Už jsi pochopila, co chci?”

“Ano, už vím.”

“Teď jsem spokojená.” Morgana Laytonová se uvelebila v druhém křesle, aniž přitom sundala plášť. Ještě jednou se rozhlédla s lehce nakrčeným čelem.

“Co vlastně chceš?” dotazovala se Jenna, protože jí mlčení vetřelkyně šlo na nervy.

“Chci u tebe počkat.”

“Opravdu? A na koho?”

“Na osobu, kterou obě dobře známe.”

“Johna Sinclaira?”

Morgana zatleskala. “Výborně, Jenno. Vidím, že uvažuješ jako já.”

“V tom případě máš velkou smůlu. John Sinclair

mě nenavštíví. Promiň.”

“Chtěla jsi za ním jít do čajovny.”

Doktorka Jensenová nedovedla potlačit

překvapení. Odkud to tahle osoba věděla.

Morgana se rozesmála. “Teď se ti v hlavě rojí nejrůznější myšlenky, viď?”

“To nemohu popřít.”

“Měla bys vědět, že pro mne není problémem pohybovat se v prostoru a čase a číst myšlenky druhých.”

Jenniny oči za skly brýlí se zúžily. “To ti nevěřím.”

“Máš k tomu nějaký důvod?”

“Ano.” Předklonila se. “Existuje jisté znamení, které napoví, že hrobka královny byla objevena.”

“Ach ano.”

“Nedělej, že tě to překvapuje. Víš to stejně dobře jako já.”

Morgana se výsměšně zasmála. “Možná to skutečně vím. Pravděpodobně jsem tou osobou, která objevila královninu hrobku.”

“Potom jsi už dávno měla být v Arábii!” vykřikla spontánně Jenna. “Ale zatím sedíš tady a nemáš takovou jistotu, jakou se mi snažíš předstírat. Máš vztek, že John Sinclair a já jsme objevili nové skutečnosti.”

“A jaké, mohu-li se ptát?”

“Zjistila jsem určité změny. čas růží už minul. Bohužel. A já znám věštbu. Souvisí s hádankou královny ze Sáby, kterou tenkrát položila králi Šalamounovi. Od té doby provází růže osud královny. Pokud růže uvadnou, uzavře se jí cesta k návratu.”

Morgana mlčela.

Jenom se zasmála. Potom vstala a přistoupila k

oknu. Zahleděla se do ulice.

“Ano, máš pravdu,” odpověděla po chvilce.

“Je to tak. A já potom zaujmu její místo. Dlouho jsem musela čekat na tuto chvíli. Královna mne odjakživa uchvacovala. Nikdy ji neopustím. Je pro mne velkým vzorem, který jsem se snažila vždy napodobovat.”

“Nikdy nedosáhneš její velikosti.”

“To nevím a ani tomu nevěřím.” Otočila se a zahleděla se na sedící Jennu Jensenovou.

“čas růží minul. Uvadají, umírají a s nimi i královna. Kdo ji chce zachránit, musí najít její hrob. Totéž musí udělat i ten, kdo touží převzít její moc.”

“I ty?”

“To nemohu popřít, Jenno. Jednou jsem se rozhodla a při tom zůstane. Znamená to potlačit každý jiný pokus od samého začátku. A jak se mi zdá, pokouší se o to někdo z nás dvou, což mě vůbec netěší. Musím proti tomu vystoupit.”

“Co to přesně znamená?” Jennin hlas zněl zlomeně.

Laytonová pohnula nepatrně koutky úst.

“Opravdu tě nic nenapadá, Jenno?”

“Možná.”

“Tak ti to řeknu jednoduše. Protože znám tvou zarputilost, musím použít tvrdších prostředků, abych tě dostala ze hry. Věc, o kterou jde, je natolik významná, že si nemohu dovolit žádné ohledy. Vlastně přicházím proto, abych tě zastavila, milá Jenno.”

Archeoložka nemusela dlouho přemýšlet o tom,

jaký úmysl se skrývá za zlověstným úsměvem Morgany Laytonové.

“Jinými slovy řečeno, chceš mě zabít,”

“I tak se to dá říci. Ano, trefilas do černého. John Sinclair už ti těžko pomůže. Jsme zde samy, Jenno!” ztlumila hlas. “Úplně samy, rozumíš…?”

Kůže, vlastně prach se sypal mezi prsty ženy sedící proti mně na stůl, kde zůstal ležet.

Nikdo nás nepozoroval. Neznámá seděla zády k lokálu. K tomu ještě box zahalil mlžný závoj, prosycený neznámou vůní.

Mlčel jsem, hleděl před sebe a cítil, jak se mi svírá hrdlo. Můj pohled patřil jejím rukám a především prstům. Stále je držela před obličejem, ale jejich tlak zesílil, jako by chtěly udržet kůži pohromadě.

Přitom bylo slyšet hrozivý šramot. Lehké prasknutí, jako by se v hlavě něco zlomilo. Pravděpodobně se rozpadla na prach nejen kůže, ale současně všechno, co se skrývalo pod ní.

Kosti, chrupavky, žíly. Obličej za dlaněmi zmizel a zbyl po něm jen prach.

Stále ještě pohybovala rukama. Přitom silně stiskla hlavu, která praskla a rozsypala se na jemný prášek. Poté se rozpadla celá postava.

Všechno proběhlo tak neskutečně rychle, že

jsem seděl jako přibitý a nezmohl se na jediný pohyb

či pouhé slovo.

To, co se dělo přede mnou, mě doslova šokovalo. Ani jsem nebyl schopný o tom přemýšlet. Jenom jsem seděl a přihlížel.

Ležel tu prach rozsypaný na servírovacím stolečku, ale i v dlouhém plášti složeném na stole.

Vyrušily mě kroky.

Do našeho boxu vstoupila servírka a zůstala udiveně stát.

“Pa… pane!” zakoktala při pohledu na složený plášť. “Co se stalo? Kde je ta žena?”

“Odešla.”

“Ne, já…”

Unaveně jsem vstal. “Už nic neřekne,” sykl jsem ostře. Potom jsem jí ukázal svůj průkaz.

“Policie?”

“Ano.”

“Lituji, ale tady…”

“O to mi nejde. Máte zde telefon?”

“Vzadu na pultu.”

“Děkuji.”

Odešel jsem směrem, který mi naznačila rukou. Rozrušený předchozími událostmi jsem jen obtížně rozeznával tváře většinou mladých lidí. Nemohl jsem prach jednoduše nechat tam, kde ležel. Bylo třeba, aby naši technici vzali vzorek do laboratoře ke stanovení jeho stáří.

Kolega, který měl službu, nebyl příliš nadšený mým přáním.

“Musí to být hned?”

“Ano, budu na vás čekat. Pospěšte si, mám ještě jednu důležitou schůzku.”

“Dobrá.”

Příštím cílem mého putování byl byt Jenny Jensenové. Nechtěl jsem prostě uvěřit tomu, že by se náš dosud neznámý protivník soustředil pouze na mne. Ne, určitě změnil taktiku. A Jenna se s ním musela brzy setkat.

Její telefonní číslo jsem znal nazpaměť. Telefon na druhé straně vyzváněl, ale nikdo jej nezvedal.

Byly tu dvě možnosti.

Jenna už byla na cestě do čajovny, nebo jí někdo bránil, aby zvedla sluchátko. Přikláněl jsem se k druhé možnosti.

Neznámá žena hovořila o sedmi strážkyních.

Jedna z nich se rozpadla na prach.

Šest jich bylo ještě naživu. Kde se nacházejí? V královnině hrobce? Rozešly se také do světa hledat pomoc?

Na tuto otázku se obtížně hledala odpověď. V té chvíli se mne zmocňovalo tušení, že řešení této záhady se nenachází v Londýně. Leželo tisíce mil od Londýna. V Arábii, vlasti královny ze Sáby.

Servírka mě sledovala pohledem, jak jsem se vracel zpět ke stolu. Uvažoval jsem, zda nemám zavolat Suka, ale nakonec jsem to neudělal.

Jenna Jensenová byla důležitější. Kouřil jsem.

Přede mnou stál nedopitý šálek čaje. Na hladinu usedl stejný šedivý prášek jako všude kolem. Moji kolegové přece jen potřebovali víc času, aby se sem

ze Scotland Yardu dostali. Připadalo mi to nekonečně dlouho. Došel jsem ještě jednou k telefonu a zavolal na nejbližší policejní okrsek. Slíbili mi, že pošlou dva strážníky.

Netrvalo to ani tři minuty. Když muži v modrých uniformách vstoupili do čajovny, rozhostilo se hrobové ticho. Někteří hosté, jak se zdálo, neměli čisté svědomí.

Zhluboka si oddechli, když jsme společně zmizeli v boxu.

Vysvětlil jsem jim jejich úkol. Byli překvapeni, že kladu takový důraz na to, aby hlídali trochu rozsypaného prachu.

“Stojí to za to, pane?”

“No ovšem.”

“Jak myslíte.”

Dal jsem jim ještě pár pokynů a opustil čajovnu. Venku mě přivítal chlad. Severák foukal stále silněji. Ohrnul jsem si vysoko límec kožené bundy a vyšel na ulici.

Jennin byt se nacházel nedaleko odsud, takže jsem cestu zvládl pěšky. Rover jsem nechal stát na parkovišti. Na jeho oknech i střeše se blyštěla námraza.

Pospíchal jsem. Chodci, které jsem míjel, byli také zachumláni do svých kožichů. I světlo pouličních lamp mi připadalo chladnější než dřív.

čím jsem byl blíže cíli, tím více jsem přidával do kroku. Něco mě pohánělo dopředu. Především to byla velká starost o Jennu. Sledoval jsem všechno, co mi připadalo podezřelé, ale na nic jsem nepřišel.

Před jejím domem jsem zůstal stát. Byla to starší budova, v níž měla k dispozici prostorný byt. Přelétl jsem pohledem fasádu. Za oknem v prvním poschodí se mihotalo světlo. Tam bydlela mladá archeoložka.

To posílilo mé naděje, že je přece jen všechno v pořádku. Vtiskl jsem se pod stříšku vchodu a zjistil, že dveře jsou zamčené. Mám zazvonit?

Ne, překvapím ji. Zašmátral jsem v kapse a našel tvrdou kreditní kartu. Už mi pomohla otevřít spoustu dveří. Ani tyhle nevypadaly příliš masivně.

Dříve, než jsem strčil do dveří, podíval jsem se na hodinky. Bylo přesně osm hodin. Už před půlhodinou měla Jenna vstupovat do čajovny.

V chodbě jsem nezachytil žádný neobvyklý pach a přece mne něco rušilo. Nebyla to vůně čistících prostředků. Tu jsem znal z domu, v němž jsem bydlel. Tohle bylo něco jiného. Něco, co jsem neznal.

Velmi silný zápach.

Přesněji řečeno smrad.

Rozsvítil jsem chodbové světlo. Stál jsem před širokým kamenným schodištěm s dřevěným zábradlím a stěnami obloženými žlutozelenými obkladačkami.

Světlo zhaslo.

Ten, kdo je nastavil na tak krátkou dobu, projevil velký smysl pro spořivost. Byl jsem téměř u schodů a daleko od vypínače, který jsem použil předtím. Další svítil jako červený bod u prvního schodu.

Blížil jsem se k němu.

Z bytů se neozval ani hlásek. Ještě jsem nevkročil na první schod, když se ozvalo temné

zavrčení promíchané s prskáním.

Zůstal jsem stát.

Po zádech mi stékal studený pot. Přemýšlel jsem o tom šramotu a pomalu docházel k závěru, který už jsem nestačil domyslit do konce. Vpravo od schodiště se náhle mihnul temný stín.

Přímo před sebou jsem uviděl pár žlutě žhnoucích očí. Věděl jsem, co to znamená.

Strnule na mne hleděla divoká šelma.

A mohl to být jenom vlk. Pokud ano, znamenalo to, že Morgana Laytonová je opět ve hře…

3

Po třetím zazvonění chtěla Jenna Jensenová zvednout sluchátko, ale zabránila jí v tom ruka patřící Morganě Laytonové

“Žádné hlouposti, Jenno Necháš sluchátko ležet, jasný?”

Jenna zavřela oči. Stisk Morgamny ruky byl zatraceně silný

“Proč?”

“Neptej se tak hloupě “

“Vždyť to nemusí být John Sinclair. Třeba je to

někdo jiný, kdo mne “

“Ať si zavolá znovu “

Během jejich rozhovoru telefon zmlkl. Potom teprve sundala Morgana ruku z jejího ramene Jenna zhluboka vydechla, potom se pomalu otočila a znovu hleděla vstříc chladnému úsměvu vlkodlaka. Úsměv jí naháněl hrůzu. Cítila, jak jeho ostři proniká až pod kůži.

“Lituji, Jenno, ale to vše je tvoje vina. Jsi archeoložka a mohla ses zajímat o jiné věci než o královnu ze Sáby. Staří Řekové, Kartaginci, Sumerové, Féničané nebo Atlantida, to by bylo vhodné téma pro člověka tvého ražení. Řekni mi, prosím tě, proč by to musela být právě královna ze Saby?”

“Přitahuje mě stejně jako tebe.”

“To jsem také pochopila. Nyní už zbývá pouze jedno. Odhalit její tajemství. Na tom závisí spousta

jiných věcí.”

“Co například?”

“To si nechám pro sebe.” Morgana se potutelně zasmála a její oči přitom žhnuly jako pochodně.

“Stejně jako to, co se týká i tvého přítele.”

“John Sinclair to ví.”

“Ne, teď to neví. Vlastní něco cenného a nemá ponětí, jakou to má souvislost.”

“Myslíš jeho kříž?”

Nepřestávala se smát. “Možná ano, možná ne.” Potom pohlédla na hodinky. “Vlastně už dávno meškáš, Jenno.”

“To ano a John Sinclair se podle toho zařídí.”

“Myslíš?”

“O tom jsem přesvědčena.”

“Doufejme, že přijde.”

Morgana Laytonova vyslovila poslední větu tvrdě a nenávistně, až sebou Jenna trhla. “Chtěla bys, aby přišel za tebou do bytu?”

“Jistě.”

“Už jsem ti vysvětlila, co s tebou hodlám provést Jenno, je čas, abych naplnila svůj úmysl Jak dobře vím, zastaví tě pouze násilí.”

Ženy na sebe chvíli strnule hleděly. V pokoji nesvítilo stropní světlo, pouze dvě proti sobě stojící lampy Měly nasazená stínidla, takže jejich světlo dopadalo více na podlahu a pokoj se utápěl v slabém přítmí.

Oči vlkodlačice byly ledově studené. Pohnula rameny a shodila ze sebe plášť. Měla teď na sobě jenom tenkou koženou kombinézu.

Jenna sebou polekaně škubla. Měla pocit, že se jí kolem žaludku stahuje pevná obruč. “Co to má znamenat?” vyjekla

“Však uvidíš “

Morgana vyslovila tato slova trhaně a s námahou.

Jenna rychle vzpomínala, co četla o vlkodlacích. Přitom si stále silněji uvědomovala, že Morgana vlastně žije dvěma životy. Jedenkrát jako člověk a v druhém životě jako krvelačná bestie. Bez velkých problémů se mohla měnit z jedné podoby do druhé.

Kterou z nich zvolí nyní?

Morgana pohodila hlavou tak prudce, že se vlasy rozletěly jako hříva do obličeje a zpátky. Vše se opakovalo

Najednou vše strnulo.

Jenna tupě zírala do Morganina obličeje.

Začal se měnit. Jako by jej překryl stín. Avšak Jenna se nenechala zmást. Nebyl to stín, ale srst, která začala pokrývat její tělo.

Otevřela ústa.

Přitom začaly rty nabývat zcela jiné podoby.

Nebyly tak široké, ale protáhly se dopředu.

Ústa se začala měnit v tlamu. Brada zmizela a pod kůží se začalo tvořit úplně jiné tělo. Změnu provázelo vlnění, které v pravidelných intervalech zachvátilo celou měnící se bytost.

Pro Jennu Jensenovou to byl obraz apokalypsy, kterou nedovedla popsat. Ale především nebyla schopna před ním utéci.

Morgana se stále otřásala. Hlavu zaklonila na šíji.

Z tlamy se jí dralo žalostné vytí, které se odráželo od stropu.

Z rukávů kožené kombinézy sice vystrčila ruce, ale byly rovněž pokryté hustou srstí.

Ale to nebylo zdaleka všechno.

Prsty se změnily ve zvířecí drápy. Leskly se, jako by je někdo natřel olejem.

Tělo vlkodlaka sebou pravidelně cukalo. Morgana se otřásala, jako když ji poleje vodou. Potom se naklonila dopředu a zírala na Jennu.

Archeoložka okamžitě postřehla změnu v jejím pohledu.

Stále to ještě byly oči. Více zežloutly a vyzařoval z nich fanatismus, který Jennu děsil.

Pokud byla Morgana člověkem, hovořila nepřímo o vraždě. Jako šelma byla připravena tento záměr provést.

O tom nebylo žádných pochyb.

Má Jenna vůbec nějakou šanci přežít?

Morgana Laytonová se zaměstnávala svojí proměnou natolik, že poněkud polevila v pečlivém sledování své budoucí oběti.

Jenna Jensenová teď musela projevit odvahu, odhodlanost a připravenost, jestliže chtěla uniknout smrti. Ani ve vlastních čtyřech stěnách si nebyla jistá životem. Nechtěla zemřít. Její cíl ležel vysoko, ale musela jej dosáhnout.

Jenna měla ruce položené na opěradle křesla. Opatrně se nadzvedla, aniž by přitom dbala, zda ji Morgana Laytonová pozoruje či nikoliv.

Ta byla zcela naplněna probíhající proměnou,

která nebyla jednoduchá. Stejně jako bylo obtížné žít dvěma životy.

Ale nevzdávala se.

Její ramena se pohybovala nahoru a dolů. Pokoj se naplnil vytím a prskáním. Nevnímala nic kolem sebe. Ani předměty, které ležely na stole. Divokým pohybem tlapy smetla na zem vázu a popelník. Kupodivu se nerozbily.

Jenna se vymrštila do výšky. Nezůstala stát, nýbrž se vrhla ke dveřím pokoje, které zůstaly otevřeny. Za nimi se nacházela chodba a také domovní dveře, jediná cesta k úniku.

Morgana se o ni nestarala. V tuto chvíli jí narůstala vlčí srst.

Jenna se dostala ke dveřím. Srdce jí bušilo jako rozhoupaný zvon. Na těle jí vyrazil studený pot. Chvěla se a podlamovala se jí kolena.

Ovládala ji jediná myšlenka. Pryč, rychle pryč z tohoto pokoje.

Jedním skokem se dostala přes práh. Za ní něco spadlo na zem. Věc, kterou shodila Morgana Laytonová.

Jenna se ani neohlédla. čím bylo zničené zařízení pokoje proti záchraně vlastního života?

Hnala se dál.

Předsíň ji spolkla jako špatně osvětlený tunel. Hrůza jí znetvořila obličej. Jenna měla pocit, jako by ji stěny chtěly sevřít a rozmačkat.

Poté se vrhla ke dveřím a sáhla po klice. V horké dlani ucítila chladný kov a současně také tlak tlapy na svém rameni.

Morgana Laytonová stála za ní. Musela se nehlučně připlížit z pokoje.

Nedělala nic. Samotný tlak zvířecí pracky stačil k tomu, aby Jenna strnula leknutím.

Stála tam. Jímala ji závrať. Měla pocit, že se zhroutí, ale nestalo se.

V obličeji cítila horký dech šelmy.

Tlapy sjely po jejích zádech. Vlna světlemodrého pulovru byla příliš tenká, aby jim odolala.

Drápy se zaťaly do kůže a zanechaly po sobě malé krvácející rány.

“Prosím!” zašeptala Jenna, stěží potlačujíc bolest. “Prosím, já…”

Morgana mlčela.

Možná ani nemohla mluvit. Vydala ze sebe zvířecí zvuk, otočila ženu a mrštila jí proti zdi. Potom udeřila.

Teď tě roztrhá na kusy! Teď s tebou skoncuje jednou provždy…

Náraz byl tvrdý, ale ne životu nebezpečný. Vlkodlak Morgana ji znovu udeřila tak, že přeletěla celou chodbu do pokoje, kde uklouzla po střepech a padla napříč přes křeslo. Ležíc na břiše chtěla otočit hlavu ke dveřím.

Tam stála Morgana Laytonová!

Mohutná a zuřivá. Nelítostná bestie. Její tlama byla doširoka otevřená. Mezi bělostnými řezáky vlkodlaka odkapávaly sliny a z tlamy se linulo temné vrčení.

Rozevřela náruč.

Její pravá tlapa mířila ke krku archeoložky.

Tentokrát Morgana neznala slitování. Doba hájení skončila, nastal boj na život a na smrt.

Jenna vykřikla…

Oči šelmy chladné, žluté, kruté!

Jeden jejich pár svítil vpravo ode mne, druhý vlevo. Tam se nacházelo schodiště. Protože se nacházely v různé výšce, musela postava vlevo stát na schodech a hledět dolů.

To nebyly oči kočky. Znal jsem je, protože jsem nejednou stál proti vlkům ať již v normální nebo změněné podobě. Teď jsem nebyl schopen říci, zda mám co do činění s vlkodlaky nebo normálními zvířaty. Jejich přítomnost však napovídala, že ještě jedna osoba je nablízku.

Morgana Laytonová!

Nemarnil jsem čas dalším uvažováním a myslel jsem na to, že Jenna se nemohla objevit na sjednané schůzce. Přitom jsem vycházel z toho, že jí v tom něco bránilo. Pravděpodobně přítomnost Morgany Laytonové v jejím bytě.

Abych se k němu dostal, musel jsem po schodišti nahoru. Tam číhala bestie.

Přesto jsem se o to pokusil.

Srdnatě jsem vyrazil vpřed a současně vytáhl i svoji berettu se stříbrnými kulkami. Vpravo na zdi

stále pomrkávalo signální světýlko chodbového osvětlení.

Také vlk vyrazil.

Můj zrak se už přizpůsobil tmě a mohl jsem rozeznat obrysy šelmy.

Zahlédl jsem, jak skočila. Rozlehly se dva výstřely.

Z ústí pistole vylétl oheň. Neviděl jsem, zda střely zasáhly svůj cíl a neslyšel jsem ani jejich úder o tělo vlka. Vrhl jsem se na zem a přitom jsem se bolestivé uhodil do ramene.

Měl jsem vztek, že se mi podařilo spadnout na hranu spodního schodu. Na druhé straně jsem měl štěstí, že jsem upadl před prvním schodem. Spolu s bestií, jejíž vytí se rozléhalo chodbou.

Ležel jsem v její bezprostřední blízkosti. Slyšel jsem, jak hrabe tlapami o podlahu. Bleskurychle jsem vstal.

Dříve než jsem se dostal k vypínači, otevřely se jedny z dveří.

Nějaký člověk vyběhl na chodbu.

“Zpátky!” vykřikl jsem.

Nájemník se ulekl tak, že uskočil na stranu a zmizel v bytě.

To se mi hodilo.

Nedbal jsem na volání shora. Se zbraní připravenou k výstřelu jsem stál a pozoroval druhého vlka. Stál ve vzdálenosti několika metrů, zuřivě mlátil ocasem ze strany na stranu, v otevřené tlamě se mrskal jazyk.

Jeho druh se ani nepohnul. Také zuřivé škrábání

prackami ustalo. Oba výstřely byly smrtelné. Ze dvou ran vytékala krev a barvila zvířecí srst.

Znovu jsem musel střílet.

Tentokrát jsem mířil mezi oči. Jedna kulka zasáhla zvíře, když se chystalo ke skoku. Druhá zazvonila o lebku a mrštila bestií o zem.

Cesta byla volná.

Z horních poschodí se ve tmě ozývaly vzrušené hlasy. Naštěstí kdosi našel vypínač a rozsvítil.

Jenna bydlela v prvním poschodí. Těch několik kroků k jejímu bytu trvalo zatraceně dlouho.

Nezdržoval jsem se zvoněním, ale pečlivě zamířil svou berettou a prohnal dvě kulky zámkem. Mocným kopnutím jsem vyrazil dveře z veřejí, takže padly dovnitř.

Současně jsem uslyšel výkřik.

Jako blesk jsem vlétl do bytu. Můj pohled mířil chodbou do obývacího pokoje. Hleděl jsem na záda lidské bestie.

Musela to být Morgana Laytonová.

Jennu Jensenovou jsem neviděl, protože ji zakrývala svým tělem.

Morgana jednala bleskově. Zvedla Jennu jako loutku do výšky a mrštila jí proti mně.

Nemohl jsem uhnout, protože Jenna by padla na zeď. Snažil jsem se ji zachytit. Na okamžik jsem zahlédl její bledý, hrůzou poznamenaný obličej. Chtěl ji odsunout stranou a vzápětí jsem zaslechl řinkot rozbíjeného skla. V tom okamžiku se mi Jenna v hrůze pověsila na krk.

Musel jsem ji nešetrně odstrčit.

Bylo však pozdě.

Morganě Laytonové tento nepatrný zlomek času zcela postačil, aby se jako filmový kaskadér vrhla zavřeným oknem ven. Na chodník dopadla bez sebemenšího poranění a kolem ní se sypaly střepiny z rozbité okenní tabulky.

Hnal jsem se k oknu, vyhlédl ven a mohl pozorovat stín, který se snažil zmizet vlevo ode mne. Naproti vlčici přicházeli nějací mladí lidé. Začal jsem se o ně bát. Kdyby se Morgana otočila, byli by ztraceni.

Vlčice zahnula. Mohutným skokem se ocitla na střeše zaparkovaného auta, odtud seskočila na ulici a hnala se pryč.

Mladistvým to celé připadalo jako ohromná legrace a pokřikovali na Morganu. Byla už příliš vzdálená, abych ji mohl bezpečně zasáhnout. Kromě toho byla už tma.

Někdo z domu musel zavolat policii. Každopádně se všude rozléhaly sirény jejich vozů.

Když jsem se otočil zpět do pokoje, seděla Jenna na koberci. Celá bez sebe hleděla strnule na mě. Natahovala ke mně ruku. Ale já jsem zavrtěl hlavou.

“Počkej na mě.”

Slova doznívala, když jsem byl v chodbě. Na schodišti byl zmatek. Výstřely a vytí vlků mnohé nájemníky pořádně vystrašily. Scházeli z horních poschodí a byly s nimi i děti. Nemělo smysl odhánět je pryč. Ani jsem se o to nepokusil.

Stáli tam také zvědavci s bledými obličeji. Obcházeli oba mrtvé vlky velkým obloukem a přitom

nedůvěřivě pozorovali nehybně ležící zvířata. Nikdo si nedovedl vysvětlit, jak se vlci dostali do domu.

“Vlci,” řekla žena s pisklavým hlasem. “Dobrotivé nebe, to jsou vlci.” Pokyvovala hlavou a chytila se pevně svého manžela, který mlčel.

Zato se zeptal někdo jiný: “Jak to vypadá?

Zavolal už někdo policii?”

“Ano, já.” odpověděl jeden člověk na schodišti předtím, než ukázal na mě. “Myslím, že s tím má něco společného. Nepatří k nám. Je to cizinec, možná i vrah.”

Dříve než mohl vyvolat nějaký výbuch emocí proti mé osobě, upozornil jsem všechny, že patřím ke Scotland Yardu.

“Já jsem ty vlky zastřelil.”

Jeden muž, který měl nataženy zelené šle na světlé košili, se hloupě zeptal: “Přivedl jste ty šelmy ze zoo?”

“Vypadám snad na to?”

Někdo zabouchal na domovní dveře. Jakási žena otevřela.

Do chodby se vhrnuli dva strážníci a nevěřili vlastním očím, jakmile spatřili mrtvé vlky ležící na dlaždicích.

“Co se tady stalo?” zeptal se jeden z nich.

“To snad vidíte sami,” vykřikla žena. “Do našeho domu vnikli vlci.”

Policista vypadal bezradně. Věnoval jsem se svým uniformovaným kolegům.

“Ach, vy jste pan Sinclair?”

“Ano.”

“Slyšeli jsme o vás.” pokračoval mladší z nich.

“Znamená to, pane, že se jedná o případ, který nám nepatří?”

“Tak jest.”

“To jsem rád.” Na jeho obličeji bylo možno pozorovat úlevu. “Honit vlky po Londýně není žádná legrace.”

Jeho starší kolega myslil prakticky. “Zavolám do zoo. Mohli by nám poslat pohodného, aby si odtáhl obě zdechliny.”

“A kdo uklidí chodbu?” stěžovala si starší žena

vřeštivým hlasem.

“Nepochybně vy, dámo,” řekl jsem.

“Aha,” vybafla na mě a tlačila zpátky svého hubeného manžela. “To je vaše práce. Zastřelil jste přece ty bestie. Sám jste to řekl!”

“Chtěla jste mít ta zvířata v bytě?” odsekl jsem.

“To je ale nestydatost.”

Vykřikovala dál, zatímco její sousedé se smáli. Její hašteření mi bylo fuk. Stoupal jsem mezitím po schodech a nabíjel zbraň.

Jenna stála v otevřených dveřích a čekala na mě.

“Já… jsem neměla odvahu sejít dolů.”

“Rozumím.”

“Pojď dál, prosím tě.”

Ustoupila stranou. Dveře potřebovaly nový zámek. Možná by to spravila některá ze zámečnických dílniček v okolí. V bytě mi padla kolem krku.

“Můj bože, Johne, co jsem vystála strachu. Ta ženská je příšerná.”

“To víš až teď? Přece jste se nesetkaly poprvé.”

“Jistě, ale tentokrát mě chtěla zabít. Přišel jsi právě včas.”

Políbila mě.

“To nevadí, holčičko, už je to za námi.”

Upravila si vlasy a prohlédla ušpiněný svetřík.

Rány ještě krvácely.

Bez nejmenšího ostychu se svlékala. Měla malá a pevná ňadra.

Z koupelny jsem donesl jodovou tinkturu a náplast. Ranky jsem ošetřil a potom zakryl náplastí. Jenna se přitom o mě opírala.

“Jsem ráda, že tě cítím vedle sebe. Myslíš, že se zase vrátí?”

“S tím musíme počítat.”

“Pokud zde zůstaneme.”

“To taky.”

Ještě jednou jsem přihladil okraje náplasti a podal Jenně svetřík. Natáhla si jej s potutelným úsměvem a nasadila si brýle.

Věděl jsem, kde má bar. Vybral jsem z něj láhev whisky a dvě sklenice. Jenna běžně nepila, ale teď přikývla na souhlas. “Ano, nalej mi, prosím tě.”

Vzala si sklenici, napila se a otřásla. “čaj by mi byl milejší.”

“Ale už žádná čajovna.”

“Proč?”

“Prožil jsem tam příhodu s jednou ženou, která

mě doslova šokovala.”

Převalovala sklenici po bradě a přes její hranu

mě pozorovala. “Jak to myslíš?”

“Oslovila mě tam neznámá žena, aby mi předala růži. Květina najednou uvadla a žena se rozpadla na prach. Patřila prý k sedmi strážkyním hrobky královny ze Sáby.”

“Ano!” vyjekla Jenna. “Tak přece to byla pravda. Myslím tím hlas, který mě volal. Určitě byla tou osobou, která se s tebou setkala.”

“Ale mělas tam přijít ty.”

“Nemohla jsem.”

“A odkud ta strážkyně věděla, že je u mne na správné adrese?”

“To nevím.”

“Ale růže byla důležitá,” vysvětlovala Jenna a přitom se posadila tak, aby na ni netáhlo od rozbitého okna.

“Nezapomeň, co jsi chtěla říct,” přerušil jsem ji a zavolal do jedné dílny, aby přišli opravit zámek. člověk na druhém konci drátu mi sdělil, že přijedou za chvíli.

Jenna mezitím sebrala kabát. Ten, který Morgana Laytonová nestačila vzít s sebou. Pustila jej zpět na zem, protože nesnášela kožešiny.

Zapálil jsem si cigaretu a pořádně potáhl.

“Pamatuješ si, o čem jsi chtěla mluvit?”

“Ano.”

“Jedná se o růže, nemám pravdu?”

“Správně.”

“Mají nějaký význam?”

Jenna si mě překvapeně prohlížela. Přes skla brýlí vypadaly její oči ještě větší. “Ty to nevíš, Johne?”

“Ne.”

“Ty neznáš hádanky, které dávala králi Šalamounovi?”

“Ne všechny, ale…”

“Myslela jsem si, že jsi ten moudrý král, který žil v mnoha podobách a nyní vystupuje jako John Sinclair.”

“Pomalu, pomalu, k tomu ještě nejsou žádné

důkazy. čekám stále na hádanku, týkající se růží.” Jenna přikývla. “Je to vlastně úplně jednoduché.

Když královna ze Sáby navštívila moudrého krále Šalamouna a jeho otce Davida, nepřinesla s sebou pouze nákladné dary z pokladů své země. Tím nejdůležitějším byly komplikované hádanky, jejichž vyřešení očekávala od slavného krále, o jehož moudrosti a schopnosti pronikat mnohá tajemství se i v daleké Arábii vyprávěly celé legendy.

Královna se k němu dostavila se dvěma růžemi. Jedna z nich byla pravá a druhá umělá. Obě byly od sebe k nerozeznání. Žádná z nich nevoněla, takže lidským čichem je nebylo možno rozlišit. Úkol pro krále Šalamouna byl prostý. Měl pouze říci, která je pravá a která z nich je umělá.”

Odmlčela se a hleděla vyzývavě na mě.

“Mám tu hádanku rozluštit? Nejsem Šalamoun.”

“Pokus se, Johne.”

“Je to velmi obtížné, viď? Mimoto dnes nejsem nějak ve své kůži. Prožil jsem spoustu nemilých překvapení. Lituji, ale nějak mi to nemyslí.”

Jenna se posměšně zasmála. “To by bylo něco, mít aspoň na chvíli Šalamounovu moudrost.”

“Děkuji, rozumím. Ale teď k věci, Jenno. Jak vyřešil náš dobrý Šalamoun tuhle hádanku?”

“Je to velice prosté, Johne. Nechal poslat pro včelaře, který s sebou přinesl včely. Když je vypustil z úlu, posedaly si na pravou růži.”

Hleděl jsem na ni s otevřenou pusou tak, že se znovu rozesmála.

“Co tomu říkáš?”

“To je ohromně jednoduché!”

“Jistě. Všechny královniny hádanky jsou v podstatě jednoduché. Je třeba o nich trochu přemýšlet, přidat kousek fantazie a řešení se již dostaví samo.”

Bezmyšlenkovitě jsem přikyvoval a potom se zeptal: “Jak to vlastně souvisí s růžemi?”

“Nepřímo, Johne, protože růže žijí, kvetou. A dokud kvetou, není královna úplně ztracena.”

Zarazil jsem ji pohybem ruky. “Okamžik. Pokud

růže kvetou, královna ještě žije?”

“Ano.”

“Ale jedna z nich se před mýma očima rozpadla na prach. Přinesla ji žena, jejíž věk jsem nemohl odhadnout, ale hovořila naším jazykem.”

“Bylo to znamení.”

“Pro nás?”

Jenna pokrčila rameny. “I pro nás, Johne. A současně i důkaz toho, že musíme konečně začít hledat hrobku královny. Nemůžeme o tom donekonečna jenom mluvit. Něco se musí stát.”

Byl jsem stejného mínění. Hleděl jsem do prázdné sklenice. “K tomu by se nám ještě muselo

podařit najít hrobku královny.”

“No právě.”

“Ale ne zde, v Londýně. Cílem naší cesty by měla být Arábie.”

“Přesněji Severní Jemen.”

“A mohu tam vstoupit jen tak, bez nějakých formalit?”

“Nevím. Zjistím to. Možná bychom mohli cestovat neoficiálně.”

“Znáš nějaké přechody?”

“Ano.”

“Na pobřeží jsou osamělá místa, která nehlídají tak dobře, jak by měli. Tam by nás mohli vysadit. Najdeme si tam spolehlivého průvodce.”

Na čele se mi od přemýšlení vytvořilo vlnobití vrásek.

“To nezní přesvědčivě, Jenno.”

“Máš strach?”

“Pochop, že moje situace je trochu jiná. Já ponesu kůži na trh. Já zodpovídám za zdar naší výpravy.”

“Já také, Johne. Ale vezmi v úvahu, že jsem už sama pátrala v blízkosti pískem zasypaného města Maribu. A byla jsem tam sama. Teď mě budeš doprovázet ty.”

“Nejen já. Také Suko.”

Jenna se usmála: “To je ještě lepší.”

Vstal jsem. “Mohu tě nechat hodinku samotnou?”

“Ano, ale…”

“Jenom hodinku.” Rozmyslel jsem se. “K čertu, uděláme to jinak. Suko může přijít za námi.”

“Ještě teď?”

“Jistě. Lidé jako my jsou stále ve službě,” ušklíbl jsem se a zvedl sluchátko.

Suko přirozeně nebyl nadšený, že musí znovu vyrazit do mrazivého večera.

“Zamrzl jsi, starouši? Copak tvoje BMW nemá topení?”

“Dokonce i klimatizaci.”

“No, prosím.”

“Dobrá, hned tam budu. Můžeš mi říci, o co se jedná?”

“Ano, jde o hrobku královny ze Sáby.”

“Tak nashle.” Zavěsil.

“Přijde?” zeptala se Jenna.

“Ano. Kvůli tvému bezpečí zůstanu dnes v noci s tebou. Kdyby se Morgana ještě jednou vrátila, připravíme jí krvavou lázeň.”

Jenna pokrčila rameny. “To nevím. Musím neustále myslet na jednu větu, kterou pronesla a která se mne týkala.”

“Jakou větu?”

Jenna uvažovala nad její formulací. “Řekla, že máš ve svém vlastnictví nějakou cennou vzácnost. Nic víc.”

“Kříž?” zeptal jsem se.

“To jsem si také myslela, ale vyvrátila mi to. Musí to být něco jiného.”

“Jestliže mluvila pravdu, může se jednat pouze o dýku.”

Teď promluvila Jenna. “Nevlastníš náhodou také svatý Grál?”

Asi jsem na ni hloupě koukal. “Myslíš, že by královna mohla mít něco společného s Grálem.”

“Nevím, ale možné je všechno.”

Bouchl jsem pěstí do otevřené dlaně. “To by ovšem byla rána. Jenom si neumím představit, co by Grál mohl mít společného s královnou.”

Jenna pokyvovala hlavou. “Dobře víš, Johne, že mě královna velmi zajímá. Jedni ji považují za pramáti starých Egypťanů. Mnozí křesťané zase tvrdí, že se zúčastnila posledního soudu. Další věří tomu, že s králem Šalamounem zplodili dítě. Jmenoval se Nabuchodonosor a zničil Šalamounův chrám v Jeruzalémě. Ale to jsou jenom domněnky podobné těm, které tvrdí, že démonická Lilith a královna jsou jedna a tatáž osoba.”

Ztrnul jsem. “Co to povídáš?” zašeptal jsem.

“Prosím tě, Johne, já to jen slyšela. Co to znamená, to ti ve skutečnosti nemohu říci.”

“Lilith je nepřítelkyně. Zničila znamení uprostřed mého kříže, ale královna ze Sáby mi taková nepřipadá.”

“To vím, Johne. Snažím se jen uvést určité věci do pořádku. člověk dokáže všechno, co chce. Chvíli tápe v prázdnotě, ale nakonec přece jenom zvítězí.”

“Hezky řečeno,” odpověděl jsem tiše. “Najednou mám pocit, jako by ona sama byla velkou hádankou.”

“Vypadá to tak. Domnívám se, že její rozluštění

můžeme najít pouze na Arabském poloostrově.”

“Uvidíme.”

Ozval se zvonek. Opatrně jsem šel ke dveřím, do nichž se již hrnul Suko.

“Viděl jsem odvážet dva mrtvé vlky. Nemáš je na svědomí?”

“Ano.”

“Zase jsme v tom až po uši, co?”

“Trefils hřebík na hlavičku, kamaráde…”

4

Sir James Powell, náš šéf, nechtěl věřit našemu povídání a plánům, s nimiž jsme jej seznámili. Jeho pohled za tlustými skly brýlí byl tak přísný, že Jenna Jensenová, kterou jsme vzali s sebou, se přikrčila a pravděpodobně si v té chvíli přála být na opuštěném ostrově.

Celou dobu nepromluvila, kromě krátkého pozdravu při vstupu do kanceláře.

Byla živým svědectvím toho, jak vypadá člověk po probdělé noci. Ještě včera se kolem půlnoci objevili dva řemeslníci a opravili dveře i okno. Potom mi zůstalo několik hodin na spánek, který nestál za nic, protože jsem se neklidně převaloval. Jenna celou noc probděla a teď seděla v šéfově kanceláři s červenýma očima. V rukou tiskla šálek kávy, jako by se chtěla opařit.

Sir James si pohrával s tužkou, jejímž koncem poťukával na desku stolu. “Opravdu chcete do Arábie?” ověřoval si ještě jednou naši žádost.

“Ano, pane,” odpověděl jsem. “Je to sice Arábie, ale přesněji její jihozápadní část. Dříve nazývaná Sába, dnes Severní Jemen.”

Sir James nadzvedl obočí. “Politicky velmi nestabilní země, jak jste nedopatřením zapomněl dodat.”

“Jistě, pane.”

“A tam chcete rozehrát vaši podivnou hru?”

“Nic jiného nám nezbývá, pane.”

Stále ještě nebyl přesvědčený.

“Královna ze Sáby,” shrnul stručně a vzápětí položil další otázku: “Kdo nebo co vlastně je?”

Sám si hned odpověděl. “Něco jsem si o tom přečetl. Podle mne je královna pouhou legendou. Takový hermafrodit. Buď je přijímána se značnými sympatiemi nebo chladným odmítáním. Na jedné straně démonická souložnice nebo pramáti etiopských panovnických rodů, stejně jako zlomyslné vzkříšení biblické Evy nebo vzorná muslimská panovnice. Sexuálně erotický symbol její postavu buď zjasňuje nebo zastírá. Jak potom chcete v tomto labyrintu legend a polopravd najít cestu ven?”

“Zatím jsme zachytili stopu, především naše…”

“A je to dobrá stopa?”

“Doufejme.”

Sir James zakroutil nedůvěřivě hlavou. “Jste o tom přesvědčený? Vždyť nemáte žádné důkazy!”

“Ne, ale není to poprvé, co se setkáváme s její osobou. Dvakrát, pane, jsme s ní měli co do činění. A začíná to být dost nebezpečné. Naposledy jsme zjistili, že se ve hře objevili také vlkodlaci. To znamená, že vlci se zajímají o královnu. Usilují o kontakt s královnou. Možná už jej získali.”

“Ona tedy žije?”

“Vycházíme z tohoto předpokladu, sire Jamesi,” promluvila Jenna. Její štíhlá postava se slabě chvěla. Přitom si poopravila brýle, což u ní znamenalo, že je o něčem pevně rozhodnuta.

“Pane, mohu vás jen upozornit na hrozící vážné nebezpečí.”

“Vy jste také ještě neviděla královnu nebo její hrobku?”

“Máte pravdu. Přitom jsem byla nedaleko od ní.”

“Pokud se zde objevila Morgana Laytonová, znamená to, že jsme na správné stopě,” přidal se Suko.

“To nepopírám,” přikývl náš šéf.

“Jenom se mi nelíbí, že se chystáte do Severního Jemenu. Jak se tam chcete dostat? Oficiálně? To by se nám každý vysmál. Nejlepší by bylo cestování časem.” Rozchechtal se vlastnímu nápadu.

Vstal jsem. “Ovšem, pane. Jenže tentokrát to nebude dost dobře možné. Myxin a Kara, kteří nám přitom pomáhali, nejsou po ruce.”

“Dobrá,” řekl superintendant.

“V takovém případě ovšem očekávám vaše alternativní návrhy pánové!”

Podívali jsme se se Sukem na sebe. Řešení jsme samozřejmě měli, ale nevěděli jsme, jak by ho šéf přijal. Nikdo z nás nechtěl vyrukovat s připraveným návrhem.

Sir James mezitím pokračoval. “Máte v úmyslu vstoupit na člunu do Jemenu ilegálně?”

“Ano.”

“A jak?”

“No…” protáhl jsem a pokrčil rameny. “Naše námořnictvo by nám mohlo prokázat malou službu. Nekřižují některé lodě v Arabském moři kolem jižního pobřeží poloostrova?”

Pohled za brýlemi ztuhl. “To jsem si mohl myslet,” zašeptal šéf.

“Mohli bychom se rychle přiblížit k třímílovému pásmu a překonat je v malém člunu. V noci a za mlhy by se to obešlo bez velkých komplikací. Určitě by se nám podařilo někde proniknout na pevninu.”

“Kromě toho tu zemi trochu znám,” vysvětlovala Jenna. ” Několikrát jsem zde byla s archeologickou expedicí jako studentka a naposledy jsem tu kopala na vlastní povolení, jako vedoucí výpravy. Vždycky jsem velmi dobře vycházela s místními spolupracovníky a pomocnými dělníky a oni mě mnohokrát dobře poradili.”

Sir James si otřel kapky potu, které mu vyrazily na čele.

“Žádáte příliš.”

“Nic nemožného, pane.”

“To si nejsem docela jistý.”

“Máte báječné styky,” mínil Suko. “Nebyl by to první případ, kdy se chceme vydat na poněkud neobvyklou cestu.”

“To je pravda.”

“Mimoto jsme již prováděli tajné operace i za železnou oponou,” dal jsem na uváženou.

Zda sir James přijal tento argument nebo ne, to jsme se nedozvěděli. V každém případě nás požádal, abychom počkali v kanceláři na odpověď.

“Myslíte, že se chytil na udičku?” ptala se Jenna cestou do kanceláře.

“Ten ano.”

Glenda na nás čekala s čerstvou kávou. Obě ženy se již znaly. Přirozeně i naše sekretářka chtěla vědět, o co jde. Neviděli jsme žádný důvod, proč bychom ji nezasvětili do naší věci. Vykulila oči, když zjistila, že se chystáme do Severního Jemenu. “Ale to bude velice horký výlet.”

“Však ještě není zima.”

“Tak jsem to nemyslela.” Protáhla obličej. “Já bych nejela.”

“Však také nemusíte.” Vypili jsme kávu.

Jenna Jensenová se přihlásila o slovo. “Slečna Perkinsová má pravdu, přátelé. Nebude to procházka růžovým sadem. Země je velmi nepřátelská vůči cizincům. Pobřeží, několik měst, úporná vedra, možná i písečná bouře….”

“Potřebovali bychom auto.”

“To není problém,” řekla. “Něco vymyslím. Blízko pobřeží je místo, kde si budeme moci pořídit všechny nezbytné věci.”

“Hovoříme tak, jako bychom tam už byli,” varoval Suko.

Jenna pokračovala. “Budeme potřebovat spoustu peněz. Sem tam nějaký bakšiš dělá divy, hlavně když je patřičně vysoký. To je v Orientu normální.”

“Jak to bude se zbraněmi?” vyzvídala Glenda.

“Běžné, ne?”

Jenna se podívala na mne a pokrčila rameny.

“Později k tomu ještě něco řeknu.”

Sir James nezavolal, ale dostavil se osobně, aby nám předal zprávu. Dal si na čas, protože jsme čekali celou hodinu.

“Mnozí lidé patří k těm šťastlivcům, kterým se podaří i nemožné,” pochválil se.

“Vyřídil jste to?” zeptal jsem se.

“Ano. Poletíte armádním vrtulníkem na jedno americké strážní stanoviště. Tam kotví náhodou jeden z našich hlídkových křižníků. Na něj můžete nastoupit.”

Zamnul jsem si ruce. “Výborně.”

Sir James se na mě vážně zahleděl. “Nemohu posoudit, zda je to výborné. Chci vás jen varovat. Před nedávném nalezli na Sahaře mrtvoly čtyř Němců. Nechci vyhlašovat pátrání po vašich mrtvolách.”

“Dáme na sebe pozor, pane.”

“Probíhá všechno tak, jak předpokládáme?” ptal se Suko. “Myslím tím spolehlivost nafukovacího člunu, který budeme mít k dispozici.”

“Všechno jde jako na drátkách.”

“Kdy vyrazíme?”

“Odpoledne.”

“Takže máme dost času na nákup nezbytného vybavení,” řekla Jenna. “Pobřeží není Londýn.”

“A Arábie není Anglie.”

“Správně.” Usmála se. “Půjdu s vámi a udělám seznam všeho, co potřebujeme. Některé věci už mám

doma. Budeme muset zavazadla nést až na místo, kde si obstaráme auto. Tak si sebou vezměte jen ty nejnutnější osobní věci.”

Suko zakroutil očima. “Uděláme všechno tak, jak si přejete, paní doktorko. Hlavně když nám ukážete hrobku královny.”

Jenna se smála. “Sama bych ji chtěla najít. Byla jsem už blízko. Město, které je pro nás velmi důležité, se jmenuje Marib. Tam musíme hledat její hrobku. Expedice mých kolegů se nedostaly ani tak daleko jako já. Vím, kde asi kopat. Pomůžou mi místní lidé. Město je už celé věky pohlceno pouští, bez speciálních informací je naprosto nemožné ho najít. V archeologii hraje náhoda a štěstí velkou roli, ale náhodné nálezy nejsou zase tak časté, jak by se podle populárních časopisů zdálo. Když najdeme Marib, najdeme i královninu hrobku.”

“Neleží pohřbena pod pískem?”

“Z větší části ano, Johne. Ale zůstaly tam nějaké ruiny. Například část mohutné hráze nebo zříceniny chrámu Almaqa. Byl vybudován přibližně v osmém nebo sedmém století před Kristem.”

“V ruinách jsem se vždycky cítil fantasticky,” ušklíbal se Suko. Jenna Jensenová zůstala vážná. Ještě jednou se vrátila k předchozímu tématu. “Před chvílí ses mě ptal, jaké zbraně si s sebou máte vzít. Dám ti jednu radu. Vezměte si své běžné zbraně, ale na jednu v žádném případě nezapomeň….”

“Co je to?”

“Tajemný Grál…”

5

Morgana proskočila oknem a přitom cítila, jak na ni dýchla smrt Ale podařilo se jí bez újmy přistát na chodníku.

V chladném světle luceren vypadala vlčice ještě hrozivěji. Zpozorovala lidi, uhnula jim z cesty a pustila se napříč ulicí, aby se ukryla v úzkém průjezdu. Končil před dveřmi, které si otevřela úderem pracky. Stačilo už jen zatlačit a cesta byla volná. Dostala se na dvorek.

Kdesi zaštěkal pes. Dvakrát ostře štěkl a potom táhle zavyl. To zvíře cítilo nebezpečí stejně jako kočka, která mňoukajíc přeběhla kolem a snažila se co nejrychleji zmizet z jejího dohledu.

Morgana se hnala dál. Našla starou kůlnu a vyskočila na její střechu. Odtud se už dostala na terasu. Za železným zábradlím byla v bezpečí.

Ze dveří dopadalo trochu světla i na vlčici. Jakmile se záclona za oknem pohnula, byla už vlčice pryč. Přeskakovala z balkonu na balkon, až se ocitla na střeše domu. Mráz pokryl střešní tašky tenkou zledovatělou vrstvou a jen stěží se škrábala nahoru, což ji značně vyčerpalo. Konečně se dostala na hřeben a mezi dva mohutně dýmající komíny a tam zůstala sedět. Se zakloněnou hlavou hleděla na tmavou oblohu, kde viděla hvězdy a bledý měsíc, který byl právě v úplňku.

Tady se Morgana Laytonova cítila v bezpečí. Nikdo by ji zde nehledal. Ani chlad jí nevadil. Její srst

byla tak hustá, že jí nemohl proniknout na kůži.

Morgana upřela zrak proti tmavé noční obloze. Zaměřila se především na měsíc, protože on ji předával poselství, na které čekala.

Prostřednictvím tohoto souputníka země, který měl vždy téměř démonický vliv, se dostávala do kontaktu s Ním, který byl jejím uznávaným šéfem.

Byl to Fenris, posvátny vlk. Praotec všech vlků a vlkodlaků.

Kdykoliv něco podnikala, bylo to vždy v souladu s Fenrisovou vůlí. Byl to její vůdce, spojenec, s jehož pomocí mohla překonat všechna úskalí života.

Ona, směs vlka a ženy, stála kdysi na straně lidí a dokonce byla svým způsobem přítelkyní Johna Sinclaira. Mohl ji kdykoliv použít jako spojence v boji proti vlkodlakům a magickými silami ovlivněných vlků. Potom však zasáhl Fenris. Nemohl jednoduše dovolit, aby někdo z jeho okolí bojoval na straně lidí.

Unesl Morganu Laytonovou z vlkodlačí jeskyně do své říše stínů.

Když se vrátila zpět, byla zcela na jeho straně. Byl to důsledek vymývání jejího mozku pomoci černé magie.

Stále čekala na spojení. Soustředila všechny své myšlenky na měsíc. čekala na znamení a nezklamala se. Fenris nezklamal její důvěru.

Náhle oblohu zatáhly stíny a na pozadí zrcadlícího se měsíce se zjevila protáhlá tlama nebeského vlka Fenrise.

Byl to on!

Morganiny oči zářily ještě chladněji než předtím.

Byl to triumf. Současně cítila dychtivé očekávání.

Fenris ji nenechal na holičkách!

Vlčice se napřímila. Držíc rovnováhu stála na hřebenu, tlapy natažené proti měsíci, protože chtěla mít jistotu, že ji Fenris zpozoruje.

Jeho a její magie vytvořily mezi nimi most.

Postava Morgany Laytonové se vytáhla, ztratila svůj trojrozměrný charakter a náhle a nečekaně vzlétla k obloze.

Za měsíčním světlem.

Za vlkem Fenrisem, který pro ni připravoval nové úkoly.

Ne v Anglii, ale v docela jiné zemi. Daleko odtud, v jednom pobřežním státu, kde mělo padnout konečné rozhodnutí.

Arabia felix

Šťastná Arábie, tak nazývali antičtí autoři tuto zemi, která za své bohatství vděčila především obchodu s kadidlem, myrhou a kuřáckými potřebami. Znal jsem toto básnické přirovnání, ale nebyl jsem o jeho vhodnosti příliš přesvědčený, protože nás čekala zatraceně obtížná cesta.

Zatím všechno klapalo podle plánu. Let byl dlouhý, ale klidný. Dokonce jsme si mohli trochu

zdřímnout. Nalodili jsme se na křižník a s povděkem přijali skutečnost, že se nás nikdo na nic nevyptával. Velitel lodi asi obdržel z Londýna správné instrukce.

Připluli jsme co nejblíže k pobřeží a dál se vydali v připraveném gumovém člunu. Nepočítali jsme ovšem s větrem. Dosáhnout pobřeží Severního Jemenu na rozbouřeném moři bylo téměř nad lidské sily.

Vyhledali jsme nejjižnější výběžek. Ve dne a za jasného počasí bylo možno zahlédnout Afriku, přesněji část mezi Etiopií a Somálskem.

Jenna Jensenová ležela ve člunu. Bylo jí zle. Suko a já jsme se snažili udržet kurs. Velmi často jsme ztráceli odvahu a počáteční odhodlání. Zvláště když se přes nás valily vlny jako černé kopce. Je pochopitelné, že z nás lilo jak z cedníku.

Znovu a znovu jsme se ocitali na hřebenu vlny a z její výšky jsme mohli zahlédnout pobřeží Severního Jemenu a oheň šlehající k noční obloze. Bylo to patrně na rafinérii nebo na nějakém vrtu. V těchto krajích je spousta zemního plynu.

V jedné chvíli jsme objevili mohutný ocelový stín. Byl to tanker, který proplul kolem nás. Někdy v ranních hodinách jsme přes všechny obtíže dosáhli pobřeží. Tvořily je pásy úrodné půdy. Poušť začínala dál ve vnitrozemí.

Ale vraťme se zpět.

Nechtěli jsme v žádném případě vystoupit na pevninu blízko nějakého osídlení. Bouře nás zahnala jiným směrem, ale naštěstí jsme se dostali na opuštěné místo. Přílivové vlny nás vynesly na

pevninu.

Vytáhli jsme člun a ukryli jej mezi skalisky. Byla tam také prohloubenina, kde jsme našli útočiště pro sebe. Jenna stále pociťovala následky mořské nemoci a ani s námi to nebylo lepší. Kdyby nás nyní někdo překvapil, nebyli bychom schopni klást sebemenší odpor. Usnuli jsme spánkem spravedlivých.

Suko se probral první. Vzbudil mne a potom Jennu. Protáhli jsmě se a první, co nám padlo do oči, bylo slunce.

Stálo vysoko na obloze. Připadalo nám jako ohnivá koule, jejíž paprsky propalovaly tělo skrz naskrz. Zvlášť pak nás, co pocházíme z chladnějších krajin.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Jenna.

“Mohlo by to být lepší.”

“To věřím.”

Suko se ušklíbl a prohlásil, že se půjde trochu porozhlédnout. Vyšplhal se na skálu.

V příštím okamžiku sjel dolů, podíval se na naše napjaté obličeje a řekl. “Buď mámě štěstí nebo smůlu. Odhaduji, že přibližně dvě míle odsud leží malá vesnice s přístavem.”

“Domníváte se, že bychom tam sehnali auto?”

Suko se podíval na Jennu. “Jak se cítíte, paní doktorko? Mohli bychom si tam vypůjčit vůz?”

Pokrčila rameny. “Bohužel nevím, jak se to místo jmenuje.”

“Můžeme to zjistit.”

Náš vlastní cíl byl jiný. Dříve, v dobách královny

ze Sáby, se místo jmenovalo Mauza. Dnes to byla Mokka stejně jako název silné kávy. Tam chtěla Jenna vyzvědět, zda bychom mohli získat auto na cestu do vnitrozemí.

Jenna vyrukovala s návrhem. “Podívejte Půjdeme do té osady a dohodneme se s některým rybářem, aby nás do Mokky dopravil člunem.”

S tím jsme byli srozuměni.

Vzali jsme zavazadla na ramena a vydali se na cestu.

Ty dvě míle byly zatraceně dlouhé Zem byla kamenitá. Obličeje nám ovíval horký pouštní vítr. Přicházel z východu, z vnitrozemí a přinášel s sebou prach a písek.

“Je to jen dozvuk písečné bouře, která zuřila předešlou noc,” vysvětlovala Jenna. “Byli jsme v té době na moři, takže jsme si moc neužili.”

“Byl jsem jen mokrý,” řekl Suko.

Jenna se zasmála. Šla vedle mne “Neříkala jsem, že v této roční době přicházejí písečné bouře častěji než jindy?”

“Ne,” zaskřípal mi písek mezi zuby. “To jsi nám z opatrnosti zamlčela.”

Šli jsme dál. Nikoho nebylo vidět. Jen před námi se na vodě pohupovaly plachetnice rybářů. Většinou jednoduché dřevěné čluny s plachtou.

První zeleň, kterou jsme uviděli, nám dodala nových sil. Byla to neklamná známka toho, že se blížíme k rybářské osadě. Před námi ležela políčka osetá prosem. Na nich pracovali lidé, především ženy zahalené do závojů. Byly tak zabrané do práce, že

ani nezpozorovaly, jak si vykračujeme úzkou cestou mezi poli.

Domy mi připadaly jako kostky. Měly plochou střechu. Stěny hýřily bílou, žlutou nebo světle hnědou barvou. Věžička minaretu nám signalizovala, kde se nachází mešita.

Našli jsme místo, které bylo možno považovat za hlavní náměstí. Muži seděli před domy a zírali na nás. Měli jsme štěstí, že Jenna ovládala arabštinu. Kdykoliv tady promluvil cizinec arabsky, způsobil malou senzaci. Obdržela několik stručných odpovědí. My se Sukem jsme čekali v pozadí. Jenna se s úsměvem vrátila zpět k nám. “V pořádku. Pojďme k

přístavu.”

Tam bylo cosi jako bazar nebo trh. Nabízeli tam ryby. Museli je rychle prodat, jinak by se v panujícím horku začaly kazit.

“A koho vlastně hledáme?” zeptal jsem se, sundal si sluneční brýle a otřel hojné krůpěje potu z obličeje.

“Je zde jeden člověk, kterého místní považují za krále rybářů. Je majitelem několika lodí.”

“Pojďme ho najít.” Zase jsem byl plný energie. Zahlédl jsem, jak Jenna nataženým prstem ukazuje na něco, co vypadalo jako dřevěný trůn.

Podobal se sedačce rozhodčího při tenisovém utkání. V každém případě měl král rybářů přehled o veškerém dění kolem něj. Měl na sobě bílý plášť, kterému se zde říká dželabach. Hlavu měl ovinutou šátkem s černobílým vzorkem.

Muž hovořil lámanou angličtinou. Hleděl na nás

jako král na své poddané. Z jeho obličeje jsme neviděli téměř nic. Víc než polovinu z něj zakrýval hustý vous. Oslovil jsem ho a velmi pečlivě formuloval svou otázku. Teď jsme čekali na jeho odpověď.

Dal si na čas. Přitom si nás prohlížel. Zvlášť na Jenně utkvěl jeho pohled déle. Konečně jsme se dočkali odpovědi. “Jeden z mých synů má volnou loď. Za hodinu vyplouvá na sever a bude kotvit i v Mokce. Domluvte se s ním.”

“Děkujeme vám. A kde ho najdeme?”

Otec dal znamení a z jednoho stanoviště se oddělil mladý muž. Měl kudrnaté vlasy a vypadal jako nějaký pirát.

“To je můj syn, Ibn Assad. Domluvte se s ním.” Pro něj celá záležitost skončila.

Za cestu jsme zaplatili dvacet liber. Dolary by mu byly milejší, ale ty jsem schovával na koupi auta.

Jeho člun patřil mezi ty větší, které kotvily v přístavu. Byl naložený žlutě natřenými sudy. O jejich obsahu jsme neměli nejmenší tušení. Dva pomocníci je upevňovali lany k sobě.

O dvacet minut později už příď člunu rozrážela poměrně klidnou hladinu moře. Loď nebyla vybavená jenom plachtou, ale také motorem, na nějž jsme se plně spolehli.

Přidělili nám místo v podpalubí, takže jsme se uvelebili v kajutách a v pohodlí vychutnávali zápach oleje a zkažených ryb. Na štěstí sem otevřenými dveřmi občas pronikl závan čerstvého vzduchu.

Několikrát se v nich objevil obličej pomocníka, který s neskrývaným zájmem zíral na Jennu. Raději přitom hleděla stranou.

Odpoledne jsme připluli do Mokky.

Poměrně velké město, které odpovídalo velikosti přístavu. V něm kotvily mnohem větší čluny. Sice žádní obři, ale přece jen si mohly troufnout daleko na otevřené moře.

Než jsme přirazili k molu, zeptal se Ibn Assad

“Kam chcete jít?”

“Do města,” řekl jsem.

“A potom?”

“Uvidíme.”

Přikývl a opustil nás.

Suko byl nedůvěřivý. “Znamená to, že nás chce udat?”

“Tomu nevěřím,” odpověděla Jenna. “Jenom byl trochu zvědavý.”

“Doufejme.”

V Mokce jsme se cítili o něco lépe, protože jsme nebyli jediní Evropané v tomto městě, kteří se potulovali přístavem. Pohltil nás zmatek, který panoval všude kolem. Rámus tomu dával patřičnou zvukovou kulisu.

Vzali jsme Jennu mezi sebe a vytvořili jakýsi ochranný val.

Slunce svítilo jako o závod a nebe bylo úplně

vymetené. Ve vzduchu se tetelil prach a vytvářel úplné závoje mezi světlými stěnami domů.

Na ulicích panoval chaos. Každý jel podle své chuti. Bylo s podivem, že nedocházelo k žádným srážkám. Stará i nová auta byla pohromou pro chodce. K tomu se ještě všude pletly káry tažené osly a pouliční prodavači se zbožím na rameni.

Jenna nás vedla napříč městem do části, kde obchod přímo kvetl.

Konečně jsme se dostali do ulice, kde nevířilo tolik prachu, protože ležela stranou a nebyl tu rušný provoz. Tady vypadaly fasády svěže bílé. čtyřhranné otvory bych si nedovolil označit jako okna. Občas se v nich objevil obličej ženy skrytý pod rouškou, který zmizel, když jsme přišli blíž.

Ulice ústila zatáčkou a za ní se objevilo

čtvercovité náměstí.

Dostali jsme se k malému bazaru.

V domech se nacházely maličké otevřené obchůdky, před nimiž dřepěli jejich majitelé.

Byla zde spousta řemeslníků, které bylo možno sledovat při jejich práci. A byli to skuteční umělci. Stříbrotepec, kuchař s malou pojízdnou kuchyňkou, obuvník, vazač koberců nebo hrnčíř.

“Je to zde?” chtěl jsem vědět.

“Ano.”

Zastavil jsem a rozhlédl se. Proti zmatku v přístavu bylo toto místo oázou klidu. Zabloudila sem jen hrstka cizinců. Většinou se hrnuli na velké bazary.

“Jak se jmenuje tvůj známý?” zeptal jsem se Jenny.

“Bahíd.”

“Aha. A on půjčuje auta?”

“Ten dělá všechno.” Jenna zrychlila chůzi. Zamířila k jedné budově, jejíž vchod ležel pod úrovní ulice. Vedly k němu kamenné schody bez zábradlí.

Dveře byly zavřené. Vypadaly jako zpuchřelé a ve skulinách se usazoval pouštní písek. Jenna na ně třikrát zaklepala.

Po chvíli se ozvaly šouravé kroky. Potom se dveře otevřely. Z temné hloubi za nimi na nás zíral obličej s typickými asijskými črtami, s kůží poznamenanou přicházejícím stářím. Bradu mu ohraničovaly dva proužky prošedivělých vousů.

Muž měl oblečený černý plášť. Hlavu měl pečlivě omotanou turbanem. Táhl z něj pach skopového loje. Jenna se s ním pozdravila, dokonce se ještě uklonila. Bahíd vyndal brýle, které si posadil na nos.

Mžikal očima za kulatými skly a promluvil. Jenna mu rozuměla. Přeložila nám to později, ale hlavní bylo, že ji Bahíd poznal.

Sloužil tento dům pouze jako obchod nebo jako skladiště různého haraburdí?

V každém případě jsme se nacházeli v překvapivě velkém sklepním prostoru, kde bylo zboží všeho druhu. Počínaje živou drůbeží, přes látky, koberce, nábytek, sedla, stříbrné předměty a hřebíky konče. Dokonalý bazar.

Pohybovalo se zde několik pomocníků. Ale nepromluvili ani slovo.

Jenom pocházeli sem a tam. Teprve, když jsme mizeli v úzkém průchodu, dali se do práce.

Nové překvapení jsme zažili při vstupu do Bahídovy kanceláře. Byla vskutku supermoderně zařízená. Objevili jsme nejen telefon, ale také počítač s tiskárnou, televizní přijímač a video. Místnost byla dostatečně klimatizovaná, aby bylo možno pracovat na počítači.

Bahíd nám nabídl místo na sedačkách a telefonicky objednal čaj.

Přinesla nám jej žena zahalená v závoji. Byl jsem rád, že mluví anglicky. Po prvním doušku čaje přešel ihned k věci. “Chtěla by sis zase půjčit auto?”

“Ano, Bahíde.”

“Mám k dispozici džíp.”

“Nový?”

“Skoro nový.”

“Novější model?”

Stařík pokrčil rameny. “Patřil vojákům, kteří byli přepadeni. Moji lidé ho našli v poušti. A tak se ocitl tady. Je v dobrém stavu.”

“Takže by mohl přežít jízdu pouští,” zeptal jsem se opatrně.

Bahíd se ke mně neotočil a mluvil dál s Jennou.

“Chceš zase do Maribu?”

“Správně.”

“Miluješ nebezpečí?”

“Musím si konečně udělat v té věci jasno, Bahíde.”

Přikývl. Potom řekl něco, co mne a Suka překvapilo. “Ano, královna si zvolila špatnou dobu. Chvěje se. Cítím její strach. Mocné síly usilují o její zkázu. Další džin se vydal na cestu.”

“Jak to víš?” zašeptala Jenna.

“Jsem Sabejec.” Bahíd odhrnul cíp svého pláště a ukázal na bohatě vykládanou dýku. “To je moje označení. Patřím k nim.”

“Patříš ke královniným poddaným?”

“Chceme, aby se vrátila a znovu spojila náš národ, který dech pouště roztrousil do všech koutů světa. Jednou k tomu musí dojít. Myslím, že teď nastal správný čas.”

“Možná s mou pomocí,” řekla Jenna.

Pil jsem čaj. Na jeho povrchu se pohupoval list máty. Bahíd se zhluboka nadechl. “Viděl jsem uvadat růže,” zašeptal. “Z toho usuzuji, že královna umírá. Její stíny putují pouští. Hořekují nad jejím osudem.”

“Jaké stíny?”

“Mluví o strážkyních hrobky,” vysvětlovala nám tiše Jenna.

“Ano,” potvrdil Sabejec. “Opustily náhrobek královny, protože cítí, že všechno je nenávratně pryč. Současně hledají záchranu.”

“Proto jsme tady.”

Jeho úzké rty se pohnuly. “Mnozí se o to pokoušeli. Ztratil jsem přitom dva syny. Přemohly je mocnější síly. Královnu může zachránit pouze ten, který vlastní jistou věc popisovanou v knihách. Ale

nemohu vám bohužel říci, o jaký předmět se jedná.” Rozpřáhl hubené ruce. ” Sedím před vámi úplné bezmocný. “

Zatáhl jsem za nitku: “Nemůže tím předmětem být pohár, v němž stojí kulička?”

Oči za brýlemi zamžikaly. “Je to možné. Jak jsem

řekl, neznám jeho podrobnější popis.”

“Co je se strážkyněmi?” dotazoval se Suko.

“Rozpadají se na prach podobně jako tomu bylo v Londýně? Ještě jich zůstalo šest. Kde je můžeme najít?”

“Kde chcete hledat ducha, milý příteli?”

“Moment!” vmísil jsem do hovoru. “Byl jsem svědkem toho, když se ta žena rozpadla na prach. Byla to hrozná zkušenost, velice mne to rozrušilo. Ta žena nevypadala jako duch. Měla u sebe růži, která uvadla, a stejný osud potkal i ji.”

“Přesto jsou to duchové stvoření dechem pouště, aby královně pouště poskytli potřebnou ochranu, což se dělo po dlouhá staletí. Avšak její nepřátelé získali nová magická kouzla, kterými je mohou zničit. Cesta ke královně bude volná a oni se zmocní její moci a vědění.”

“Znáte její nepřátele?”

Stařík pokrčil rameny. “Mnohokrát mi vítr něco našeptával. Mluvil o šedé bestii, napůl člověku a napůl dravé šelmě, jejíž vytí zaznívá pouštní nocí.”

“Vlci,” řekl jsem tiše.

Přikývl.

I my jsme to věděli. “Nebyli to šakalové, ti by se chovali jinak a museli by hledat královnu pod

nátlakem. Nejdříve by museli narazit na strážkyně hrobky a zabít je jako první. Znám rukopis. Chceme, aby se královna vrátila zpět a obnovila říši Sabejců. Ty nám přitom můžeš pomoci, Jenno. Už jednou jsi stála při nás. Věřil jsem ti, protože jsem znal tvé dobré úmysly, ale musela ses vzdát. Dnes je všechno ještě horší, protože čas nezastavíš.”

“Co ještě víš?” zeptal jsem se.

“Mnoho a současně tak málo.”

Takto jsem si mohl odpovědět sám. Chtěl jsem se dovědět něco konkrétního. “Bahíde, můžeš nám dát nějakou radu, prosím?”

“Nevím, kde je hrobka.”

“Kdo to tedy ví?”

“Strážkyně hrobky.”

“Potom se s nimi musíme setkat. Musí nám ukázat cestu.”

“Jsou to duchové, kteří nepřijímají žádné rozkazy od lidí. Je sice možno je zavolat, ale záleží na nich, zda přijdou, či nikoliv.”

“Přicházíme s čistými úmysly,” vysvětloval jsem.

“To vím, ale vědí to ony?”

Jenna Jensenová se předklonila. “Bahíde, prosím. Vím, že bys nám toho mohl říci více. Udělej to, prosím, neber na nás žádné ohledy. Řekni konečně, co víš. Ukaž nám nějakou stopu.”

Vyprázdnil jedním douškem svůj šálek čaje. Pod stropem svítilo jenom malé světlo, které se marně snažilo vyhnat stíny z koutů místnosti. Zářivky byly vypnuté.

Odpověděl květnatou řečí Orientu. “Žijeme v

zemi, kterou po tisíciletí provívá dech pouště. Jednou silnější, podruhé slaboučký, to je dech dějin stejný jako vítr. Mnoho svědků našich dějin je pohřbeno pod horkým pískem pouště. Objeví se pouze tehdy, jestliže jsou lidé zvědaví. A podobně je tomu i s královským městem Marib, v němž královna žila. Dnes nacházíme jeho trosky. Sutiny, zdi. Ale vítr nestačil skrýt všechno pod pískem. Jeden svědek zašlých časů se honosí zvláštním jménem. Je to Věž šeptajících duchů. Trčí jako zlomený prst k nebi. V pohádkových příbězích se také nazývá Věží vědění, neboť pocestný, který tam vstoupil, mohl nabýt vědomosti v mnoha oborech. Také královna častokrát navštěvovala tuto věž.”

“Existuje ještě?” chtěla vědět Jenna.

Stařík přikývl. “Ano. Leží mezi Mokkou a Maribem. Pokud pojedete po staré karavanní cestě, nemůžete ji minout. Stojí na kopci, který vypadá jako sevřená pěst trčící z písku. Majestátní stavba, kterou mnozí neznali a ti, kteří ji znali, již zapomněli.”

“Tohle jsi mi, Bahíde, při mé první cestě neřekl, ” vyčítala Jenna.

“To je pravda. Nevěděl jsem, zda ti mohu důvěřovat. Ale potom jsem viděl, že musím překročit svůj stín. Ať mi všemocný odpustí nebo mě potrestá, já to přijmu, protože stojíme před velkým přerodem času. Spravedlnost se musí naplnit.”

“A smíme tam jet?” zeptal se Suko. “Koho tam potkáme?”

“Jestliže duch strážkyně hrobky někam směřuje, tak jedině do věže. člověk ji zapudil z hrobky, ale věž

stojí. Tam čeká na signál, kterým ji přivoláte. Alláh vás ochraňuj.”

Vážně si nás prohlédl a rozpřáhl ruce.

Vyskočili jsme. Každý z nás pociťoval hlubokou úctu, kterou se naplnila tato chvíle. Bylo nám svěřeno velké tajemství. Nyní se ukáže, zda jsme hodni toto tajemství sdílet.

Upřímně jsme poděkovali moudrému Bahídovi, který vstal jako mladík, což mne udivilo, protože já sám jsem se jen taktak z polštářů vyhrabal.

“Je to daleko,” řekl Bahíd. “A musím vám také

předat auto. Pojďte se mnou.”

Zpátky jsme nešli přes skladiště, ale menšími postranními dveřmi. Byly šikovně ukryty za regálem. Bahíd, který nás vedl, je otevřel doširoka.

Musel jsem si nasadit tmavé brýle, protože slunce bylo nemilosrdné. Před námi ležel velký dvůr obehnaný bílou hliněnou zdí. Sloužil jako venkovní skladiště.

Povalovaly se zde všemožné náhradní součástky a také zde stály různé vozy. Ve stínu zdi stál dokonce i Mercedes-Benz. Na modrém laku ležela tenká vrstva prachu Džíp byl zaparkovaný vedle vrat. Naložili jsme do něj zavazadla. Vyzkoušel jsem jej a s uspokojením konstatoval, že je v dobrem technickém stavu.

“Nechám přinést vodu a benzin. Jeďte až ke Věži šeptajících duchů. Musím vám ještě jednou vysvětlovat cestu?”

To nemusel. Kromě toho Jenna už touto cestou

jela.

se.

“Kdy se tam přibližně dostaneme?” zeptal jsem

Bahíd promluvil skrz tenkou roušku připevněnou

před ústy.

“Až den zešedne před přicházející noci, zahlédnete ji pravděpodobně v posledních paprscích zapadajícího slunce. Jeho paprsky zasáhnou její špičku, a ta se červeně rozsvítí.”

“Za soumraku,” řekl jsem.

“Ano.”

Bahid se omluvil a nechal nás o samotě.

“Nevypadá to špatně,” řekl Suko. “S takovým štěstím jsem ani nepočítal, po tom, co mamě za sebou.”

“Ano, Bahídovi můžeme důvěřovat.”

Usmál jsem se na Jennu. “Proč jsi nám o něm neřekla dřív’”

“Je starý, Johne. Nebyla jsem si jista, zda ještě žije.”

“Máš pravdu.” Otřel jsem si obličej, protože jsem měl pocit, že stojím v otevřené peci. Sluneční paprsky dorážely na plochu dvoru ještě zuřiveji než venku na ulici.

Přes vršek zdi se občas přehnala hustá oblaka prachu. Pouštní písek vytvářel směsici červené a žluté barvy.

V dohledu nebyli žádní zákazníci. Patrně využívali večerních hodin, kdy se mírně ochladilo.

Bahíd se vrátil zpět.

Nebyl sám. Dva muži nesli kanystry s vodou a benzinem. Obě tyto tekutiny měly v poušti

životodárnou cenu.

Naložili kanystry tak, že jsme ještě jednou museli

přerovnat naše věci.

Bahíd nám pokynul.

“O výbavu je postaráno,” řekl. “Všechno ostatní záleží na vás. A ještě jednu radu na cestu. Jestli najdete hrobku, nezhanobte ji. Potkáte-li královnu, vyjádřete jí náležitou úctu. Však víte, co tím myslím. Je to tak,Jenno?”

“Ano, Bahíde.”

Rozhodl jsem se, že budu řídit. Suko se usadil vedle mě. Natáhl si nohy pod řídící desku.

Archeoložka se uvelebila na zadním sedadle. Při rozjezdu se ještě jednou otočila na staříka a poslala mu vzdušný polibek. Potom jsem vyrazil. V mraku prachu a písku jsme opustili dvůr.

6

Město Mokku jsme nechali velmi brzy za sebou.

Očekávala nás osamělost pouště.

Jsou lidé, které tato na první pohled neutěšená krajina může nadchnout. Já jsem k nim nepatřil. Trápil mě pruh zvířeného prachu a písku, který zahalil náš džíp jako hustý závoj a zřetelně značil naši cestu. Suko našel v jedné přihrádce předem připravenou mapu a rozložil si ji na kolenou. Podle ní jsme jeli správně. Jenna si také nestěžovala.

Pohodlně se usadila napříč přes zadní sedadlo.

Oblečení jsme si pečlivě vybrali, takže vzdorovalo nepřízni podnebí. Po úrodném pobřeží už nebylo ani památky. Skály, písek a kopce se staly našimi nerozlučnými průvodci. Uháněli jsme dál po cestě, která se pomalu ztrácela bůhvíkde v poušti.

Jednu chvíli jela proti nám dlouhá kolona nákladních aut. Jenna se skrčila, aby se vyhnula pohledu cizinců.

Auta byla plně obsazena vojáky, kteří seděli na otevřených korbách a nedůvěřivě nás pozorovali. Naštěstí žádného z nich nenapadlo, aby nás zastavili. Stín nás provázel po pravé straně. První výběžky kopců.

Viděli jsme sice slunce, ale bylo jakoby v přítmí. Pomalu zapadalo níž a níž. Jeho paprsky na nás dopadaly pod jiným úhlem než tomu bylo ráno nebo v poledne.

Velmi brzy jsme si připadali jako nejosamělejší

lidé na světě. Vítr, který se nám hnal kolem uší, nepřinášel ochlazení. Pouze jemný písek, který se lepil na kůži. Kopce nás provázely po celou dobu jízdy. Chtěl jsem jet dál, ale Jenna poprosila o přestávku.

“Už teď?”

“Ano, prosím.”

Zastavil jsem. Vystoupili jsme. Prach jen pozvolna opadával. Jenna nechala kolovat láhev s vodou. Studená tekutina nás osvěžila.

“Co chceš vidět?” zeptal jsem se jí a utřel si

několik kapek, které mi zůstaly na bradě.

“Kopce.”

“Támhle jsou.” Ukázal jsem kolem dokola, kde jejich ostré a nepravidelné kontury vyrůstaly jakoby přímo z pouště. Slunce ještě stálo hodně vysoko. Kdyby slezlo jen o jednu nebo dvě pídě níž, skály by se určitě rozžhavily.

Popošel jsem kousek.

Při každém kroku jsem se bořil hluboko do písku. Jít pěšky by bylo velmi únavné a namáhavé. “Znám tuto krajinu velmi dobře. Brzy budeme mít písčitou část pouště za sebou,” slyšel jsem Jennu kdesi vzadu.

“Co nás čeká potom?” zeptal jsem se a otočil se

k ní.

“Skály.”

Zasmála se. “Ale dříve než opustíme tento region

a vjedeme na rozlehlou náhorní plošinu, kde se pravděpodobně rozkládalo město Marib, měli bychom po pravé straně trochu více na sever vidět Věž

šeptajících duchů.”

Ona byla vůdce a měla naši plnou důvěru.

“Smím řídit?” zeptal se Suko. Proti tomu jsem nic nenamítal.

Ticho přerušil hluk motoru, což mě mírně zlobilo. Znovu zavířil sloup prachu, ale už nebyl tak hustý. K tomu jsme ucítili na obličejích závan. Přicházel z vnitrozemí jako předzvěst nočního větru, který ohlazoval ostřejší hrany kamenů.

“Po naší levé straně bychom měli najít Věž šeptajících duchů,” hlásila Jenna ze zadního sedadla.

“Nezahlédla jsi ji při první cestě?”

“Ne, Johne.” Jenna si sundala brýle a snažila se je vyčistit. Nebyla to jednoduchá věc, protože džíp poskakoval na nerovné cestě.

Skály nesestávaly pouze z ohlazených stěn nebo svahů. Otvíraly se v nich pukliny, ne nepodobné těm, které lze najít v kaňonech. Hluboké a široké. Dotvářely bizarní charakter této krajiny.

Nenacházeli jsme žádné stopy života. A přesto tato pouštní krajina žila. často jsem vídal obrázky její nesmírné krásy a také života.

Pneumatiky dostávaly pořádně zabrat, ale vůz zatím jel spolehlivě. S vděčností jsem si vzpomněl na Bahída.

Slunce klesalo za obzor. Vrcholky kopců zářily purpurovými barvami a připomínaly moře plamenů.

Sem tam se v této hře světla objevily hnědé a žluté tóny, které pocházely od slunce pomalu se nořícího do nadcházející tmy.

“Támhle to je!” Jennin výkřik nás překvapil. Suko

automaticky zpomalil. Sledovali jsme její pohled. Zapadající slunce mě oslňovalo. Vystoupil j sem a přikrčil se.

Na hřebenu kopce se skutečně zvedala stará věž. Tam bylo možno setkat se šeptajícími duchy, jak nám prozradil Bahíd. Byl jsem neobyčejně napnutý, co nás tam očekává. Zda jsou duchové připraveni navázat s námi kontakt. Světlo stále ještě bombardovalo vrcholky kopců. Každou minutu se měnily barevné tóny. Bylo prostě nádherné stát a sledovat mihotání paprsků zapadajícího slunce.

“Vám je hej,” řekl Suko. “Ale já musím řídit.”

“Tak jeďme.”

Cestu jsme nenašli. Měli jsme štěstí, že Suko mohl jet přímo k věži.

Před námi se otevřel průchod mezi skalami. Široký jako řeka a stoupající vzhůru. Svah byl pokrytý štěrkem, který se zdál být dost soudržný. To, co následovalo, byla mistrovská ukázka jezdeckého umění. Suko byl nucen stále znovu a znovu objíždět velké valouny, které bránily v plynulé jízdě vzhůru. Bral to se stoickým klidem, ale já chvílemi šílel.

Pevně jsem se nohama opíral o podlahu vozu.

Ale stejně jsem v zatáčkách létal na všechny strany.

Cíl se přibližoval.

Ozářená posledními paprsky slunce vypadala věž jako strašidelná ruka. Nabídla obrázek jako z plátna nějakého malíře.

Poslední kousek cesty byl rovněž velmi namáhavý a Suko musel ze sebe vydat všechno. Nejen proto, že svah byl příkřejší, ale také kameny

ležely volně a pod tlakem pneumatik odlétaly stranou do hlubiny pod námi.

Několikrát jsme měli pocit, že se auto každým okamžikem převrhne, ale nestalo se tak. To, co vydržela zesílená podlaha vozu, bylo prostě fantastické. Stejně jako ochranná mřížka před světly.

Zastavili jsme ve stínu mohutné věže. Když Suko vystoupil, byl mokrý na kost. “Zpátky pojedeš ty,” řekl.

“Jasně.”

Při bližším pohledu na věž bylo patrné, že se jedná o obrovskou stavbu. Z dálky vypadala malá, ale teprve nyní jsme zjišťovali, jak rozlehlý je její půdorys. Neustále vanoucí vítr házel na zeď písek a štěrk. Vypadalo to, jak by se chtěl po ní vyšplhat nahoru.

“Kde je vstup,” zeptal se Suko.

Jenna Jensenová se už vydala na obhlídku.

Ztratila se nám z dohledu.

Vykřikl jsem její jméno a vzápětí se jako ozvěnou vrátila její odpověď. “Pojďte sem, něco jsem objevila.” Obešli jsme věž. Byla postavena do pravoúhlého čtverce s jakýmisi balkony či ochozy, které ji ovíjely jako hadi. Mohlo se po nich jít nahoru nebo dolů. Měla i okna. Byla to spousta malých či větších otvorů.

Špička věže se odlomila, proto zdi trčely k obloze jako cimbuří.

Jenna stála před otvorem, který bylo možno považovat za vchod. Bohužel nebyl volný. Suť a štěrk byly tak promíseny, že vytvořily skutečný svah, na němž jsme mohli lehce sklouznout.

U stropu nebyl otvor natolik zaplněný, abychom se jím nemohli protáhnout dovnitř.

“Kdo začne?” dotazoval se Suko.

Přihlásil jsem se jako první.

“Tak hodně štěstí.”

Došlo mi to po prvních krocích na nasypaném svahu. Prach a písek nebyly zpevněné, a tak jsem se zabořil až po kolena. Probojovával jsem se dopředu a přitom hledal pod nohama pevná místa, kde bych se mohl opřít. Vynaložené úsilí se vyplatilo a brzy jsem odhrabal suť natolik, že se mi podařilo vytvořit dostatečně velký otvor i pro dospělého člověka. Natáhl jsem ruku s lampou před sebe a snažil se rozehnat tmu uvnitř věže.

Proti mně vyrazil prach a zatuchlý vzduch.

Neviděl jsem nikde žádnou stopu.

“Tak jdi dál, “křikl Suko.

“A tak se mě zbavíš, viď.”

O něco později jsem zmizel ve věži. Také ve věži byla nahromaděná suť s kameny. Sklouzl jsem po ní a celý od prachu přistál konečně u cíle.

“Kam ses dostal?” ptal se Suko.

“Můžete vyrazit za mnou.” Při odpovědi se hlas ztrácel kdesi v nekonečnu. Pro mne to byl důkaz, že tu chybí nějaký zvukotěsný strop. Byla to pravda. Když jsem zvedl lampu výš, ztrácelo se její světlo ve tmě. Okénkem se prodíralo slabé světlo. Přesto jsem

zahlédl něco jako nad sebou ležící galerie, které spojovaly nebezpečně vyhlížející schody bez zábradlí. Bylo otázkou, v jakém stavu se nacházejí.

Jenna kráčela ke mně. Také její obličej pokryl všudypřítomný prach. Sundala si brýle, vyčistila je, ale nebylo jí to nic platné. Nakonec je zastrčila do pouzdra.

Suko šel za ní. Světlo z jeho lampy rovněž tancovalo, když kráčel po sutinách. Přesně jako já se bleskurychle rozhlédl kolem a objevil jednotlivé galerie, které byly uchyceny na pravé straně zdi věže. Přitom rukou setřásal prach z oděvu. “A co teď?”

“Jsme tady.”

“Ale, Johne. Tohle by mi řekla i moje babička. Budeme tady čekat na duchy, zda nám také skutečně něco našeptají. Zajímá mě, kde se to odehraje. Tady dole?”

čím déle jsme stáli na místě, tím větší jsme získávali jistotu. A kromě toho jsem měl velké nutkání aspoň trochu tu věž prozkoumat.

Suko to zpozoroval.

Usmál se. “Chceš se vydat na horolezeckou túru?”

“Pravděpodobně.”

“To je nebezpečné,” řekla Jenna. “Už se dost setmělo. V poušti je tma ještě černější než kdekoliv jinde.”

“Do té doby budu zase dole.”

“Myslím, že se mýlíš, Johne. Tma v poušti

přichází doslova z minuty na minutu.”

“A co když s nimi můžeme navázat spojení jedině

nahoře? Nechci si později dělat výčitky, že…”

“No dobrá, tak lez.”

“Počkáš tady.” Suko přikývl.

Vydal jsem se na cestu do horních částí věže a doufal, že se setkám se šeptajícími duchy.

Zatím všechno probíhalo hladce. Až příliš hladce. Doslova jsem čekal, kdy se něco zvrtne. K čertu, nemýlil jsem se…

Nejdříve jsem vyšplhal nahoru.

Stupně sice byly poměrně široké, tvořené kameny, které však byly na mnoha místech prasklé, jak jsem mohl zahlédnout ve světle lampy.

Velmi opatrně jsem našlapoval a přitom balancoval s lampami, protože druhou mi podal Suko, který se chtěl připojit ke mně.

“Zvládneš ty schody?” křikl na mě Suko.

“Vypadá to, že ano.”

“Doufejme, že to bude pravda,” křikla Jenna.

Srdečně jsem se zasmál a podíval se nahoru. Na schodech ležel prach. Proto byly kameny dost kluzké. Musel jsem postupovat velmi opatrně a soustředit se na cíl, který ležel nade mnou.

Nechtěl bych hovořit o velkém oknu. Byl to prostě otvor ve zdivu, širší než ostatní, velikostí srovnatelný s klenutým oknem.

Než jsem ho dosáhl, musel jsem ze sebe vydat hodně sil. Pot se mi řinul po zádech a na čele se mísil s prachem v hustou kasičku.

Poslední stupně byly nejhorší. Pod mou váhou se drobily. Posvítil jsem si na schody a uviděl v nich trhliny.

Posunoval jsem se dál podél silné zdi. Ramenem jsem klouzal po zdivu. Pavučiny se na mne lepily jako tlusté sítě. Ve štěrbinách dřepěli drobní živočichové, kteří se však polekali mihotajícího se světla a bleskurychle mizeli. Byl to jeden z mála projevů života v této nehostinné pustině.

Větší okno se nacházelo na druhé straně. Ze schodišťové galerie k vyhlídce vedl kamenný můstek. Byl opravdu široký a vypadal na první pohled nebezpečně. Navíc byl také bez zábradlí.

Těsně před ním jsem zůstal stát. Pode mnou tančil kužel světla. Suko se snažil posvítit až ke mně. Moc se mu to nedařilo, protože jsem mezitím vylezl hodně vysoko.

“Hej, Johne…,, protestoval, “chceš se dostat na druhou stranu k oknu?”

“Ano…”

“Zatraceně. Můstek se může prolomit.”

“Nebo taky vydržet,” křikl jsem do hloubky.

“Johne, nedělej to, prosím tě!”

“To bude v pořádku, Jenno. Když budu padat, tak

mě zachytíš do náruče. Jasný?”

“Ale předtím tě vytaháme za uši,” křikl Suko.

“No budiž.”

Ukončil jsem žertování a připravoval se na

překonání kamenného můstku. Bylo to nebezpečné. Jemný písek se blyštil v puklinách jako led. Současně označoval trhliny. Na to jsem nezapomínal.

To nebyla chůze, spíše jakési nahmatávání. Opatrně jsem kladl nohy jednu za druhou. Trhnul jsem sebou při každém vrznutí. Polévalo mě horko i chlad zároveň. Otvory ve zdi sice vanul vítr, ale tady ve věži byl teplý. Připadal mi dokonce ještě teplejší a lepkavější.

Vykročil jsem jako provazochodec. Roztaženýma rukama jsem udržoval rovnováhu. Výřez okna jsem měl přímo před sebou. Nechtěl jsem se dívat jinam, abych nerozptyloval pozornost a při špatném kroku se nezřítil dolů. Mým cílem bylo okno.

Můstek ústil tam, kde se nacházel okenní parapet. Byl poměrně široký. Vešli by se na něj dva lidé.

Jenna a Suko napětím ani nedýchali.

Ještě dva kroky, krok už jsem si skoro oddechl, když se to stalo.

Můstek se pode mnou propadl.

Naštěstí mě varovalo předchozí zaskřípění. Bylo o poznání hlasitější. Pochopil jsem, že musím okamžitě jednat, jestliže nechci skončit hrobníkovi na lopatě.

Byl to zoufalý skok, kterým jsem se doslova katapultoval. Pravděpodobně bych vypadl oknem, kdybych se v poslední chvíli neotočil a nezachytil se hrany okna.

Přisál jsem se na ni jako pijavice a opřel se nohama o podestu okna, zatímco zdivo se řítilo do

hlubiny pode mnou.

Vykřikl jsem. Musel jsem Jennu a Suka varovat, aby je nezasáhly padající úlomky. Neviděl jsem, co se dělo dole, ale Suko i Jenna překvapivě rychle reagovali.

Inspektor poznal ve světle lampy, co se bude dít a byl na to připravený.

Potom přišel úder.

Smrtící déšť úlomků se řítil na dno. Dole se vytvořil hřib prachu jako po explozi. Suko a Jenna se pohybovali celou dobu kolem výklenku, tak jsem doufal, že se oba včas skryli.

Jednotlivé kusy zdiva se roztříštily před výklenkem na všechny strany. Úlomky zabubnovaly na rukách, kterými si chránili obličej. Naštěstí měli oblečení dostatečně silné, aby je ochránilo. Pád sutin provázel rachot, který vyplnil věž a postupně zanikal jako ozvěna.

Stále jsem visel na okně a modlil se, aby vydržela podesta pod mýma nohama.

Zamířil jsem svítilnu dolů a snažil se kuželem světla proniknout hustým oblakem prachu. Své přátele jsem nezahlédl. Chtěl jsem už křiknout, když se ozval Suko silným hlasem. “Jsi v pořádku, Johne?”

“Ano. A vy?”

“Potřebovali bychom pořádnou koupel. Jsme celí od prachu jako sněhuláci. Jinak je všechno v pořádku, kamaráde.”

Vydechl jsem si. “Visím tady nahoře na okně. Kdybych se chtěl dostat k vám, musel bych jedině skočit.”

“Dobrá, ale nejdříve se rozhlédni.”

“To taky udělám.”

Otočil jsem se na místě, jak jen to šlo a vyhlédl otvorem ven. Zvenčí jsem uviděl výčnělek, jehož jsem se ovšem musel s ohledem na svou pozici zříct. V tomto okamžiku jsem se necítil právě nejlépe.

Zorné pole mi vyhovovalo. Aspoň jsem zjistil, kde jsme nechali vůz. Stál jen několik kroků od této antické stavby.

Přes oblohu někdo přehodil tmavý závoj. Pouze jeho okraje byly ještě rudě zbarvené od posledních záblesků slunce.

Skály a kopce, údolí, věž a náš džíp nevyjímaje, ztrácely svůj stín. Skály na mne působily dojmem zledovatělých oblačných útvarů, stojících ve vzduchu.

Obloha přímo nade mnou byla jako vymetená. Po ní někdo rozhodil hvězdný prach a také bledý kotouč měsíce vysílal své paprsky k zemi.

Počasí jako stvořené pro reje upírů a vlkodlaků… Dosud jsem si nevšiml žádných šeptajících stínů.

Zato jsem uviděl jiné stíny. Bylo těžké rozeznat, o koho jde. Ale oči postupně přivykaly tmě. Stíny pobíhaly nehlučně sem a tam. Bylo jasné, že se jedná o zvířata.

Možná hyeny, které se objevují za soumraku a

při prvním závanu chladnějšího vzduchu.

Můj pohled se vrátil zpět k vozu, protože i tam jsem zahlédl nějaký pohyb.

Přesně tam, u našeho opuštěného vozu, se objevil kužel světla. Někdo otevřel dveře vozu. Džíp byl vybavený vnitřním osvětlením, protože patřil k

luxusním modelům. Uvnitř jsem zahlédl postavu.

Byl to člověk. A k tomu žena, soudě podle dlouhých vlajících vlasů.

Vyhoupla se do úložného prostoru a začala prohledávat naše zavazadla.

Zlodějka? Ano i ne, protože v té chvíli jsem věděl, kdo může mít spadeno na naše vozidlo.

Morgana Laytonová!

Nemohl jsem tomu zpočátku uvěřit. Myslel jsem, že mám po přestálém dobrodružství trochu pocuchané nervy. Bohužel jsem se mýlil. Osoba, která hospodařila v našem autě, byla skutečně napůl člověk a napůl vlčice.

Nevěděl jsem, co tam hledá, ale kanystr s vodou l to určitě nebyl.

Váhal jsem přibližně tři sekundy.

Ve svém nynějším postavení jsem nemohl nic dělat. Střílet jsem si netroufl. Vzdálenost byla příliš veliká.

Naskýtalo se jediné možné řešení. Musel zasáhnout Suko.

Zařval jsem jeho jméno a přidal tři velmi důležité

věty.

“Morgana Laytonová je tady. V našem voze.

Dojdi pro ni.”

“Opravdu?”

“Ano, k čertu! Upaluj!” A Suko poslechl.

Jenna strnula vedle inspektora jako socha.

I ona slyšela Johnovo sdělení a nemohla tomu uvěřit.

Chtěla se Suka na něco zeptat, ale ten udělal

něco jiného.

Bleskurychle přeběhl napůl zasypaný východ a byl pryč.

John se jistě nemýlil.

Jestliže Morgana Laytonová skutečně prohledávala vůz, muselo to být něco určitého nebo chtěla zničit vůz.

Tomu však Suko nevěřil.

Podezíral ji z jiného úmyslu a doufal, že se nepotvrdí.

Zrovna teď, když šlo o každou vteřinu, se začal propadat hlouběji do toho proklatého písku, který navíc bušil do jeho obličeje, přilepil se na rty a skřípal mezi zuby.

Aby prošel otvorem, musel Suko sehnout hlavu.

Potom se prostě skutálel dolů.

Hned však stál opět na nohou a pustil se vpravo do temného stínu.

Světlo svítilny rozehnalo tmu. Stál tam vůz.

V něm cosi kutila Morgana Laytonová. Suko už předtím vytáhl svou berettu.

Hnal se na místo činu.

Přikrčený skákal obratně přes překážky, až se dostal k vozu.

Vůz tam stál, ale po Morganě Laytonové nebylo ani stopy.

Opustila vůz krátce před jeho příchodem. Teprve nyní mohl zjistit, co vlastně vzala s sebou.

Ačkoliv Suko spěchal, zůstával opatrný.

Nemohl vědět, jaké trumfy má ta prokletá vlčice v rukávu.

Od ní se mohl dočkat všeho. Do džípu nevlezl.

Zůstal stát na zádi auta u otevřeného úložného prostoru.

Ve světle svítilny kontroloval zavazadla.

Vybavení bylo v pořádku.

Nenašel nic podezřelého. Suko pátral dál.

Teď už znal svůj cíl.

V koženém pouzdru jsme s sebou vezli velice potřebnou věc. Suko přehrabal třikrát zavazadla i proviant, než získal naprostou jistotu.

Chyběl Tajemný Grál!

Suko měl náhle pocit jako by stál na sopce. Kopec, na němž se nacházeli, se začal hekticky

pohybovat zleva doprava. K inspektorovým uším doléhal jako z velké dálky křik jeho přítele Johna Sinclaira.

“Co se děje?”

Suko složil ruce před ústy do kornoutu a odpověděl: “Tajemný Grál zmizel. Sebrala jej, Johne.” Šťavnatá nadávka prořízla tmu. Co jiného mohl John Sinclair říci? Všechno ostatní by bylo pouhé

plácání, které by nic neřešilo.

Inspektor se neudržel a zlostí udeřil hranou dlaně do střechy džípu a naslouchal ozvěně. Byla to skličující situace. To se nemělo stát.

Natolik se zaměstnávali Věží šeptajících duchů, že vlastně Morganu Laytonovou sami vybídli k tomuto činu.

“Vidíš něco, Johne?”

“Ne, schovala se dobře. Ani jsem neviděl, kterým směrem upláchla.”

“A jinak?”

“Nebyla sama.”

“S vlky?” křikl Suko.

“Ano!”

číňan uskočil na stranu. Pod podrážkami mu zaskřípěly kamínky. Zavrtal se pohledem do temnoty. Ale ať vyvaloval oči sebevíc, tu prokletou bestii neviděl. Z temnoty nesvítily oči žádné šelmy.

Pomalu a rozhlížeje se na všechny strany, vracel se inspektor zpět do věže. Byl sotva v polovině cesty, když uslyšel tvrdý, kovově znějící hlas, jehož ozvěna poletovala mezi skalními stěnami jako míček.

Byl to ženský smích.

Ostrý, pronikavě znějící a současně vítězný. Tak se mohl smát jenom ten, kdo dosáhl velkého vítězství na něčí účet.

Morgana, vlčice! Suko stál jako přikovaný. Věděl, že Morgana se nesměje pro nic za nic. Něco od nich chtěla a dostala to. Zdržela se jen proto, aby se jim vysmála. Smích poznenáhlu dozníval. Nemělo smyslu střílet po zvuku, protože poletoval mezi obnaženými skalními stěnami. Nebylo možno přesně určit, odkud přichází.

Nastalo ticho…

Jenom v dálce vyl kojot. Žalostné vytí letělo vstříc

měsíci, ale nedolétlo a spolkla je tma.

Suko plný napětí čekal dál. Nevěděl, kde se Morgana nachází. Ozvěna přicházela odevšad.

“Sinclaire…!” Hlasitě a trochu zpěvavě zaznělo do noci jméno lovce duchů. “Vydal ses na dlouhou cestu,” vykřikla Morgana Laytonová. “Ty a tvoji přátelé byste chtěli najít hrobku královny. Máte smůlu, protože jsem tu před vámi a vše půjde tak, jak já budu chtít. Nemáte žádnou šanci. Buď se vrátíte zpět, nebo vás čeká smrt. Dobře to zvažte. Tato noc je mojí nocí. Vlci zde byli ještě před lidmi, to je historická pravda. A ta se stane skutečností. Staré časy povstanou z mrtvých pomocí královniny moci. Mnoho o ní bylo napsáno, ale ne všechno je pravda. Toto velké tajemství, její tajemství, ještě nikdo neobjevil. Kromě mne. Ona, Tajemný Grál a Lilith, to je konstelace, která něco znamená. Jak říkám, můžete zůstat, můžete jít, nebo mne následovat. Ale bude vás to stát život…”

“Morgano!” zařval Suko proti ozvěně jejího hlasu. Byla to zbytečná námaha. Stejně nepřišla žádná odpověď.

Pouze ze svahu se skutálel kámen, nadskočil a dopadl před Suka.

Suko se odmlčel.

Připadal si jako ryba na suchu. Porážka jej rozladila. Podíval se nahoru na věž.

Vysoko nad ním se komíhalo světlo. Tam někde stál John Sinclair.

“Suko?” zaslechl Jennin hlas.

“Tady jsem.”

“Vrátíš se zpátky?”

“Samozřejmě.”

Vracel se prašnou a písčitou cestou do věže. Jenna se na něj podívala. “Slyšela jsem všechno,” zašeptala. “Morgana má Tajemný Grál, že ano?”

“Bohužel.”

“Co bude dál?”

Suko pokrčil rameny. “To ti teď neřeknu. Musíme také zjistit, jak se John Sinclair dostane z toho zatraceného okna dolů. Skočit odtud by nebylo nejlepší řešení.”

Doktorka Jenna Jensenová přikývla. “Možná,”

řekla tiše, “má jednu možnost.”

“Ty nějakou vidíš?”

“Na vlastní oči.”

“Kde?”

Jenna přistoupila k inspektorovi, vzala jej za rameno a otočila ke schodům na galerii.

“Posviť tam, prosím.”

Světlo ze dvou svítilen vylouplo ze tmy neuvěřitelný obrázek. Na schodech stálo šest žen. Každá držela v ruce růži.

V tomto okamžiku bylo jasné, že Věži šeptajících duchů právem náleží její jméno…

Byl jsem deprimovaný a bezmocný. Stále jsem ještě trčel na vnitřní podestě, držel se okna a proklínal vlastní bezmocnost.

Všechno jsem zpackal. Ano, všechno…

Teď jsem se nacházel tady nahoře a neměl potuchy, jak se dostat zpět na schody. Navíc se Morgana Laytonová zmocnila Tajemného Grálu, našeho nejvzácnějšího pokladu. Musela ho mít, aby otevřela královninu hrobku. To nám sama prozradila.

V hlavě mi stále tanula její slova. Zmínila se nejen o Tajemném Grálu a královně ze Sáby, ale také o třetí osobě.

Lilith!

Považuje se za první pekelnou nevěstku. Byla na Luciferově straně tenkrát, když se pokoušel dostat na trůn všehomíra.

Při první velké bitvě Dobra proti Zlu se Lilith ztratila a byla společně s Luciferem svržena do hlubin zapomnění. V pravěku byla zapomenuta, avšak v současnosti se její jméno znovu vynořilo.

Lilith byla uctívanou modlou žen, které tvořily společenství čarodějnic. Byla označována za jejich pramáti společně s matkou Zemí.

Země, pramáti, královna ze Sáby…

Ne, nemohl jsem tomu uvěřit. Možná první dvě postavy, ale královna ze Sáby jako strašný démon? V mnoha směrech to tak vypadalo. Přišla ke králi Šalamounovi, svedla ho a jak je dále popsáno, nechala zvítězit Zlo.

Tak se to mohlo stát. Kromě toho jsem nevěřil, že by existoval takový trojúhelník, protože tu byla věc, která něco takového popírala. Viděl jsem královnu ze Sáby. Pochopitelně ne jako člověka, ale ducha v lidské podobě. Jako zjevení přicházející z hloubi kříže. Hleděl jsem jí do očí a ujišťoval se, že to nejsou oči démona. Morgana Laytonová byla v tomto ohledu určitě na špatné adrese. Ale pravděpodobně si chtěla některé věci přizpůsobit pro naplnění svých záměrů.

Bylo těžké rozhodovat, co je správné a co špatné. Ale po pravdě řečeno, nebylo to podstatné. Pro mne bylo daleko důležitější, jak se dostat dolů, aniž bych si přitom zlámal nohy.

Se Sukem jsem už mluvil. Ale zmizel a zbylo mi jen doufat, že se brzy objeví ve věži.

Mohl bych slézt dolů po vnitřní zdi?

Ne. Když jsem posvítil dolů, neviděl jsem žádný výčnělek, který by byl dostatečně široký, aby mi poskytl oporu.

A zvenčí?

Povytáhl jsem se, podíval se nejdříve doprava a potom jsem tam posvítil.

Tady to také vypadalo zle. Silné kameny otesané do mohutných kvádrů byly po tři tisíciletí vystaveny působení větru, písku a občas i deště. Byly oblé bez jediné hrany, které bych se mohl zachytit.

Tudy to teprve nešlo.

Poznenáhlu se mi začal ozývat žaludek. Začínal mne pronásledovat čas. Dobrá, bylo by možné zajet zpět do Mokky a obstarat žebříky. Ale to by bylo zdlouhavé. Suko s Jennou by mohli jet sami a najít hrobku královny. Oba byli informováni a měli mou plnou důvěru.

čím déle jsem se zabýval touto myšlenkou, tím více se mi líbila. Byla to jediná možnost, jak něčeho dosáhnout.

Zezdola jsem zaslechl šramot, kroky a hlas archeoložky. Všechno mi došlo, jakmile paprsek její svítilny zamířil vzhůru. Jeho kužel klouzal po stupních schodiště.

Při prvním pohledu se mi zdálo, že se nic nezměnilo. Ale najednou se ze tmy vylouplo šest postav stojících na schodišti.

Byly to ženy s růžemi, strážkyně královniny hrobky!

čekal jsem všechno možné, jenom tohle ne. Přiznávám, že jsem na ně v této chvíli vůbec nepomyslil. Nyní jsem je viděl uvnitř věže a znovu se ujistil, že věž si své jméno zasluhuje.

Patřily k duchům, o nichž byla řeč? Nebylo možné tento dojem jen tak odmítnout, i když na sebe vzaly lidskou podobu.

Stály tam a oběma rukama svíraly růži. Poslední

z nich stála na mé úrovni. Posvítil jsem přímo na růži.

Přesně jsem rozeznal její barvu.

Zářila rudě a její barva mi připomínala lidskou krev.

Ostatní růže byly stále červené, v plném květu, ale léto končilo. Viděl jsem už v Londýně, jak první růže zvadla a žena se rozsypala na prach.

Šest strážkyň opustilo královninu hrobku. Co to mělo znamenat?

Znamení jejich rezignace?

Nechal jsem světlo svítilny putovat dolů, abych zachytil zbývající osoby.

Přišly všechny.

Šest žen se rozdělilo na jednotlivé stupně. Světlo na ně dopadalo nejen z mé svítilny, ale také zezdola. Slyšel jsem Sukův hlas. Přítel mi chtěl dodat odvahu.

“Jenna je toho názoru, že tyto ženy jsou naše záchrana. Hlavně tvoje. Objevily se tady, aniž jsme je zpozorovali. Možná by tě mohly dostat odsud pryč.”

Pochybovačně jsem se zasmál. “To by bylo skvělé.”

“Hlavně trpělivost, Johne.” Co jiného mi zbývalo.

Ženy se ani nepohnuly.

Znovu jsem se soustředil na tu, která stála nejvýš a nejblíže ke mně. Měl jsem dojem, že je to jejich velitelka.

Zamířil jsem svítilnu na ni. Byla oblečená stejně jako žena, která mě oslovila v Londýně. Protože byla zahalena v šedém závoji, viděl jsem jenom její obličej.

Jeho obrysy sice měly lidskou podobu, ale jako by byly z jiného materiálu. Možná z kamene nebo slepeného písku a prachu.

Ačkoliv jsem ji oslňoval svítilnou, její oči se ani nepohnuly. Byly temné a prázdné, jako by ani nebyly

Stály snad přede mnou jenom jejich tělesné schránky?

Nepatrně jsem přesunul těžiště.

Trochu víc doleva, protože jsem zjistil, že praskání pod mýma nohama se ozývá stále častěji. Praská i zeď?

Ano, k čertu!

Začala se mě zmocňovat smrtelná úzkost. Na čele se mi zaperlil pot. Slyšel jsem Suka a Jennu, jak na mne křičí.

“Drž se pevně, Johne! Drž se pevně. Zkusím to s hůlkou. Tenkrát, když tě chtěly čarodějnice zničit, se nám to povedlo.”

Panebože, to už bylo dávno. Bylo otázkou, zda se ještě jednou podaří zastavit mě uprostřed pádu. Nechtěl jsem na to spoléhat.

Ale existuje jiná možnost?

Stále jsem ještě pod nohama cítil oporu. Ten proklatý výstupek se lámal postupně. Mohl jsem lehce odhadnout, kdy přijdu na řadu.

Ještě tři sekundy nebo sedm, možná i dvacet. V žádném případě ne více.

A šest žen hledělo upřeně strnulými obličeji. Jak dlouho se ještě udržím rukama?

Namouduši, v této chvíli jsem si přál mít ocelová klepeta. Naneštěstí jsem se musel spolehnout na

prsty, které pevně svíraly hranu okenního otvoru. Zatím…

Suka a Jennu jsem už neslyšel. Inspektor se jistě soustředil na nemožné.

Podesta se drobila stále víc. Polkl jsem krev ze rtů, do kterých jsem se leknutím kousl.

Jak dlouho se ještě mohu udržet?

Pot mi stékal na oční víčka a řezal mne do očí. Dýchal jsem zhluboka. Nemohl jsem už vydržet zůstat klidný. Stále mne svírala úzkost. Až Suko vykřikne slovo Topar směrem doprava, může mě zastavit. Kdyby se však o sekundu opozdil, praštím sebou o zem. Praskání bylo stále hrozivější. Postavil jsem se na špičky, abych snížil tlak vlastní váhy. Možná přežiji další sekundy.

Tentokrát to bylo poslední prasknutí. K tomu jsem uslyšel šramot, kameny zmizely, výčnělek se zlomil a suť se řítila dolů, narážejíc přitom na zeď.

Ruka postižená křečí se ještě pevněji sevřela kolem hrany okna. Současně jsem se tlačil koleny ke stěně a třepal se jako ryba na udici.

Těžce jsem oddychoval. Do úst se mi dral prach.

Snažil jsem se vytáhnout výš.

Ale klouzal jsem dolů.

Bylo mi jasné, že už déle nevydržím. Kolik sekund zbývá do smrti?

“Johne!” Ze Suková hlasu bylo patrné, pod jakým tlakem se nacházel. “Zatraceně, Johne! Zkusím to. Padej. Dej mi vědět, až se pustíš.”

Ještě jsem se zdržel.

Rozsvícenou baterku jsem zastrčil za opasek.

Bude to pro Suka znamení, kde se nacházím. Na rukách jsem cítil lepkavou vlhkost. Především na dlaních, které se dotýkaly drsného zdiva.

Strach nezesílil, jenom zrak se mi začal kalit. Nejdříve uklouzla levá ruka. Milimetr po milimetru klouzala dolů a ještě jsem si podrápal kůži.

Viděl jsem krev, která stékala k zápěstí. Necítil jsem žádnou bolest. O to více zesílil tlak na pravou ruku.

Avšak kámen byl nemilosrdný. V bitvě o lidský život zvítězil.

Vykřikl jsem a padal!

Všechno proběhlo strašně rychle. Najednou jako by mě někdo udeřil, pustil jsem se zdi a padal dolů. Stěna přede mnou splývala v jeden stín.

Tak takhle vypadá smrt! Dokáže mě Suko ještě zachytit?

Myšlenky mi letěly hlavou jako splašené stádo koní.

Překážka!

Objevila se náhle. Dopadl jsem na něco pružného. Suko to být nemohl. Kromě toho jsem neslyšel jeho křik.

Náraz byl měkký a už jsem ani neklouzal dál. Zastavil jsem v polovině svého pádu.

Štěstí?

Odvážil jsem se otevřít oči, které jsem měl při tom nečekaném zastavení zavřené.

Zpočátku jsem nic nerozeznával, ale zrak se pomalu zaostřoval a já spatřil před sebou obrysy stojících kamenů nebo…

Ne, byly to obličeje.

Velmi obtížně rozeznatelné, protože byly schovány pod šátky. Šest obličejů s kamenným výrazem ve tváři, obličejů strážkyň hrobky královny ze Sáby. Tyto ženy, zda lidé nebo duchové, opravdu přispěly k tomu, že se můj smrtelný pád zbrzdil.

Už nestály na stupních schodiště, ale opustily nás a vzlétly.

Nejsem schopen říci, kolik času uplynulo, než jsem se dal dohromady. Každopádně mě oněch šest žen přeneslo do bezpečí.

Stěží jsem postřehl, že mě dopravily tam, kde se nacházelo schodiště.

Chvěla se mi kolena. Byl jsem patrně v šoku. Moje pomocnice mě pozorovaly a čekaly, dokud jsem se trochu neuklidnil.

Jenna Jensenová vykřikla směrem ke mně. “Jsi v pořádku, Johne?” Její hlas zněl vylekaně.

“Ano.” Odpověď nezaslechla. Znělo to jako zaskuhrání. Nebyl jsem schopen mluvit hlasitěji, protože se mi svíralo hrdlo. Za sebou jsem cítil chladnou stěnu věže.

Přede mnou i po stranách stálo šest strážkyň.

Ve svém oblečení působily strašidelně. V jejich očích jsem neviděl žádný záblesk. Byly to prázdné otvory.

“Proč?” vydechl jsem.

Jejich odpověď přilétla jako tajemně znějící šepot. “Nemohly jsme se dívat na tvůj konec. Osvoboditel naší královny nesmí zemřít.”

Co tím chtěly říci? Osvoboditel královny? Myslel

jsem, že jde o přeslechnutí. Jak mohu osvobodit královnu? Přejel jsem rukou obličej a setřel prach. “Já mám osvobodit královnu? Ale jak?”

“Ty to víš.”

“Ale já…”

“Máš Tajemný Grál.”

“To je pravda.” Chtěl jsem přikývnout, ale vtom mi došlo, že jsme v našem voze měli návštěvníka v podobě Morgany Laytonové.

“Co se děje?”

“Už ho pravděpodobně nemám,” řekl jsem.

“Nejdříve se musím podívat, jestli…”

“Ona byla tady, že?”

“Ano, i s vlky.”

Žena, která se mnou mluvila, přikývla. “Víme, že královna má nepřátele. Avšak musí přežít.”

“Ale vždyť je přece mrtvá,” vykřikl jsem.

“Ne, ne, ona žije. Dokud růže kvetou, královna žije. Až zvadnou a my se rozpadneme v prach, nastane doba hrůzy. Královnina moudrost a moc přejde na její nepřátele a svět se otřese v základech.”

“Slyšel jsem, že chce opět vybudovat svou říši.

Její národ na ni stále čeká.”

“To víme. Žije rozptýlený ve všech koutech světa. Královna doufá, že se jednou vrátí. Proto musí žít, rozumíš? Nesmí zemřít, jinak bude zle. Promiň, ale tak je to psáno v Knize osudu. Ty jsi její naděje, protože vlastníš Tajemný Grál.”

Pokrčil jsem rameny a podíval se na dno. Dole se ještě válel prach, ale podle světla ze dvou svítilen jsem viděl, kde se nachází Jenna a Suko.

“Jeď do Maribu, Johne Sinclaire, Synu světla. Tam najdeš královninu hrobku. Ale pospěš si. Budeme s tebou, i když nás nespatříš. Vydej se na cestu.”

Při těchto slovech se na mě šest žen vážně podívalo. Divil jsem se tomu, že znají obě moje jména.

Ano, nazývali mě Synem světla, protože jsem byl pravděpodobně poslední dědic kříže, který zhotovil prorok Hezekiel v babylonském zajetí. Na mých bedrech neležela pouze odpovědnost za současnost, ale dokonce i za dávnou minulost.

Všechno bylo nyní mnohem jasnější.

“Mohu jít?”

“Pochopitelně. Každá vteřina je drahá. Tuto noc chtějí naši nepřátelé využít ve svůj prospěch.”

Šest tajemných žen zvedlo růže na pozdrav. Růže byly v plném květu, nádherné rudé barvy. Ale já věděl, jak rychle mohou zvadnout. To jsem nesměl připustit.

Ještě se mi stále chvěla kolena. Když jsem sestupoval po schodech dolů, připadal jsem si jako stařec. Přitom jsem se držel těsně u zdi a netroufal si pohlédnout do hloubky, která mne málem stála život.

Moje svítilna zhasla, a tak mi na cestu svítila Jenna se Sukem. Světelné kužely vylupovaly ze tmy staré kamenné schody a vytvářely jasný koberec, po kterém jsem mohl scházet níž a níž.

Ještě jednou jsem se ohlédl, ale šest žen již zmizelo. Zmizely stejně tajemně, jako se objevily. Jako strašidla nebo přeludy.

Když jsem se dostal na poslední schody, přišel mi Suko na pomoc. Vzal mě za ruku jako malé dítě. Dovedl mě až dolů na místo, kde čekala Jenna, která se mi vrhla kolem krku.

“Johne!” zašeptala. “Panebože, Johne. Jsem ráda, že jsi naživu. Už jsem vůbec nedoufala, že přežiješ. Opravdu, Johne.”

“Já taky ne.”

Uviděla moje zkrvavené ruce a zeptala se na obvazy.

“Jenno, stačila by jenom náplast. Je v lékárničce, kterou jsme brali s sebou.”

“Chybí nám jenom Tajemný Grál,” řekl tiše Suko.

“Odpusťte, ale nemohl jsem tomu zabránit.”

“Já vím, příteli.”

“Je všechno ztraceno?” zeptala se Jenna. “Na schodišti jsi hovořil s duchy. Co ti řekli?”

“Mají obavy z toho, že se nepodaří zachránit královnu. Morganě Laytonové zatím její plán vychází.”

“Nemůžeme na tom nic změnit?”

“Možná. Důležité je především to, že spoléhají na naši pomoc. Musíme najít hrobku. Jiná cesta neexistuje.”

Po těchto slovech jsme se se Sukem podívali na doktorku Jennu Jensenovou, která byla v této chvíli nejdůležitější osobou celého dramatu. Necítila se nejlépe.

Tíha odpovědnosti nyní ležela na ní.

“Nevím…”

“Nevrátíme se k vozu?” navrhoval Suko. Ukázal

na sutiny. “Nechtěl bych ještě jednou hledat úkryt a spoléhat na štěstí.”

Proti tomu jsme neměli námitek. Museli jsme vynaložit hodně námahy, aby se nám podařilo opustit věž. Hrabali jsme se přes hromadu sutě a přitom pomáhali jeden druhému. Jenna sklepávala z oblečení prach, který na něm ulpěl, a dívala se na věž.

“Věž šeptajících duchů,” řekla tiše a souhlasně přikývla. “Myslím, že si zaslouží toto označení. Byli to duchové, s nimiž jsi hovořil, Johne?”

“Určitě tak vypadali.”

Suko už čekal před vozem. Jenna a já jsme kráčeli za ním. Mladá archeoložka se do mě pevně zavěsila. “Domníváš se, že můžeme královně pomoci?”

“To záleží na tobě.”

“Chceš říci, že musím najít královninu hrobku?”

“Správně.”

Pokrčila rameny. “Není to moje první cesta do starodávné Sáby. Tenkrát jsem před vlky utekla, protože jsem měla strach, že mě roztrhají. Nevedlo se mi to ani s najatými pomocníky. Hledala jsem ve dne i v noci, ale hrobku jsem nenašla ani za světla, ani za tmy. Proto jsem trochu nedůvěřivá. Dnešní noc je mimořádně temná, i když svítí hvězdy.”

“A také chladná.”

Jenna se tiše usmála. “To jsou běžné proměny teploty v poušti. Ve dne by ses uvařil a v noci zase zmrznul.”

Suko nás očekával u otevřeného zavazadlového

prostoru. Otevřel jej, aby vyhledal lékárničku a ošetřil moje dlaně.

“Tajemný Grál je pryč,” sděloval Suko. “Promiň, Johne, ale nedalo se nic dělat.”

Mávl jsem rukou. “Nic si z toho nedělej, kamaráde. Morgana Laytonová měla tentokrát víc štěstí než my.”

“Doufejme, že jí to příště nevyjde.” Rozhlédl se.

“Pojedeme?”

Proti tomu jsem nic nenamítal. O dalším směru jízdy jsme se nebavili. Stačilo dodržet původní trasu. Obrátil jsem se na Jennu s otázkou: “Řekni mi, jak daleko je to do Maribu?”

Pokrčila rameny a chvíli přemýšlela. “Hodinu jízdy, víc ne, Johne.”

“A je tam něco, podle čeho se můžeme orientovat?”

“Ano. Trosky starého vodovodního systému a chrámu. Ruiny, které bohužel nemohou vyprávět.”

“Někdy ano.”

“Jak to myslíš?”

“To bys jako archeoložka měla vědět. K vám

přece kameny promlouvají, nebo ne?”

Tiše se usmála. “Dobrá, ale v tomto případě to bohužel neplatí.”

Suko už zaujal své místo na sedadle řidiče. Nastartoval motor a otočil vůz. Protože jsme sjeli z vytyčené trasy, museli jsme se vrátit zpět.

Tentokrát dolů z kopce. Nebylo to jednoduché, ale Sukovi se to povedlo, i když nás přitom pořádně vytřásl.

Když jsme se dostali na původní cestu, otočil jsem se zpět.

Věž stála vztyčená proti noční obloze jako by právě vyšla z umělcova štětce.

Tajemná, záhadná. Obrazu chyběl pouze velký pták s roztaženými křídly nad cimbuřím. I kdybychom se vydali kterýmkoliv směrem, náš svět by přinášel stále nová tajemství a záhady.

Barvy, které krášlily západ slunce, zmizely.

černá tma přikryla poušť jako hustý závoj.

Pohybovali jsme se po černém koberci jako v tunelu a jen ostrý paprsek světlometu vytvářel jasné ostrůvky. Všude se vznášel všudypřítomný prach a písek.

Každý z nás se ponořil do vlastních myšlenek. Byly to dlouhé minuty vnitřního vyčerpání nebo zahloubání.

Znovu a znovu jsme v duchu probírali, co nás

čeká. Jedno jsme věděli jistě. Bude to boj.

Nelítostný boj na život a na smrt. Morgana Laytonová a její vlci byli odhodláni ke všemu. Chtěli stát u zrodu nových časů, možná také starověk přizpůsobit současnosti, protože vlci zde byli před lidmi.

Přežili, i když byli pronásledováni jako nepřátelé. Roztroušeni ve smečkách znovu se shromažďovali, kdykoliv se objevil nový vůdce nebo vůdkyně.

Tenkrát to byla Lupina, královna vlků. Ona a její syn Orapul chtěli uzavřít spojenectví všech žijících vlků včetně vlkodlaků.

To se jim nepodařilo, protože jsem jim vždy

zkřížil jejich plány.

Oběma nezbývalo nic jiného, než z podsvětí, jako z hlubin zatracení, vytáhnout osobu, kterou jsem při bližším poznání ještě politoval.

Nicméně později patřila k mým nepřátelům, protože Fenris, nebeský vlk, ji přetáhl na svou stranu.

Pomocí černé magie se zmocnil jejího myšlení i lidské duše, takže se z ní stalo zvíře s touhou po ničení. A potom už se bezohledně hnala za svým cílem.

Strach ze smrti, který mi předtím opanoval celé

tělo, polevil.

Ruce se mi přestávaly chvět.

Přestože byla tma, nepřipadala nám krajina zcela pustá.

Ve světle reflektorů probíjejících se prachovou stěnou se objevovaly mohutné skalnaté bloky, ve kterých bylo možno s trochou fantazie rozpoznat figurky ze zapomenutého světa. Byly chlazené větrem a pískem a často stály ve stínu vysokých písečných dun. Ty se při písečné bouři daly do pohybu, někdy se vznesly i do výše, aby se na jiném místě uložily k poklidnému spánku.

Velkolepý obrázek, ale také nebezpečný.

Kdybychom měli normální vůz, jakých jezdí na ulicích tisíce, byli bychom v koncích. Ale džíp poskakoval přes hrboly a díry a řítil se dál, vědom si svých povinností.

Jenna pila vodu. Dal jsem si také lok a ani Suko jej neodmítl.

Když jsem vracel láhev na místo, Jenna měla

rozloženou mapu a svítila si na ni baterkou. Přitom pokyvovala hlavou.

“Našla jsi něco?”

Slabě se pousmála. “Jak bych mohla, Johne. Dosud nebyla zhotovena přesná mapa této krajiny. Po příští písečné bouři může všechno vypadat úplně jinak. Obydlená města a vesnice leží většinou blízko pobřeží, kde je úrodná zem. Tady ve vnitrozemí se každý řídí svým citem.”

“K čemu tedy máš mapu?”

“Tu jsem nakreslila sama. Je to jenom slabá orientační pomůcka, nic víc. Ale označila jsem si jedno místo, kde, jak se domnívám, leží královnina hrobka.”

“Také v Maribu?”

“Jistě.”

“Blízko trosek zavlažovacího systému a chrámu?”

Prohrábla si vlasy a položila zadumaně hlavu do dlaní. “To kdybych věděla přesně! Podle mne leží hrobka blízko chrámu.”

“Mám stejný názor. Dá se ještě něco objevit v tom starém městě?”

Jenna přikývla. “Ano, ve městě je více míst, která byla vykopána. Obytné části města, paláce. Samozřejmě jenom jejich zbytky, ale je vidět, že to kdysi bylo pouštní město.”

“To je něco jiného. Musíme počítat s tím, že se tam setkáme s tvými kolegy?”

“Nemyslím si, že by tam v současné době pracovala nějaká expedice. V současné době nemají

vlády ani ministerstva nebo výzkumné ústavy dostatek financí na tyto projekty. Šetří. Jestli chce někdo kopat, tak jedině na vlastní náklady.”

Přivítal jsem to jako velkou výhodu, když se budeme moci sami postavit proti Morganě a její smečce. Nechtěli jsme nikoho nepovolaného vystavovat nebezpečí ohrožení života.

Jenna zhasla svítilnu. “Nemá smyslu zabývat se jen teorií. Rozhodneme se, až budeme na místě.”

“S Tajemným Grálem,” řekl Suko.

“Jistě.”

Moje následující otázka platila archeoložce.

“Ty ses zabývala královnou a jejím životopisem.

Je v něm nějaká zmínka o Tajemném Grálu?”

“Vlastně ano.”

“Jaká?”

“Nachází se tam jedna poznámka ze středověku. Uvádí se v ní toto: Dokud existuje Tajemný Grál, žije i královna. Jestliže se Grál zničí, zaplatí to královna svým životem.”

Tiše jsem zahvízdal mezi zuby.

To ovšem bylo něco nového. A vznikaly nové dohady. “Potom je možné, že Morgana chce Tajemný Grál zničit.”

“Je to možné, Johne. Ale to by byl gól do vlastní branky. K čemu by jí byla umlčená královna? Pokud by nebyla naživu, nemohla by Morgana využívat jejích znalostí.”

“Souhlasí.”

Chvilku jsem přemýšlel. “Proč si ale přišla pro Tajemný Grál?”

Na to odpověděl Suko. “Možná proto, aby královnu ze Sáby vydírala. Morgana může říci: Tuhle mám Grál. Jestliže mi nedáš, oč tě žádám, zničím ho. Na druhé straně vzniká otázka, k čemu potřebuje královninu moc.”

To, co říkal Suko, mělo hlavu a patu. Také jsem nad tím přemýšlel a zmocnil se mě pocit, že se pohybujeme na zatraceně tenkém ledě. Věděli jsme, že Grál je spojen s chrámem. Udivilo mne, že i královna má s ním co do činění. “V tom případě vyvstává otázka, kdo je vlastně královna.”

“Na to ti nemohu dát konkrétní odpověď,” řekla Jenna. “Já v ní vidím pramáti Etiopanů.”

“A co kupříkladu Egypťanů?”

“Ne.”

Nemohl jsem přesně určit svůj vztah ke královně ze Sáby. Věděl jsem, že k ní chovám jisté sympatie. Ale pořád jsem měl podivný stísněný pocit.

Možná se objevil proto, že já, nositel kříže a Syn světla, jsem žil jako král Šalamoun?

To přece nebylo možné. Byl jsem Hektor z Valois, také Richard Lví srdce, ale král Šalamoun? Existoval přece před Hezekielem, nemohl znát můj kříž.

Už se mi o tom nechtělo dál přemýšlet. Tak jako tak jsem nedospěl k žádnému rozhodnutí. Kdyby mi mohl někdo dát odpověď, tak jedině královna ze Sáby. Byla to ona, která navštívila krále Šalamouna a položila mu zmíněnou hádanku.

Naše cesta od Věže šeptajících duchů už trvala opravdu dlouho. Nemohli jsme být daleko od našeho

cíle. Krajina stoupala. Ne příkře, ale plynule.

“Neleží Maribu trochu vysoko?” zeptal jsem se.

“To je možné. Ale máš pravdu, už nejsme daleko od jeho trosek.”

Znovu jsem soustředil pozornost na světlo reflektorů, které projížděly krajinou jako řeka světla. Kameny i prach měly zvláštní lesk. Někdy vyzařovaly, jako by obsahovaly kovové příměsi.

Jen jednou cosi narušilo noční klid.

Přiblížilo se to zprava.

Nebyl to závoj prachu ani mrak, jak jsme se mohli domnívat, ale buď člověk nebo duch.

Jako strnulý stín stál přízrak ve světle reflektoru. Nyní jsme viděli, že se jedná o jednu ze strážkyň hrobky, která se nám postavila do cesty.

Suko zabrzdil.

7

Nejdříve se nedělo nic. Vzpomněl jsem si na slib šesti duchů, kteří se zjevili ve věži, že nám budou stále nablízku. Dosud jsme je neviděli. Náhle se jedna z nich objevila před naším džípem.

Suko uvažoval stejně jako já. “Sním koště, Johne, jestli nás nechce před něčím varovat.”

“Taky mám ten pocit.”

Stála a nepohnula se. Šedé roucho, obličej i ruce, jimiž svírala stonek rudé růže.

Byl to strašidelný výjev, který bychom v této části světa nečekali.

Světlo zvýrazňovalo rysy jejího obličeje. Zdálo se, že je složen ze samých vrásek a i tam, kde by člověk hledal oči. Ale místo nich na nás zíraly prázdné otvory.

“Ty ji znáš lépe, Johne,” řekl tiše Suko. “Vystup a zeptej se jí, co chce.”

“Jdu na to.”

“Dej si pozor,” ohlásila se Jenna ze zadního sedadla. “Může to být léčka.”

“Jasně.”

Obejmul mě chlad pouště. Všude bylo ticho, protože Suko vypnul motor. Prach pomalu klesal. Obloha nad krajinou byla kouzelná.

Kužel světla obklopovala taková tma, že jsem nemohl nic rozeznat. Kdyby nablízku číhal nějaký nepřítel, tma by mu poskytovala vynikající úkryt.

Pod nohama mi skřípal písek, když jsem

přistoupil k ženě. Stála nepohnutě na svém místě. Nevěděl jsem, která z těch šesti nás vyhledala. Připadaly mi všechny stejné.

Krok před ní jsem zůstal stát. Její příchod určitě nebyl bezdůvodný. Než jsem se jí stačil zeptat, došlo k něčemu jinému.

Začalo to růží.

Už jednou jsem zažil, jak se takový nádherný květ změnil v prach. Něco takového se dělo i v této chvíli. Jemné lístky se začaly chvět jakoby zasaženy dechem větru. Současně to jsem viděl velmi dobře se začala měnit barva růže. Rudá barva zmizela. Postupně se potahovala šedou barvou, která nakonec překryla celou růži. Když dosáhla okrajů lístků, rozpadla se celá květina na prach.

Jenna také nezůstala ve voze. Otevřela dveře a vystoupila. Slyšel jsem její kroky, ale soustředil jsem pozornost především na tajuplnou ženu.

Z růže nezůstalo téměř nic, jenom stonek v jejích sepjatých rukou.

Potom se rozplakala.

Prázdné oční důlky se naplnily slzami, které stékaly po záhybech obličeje dolů na zem.

Plakala.

“Něco se tam muselo stát,” zašeptala Jenna za mými zády. “Panebože, pravděpodobně už k tomu došlo. Morgana…”

“Zeptám se jí na to,” řekl jsem a zahleděl se na neznámou. “Proč přicházíš? Co od nás žádáš? Chceš nás varovat? Nebo Morgana Laytonová něco provedla?”

Pohnula ústy. Odpověď přilétla jemně jako vánek. “Našla hrobku. Už ji nemůžeme déle ochraňovat, věř mi.”

“A ostatní strážkyně?”

Žena rozevřela ruce. Stonek růže spadl na zem a změnil se v prach. “Stačí to jako odpověď?”

“Jsou mrtvé?” zasténal jsem.

“Ano…”

Po zádech mi přeběhl mráz. Jenna ze sebe vydala přidušený výkřik zklamání. S tím jsme nepočítali. Všechno ukazovalo na to, že nás Morgana Laytonová předběhla.

“Přesto musíme dál. Možná ještě není všechno ztraceno… My…”

“Pssst!” I přes Jennino varování jsem postřehl

něco nápadného. Nějaký cizí šramot.

Také strážkyně hrobky zaslechla hluk. Otočila se doleva, odkud přicházel.

Tím udělala chybu. Objevil se druhý stín.

Přiletěl z temnoty. Obrovským skokem překonal vzdálenost, která jej dělila od zjevení. Strážkyně stačila jen nastavit ruku, ale už bylo pozdě.

Vlk po ní chňapnul a čelistmi stiskl její hrdlo…

Vítr šlehal proti obličeji Morgany Laytonové a

pohlcoval její odpudivě triumfální smích.

Zvítězila. Vlastnila Tajemný Grál, s jehož pomocí mohla královnu srazit na kolena. Její vědění bude brzy převedeno na jinou osobu.

Morgana byla novou paní vlků. A jako vlk se také chovala. Zachovala si sice lidskou postavu, ale nepohybovala se pěšky. Seděla na hřbetech dvou vlků a jednou rukou se přidržovala jejich srsti. Ve druhé svírala nádobu s koulí.

Nyní jí náležel Tajemný Grál a oba vlci ji unášeli k cíli jako vítr. Jí patřila hrobka královny, jenom jí.

A tak se hnala nocí a necítila chlad, protože v nitru ji rozehřívaly myšlenky na přítele. Fenris, posvátný vlk a vychovatel v podsvětí, jí propůjčil svou moc, kterou ovládala vlčí smečku.

Morganě připadalo, že letí. Ona a oba její jízdní vlci se hnali s nataženýma ušima. Za nimi následovala jejich smečka.

Tak se hnali nerovnou krajinou bez oddechu.

“Už jdu!” křičela. “Už jdu, královno!”

Vykopávek ruin starobylého královského města Maribu dosáhla ještě před úsvitem. Mezi starými zřícenými zdmi konečně zastavila.

I smečka zůstala stát. Pomalu usedal zvířený prach. Morgana se svezla ze hřbetů svých neobyčejných jízdních zvířat.

Ustoupila o krok stranou. Její vysoké boty vytvořily hlubokou stopu v písku. Kožené sako měla rozepnuté a otočila se tak, aby měsíční světlo svítilo přímo proti jejímu tělu.

Velmi pomalu procházela troskami. Mnohé

zbytky zdí připomínaly obytné domy. Jiné byly podstatně menší. Z jejich tvarů bylo možno vyčíst, jak se dříve budovala obytná stavení.

Morgana mírně natáhla hlavu. Vypadalo to, jako by větřila. V očích se jí objevil cizí lesk. Byly studené jako diamanty a mihotal se v nich zlý oheň. Zelenošedé oči bedlivě pozorovaly okolí.

Smečka vlků ji doprovázela. Pohybovali se nehlučně na svých tlapách jako při lovu. Zanechávali za sebou jenom stopy v prachu.

Tlamy měli otevřené. Jazyky poletovaly jako velké červené laloky.

Hlasitě oddechovali a občas některý z nich porušil ticho krátkým štěknutím.

Morgana nevěděla přesně, kde se hrobka nachází. Spoléhala se na svůj instinkt a Tajemný Grál, který odcizila lovci duchů.

Ze země se tyčily zbytky dvou zdí, které velmi připomínaly staré vstupní dveře. Morgana věděla, že na tomto místě se nacházel chrám. Když projde dveřmi, mohla by se dostat do středu chrámu a možná i k hrobce, kterou hledala.

Vešla.

Za dveřmi se nacházelo prostranství s všudy přítomným pískem a prachem. Ve světle měsíce se blyštěla zrnka písku jako skutečné diamanty.

Toto prostranství leželo pod vlastní úrovní chrámu. Mělo tvar čtverce a u každé stěny se bylo schodiště se stupni pokrytými starodávným pískem pouště, takže byly těžko k rozeznání.

Morgana zůstala stát.

Znovu větřila a čenichala. Měla zkrátka pocit, že už brzy dosáhne kýženého cíle.

Jenom pár kroků…

Možná po schodišti nahoru. Otočila se.

Vlci ji obklopili. Jejich oči byly stejně studené jako

její.

Na Morganiných ústech hrál úsměv. Užívala si

měsíčního světla. Laskalo se s jejím tělem a příjemně šimralo. Koupala se v něm a byla spokojená.

Vydala se na cestu dolů. Obdélník na konci čtyř

schodišť ji přitahoval.

Cítila, že cíl je blízko ní. Stačilo jen natáhnout ruku a…

Vlci ji následovali. Morgana slyšela škrábání jejich tlap na pískem pokrytých schodech. Mnozí z nich frkali, když se jim dostal poletující písek do nozder.

Jasná, hvězdami posetá obloha byla sice ještě tmavá, ale úsvit už na sebe nedával dlouho čekat.

Jedna královna přicházela, aby druhou, starověkou, svrhla z trůnu. Morgana se hrdě vypjala. Nikdo ji nemohl zadržet.

S tímto přesvědčením se přehoupla přes poslední schody a zůstala stát před velkým obdélníkem, vyznačeným na konci vyvýšeného schodu.

čekala. Pátrala po hlasech nebo jiném poselství. Věděla, že existují, ale dosud se nic podobného neobjevilo. To ji rozčilovalo, protože se považovala za velmi senzibilní stvoření.

Tady to ovšem bylo něco jiného. V tomto čtyřúhelníku vanul dech historie, dech dávno zapomenutých časů, který chtěla znovu vzkřísit.

Morgana Laytonová zase ucítila šimrání. Tentokrát po celém těle. Nemohla se ho zbavit. Byla tak blízko cíle, ale nevěděla jak dál.

Pomohl by jí Grál?

Nesla jej s sebou. Sinclair tento vzácný předmět důkladně uložil. Před cizími pohledy jej chránilo pouzdro.

Morgana uvolnila zámky. Chtěla odklopit víko. Přitom se ozval tichý šramot, což ji potěšilo. Byl to pro ni první krok k cíli.

Ale ještě Tajemný Grál nevyzvedla. Nebyla to úcta, která ji k tomu vedla. Morgana se nemohla na nádobu vynadívat. Grál měl podobu obřadního kalichu a zářil teplými zlatavými tóny. Na jeho vnější straně byly vyryty neobyčejné a pro Morganu nepochopitelné znaky. V kalichu spočívala nevelká červená koule.

Kdysi patřila věštkyni Tanith, ale o tom Morgana nevěděla. Ani o tom, že Tanith byla zavražděna a byla spojenkyní Johna Sinclaira. Koule i nádoba byly nalezeny zvlášť, ale dohromady tvořily Tajemný Grál.

Držela jej oběma rukama. Dlaněmi se dotýkala jeho povrchu. Drahý kov, z něhož byl vyroben, nestudil, ale naopak vyzařoval podivné teplo. Jako by v něm byl život.

Morgana Laytonová po tom nepátrala. Jestliže chtěla navázat kontakt s královnou ze Sáby, tak jedine prostřednictvím Tajemného Grálu. Vlčice v

lidském těle zvedla obě paže s nádobkou vysoko nad červené vlající vlasy. To byla ta nejlepší poloha. Hrdá a současně vznešená.

Smečka vlků stála kolem ní jako ke všemu připravení hlídači. Zvířata zvedla hlavy, aby mohla pozorovat Grál.

Dostat se jeho prostřednictvím ke královně, to bylo Morganino jediné toužebné přání.

A do ticha noci vykřikla slova, která se jako ozvěna odrážela od zdí starověkého města.

“Královno ze Sáby! Přicházím, abych s tebou zúčtovala. Abych připravila cestu novému věku. Věku vlků, kteří jsou starší než ty. Bude pro tebe lépe, když upadneš v zapomnění. Královno ze Sáby, poroučím ti, abys vstala ze svého hrobu a ukázala se mi. Pojď ke mně, čekám…”

Více už neřekla a vycházela z toho, že tato slova musí stačit.

Vteřiny ubíhaly a ozvěna se chvěla mezi stěnami. Nic se nestalo.

Vtom se obraz změnil.

Vítr zahučel mezi ruinami chrámu. Přivolaly jej ty, jejichž úkolem bylo střežit královninu hrobku.

Bylo to pět duchů, pět žen, které se najednou objevily na scéně!

Stály tam bez pohnutí jako pomníky. Z jejich spojených rukou vykukovaly stonky růží, jejichž rudé kalichy uvadaly.

Mlčely.

Jenom hleděly před sebe a pozorovaly strnule vetřelce.

Morgana kývala hlavou, hleděla přitom na kouli, v níž se nic nepohnulo.

“Chci královnu!” zavřískla. “Ať přijde sama!” Potom promluvila jedna z žen.

Její hlas zněl, jakoby přicházel ze záhrobí. Dutý a zastřený. “Jsme zde, abychom ochránily naši královnu. Nikdo, kdo toho není hoden, nesmí vstoupit do její hrobky, a to se týká i tebe.”

Morgana se jim vysmála. “Ano,” odpověděla,

“možná toho nejsem hodná ve vašich očích, ale to mi vůbec nevadí. Vzala jsem si do hlavy, že zaujmu místo královny, a kromě toho, jak vidíte, vlastním Tajemný Grál. Dám vám ještě jednu možnost. Zbavte se královny a staňte se mými pomocnicemi. Dobře se vám povede.”

“Ne!” vykřikla mluvčí. “Nikdy neporušíme svou

přísahu.”

Po těchto slovech přikývly i ostatní ženy na znamení souhlasu.

Morganina ústa se zkroutila úšklebkem. “Chcete mi odporovat a tím přivodit svou smrt?”

“Ještě jsme naživu.”

Morgana nemohla zadržet svůj vztek.

“Dobrá!” vykřikla. “Ale nebude to dlouho trvat.” Obrátila se k vlkům a poručila: “Zabijte je. Zabijte je

všechny.”

Bestie poslechly.

Jestliže dosud zachovávaly klid, staly se z nich rázem krvelačné čtyřnohé fúrie, které nemohlo nic zadržet.

Morgana už nemusela vydávat další rozkazy. Valily se na pět tajemných bytostí, které neměly žádnou únikovou cestu.

Náhodný pozorovatel měl jedinečnou možnost vidět, jak se náhle jeden stín otočil a zmizel.

Vlk, který s otevřenou tlamou na ni skočil, dopadl na zem.

Jeho kousnutí šlo do prázdna. Vypadalo to, že se rozplynula. Bestie se zuřivě točila na místě.

Morganě Laytonové to nevadilo. Byla vlastně spokojená. Chyběl jenom jeden důležitý krok. V následujících minutách se chystala jej provést a vytáhnout královnu ze Sáby z její prokleté hrobky. Cítila, že nemůže být daleko.

Královnina hrobka musela ležet ukrytá v písku, na němž stála.

Vlci pobíhali dál.

S tichým kňučením si posedali kolem ní a čekali na velkou událost.

Morgana se ještě jednou zasmála.

Promluvila do nočního ticha a byla si jistá, že ji královna slyší. “Tvoje služebné už neexistují. Zničila jsem je. Kdybys sem přišla, viděla bys, jakou mocnou sílu držím v rukou. Jak dlouho bude Tajemný Grál existovat, záleží i na tobě. Ale opakuji, jestli se,

královno, neukážeš, zničím Grál….”

Tato slova a způsob, jakým je vyslovila, nenechávaly nikoho na pochybách, že osoba, která byla napůl člověkem a napůl vlčicí, provede svou hrozbu.

Ještě čekala. Vteřiny ubíhaly.

Měsíční světlo dopadalo na bledý obličej ženy. V jejích očích se odráželo chladné světlo hvězd.

“Mám ho zničit?” zařvala vzteky. “Chceš, abych ho opravdu zničila?”

Tehdy královna zareagovala a Morgana Laytonová se stala svědkem divu magie….

Vlk se zakousl!

Neslyšeli jsme žádné skřípání nebo praskání. Bestie se připlížila nehlučně a její zuby protnuly hrdlo strážkyně.

Současně se mu z tlamy vyvalilo mračno prachu. Hlava se oddělila od těla a upadla na zem. Vlk chtěl skočit zpět do tmy. V té chvíli už jsem vytáhl svou berettu.

Ale také Suko na nic nečekal. Jeho střela dostihla šelmu.

Můj přítel měl otevřené dveře vozu a opíral se o

ně.

Předtím, než bestie mohla upláchnout,

proděravěla jí kulka srst a přerazila hřbet.

Síla výstřelu vlka otočila. Pravé oko bylo jen jako krvavá štěrbina.

Suko vystoupil a přistoupil k zdechlině. Totéž jsem učinil i já, jenom Jenna zůstala vzadu.

“Proč?” zeptal se Suko. “Proč bestie sledovala tuto ženu?”

“Nesměla připustit, aby nás varovala.”

“To může být pravda. A kde jsou ostatní strážkyně hrobky?”

Zhluboka jsem si povzdechl. “Neříkám to moc rád, ale vycházím z toho, že jsou mrtvé.”

Suko přikývl. “Potom by Morgana Laytonová

měla volnou cestu. Zatracená práce.”

“Přinejmenším se musí dostat do Maribu a najít královninu hrobku.”

“A my stále trčíme tady.”

“Tak pojedeme.”

Vlk ležel ve světle reflektorů jako šedivý trojrozměrný stín. Morganu Laytonovou nebylo slyšet.

“Byl sám,” řekl Suko při spouštění motoru. “Otázkou je, jak početná je smečka, která chrání Morganu.”

Držel jsem berettu připravenou k výstřelu. “Měli bychom se dobře připravit. Mysli na to.”

“Máš dost nábojů?”

“Jistě.”

“Vezmi si ještě dýku,” řekl tvrdě Suko a nastartoval džíp.

Kola se protočila a zanechala za sebou hlubokou stopu v písku.

Smrt strážkyně hrobky v naší přítomnosti jsem

považoval za osobní porážku.

Kromě toho jsem nezapomněl, že to byly ony, které mi ve věži zachránily život.

Morgana Laytonová se snažila odstranit všechny

překážky, které by jí mohly překazit její plány.

Vlk se objevil zčistajasna.

To znamenalo, že nejsme daleko od vlastního cíle naší cesty.

To si ostatně myslela i Jenna Jensenová, která požádala Suka, aby vypnul světla. “Mohli by se o nás dozvědět dřív, než bude třeba.”

“To je pravda,” souhlasil inspektor a zhasl reflektory.

Dál už jsme jeli ve tmě.

Teď, když jsme jeli potmě, vypadala noc v poušti zase trochu jinak. černá tma s hvězdami, které vysílaly své studené světlo k zemi a ozařovaly jako dlouhé jasné pásy vrcholky skal.

Byli jsme zamlklí. Přemýšlel jsem o posledních událostech.

Moji přátelé určitě taky.

Zjevila se nám strážkyně hrobky. Možná se pokusila zachránit, co se zachránit dalo. Více už se jí ale nepodařilo vykonat.

Utřel jsem si obličej. Pot smíchaný s tím prokletým pískem a ostrými kamínky mi dráždil kůži.

Noc prořízlo žalostné zavytí a přehlušilo hluk motoru. Okamžitě jsem vytáhl berettu. Ale Jenna Jensenová, která se lépe vyznala ve zdejším prostředí, mě uklidnila.

“To je kojot, Johne, ne vlk.”

“Začínám být nervózní.”

“To mi povídej.” Otočila se. Obličej měla přilepený na okně. Strnule zírala na četné stíny, které vyplňovaly noc.

Zvířený prach tuto strašidelnou scenérii ještě umocňoval.

Pálily mě oči.

Písek neznal žádné překážky a dostával se všude.

Suko se pomalu stával mistrem v řazení.

Protáčel motor v nízkých i vysokých obrátkách, což činil se zarputilým výrazem v obličeji.

“Myslím, že jsme u cíle, Johne. Cítím to.”

Zachytil jsem Jenninu odpověď ze zadního sedadla. V jejím hlase byla cítit téměř posvátná úcta. Každopádně zašeptala jedinou větu.

“Maribu, jsme zde.”

“Kde?” Otočil jsem se.

Jenna nataženou rukou ukazovala mezerou mezi mnou a Sukem. “Podívejte se támhle. Ten dlouhý obdélníkový stín ve tmě. To je část mohutného starověkého zavlažovacího systému, který zde postavili před třemi tisíciletími.”

“Mám tam jet?”

Jenna pokrčila rameny. Zapochybovala. “Nevím.”

“Nechtěli jsme se podívat na chrám? Jak se jmenuje? ” zeptal jsem se.

“Chrám Almaqa.”

“Jak je daleko od zavlažovacího systému?”

“Musíme se, pokud se nemýlím, držet směrem na sever.”

“Slyšel jsi, Suko?”

“Jasně.”

“Jenom se neptej, kde je sever.”

“Vtipálku.”

Úmyslně jsme hovořili volným nevázaným tónem, abychom překonali napětí, které v nás narůstalo.

Ostrý profil pneumatik zvedl oblak písku, když Suko stočil volant doleva.

Ještě jednou jsem si prohlédl mohutnou stavbu zdymadla, kterou navrhl a postavil starověký stavitel.

Vůz se hrabal dál.

Jeli jsme po dlouhém svahu, vytvořeném pískem a štěrkem. Mohl jsem si prohlédnout i ostatní stavby tohoto starověkého města, mezi něž patřily trosky menších či větších paláců.

Stály zde zlomky sloupů vrat a průchodů.

Suko ubral plyn. ” Jenno, musíš mi říci, jak se dostaneme do města.”

“Jeď dál, prosím.”

“Dobrá.”

Vyšplhali jsme na svah a zjistili, že Jenna měla pravdu. Za dne bychom zahlédli trosky města okamžitě. V noci to ovšem trvalo delší dobu.

“To je město,” zašeptala Jenna. “Myslím, že střed musí být blízko.”

“A kde je hrobka?”

“Chrám se určitě nachází někde poblíž.”

“Takže můžeme počítat s tím, že narazíme na naše přátele,” poznamenal Suko. “Nechci dělat paniku, ale myslím si, že hluk motoru bylo slyšet široko daleko.”

“Dál už půjdeme pěšky,” rozhodl jsem.

“Právě jsem to chtěl říci,” ušklíbl se Suko, zaparkoval vůz a zastavil motor.

Motor se s tichým zabubláním odmlčel. Vylezl jsem z džípu první, za mnou Suko a poslední se vysoukala Jenna.

Neslyšeli jsme nic. I vítr snad usnul.

Dívali jsme se vzhůru na trosky. Stály tam jako hromada špalků různé velikosti.

Ticho před bouří.

Nebylo vidět žádné světlo.

Jenom měsíc a hvězdy ozařovaly zem.

Po vlcích nebylo ani památky. Jestliže se zdržovali tady, byli dobře schovaní.

Těsně vedle sebe jsme opatrně postupovali dál. Jennu jsme vzali mezi sebe. Kdybychom hrobku skutečně našli, naplnil by se její životní sen. Jenom jsem doufal, že to nebyla noční můra, která nás všechny trápila.

Co zamýšlí Morgana s Tajemným Grálem? Moje myšlenky se stále zaměstnávaly krádeží. Nemohl jsem tomu přijít na kloub.

Tajemný Grál byl důležitý, protože spojoval tisíciletí. Jeho nositel tak mohl přehlédnout obrovský kus historie. Tohle určitě věděla i Morgana. Zajímala se především o to, co se týkalo královny ze Sáby a její moci.

Byl jsem dokonce přesvědčený o tom, že tato osoba znala spoustu odpovědí na otázky, nad nimiž si lidé lámali hlavu.

Nebyly to jevy vědecké, nýbrž magické.

Krok za krokem jsme nechávali svah za sebou.

Starobylé město Maribu nás přivítalo barbarským chladem.

Po denním žáru jsem to vřele uvítal. Tu a tam jsem se otřásl.

A zdi se zvedaly stále výše a výše. Ze všeho nejdříve jsme se mohli přesvědčit, jak mohutné stavby tu musely stát před dávnými věky, soudě podle jejich zbytků.

Jenom zdálky vypadaly velmi malé.

Tak mohutné budovy se mohly stavět jen bez ohledu na náklady a námahu.

Domy a paláce nestály těsně vedle sebe, ale prostory mezi nimi vytvářely pohodlné uličky.

Vtom jsme něco zaslechli. Byl to hlas.

Zněl jasně.

Nebo to byly halucinace? Fata morgána? Zrychlil jsem krok.

Jenna a Suko také přidali. Brzy jsme se ocitli u prvních trosek domů, které nám poskytly vhodný úkryt.

Konečně jsme stanuli na vrcholu svahu. Ani teď se nám však nepodařilo dohlédnout tam, kde se nacházel střed města.

Spleť sloupů a zdí nám zakrývala výhled. Jennu však tento obraz fascinoval. “Maribu,” vydechla,

“starobylé město Maribu.”

Něžně se dotkla prsty zdi jako na pozdrav. Bylo to vyjádření sympatií, které ji spojovaly s tímto

městem.

Museli jsme se mít na pozoru, abychom se nerozesmáli.

Můj přítel byl stále schovaný v úkrytu. V pravé ruce držel berettu. Věděli jsme, že vlci po nás slídí. Určitě byli vysláni jako hlídka.

Ještě něco jsme zpozorovali. Před námi, o něco hlouběji v nitru města, ležel ostrůvek světla.

Podobal se světelnému koberci. Netvořily jej však paprsky z nebe, ale odněkud ze země. Jak tajemné společenství, které poslalo na zem své obyvatele. Na noční poušti působilo světlo úplně jinak než jsme byli zvyklí. Tady bylo jasnější a zářivější.

Před námi se něco kmitlo mezi dvěma sloupy. Stín byl dlouhý a velmi rychle se pohyboval. Byl to vlk.

Suko jej také zpozoroval a chtěl střílet. Ale já jsem varovně zvedl ruku. “Ne, ne, nestřílej.”

Připravil jsem si dýku a čekal, až nás bestie napadne. Vybrala si náš nejslabší článek Jennu Jensenovou!

Výkřik jí uvázl v hrdle, když se vlk vyřítil přímo na ni. I já jsem vyrazil. Dříve, než se jí zvíře mohlo zakousnout do krku, narazil jsem bokem do něj. Připadal jsem si jako Tarzan ve svých lepších časech.

Společně jsme se váleli v prachu. Já jsem na tom byl lépe, protože vlk ležel pode mnou.

A měl jsem dýku.Pravá ruka opsala oblouk a dlouhá stříbrná čepel našla svůj cíl.

Projela srstí.

Z přetnutého hrdla vystříkla krev.

V té chvíli už jsem opět vyskočil na nohy a odstoupil o krok dozadu, připravený opět zaútočit.

Vlk se pokusil vzpřímit.

Jako by nechtěl vzít na vědomí, že jeho život skončil.

Ale stalo se.

Ztěžka dopadl zpět na zem. Vydechl jsem si.

Bylo po všem.

Suko mi pokynul. Se zbraní v ruce mi kryl záda.

“Kolem nás je klid.”

Jenna přistoupila ke mně. “Děkuji, málem mě dostal.”

“Už je dobře, holčičko.” Pohladil jsem ji něžně po tvářích. “Zažila jsi to poprvé, viď?” Jiný vlk se neukázal. Pokračovali jsme v cestě tam, kde trosky byly poněkud nižší a nebránily nám v rozhledu.

Jenna spěchala víc než my.

Cítila, že jsme už velice blízko cíle.

Překvapeně jsme zůstali stát na místě, odkud jsme se konečně mohli volně rozhlédnout.

Bylo to ohromující a jedinečné. To by mne ani v nejsmělejších snech nenapadlo.

Hleděli jsme na širokou kotlinu, kde také stály sloupy a zdi. V kotlině pod námi leželo centrum města, k němuž vedla čtyři široká schodiště.

Přesně toto místo jsme hledali a našli. Hrobku královny ze Sáby!

8

Morgana stála bez pohnutí, jako zkamenělá. Pevně svírala Tajemný Grál, jako by to byl její záchranný pás a naslouchala.

“Ne, Morgano Laytonová, ty nezničíš Tajemný Grál ty ne, vlčice!”

Nemohla však rozeznat, kdo k ní promlouvá. Kde se ukrývá ta osoba?

Žena, která promluvila, nemohla být nikdo jiný než královna ze Sáby, žijící královna, která ležela v hrobce, ale nezemřela.

Morgana vyčkávala. Když se nic nedělo, spustila ruce, v nichž držela poměrně těžkou nádobu, kterou již nemohla udržet.

Za ní pobíhali vlci. Byli velmi ostražití. Morgana slyšela jejich tiché kňučení. Vyznala se ve vlcích a věděla, že by zvětřili nebezpečí. Tady sice žádné bezprostřední nebezpečí nehrozilo, ale stejně jejich reakce byla nepřirozená.

Slovo zbabělý se nehodilo, spíše zdrženlivý.

Jejich agresivita zmizela.

To vlčici zaráželo. Žádné ze zvířat nestálo u ní.

Všechna se stáhla zpět.

Morgana již nemohla couvnout. Nacházela se v samotném středu chrámu, který byl zároveň i královninou hrobkou, kde vítr po tisíciletí nezanechal žádnou stopu a písek pohřbil vše na věčnost.

Morgana se konečně dostala k tomu, aby pronesla odpověď. Hlasitě vykřikovala jednotlivá

slova.

“Jestli jsi opravdu starověká královna, pramáti Etiopanů, paní nad Sábou, potom se mi ukaž, protože jsem našla cestu do tvé hrobky. Našla jsem, co mnozí neúspěšně hledali. Stojím zde. Konečně jsem tě našla a mám u sebe něco, co znáš i ty. Je to Tajemný Grál. Nebudu déle čekat. Tato noc rozhodne.”

Morgana byla štěstím bez sebe. Když zvedla hlavu, uviděla hvězdy a také měsíc, který měl nažloutlou barvu.

Na jeho kotouči se neobjevil žádný stín, ale to Morganu neznepokojovalo. Doufala a byla přesvědčena, že Fenris, její pán a tvůrce, číhá někde v pozadí. Také on chtěl převzít panství a proto vyslal Morganu.

Cítila, jako by jí vítr předával poselství. Neslyšela ho, ale viděla tenké stuhy, které jako závoje poletovaly mezi sloupy a ukládaly se v blízkosti hrobky. Jemný písek smíchaný s prachem pomíjivosti. Dotýkal se jejího obličeje, usedal na vlasech jako šedý prášek.

Morganě to nevadilo.

Chtěla se jenom dostat do královniny hrobky. Nic jiného ji nezajímalo.

Trvalo nějakou dobu, než dala královna Morganě na srozuměnou, že je ochotna vyhovět jejímu přání. Písek navátý na velkém čtverci se dal do pohybu. Ne po celém čtverci, ale na určených místech ohraničených spodními schody. Začal vířit. Ponenáhlu se v něm vytvořily malé víry. Nejdříve dva, potom tři a nakonec čtyři.

Víry se nejdříve pohybovaly vedle sebe, ale to se rychle změnilo. Jakási neznámá síla je spojila dohromady.

Na obdélníku se pohyboval kruh stále jedním směrem, a to proti směru hodinových ručiček. Neviditelná síla otáčela pískem stále rychleji, až se vytvořil trychtýř, podobný obrovskému, nahoře otevřenému kornoutu.

Měsíční svit dopadal i na trychtýř. Kroužení pokračovalo, dokud z obdélníku nezmizel všechen písek.

Zůstala pouze drobná zrnka, ale i ta brzy obrovský trychtýř nasál.

Morgana Laytonová se přitom ani nepohnula.

Mohla jen zírat na to, co se objeví pod pískem.

Obrovská deska.

Tajemně osvícená, protože měsíční světlo se odráželo od šedé horniny. Vznikla neobyčejná plocha, kterou někdo uměle zhotovil.

Byl to přístup k vlastní hrobce královny? Jiná možnost nebyla.

Morgana pohodila hlavou, až jí vlasy odlétly dozadu. Na rtech jí stále pohrával úsměv. Její oči divoké šelmy byly ještě chladnější. Ústa měla sevřená, že vytvořila úzkou čáru.

Písečný trychtýř se přehoupl přes okraj desky pryč. Zmizel ve tmě, která jej ihned spolkla do svých útrob.

Náhrobní deska se uvolnila. Morgana Laytonová ze sebe vydala zvuk, který se podobal vrčení. Byla to oslava jejího triumfu. Nyní se ujistila, že se nemýlila.

Ještě stála vysoko na schodech a relativně daleko od svého cíle. Ale stejně mohla zahlédnout vzor na vrchní straně desky. Znamení, reliéf…

Znovu měla štěstí, protože světlo měsíce dopadalo na desku tak, že jej mohla zřetelně rozeznat.

Zobrazoval ženu obklopenou dvěma postavami, které ji zpočátku nezajímaly, protože její pohled platil především ženě. Bylo to naplnění jejího snu.

Postava byla vymodelovaná v nadživotní velikosti. Velmi štíhlá, s krátce zastřiženými hladkými vlasy, které jako by vytvářely na její hlavě helmu.

Obličej byl také naznačený, ale jenom v obrysech. Podrobnosti nemohla Morgana rozeznat také proto, že jí měsíční světlo dodávalo zvláštní lesk. Nebylo obtížné sestoupit o pár stupňů níž.

Musela sejít dolů, aby mohla lépe rozeznat, co je na reliéfu.

Šla pomalu a opatrně. Písek ležel na schodech jako měkký koberec. Neodvažovala se vstoupit na desku. Na předposledním stupni zůstala stát.

Zmocnil se jí pocit, že se nachází v aréně. Vpravo i vlevo, před ní i za ní, stoupalo schodiště do obrovské výšky. Jako by chtělo dosáhnout až na měsíc.

Ale před ní leželo tajemství.

Na desce viděla vyrytou královnu ze Sáby a v pozadí dvě postavy, z nichž ani jednu nemohla poznat. Každopádně to byly mužské postavy.

Jeden z nich působil dojmem, že přichází z dávnověku. Vypadal, jako by vystoupil ze stránek

Starého zákona. Měl na sobě roucho poutníka, na nohou obuty řemínkové sandály.

Jeho výrazná tvář byla lemovaná hustými kudrnatými vlasy, které splývaly s mohutným nosem. Ze snědého obličeje mu zářily tmavé oči, plné pochopení a pronikavé inteligence. Poutník zosobňoval sílu, rozhodnost a přirozenou autoritu.

Vypadal, jako velcí vůdcové, k nimž patřili Mojžíš, Áron a také král David, otec moudrého Šalamouna.

Morgana Laytonová nebyla hloupá. To, že obě postavy byly vyryty na náhrobku, muselo mít nějakou příčinu. Pravděpodobně byly v nějakém vztahu ke královně ze Sáby. To platilo především o Šalamounovi.

Ale kdo byl ten druhý?

Morgana se soustředila na jeho osobu. Když už nic jiného, rozhodně nepatřil do doby, kdy žila královna. Jeho oděv byl úplně jiný, relativně moderní, avšak starodávný, vezmeme-li jako měřítko současnost.

Tento muž vypadal jako někdo, kdo žil ve středověku.

Kdo to mohl být? Kdo navázal kontakt s královnou a pravděpodobně věděl, kde se nachází její hrobka? Nějaký umělec, který vyrýval tuto desku, musel vědět o druhém ochránci královny.

Ale to bylo ve vzdálené budoucnosti.

Tahle úvaha se Morganě vůbec nezamlouvala. Náhle věřila tomu, že všechno proběhne jinak, než si předsevzala.

Bezděčně vzhlédla k měsíci, ale její ochránce

Fenris se ještě neukázal.

“Volala jsi mne, Morgano. Vyslyším tvoje volání a zjevím se.”

Z obdélníku se ozval stejný hlas. Morgana cítila, jak se jí zježily vlasy stejně jako srst, která jí narostla po proměně ve vlkodlaka.

Kde se královna objeví?

Velký náhrobek byl uzavřený. Jestliže se královna chtěla ukázat, musel se tento více jak tunu vážící kámen zvednout.

A to se stalo.

Všechno začalo skřípěním náhrobní desky, kterou obrovská síla působící zdola nadzvedávala. Byl to hluk, při němž naskakovala husí kůže. Strašlivé poselství z hlubin.

Morgana strnula. Její obličej vypadal jako maska. Ve tváři se jí nepohnul ani sval. Jen oči jí svítily jako studené lampy a soustředily se pouze na jediný

bod.

Vlci rovněž cítili, že brzy k něčemu dojde. Stojíce na schodišti nepokojně škrábali tlapami.

Náhrobní deska jako by se chtěla postavit na odpor síle, která ji nadzvedávala. A potom se na třech místech současně, na širších stranách a přední straně oddělila.

Velmi pomalu ustupovala a z hrobky se šířilo světlo.

Bylo to tajemná pestrobarevná záře.

Základním tónem byla jasně modrá, kterou prolínala zelená a obě barvy tak vytvářely tyrkysovou, která se drala nahoru a rozdělila po stranách hrobky.

Tajemné záblesky zaplavily okolí strašidelným svitem, kterého nezůstala ušetřena ani lidská vlčice. Barevné stíny se plazily po Morganě až na vrchol schodiště.

Cítila energii, která vycházela ze světla. Prolínala její kůží, stoupala do rukou a také do předmětu, který svírala ve svých dlaních.

Tajemný Grál přebíral záři, nasával ji a přitom

měnil barvy.

Jestliže před několika vteřinami byl matově zlatý, teď se tato barva změnila.

Grál reagoval. Choval se jako magnet, který

čekal, až se naplní jeho poslání.

Materiál začal vlivem cizího tajemného proudění vibrovat. Morgana je cítila velmi zřetelně, protože probíhalo celým jejím tělem a nádoba ztěžkla tak, že ji nemohla udržet.

Vzpírala se proti ní, jako by věděla, že Morgana není pravým vlastníkem.

To ji znervózňovalo. Dvěma protikladným silám nemohla vzdorovat, proto se sklonila a postavila nádobu na zem. Nejdříve se jí zmocnilo podezření, že přecenila důležitost Grálu a krádež nádoby tak byla úplně zbytečná. Její námaha tak vyšla naplano.

Avšak drama pokračovalo dál.

Náhrobní deska stoupala výš a výš. Z nitra proudilo stále více světla. Nepřirozené záření, které se ztrácelo někde v temnotách chladné pouštní noci.

Morgana stála nehnutě na místě. Stín náhrobní desky stoupající vzhůru se přes ni převalil a tím jí poskytl pohled do hlubin hrobky.

Zatím nic nezpozorovala.

Světlo bylo velmi intenzivní a mísilo se navzájem.

Něco tam leželo…

Lidská postava. Mohla to být jen královna ze Sáby.

Morganiny oči se rozšířily. V jejím pohledu bylo napětí, které ji neopouštělo.

Trvalo to jen pár vteřin a potom…

Těžká deska se zastavila. Na protilehlé straně stála kolmo k vlastní hrobce královny.

Morgana nahlížela dovnitř.

Naskytl se jí nádherný pohled. Světlo se rozdělilo tak, že se už nemísilo a bylo možno rozeznat všechny podrobnosti.

Morgana se domnívala, že najde nějaký

přepychový sarkofág. Ale nic takového se nestalo.

Královna ležela na oltáři. Byla sama. Žádní otroci s ní nebyli pohřbeni.

Její tělo leželo nehybně na kamenné desce. Morgana musela přiznat, že tato žena vskutku oplývala klasickou krásou.

Světlo se rozptýlilo a vytvořilo kruh kolem hrobky. Nyní padalo seshora do hrobky, takže Morgana si povšimla více podrobností.

Pleť královny působila svěže, jako by se vykoupala v oslím mléce. Měla havraní vlasy střižené tak jako na reliéfu, malý nosík, jemná ústa a velké oči s černými zornicemi.

Morgana se domnívala, že se setká s mrtvolou nebo bledou nemrtvou, ale s tímto nepočítala.

Královna byla pochována, ale zatím žila.

Byla běloška nebo černoška?

Ani jedno, ani druhé. Snad směsice obou, protože její pleť vypadala, jako by ji někdo natřel kávově mléčnou barvou.

Nebyla příliš vysoká, ale štíhlá s nádhernou postavou. Nádherné přiléhavé šaty svítily tmavozeleně s červenými pruhy a materiál tvořila velmi drahá látka. Stejně drahé byly i šperky, které měla královna na sobě.

Bylo nepochopitelné, že osoba, která žila před

třemi tisíciletími, mohla takto vypadat.

Vyzařovalo z ní něco vznešeného, majestátního, co na Morganu dělalo ohromný dojem. Nevěděla, zda před ní nemá prchnout.

Ale spoléhala na svou sílu a také na Tajemný Grál.

Deska se pohnula.

Královna ležela stále strnule se zkříženýma rukama na hrudi.

To se v krátké chvíli změnilo, protože se pohnuly dlouhé oční řasy.

Do jejího těla se vracel život.

Nechvěly se jenom oční brvy, také její ruce se zvedly a klesly.

Podepřela se a posadila.

A udělala to naprosto přirozeně. Ne jako nějaký zombie. Královna vypadala jako někdo, kdo dlouho spal.

Sama Morgana Laytonová, její velká sokyně, musela uznat její neobyčejný půvab. Měla velká předsevzetí, ale všechna byla v této chvíli

zapomenuta.

Ohromeně pozorovala procitání ženy v hloubi hrobky.

Ladným gazelím pohybem vstala královna ze svého lože, vklouzla nohama do připravených sandálů a postavila se na oltářní desku.

Hlavu měla lehce zakloněnou, aby Morganu Laytonovou lépe viděla.

Na chvíli se mezi těmito rozdílnými ženami rozhostilo hluboké ticho.

Potom královna promluvila a Morgana rozuměla každému slovu.

“Dlouho jsi mne hledala a teď konečně našla.

Věděla jsem, že přijdeš a čekala jsem na tebe.”

Přes její rty přeběhl lehký úsměv, když vyslovila následující postesknutí. “Nerozumím lidem. Tolik let uběhlo a vůbec se nezměnili. Všichni by chtěli moc, vědět, co již proběhlo. Také ty, Morgano, nejsi žádnou výjimkou. Přitom se nezdráháš spojit se se silami temnoty. Vypadáš jako člověk, ale je v tobě duše kruté šelmy. Ano, jsi krutá. A já si dám pozor, abych ti předala své znalosti a svou moc.”

Morgana kývla do hlubiny pod sebou. “S tím jsem počítala, královno. Ale jsem pevně rozhodnuta dokončit svůj plán. Rozumíš?”

“Já vím.”

“A nepřicházím s prázdnýma rukama, protože mám Tajemný Grál. V něm se spojují všechna tajemství světa. Musí se jen vyhledat. Jak zní pravidlo? Jestliže se zničí Tajemný Grál, zemře i královna. Zatím žiješ, ale budeš-li křížit mé plány,

brzy zemřeš.”

Zvedla pravou nohu a patou kroužila nad koulí.

“Mohu ji rozšlápnout, kdykoliv se mi zachce, královno. Záleží na tobě, zda to udělám, nebo ne…”

Královna ze Sáby mlčela.

Nahoře na obloze, kde plul měsíc jako kolo od vozu, se objevil stín a posouval se před ním.

Byla to tlama posvátného vlka!

9

Musel jsem Jennu Jensenovou pevně držet, aby neskočila do obdélníkové arény. To, co probíhalo před našima očima, bylo nepochopitelné. Také já a Suko jsme byli víc než ohromeni.

Když jsem zpozoroval, že Jenna se chystá křičet a volat, přitiskl jsem jí ruku na ústa. “Ne, Jenno, proboha, ne! Buď zticha!”

Přikývla a já jsem s důvěrou v její slib sundal ruku z jejích úst. Zhluboka se nadechla. “S tím…s tím jsem nepočítala. Ona žije, je tady, dívá se…” Její slova zněla tiše a hekticky zároveň.

Stáli jsme výhodně. Sloupy, zdi a jiná stinná místa nás dobře kryla. Hrobka pod námi byla otevřená. Všechno jsme pozorovali a viděli i strašidelné světlo, které vystupovalo z hrobky a rozdělilo se.

Pro Jennu Jensenovou byla tato chvíle naplněním jejího životního snu. Konečně stála před hrobkou královny ze Sáby, hleděla dovnitř a viděla, že královna ze Sáby přežila a nerozpadla se v průběhu tří tisíciletí na prach.

Jenně pořád vyvstávala husí kůže. Bezděčně svírala ruce v pěst. Na jejím obličeji ležel svit, o němž jsem nevěděl, zda vychází z ní nebo z hrobky.

“To je sen, Johne.” Otočila se ke mně. “Řekni mi, prosím tě, že sním.”

“Ne,” zavrtěl jsem hlavou. “To, co vidíš a prožíváš, je skutečnost, Jenno.”

“Můžeme jít k ní?”

Na tuto otázku jsem byl připravený. Samozřejmě, že jsme mohli jít k ní, ačkoliv jsme viděli i Morganu Laytonovou, která stála těsně na kraji hrobky a u nohou jí ležel Tajemný Grál.

“Ale opatrně,” varoval tiše Suko. “Ne všechno, co se zdá jednoduché, musí ve skutečností jednoduché být.”

Ukázal na vlky, kteří přešlapovali na schodech. To byla nesporně pravda. “Nejdříve musíme překonat ty bestie.”

V podstatě jsem mu dal za pravdu. Něco mi na zvířatech vadilo. Pokrčil jsem rameny. “Suko, nemohu si pomoci, ale něco se mi nezdá.”

“Co tím myslíš?”

“To nemohu přesně říci. Podívej se lépe. Nemáš dojem, jako by se nehýbali?”

“Ne.”

“Ale ano.”

“Co to má znamenat, Johne?” Jenna byla stejně pozorná jako já.

“Něco s nimi není v pořádku.” Dále už jsem nic nevysvětloval, protože jsme zaslechli rozhovor, který mezi sebou vedly tak rozdílné osoby.

Byla to slova, která jsem si dost přesně pamatoval.

Bylo mi jasné, že žádná z těch dvou necouvne. Každá chtěla dosáhnout svého cíle a Morgana navíc vlastnila Tajemný Grál jako trumfové eso.

“Měli bychom pomoci královně,” navrhla Jenna.

“Pojď, nechci stát tady nahoře a nečinně přihlížet.

Musím se konečně dozvědět, jaké tajemství ji obklopuje. A hlavně, jak po těch tisíciletích zůstala naživu.”

To zajímalo i mne a Suka.

Nebyli jsme vůbec proti tomu seznámit se s královnou.

Ale bránili tomu vlci. Jak se budou chovat?

Naplní se moje domněnka?

Jenna mne chytila za ruku.

Prsty se jí chvěly. Nebylo divu za takových okolností.

Táhla mě dopředu a po třech krocích jsme ze stínu vystoupili do světla.

Měli jsme pocit, že se nacházíme pod tyrkysově zabarvenou kopulí.

Nebylo to obyčejné světlo.

Na kůži jsem cítil podivné chvění, jako by mi chtěl

někdo poslat jeho prostřednictvím zprávu.

Jenna a Suko cítili totéž co já. Můj přítel nechápavě krčil rameny a mnul si čelo, zatímco Jenna získala barvu, která se objevuje jen ve scifi filmech.

“Co se děje?”

“Johne, to světlo. Není… není normální. Leží na mně jako šátek.”

“To je pravda.”

“Neuškodí nám?”

“Určitě ne.”

Podíval jsem se z té výšky na královnu, zda je taková, jakou jsem si ji představoval.

Byl to stejný obličej, stejné tělo, možná také

stejné myšlenky, které však ke mně nevysílala. Ona a Morgana Laytonová hovořily spolu. A nebyla to přátelská slova.

Ocitli jsme se v blízkosti prvního vlka. Suko, který šel před námi, zůstal stát o krok výše nad bestií. Ta už se musela otočit a zaútočit.

Ale nestalo se tak. Suko se na nás ohlédl.

Také my jsme zůstali stát a viděli jeho tázavý pohled.

“Tomu nerozumím,” zašeptal.

“Strč do něj!” navrhla Jenna. “Strč do něj, jestli se pohne. Myslím….”

“Potom si myslíš totéž co já.”

“Proč?”

“Prosím tě, Suko, strč do něj.” Raději jsem položil ruku na rukojeť beretty. Měl jsem i kříž. Možná nám pomůže, až bude nejhůř. Ale o tom jsem teď nepřemýšlel.

Suka stálo hodně přemáhání natáhnout ruku a položit ji na hustou vlčí srst. Viděli jsme jeho ruku, jak se zabořila do těla nehybně stojícího vlka.

Tím dotykem musela vyzářit nějaká magická síla.

Tělo šelmy se začalo chvět.

Hned nato se mu podlomily nohy a jeho tělo se rozpadlo na prach, který se okamžitě smísil s pískem.

“Neuvěřitelné,” vydechla Jenna. “Tušila jsem to, když jsem viděla, že se ty bestie nehýbají. To je…” Hledala vhodná slova.

“Magie,” řekl jsem. “Stará magie, která napomáhá tomu, aby nepřítel ztuhl. Sami jsme to

nyní viděli. Od vlků nám nehrozí žádné nebezpečí.”

Suko byl stejného názoru. “Určitě je to způsobeno tím světlem,” řekl. “Mnohým přináší smrt.”

“Ale nám ne, jak pevně doufám.”

“Dobrá, pojďme dál.”

Obrátili jsme pozornost k Morganě Laytonové. I když byla svým způsobem přitažlivá, přece jen měla téměř mužskou postavu. Velmi široká ramena a silné nohy, které obepínala prachem pokrytá kůže.

Písek na schodech byl naší výhodou. Nehlučně jsme scházeli dolů.

Bylo slyšet jen lehké vrznutí nebo zaskřípění. Situace na okraji hrobky se přiostřovala. Žádná z těch dvou žen nechtěla ustoupit. Nikdo z nás nemohl říci, jak tento boj dopadne.

Nejraději bych se napil vody, protože mně v hrdle pořádně vyschlo. K cíli mi scházelo jen pár kroků. Morgana nás ještě nezpozorovala, ale Jenna si mezitím prohlédla oblohu, uviděla měsíc. Nataženou rukou ukazovala na ohromnou vlčí tlamu, která se jako část mračna přesouvala přes měsíční kruh.

“Zatraceně!” řekl Suko.

Zašeptal jsem. “To je Fenris, posvátný vlk.”

“Co to má znamenat?”

“To ti přesně neřeknu. Je mi pouze jasné, že nesmíme déle otálet.”

Měl jsem pravdu v tom, že Morgana Laytonová chtěla vše ukončit i za cenu toho, že zničí Tajemný Grál…

10

Královna ze Sáby, které stála na oltáři, rozuměla situaci velice dobře. Viděla také, jak její protivnice zvedla nohu.

Nezachvátila ji panika, protože její pohled zalétl vysoko na schodiště, kde uviděla tři osoby, o nichž věděla, kdo jsou a proč přicházejí.

V jejích tmavých očích se na okamžik nepatrně zablýsklo, což Morganě Laytonové neuniklo. Ale špatně si královninu reakci vyložila a drsně se zasmála. “Máš strach, že tě zničím, co?”

“Ne, nemám strach.”

“Tak už konečně vystup z té proklaté hrobky.

Chci tě…”

“Nepůjdu!” odpověděla královna. “Dám ti dobrou radu. Uteč! Je to jediná laskavost, kterou ti mohu nabídnout.”

“Chceš mě zastrašit?”

“Ne.”

Morgana váhala. Noha se stále ještě držela nad nádobou, která sice ležela na zemi, ale v jejím nitru se něco dělo. Kroužila tam kola a vlákénka. Magické kouzlo se naplňovalo a také světlo bylo intenzivnější.

“Udělej to!”

Tato dvě slova, která královna vyslovila, na Morganu působila. Teprve teď jí došlo, že už dlouho neslyšela své vlky.

Ještě jednou se podívala chladnýma očima na královnu, postavila se vedle Grálu, aby se mohla

otočit za sebe….

“Zdravím tě, Morgano,” oslovil jsem ji.

Stála před námi a musela zaklonit hlavu, aby lépe viděla.

Spatřili jsme její obličej.

Bledý s tyrkysově zbarveným odstínem. Tak nevypadala kůže, ale spíš kámen.

Ale když pohnula rty, připadalo mi, že jsou z gumy. “Sinclaire, ty pse!”

Svírala pěsti. “Jak se ti to povedlo? Jsi u cíle, ale nezvítězíš. Mí vlci…”

“Suko,” řekl jsem.

Přítel pochopil. Přistoupil k dalšímu nehnutě stojícímu zvířeti a dotkl se jej.

Bestie sebou opět trhla a pak se rozsypala na prach.

Morgana nemohla uvěřit vlastním očím. Její reakcí byl nepřirozený údiv a zběsilé potřásání hlavou, až jí dlouhé prameny vlasů divoce létaly kolem hlavy.

“Proč?” těžce supěla.

“Světlo,” řekl jsem. “Je to světlo z hrobky.” Nenapadlo mě jiné vysvětlení a doufal jsem, že mám pravdu. “Je to světlo, které královnu udržuje naživu, protože energie nám neznámá a pocházející ze

zašlých časů se stará o to, že svět zůstane světem. Lidé tehdy znali spoustu věcí. Uměli kontrolovat svou sílu, což mnozí z nás dnes nedovedou. Ani ty, Morgano.”

Její oči byly ještě studenější než předtím. “Ano, ” řekla, “možná máš pravdu. Ale já nejsem tvoje služebnice. Jsem víc, jsem silnější a nevzdám se. Mám Tajemný Grál, který stojí přede mnou…”

“Jsi sama, Morgano.”

“Ne, podívej se na oblohu.”

“Fenris je příliš daleko.”

Byl jsem při té odpovědi trochu nervózní, což vycítila.

Podívala se na mne, Suka a potom na Jennu.

Před ní stáli tři protivníci, dalšího měla za zády.

“Vypadá to pro tebe špatně, Morgano. Hraješ vysokou hru, ale nemůžeš mít všechno. Královna ze Sáby ti nikdy nepředá své magické umění, znalosti a moudrost.”

“Nesmysl!” vykřikla. “Přede mnou je Tajemný Grál. Stále existuje, podívej se. Podívej se dovnitř a uvidíš světlo.” Také znervózněla. “Stejné světlo vychází z hrobky. Je to stejná energie, Sinclaire. Chápeš to?”

“Ano, chápu.”

Poctila nás pokřiveným úsměvem. “Tomu nemohu uvěřit. Královna ze Sáby ještě žije, protože i Tajemný Grál zatím existuje. Když ho teď zničím, nebude jí její vědění k ničemu.”

“Jsi rychlejší než kulka?” zeptal jsem se. Odmítavě zamávala rukou. “Co jsou stříbrné

kulky proti této obrovské síle? Ne, Sinclaire, ne…”

“Má pravdu.”

Slyšeli jsme hlas, který nepatřil ani královně ani Morganě, nýbrž jedné ze dvou postav, které se náhle zvedly vedle královny.

Dva duchové…

Morgana se otočila. Přitom jsme zpozorovali výraz překvapení v jejím obličeji.

Musela vlastně počítat s tím, že královna nebude sama, protože na reliéfu vyrytém na náhrobní desce byla zobrazena se dvěma mužskými postavami.

Zjevili se za ní jako její tělesní strážci.

Oči se mi rozšířily tak, že mi div nevypadly z

důlků. Znal jsem tato nadpřirozená stvoření.

Byl to Hektor de Valois, velký vůdce templářů a ten, který nosil kříž.

Znovu se ve mně narodil. Tu a tam jsem s ním byl v kontaktu.

A ten druhý?

Nejraději bych si protřel oči, protože jsem tomu nemohl uvěřit. Mohlo to být tak, jak jsem tušil? Tato starozákonní postava vzbuzovala respekt, ačkoliv stála před námi jako duch.

Hodilo se na ni jen jedno vysvětlení. Tato osoba se objevovala ve stejných legendách jako královna ze Sáby.

Musel to být jedině….

“Šalamoun, starozákonní moudrý král!”

11

To, co jsem cítil, jsem musel vyslovit, takže můj hlas zazněl přes celou hrobku.

Stál přímo za královnou. Vypadal jako namalovaný tenkým štětcem. V jeho rysech se nic nehnulo, ale přesto jsem dostal odpověď.

“Správně, jsem Šalamoun, prorok a zdravím toho, který má se mnou tolik společného…”

Musel jsem polknout. Náhle jsem ucítil závrať, couvnul jsem zpět a klopýtnul o hranu schodu schovaného pod pískem. Suko mě zachytil dřív, než jsem upadl. “Žádnou paniku, Johne.”

Ale i jeho hlas se chvěl. Bylo příšerné, co jsme zde prožívali.

Duch dávno zemřelých velikánů mne pozdravil jako starého přítele. Byl jsem příjemně překvapen a pomýšlel automaticky na reinkarnaci. Byl jsem Hektor de Valois, Richard Lví srdce a nyní také král Šalamoun?

Jestliže ano, co potom dělal s Grálem?

Prorok četl moje myšlenky. Nepřeběhl přes jeho ústa lehký úsměv? Neblýsklo se mu v očích?

“Vím, co si myslíš, Johne Sinclaire. Tobě patří Grál, ale téměř nic o něm nevíš. Templáři o něm věděli více. Věděli, že tento Grál má co do činění s touto zemí, kde se nacházela kolébka lidstva. Wolfram von Eschenbach, který popsal Tajemný Grál, zanechal zakódovanou zprávu. Když ji

pochopíš, můžeš si povšimnout, že při svém putování touto zemí slyšel o královně, která vlastnila zvláštní nádobu. Byla to královna ze Sáby, která mi zase tuto nádobu ukázala. Vyřešil jsem její hádanku. Aby mi poděkovala, zasvětila mě do tajemství Grálu. Existuje do té doby, dokud ona žije. To je pravda. Grál nesmí nikdo zničit, to je nesmírně důležité. On a královna a teď poslouchej dobře tvoří protipól prvopočátečnímu zlu. Ďáblu a Lilith. Ještě jsi se s ní nesetkal, Johne Sinclaire. Ale už to nebude dlouho trvat. Zjistíš, že existuje spojitost mezi Grálem, Lilith, královnou, Luciferem, tebou a prorokem. Je to koloběh, dávno popsaný v knize osudu. Ty patříš mezi vyvolené, jsi Synem světla. Zatím jsi mnohé nepochopil, ale to se brzy změní. Legenda Grálu byla popsána a nic nového k ní nikdo nepřidá. Tato žena, která přichází, aby získala královninu moc, ví více. Chce vydírat královnu. Záleží na tobě a tvých přátelích, jestli se jí to povede. Toto je posvátné místo. Postarej se o to, aby posvátným zůstalo. Koloběh lidských dějin se nesmí zvrátit.”

Stál jsem tam, plný světla, slyšel dech svých

přátel a zeptal se. “Jak to mám zařídit?”

“Vyžeň ji z tohoto ráje, z tohoto místa. Vezmi si zpět, co ti patří!”

“Ano, já…”

“Ne,” vřískla Morgana. “To nedovolím. Chci moc. Chci ji mít. Já…” Byla jako smyslů zbavená. Zvedla nohu a jedním mohutným kopnutím chtěla zničit kouli.

Vtom jsem se odrazil.

Vzdálenost mezi námi nebyla příliš velká. Asi tři stupně, ne více. Otázka vteřin.

Narazil jsem do ní dříve, než mohla nádobu zasáhnout.

Ruce jsem napřáhl před sebe. Oběma pěstmi jsem vrazil do jejího hrudníku. Takovému nárazu nemohla odolat.

Protože stála těsně při okraji, shodil ji náraz do hrobky, kde na oltáři stála královna ze Sáby obklopená dvěma nadpřirozenými bytostmi.

Morgana upadla, já také, ale v příštím okamžiku jsem vyskočil a vrhl se na ni.

I když jsem byl v lepším postavení, nemohl jsem dlouho zvítězit, protože Morgana se měnila ze své lidské podoby na skutečnou šelmu.

Usilovala o moji smrt.

Její pěsti a kolena mě sevřely tak, až se mi dělaly mžitky před očima. Vysmeknul jsem se z jejího objetí a uskočil na stranu, takže jsem se dostal z dosahu jejích nohou.

Vrávoravě jsem se postavil na nohy. Slyšel jsem Sukův hlas a zahlédl svého přítele s Jennou na okraji hrobky. Inspektor držel Tajemný Grál jako drahocenný poklad.

“Mohu ti pomoci?”

“Ne, udělám to sám.”

A musel jsem to udělat. To, že Morgana Laytonová stále existovala, byla moje vina. Před léty, když jsme měl k tomu příležitost, váhal jsem, zda ji zabít. Ona se potom postavila na moji stranu, bojovala proti Lupině, než se dostala do moci posvátného vlka Fenrise.

Přitiskl jsem se zády k boční kamenné stěně hrobky. Stála přede mnou. Připravená ke skoku, hlavu zdviženou k měsíci. Najednou táhle zavyla, aby na sebe upozornila stín posvátného vlka.

To mohlo být záludné. Zvedl jsem dýku.

čepel a rukojeť sestávaly z posvěceného stříbra. Smála se, když jsem mluvil o kulce?

Bude se smát i před dýkou? Vykročil jsem k ní. Byl jsem téměř u ní a ona jen strnule zírala na přibližující se zbraň.

Ne, nebyl jsem dost chladný. Přestal jsem se zlostí ovládat. Vší silou jsem udeřil, ale její obrana byla stejně silná.

čepel nepronikla do těla. Minula ji, protože Morgana se otočila. Vyvedlo mě to z rovnováhy. Doklopýtal jsem před oltář. Na pár vteřin jsem zahlédl královnin povzbudivý úsměv.

Morgana přicházela. Mohutným skokem mne chtěla přitisknout ke zdi oltáře, ale tentokrát jsem byl rychlejší.

Bleskurychle jsem se vyhnul. Morgana narazila na kámen a v té chvíli mě ucítila na zádech.

Přitiskl jsem ji na stěnu a zvedl ruku s dýkou. Nic mě nemohlo zastavit.

To jsem věděl já i ona.

Vtom se ozval Šalamoun. Ještě než moje ruka s dýkou udeřila, zaslechl jsem jeho šeptající hlas.

“Nikdo nesmí na tomto posvátném místě zabít. Je to znesvěcení a ani ty, Synu světla, na to nemáš právo. Protože světlo znamená přátelství.”

Byl jsem šokován. “Proč?” křikl jsem. “Proč to nemohu skončit?”

“Ne zde.”

Moje ruka se zachvěla. Byl jsem velmi blízko toho, abych ukončil Morganin život.

“Neslyšel jsi, Sinclaire?” zašeptala vlčice a vyklouzla mi. Přitom mě škrábla na holeni. Bolest mi vehnala slzy do očí. To jí stačilo k tomu, aby byla volná. Ale musela se dostat ještě z hrobu.

“Přivedu ji,” křikl Suko.

K tomu nedošlo, protože nyní zasáhl Fenris. Jeho magie proti královnině magii.

Něco podobného jsme už zažili ve Vlkodlačí kotlině. Také nyní vyvedl svoji služebnici z nepřátelského území. Z měsíce se natáhl dlouhý mohutný stín, který dosáhl až do otevřené hrobky.

Morgana zvedla ruce a jako raketa se vznesla vzhůru.

Všichni jsme stáli a dívali se, jak mizí v temnotě noční oblohy.

Moje pravice klesla. Zastrčil jsem dýku do pouzdra, protože jsem ji už nepotřeboval.

“Jdi a pamatuj na má slova, že se brzy dozvíš více, Johne Sinclaire.”

Přikývl jsem. Ještě jednou jsem se podíval na

královnu ze Sáby. Dříve jsem ji znal jako nadpřirozené zjevení. Nyní stála přede mnou.

Nechtěl jsem, aby skončilo toto setkání. Natáhl jsem ruku před sebe.

Váhala.

Za ní stáli oba duchové a usmívali se. Možná jejich úsměv porušil starobylé kouzlo. A královna to cítila.

Také ona natáhla ke mně ruku. Naše prsty se setkaly.

Není možné popsat pocit, který jsem přitom zažíval. V této hrobce se nesetkaly jenom tisíce let vzdálené generace, ale také dvě kultury, a vytvořily most mezi minulostí a přítomností.

Její ruka nebyla chladná jako ruka mrtvoly. Našimi prsty se přeléval proud tepla z jednoho na druhého. Vydržel bych svírat její ruku ještě hodinu, ale Sukův hlas mě varoval. “Johne, hrobka se zavírá.” Stáhl jsem ruku zpět. Ještě jednou jsem pohlédl královně do očí. Viděl jsem v nich sympatie možná i

víc.

Vrhl jsem se ke kraji. Nade mnou pomalu klesala náhrobní deska a královna ze Sáby opět ležela na oltáři.

Suko mi pomohl nahoru.

Sotva jsem opustil hrobku, deska s rachotem dopadla na své místo a skryla tajemství královny.

A ještě něco se přihodilo.

Najednou jsme zaslechli vytí větru, který se rychle změnil ve vichr přinášející písek, a ten společně s prachem přikryl místo posledního

odpočinku královny. Nikdo už se nedozví, co se pod pískem skrývá. Bojovali jsme srdnatě proti vichru, až jsme se dostali do bezpečí mezi sloupy.

Tady vítr neřádil.

Jenna položila ruce do mých dlaní. Pod námi vařil čarodějný kotel písku a prachu. Královnina hrobka zmizela.

“Budu mlčet,” zašeptala Jenna. “Zachovám její tajemství. Už nikdy nesmí vědec s takovými znalostmi vystoupit na veřejnosti.”

“To bude v pořádku.”

Už jsme se déle nezdržovali a vrátili se k džípu, který nás bezpečně dopravil až do Mokky. Přivítal nás Bahíd, aniž by položil jedinou otázku.

Hleděl jsem na východ slunce a těšil se z tohoto prožitku.

Na zpáteční cestě v letadle, zatímco Jenna spala, mi Suko položil otázku. “Nezapomněl jsi prorokova slova?”

“Ne, mám je stále na paměti.”

“Věříš tomu, že se jednou naplní?”

“O tom jsem přesvědčený.”

“A kdy?”

Pokrčil jsem tázavě rameny. “Až dozraje čas, Suko. A to, jak se domnívám, nebude dlouho trvat.”

KONEC