Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 14 - Ďábelská magie

Nejdříve šeptem, později stále hlasitěji se v okruhu osob, které se považovaly za zasvěcené, povídalo: “Jambo prodává krev. Jambo obchoduje s krví…” Bylo jen otázkou času, kdy se těmito dvěma větami začne zabývat policie.

Nestarali jsme se o to, dokud sir James Powell, náš šéf, nevydal oficiální příkaz.

Viděl jsem stále před sebou jeho nevrlý obličej, když mne a Suka žádal, abychom zahájili pátrání. “Podívejte se vy dva, je-li na té věci aspoň kousek pravdy.”

“Ovšem, pane.”

Proto jsme se začali zabývat Jambem. Ačkoliv jsme jej neznali, byl pro nás jen malou rybou v síti. Bylo to sice pod naší důstojnost, ale co dělat. Práce je přece jen práce!

Využili jsme všech dostupných zdrojů, abychom zjistili pozadí celé záležitosti. A především, kdo vlastně je Jambo. Jambo byl černoch. Žil v Londýně v jednom starém řadovém domě, který před padesáti léty vypadal podstatně

lépe. Celá ulice působila zanedbaně a zpustle.

Jambo bydlel v severní části Londýna blízko zoo.

Vydali jsme se na cestu poměrně brzy, abychom jej zastihli za denního světla. Voda z poškozeného vodovodního potrubí však zaplavila dvě ulice a my jsme se motali objíž‘kami tak dlouho, že jsme k cíli dorazili až za soumraku.

Venku zůstalo jen pár opozdilců. Podobné návštěvy jsme konali raději neohlášeni, ale v tomto případě jsme bohužel byli nuceni postupovat jinak. Museli jsme se zeptat, protože na domech chyběla domovní čísla.

Zastavil jsem rover vedle pouliční lampy, o jejíž sloup se opíral muž vyzbrojený proti chladu tlustou pletenou čepicí. Z jeho zarostlého obličeje hleděly na okno vozu,

které spustil Suko u sedadla pro spolujezdce, nedůvěřivé tmavé oči. Suko se na něj usmál.

“Ahoj, brácho,” řekl.

“Co chcete?”

“Od tebe nic. Potřebujeme se dostat k Jambovi.” .

Vousáč ustoupil o krok dozadu. Najednou znervózněl a ostražitě se rozhlédl. “Nemluv tak nahlas,” zasyčel.

“Nevíš, kde bychom ho mohli najít?”

Nedůvěra poněkud ustoupila, protože muž se naklonil dopředu. “Chcete nakoupit, co?”

“Co nakoupit?” Suko hrál bezelstného prosťáčka.

“Šťávu.”

“Možná.”

“Povídá se, že nejlepší šťávu prodává Jambo.”

“V pořádku, brácho, to víme. Řekni nám jen, kde toho odborníka na krev najdeme.”

“Zadarmo to nebude.” Ten dobrák byl obchodně zdatný a Suka to stálo celou jednu libru.

Vousáč byl spokojený. “Dobrá, pokračujte ještě pár metrů. Na konci ulice stojí na levé straně dům. Ale neklepejte, jděte hned do zahrady.”

“On má také zahradu?”

“Ano, tam pracuje. Ale neparkujte před domem. Jambo nemá rád, když je na první pohled vidět, že má návštěvu.”

“Dobrá.” Suko mu podal bankovku, kterou muž zmačkal a bleskurychle schoval. Stejně rychle se ztratil i on.

Rozjel jsem se a vyslechl si Sukův komentář. “Vzal jsem z peněz na vánoční dárek, který pro tebe chystám, Johne.”

“Tolik bys mi věnoval? Vždycky jsem si myslel, že tvůj limit obnáší jednu libru.”

“Co by člověk neudělal pro svého starého přítele!”

Projížděli jsme ztichlou ulicí. Bylo sice tu a tam někoho vidět, ale já jsem stejně předpokládal, že nás dávno odhalili.

Před domy ležely malé, většinou zanedbané

předzahrádky. Z komínů se valil kouř.

Naším cílem byl poslední dům na levé straně. Jeli jsme kolem něj. Cesta se rozšířila ve velký pozemek zarostlý plevelem. Před ním velká tabule sdělovala, že se zde brzy bude stavět.

Nechali jsme náš rover stát vedle tabule a vrátili se zpět.

Bylo příšerné počasí mlha jako mléko, foukal ostrý vítr a chvílemi pršelo.

Jambo bydlel v rohovém domě. Na pravé straně hraničil jeho pozemek s polem, takže si mohl pohodlně rozšířit svou zahradu.

Drželi jsme se rady, které se nám dostalo za Sukovu jednolibrovku a velmi rychle jsme zmizeli mezi přerostlými keři.

Jambo skutečně pracoval. Jakmile jsme se prodrali houštinou, objevili jsme šikmou skleněnou střechu nevelkého skleníku. Uvnitř se svítilo. Usoudili jsme tedy, že se tam někdo, nespíš Jambo, právě zdržuje.

Dál jsem se neodvažovali. Zůstali jsme v bezpečném úkrytu a radili se, jak jej překvapit.

“Řekni mi te’, kdo půjde hlavním vchodem,” poznamenal Suko.

“A kde zůstaneš ty?”

“Proč já? Budeme losovat.”

Souhlasil jsem. Suko si vybral ,pannu’ a prohrál.

“Hrome, proč vždycky já prohraju!”

“Zato máš štěstí v lásce.”

Ušklíbl se. “V pořádku, Johne. Jenom mi dej trochu

času, prosím. A nelekni se, až polezu oknem.”

“Neboj se.”

“Haha.”

Zničehonic byl pryč. Zachoval jsem se podle jeho rady, vyčkal dobrou minutu a potom jsem se vydal na cestu. Zpočátku jsem kráčel po vlhké půdě, což se zakrátko změnilo. Jambo položil na zem silná prkna, která vedla ke skleníku a končila až u vchodu. Také před fasádou rostlo vysoké křoví, takže jsem se ani nemusel příliš skrývat.

Od vlhkého jílu byla prkna stejně trochu kluzká. Musel jsem dávat pozor, abych nesklouzl. Zanedlouho jsem se ocitl před pevnými skleněnými dveřmi. Nejdříve jsem se pokusil zachytit nějaký pohyb uvnitř. Nevyšlo to, protože skla byla prostě příliš špinavá, světlo jimi s bídou probleskovalo.

Neslyšel jsem žádný hluk. Te’ bylo jen třeba doufat, že Jambo o nás ještě neví. Tohoto prodavače krve bych rád překvapil osobně. Přemýšlel jsem nad tím, k čemu by asi tak mohl prodávat krev. A samozřejmě jakou. Že by dokonce lidskou?

Z těch myšlenek mne lehce zamrazilo v zádech. Bylo to hrozné.

Na dveřích visel hranatý kovový zvonec. Nezbylo mi nic jiného, než se do nich pořádně opřít. Otvíraly se ztěžka, ale nakonec se otevřely. Neobešlo se to bez hluku. To se mi moc nehodilo, proto jsem raději nešel dál a zůstal stát na schodech.

První pohled na nefungující skleník mi hodně napověděl. Měl jsem pocit, že kráčím do pekla. Hrůza!

Na šňůře hlavami dolů visel přibližně tucet slepic, které se už nehýbaly. Pod každou z nich stálo malé plastikové vědro. Bylo na první pohled jasné, k čemu je určeno.

Obrázek, který se mi naskytl, mne sice nešokoval, ale přece jen mne vyvedl z rovnováhy. S něčím takovým jsem, upřímně řečeno, nepočítal.

Kromě toho jsem cítil zápach. Páchlo to tady krví, podobně jako na jatkách nebo v řeznictví. Jinak jsem neviděl zhola nic. Pod skleněnou střechou se usadil odporně nasládlý zápach těžký jako olovo a dráždil dýchací cesty.

Když jsem se nadýchl, mohl jsem jej válet na jazyku. Kromě toho mi vyplnil krk jako velký knedlík. Ne, nebylo to nic pro citlivou povahu. Nehybné slepice visely vpravo ode mne. Když jsem otočil hlavu na druhou stranu, padl mi do očí dlouhý dřevěný stůl. Na něm ležely, pečlivě srovnané, nejrůznější nože.

Velké, malé, podobné mačetě nebo špičaté, všechny měly něco společného. Byly ostře nabroušené a nablýskané.

Vražedné nástroje mě zaujaly. Nechtělo se mi uvěřit, že slouží pouze jako dekorace. Určitě budou mít souvislost s těmi ubohými slepicemi, které jsem viděl viset na šňůře.

Vešel jsem dovnitř a rozhlédl se. Všude byl klid. Zůstal jsem stát vedle stolu a chystal se prohlédnout si důkladněji velký řeznický nůž. Náhle jsem zaslechl tichý hlas, znějící jako zasyčení hada.

“Ruce pryč, je-li ti život milý!”

Můj život mi byl od narození milý. Z tohoto důvodu jsem se nože ani nedotkl a ucukl rukou zpět. Několik sekund jsem váhal, než jsem se otočil. Mezitím jsem si připravil plán. Každopádně jsem se nechtěl hned představit jako policista.

Přede mnou stál Jambo. Předtím jsem jej nikde nezahlédl, ale byl tady.

Stropní světlo bylo sice notně zaprášené, takže jeho intenzita byla nejméně o třetinu slabší, než by mohla být, ale stačilo to, aby se dalo poznat, kdo mne vlastně oslovil tak svérázným způsobem.

Jak byl starý tenhle Jambo? Třicet nebo čtyřicet let? Těžko říci. Na každý pád, na sedmdesátníka měl příliš moderně střižený účes. Měl oblečený dlouhý vytahaný svetr a pod ním starou košili. Oči se podezřívavě zúžily do malých štěrbinek. Jeho kalhoty obepínaly nohy jako dvě roury. Měl kostnatou postavu, ramena mu trčela nahoru jako dva rohy.

Mačeta, kterou pevně svíral v pravé ruce, vypadala dost nebezpečně.

Na dvou ze čtyř prstů se blýskaly široké zlaté prsteny.

Na levém zápěstí se mu houpal silný ocelový řetízek.

“Jambo?” zeptal jsem se.

“Kdo jiný.”

Zasmál jsem se. “Jistě kdo jiný.” Dával jsem si pozor, abych působil klidným dojmem. “Víte, proč jsem k vám přišel?”

“Ne.”

“Nedělejte se. Potřebuji krev.”

Zvedl volnou ruku a třel si bradu. “Podívejme.

Potřebuješ krev. K čemu?”

“Musím to říci?”

“A proč ne?” Přistoupil o malý krůček blíž a zvedl přitom mačetu. Mířil s ní na moje břicho. Necítil jsem se dvakrát nejlépe, ale zachoval jsem klid.

“Proč to chcete vědět?”

“Neslyšel jsi, že neprodávám jakoukoliv krev. Je to

něco extra.”

“To je krev vždycky. Už Goethův Faust řekl něco podobného. Tak co, dostanu ji?”

“Odkud ses o mně dozvěděl?” vyhnul se odpovědi.

Pousmál jsem se. “Když má člověk správné styky, můj milý, dozví se všechno. Londýn je velký, ale zároveň v jistém ohledu velmi malý.”

“Jsi běloch.”

“No a?”

“Nevěřím ti. K čemu běloch potřebuje krev? Jak se vlastně jmenuješ?”

“John.”

“A dál?”

“Tobě také říkají jenom Jambo,” oponoval jsem. Zachechtal se. “Pěkně jsi mi to vrátil. Líbíš se mi.

Vypadá to, že ti prodám, co potřebuješ. Je to ale dost drahé.”

“To, co visí támhle na šňůře, to nejsou normální slepice, že?”

“To si piš, že nejsou. V pravou chvíli jsem je zasvětil.

Patří peklu, rozumíš? Zasvětil jsem je peklu.”

“Potom musí být jejich krev také ‘ábelská.”

“Ano copak jsi to nevěděl?”

“No ano, ale ne docela. Můj informátor mi jenom něco naznačil. Ale pro černou mši se hodí, ne?”

“Není jen dobrá, je skvělá, vynikající a má skutečně sílu. To ti mohu slíbit. A proto je i velmi drahá. Kolik krve bys potřeboval?”

Odpověděl jsem otázkou. “Kolik mi můžete dát?”

Známým pohybem palce a ukazováčku mi to dal jasně najevo. “Záleží na tom, kolik jsi ochoten zaplatit.”

“Kolik bereš?”

“Deset liber.”

“Za kolik litrů?”

Jambo se zařehtal. “Za jednu slepici, člověče.”

“To je…”

“Nekecej! Jestli nechceš platit, tak zmizni!”

Hekticky zamával mačetou, což se mi ani za mák nelíbilo. “Vypadni, člověče!”

“Ještě okamžik. Neřekl jsem, že nechci zaplatit. Jenom mne to trochu zarazilo. To je snad normální, ne?”

Vyvalil oči. “Asi jo. Jenom si uvědom, že se nejedná o slepici do polívky. Tyhlety jsou jiný, ‘ábelský, je ti to jasný?”

“Tak dobrá. Uvidím, zda budu mít dost na jedno vědro.”

“Ukaž peníze.”

Sáhl jsem do náprsní kapsy a viděl, jak mě pozoruje, tentokrát trochu záludně. Nevěděl jsem, jestli to není pouhý

šarlatán, který využívá důvěřivosti pošetilých lidí. Ale v každém případě ve mně vzbuzoval nedůvěru.

Zmačkal jsem bankovky a cvrnknul mu je jako malou kuličku, kterou obratně chytil.

“Chceš být při tom?”

“Proč ne.”

“Jenom se ptám. Někteří lidé nemohou vidět krev.” Chechtal se nad svým podařeným vtipem. Potom se otočil a odtančil na stranu. Byl obratný jako artista. Potom udeřil. Zdálo se, že se jeho ruka dvojnásobně prodloužila.

Mačeta vykonala bleskurychlý okruh a dopadla s úžasnou

přesností na krk první slepice.

Hlava pleskla do vědra a za ní následoval proud husté červené tekutiny, která s těžkým pleskavým zvukem dopadala na dno vědra.

Jen pár kapek vystříklo vedle. Jambo získal v mordování slepic velkou zručnost.

Díval se, jak se vědro plní. Nakonec v něm bylo slepičí krve asi do poloviny.

Celá ta záležitost se mi hnusila. Ale co jsem mohl dělat, těm slepicím stejně nebylo pomoci. Možná bylo opravdu lepší nechat chlapa provozovat řemeslo, zvláště když nespáchal žádný zločin nebo přestupek.

Zůstal jsem stát stranou od něj, hleděl jsem na krev, z níž se kouřilo, a poslouchal Jambův smích. Neměl jsem sice žádnou únikovou cestu, ale přesto jsem začal.

“Ostatně, pane Jambo, zapomněl jsem vám něco vysvětlit.”

“Ano, a co?” zeptal se, aniž se otočil.

“Jsem policista.”

Bleskurychle se otočil bohužel i s mačetou a hnal se mi po krku…

Nevěděl jsem, jestli mě skutečně zasáhl. V každém případě jsem byl ještě rychlejší, protože jsem s podobnou reakcí počítal.

Ucouvl jsem. Kapky odletující z mačety pokropily můj obličej a já v té chvíli vypadal jako slunéčko sedmitečné.

Nebezpečí ještě nepominulo. Jambo snad zešílel, jinak jsem si neuměl vysvětlit jeho chování.

Byl jako divoké zvíře, které se utrhlo z řetězu. Řvoucí a bijící kolem sebe, přičemž v ruce třímal velmi nebezpečnou zbraň.

První ráně jsem unikl. Byl velmi rychlý, takže jsem neměl čas vytáhnout zbraň. Stále znovu jsem musel unikat ostří, které se míhalo vzduchem nahoru a dolů.

Najednou se přede mnou otočil a vymrštil ruku.

Hrozilo, že mne ostří mačety rozpáře. Schoulil jsem se do klubíčka jako ježek a zatáhl jsem dokonce i bradu. Kdesi nad sebou jsem zaslechl zasvištění, jak ocel prolétla kolem.

Vzápětí jsem mu zasadil protiúder.

Kopanec zasáhl Jamba těsně nad slabinami. Ten hubený chlapík dovedl rány rozdávat, ale ne přijímat. Zezelenal v obličeji a zapotácel se.

Zvedl jsem vědro, které mi stálo v cestě. Hodil jsem je na Jamba.

Nádoba jej trefila do hlavy.

Rána zazněla jako úder gongu. Každopádně jsem rozptýlil jeho pozornost.

Dříve než se mohl vzpamatovat a znovu udeřit, jsem byl u něj.

Rána pravačkou jej odhodila daleko zpět. Padl na zavěšené slepice, až se rozkývaly.

Převrhl vědro s krví. Tmavočervená tekutina vytvořila velkou kaluž, na níž uklouzl a spadl.

Jambo zůstal ležet na zádech a stále pevně svíral svou zbraň. Nebyl však schopný ji použít, protože jsem stál pravou nohou na jeho zápěstí.

“Otevři pěst!”

Skřípěl zuby a vzhlížel ke mně nahoru.

“Rychle!”

Jambo poslechl. Bylo mu to zatěžko, ale musel vidět, že prohrál.

Prudkým pohybem nohy jsem odkopl mačetu pryč. Otočila se párkrát kolem vlastní osy a potom zůstala ležet. Stál jsem nad Jambem a oba jsme zhluboka dýchali.

“Vstaň!” Po tomto rozkazu jsem ustoupil o krok zpět.

Namáhavě se převalil na břicho. Jeho oblek byl ušpiněný od krve. Ještě teplá tekutina kouřila a vydávala zápach, z něhož se mi obracel žaludek.

Jambo se vrávoravě postavil na nohy. Jeho obličej zpopelavěl. Hřbetem ruky si přejel rty, na kterých se objevily červené pruhy.

Ukázal jsem mu svou zbraň, ale zase jsem ji zasunul zpět do pouzdra. “Vytáhnu ji, než se stačíš dotknout mačety.”

“Ty policajtskej smrade!” vypěnil Jambo.

“Jistě. Nemáš ale žádný důvod k tomu, abys mi nadával.”

“Musel jsem se bránit.”

“Zdá se, že mi nechceš rozumět. Ptám se tě na důvod.”

“Nedám si od vás zničit svůj obchod!” supěl a pohazoval hlavou, až poletovaly prameny vlasů. “Ne, to si nedám líbit.”

“Nikdo tě nechce připravit o obchod, pokud je legální, ale nevypadá to tak. Jinak bys nebyl tak poplašený.”

“Mohu zabít tolik slepic, kolik chci.” Jambo si vedl svou.

“Jasně.”

“Proč jsi tedy přišel?”

“Zajímal jsem se o krev, nic víc. To je vlastně všechno.”

“A dál?”

“Dál už nic. Chtěl jsem se dozvědět, co se s tou krví vlastně děje, kde ji bereš a komu ji dodáváš.”

“Dostávají ji moji zákazníci.”

“Jambo, jestli si chceš ze mne tropit žerty, naštvu se. Tady nejsme v americkém seriálu. Tak mluv. Chci vědět, kam ta krev přijde a co máš vlastně za lubem.”

“Prodávám ji.”

“Zatraceně draho, to už vím.”

“Není to drahé, moje slepice jsou něco extra. Zasvětil jsem je peklu, rozumíš? Ďábel, Mistr, démoni, ti všichni mi…”

V tomto okamžiku se roztříštilo okno. Obrátil jsem se za výsměšného Jambova chechtání a potom jsem ho uviděl.

Psa, bojového psa, mastifa, který proskočil oknem a řítil se na mne…

Vykřikl ještě: “Dělej Bastarde, dělej, chytni ho!

Rozsápej ho!”

Mastifové jsou odporní. Podle mého soudu nemají se psy mnoho společného. Jsou to vlastně čtyřnohé zbraně a poslouchají pouze svého pána.

Pes byl tak rychlý, že jsem se nedostal k tomu, abych vytáhl svou berettu. Ani jsem ji nepotřeboval.

Nenadálé výstřely přehlušily dění kolem. Pes byl již skoro u mně, nebyl však rychlejší než dvě kulky, které se mu zabořily do obludného těla a zanechaly v hlavě a boku ošklivé rány.

Především zastavily zvíře před rozhodujícím skokem.

Ještě jednou se pokusilo postavit na nohy.

Zuby zacvakaly, jak mne chtěl mastif jménem Bastard zakousnout, ale potom se zhroutil na bok a zůstal ležet.

Jeho oči vyhasly.

Suko, který prolezl rozbitým oknem, na mne kývl. V ruce držel berettu. “Promiň, Johne, ale nebyl zde jiný vchod.”

“Nemohl jsi tu bestii zneškodnit venku?”

“Uviděl jsem ji příliš pozdě.”

“To je jedno. Naše záležitost je vyřízena.” Otočil jsem se na bledého a chvějícího se Jamba, který tupě zíral na svého psa. “Máš ještě něco dalšího v záloze? Třeba lva nebo tygra?”

“Ne.”

“Jenom slepice,” vysvětloval Suko. “Viděl jsem venku kurník.” Ukázal na nehybné opeřence na šňůře. “Ostatní čeká podobný osud.”

“Vypadá to tak.”

Můj přítel přistoupil blíž.

Zavrtěl hlavou, když uviděl kaluž krve a převrhnuté

vědro. “Nezbláznil se tenhle starý brach?” zeptal se tiše.

“Nevím. Každopádně požadoval za krev kulatou sumičku deseti liber. Dokonce jsem mu je zaplatil.”

“Můžeš si je vzít zpátky, poldo.”

“To doufám.”

Jambo sáhl do kapsy a vrátil mi moji zmačkanou kuličku.

Nasadil jsem mu želízka a vedl jej skleníkem na druhou stranu. Tam jsem objevil malá dvířka, která zřejmě vedla do přístavku. Byla bohužel zavřená.

“Tam máš kurník?”

“Ano.”

“Tak se o tom přesvědčíme.” Jambovi se moc nechtělo.

Suko ho popadl za rameno a zatočil s ním. Potom jej postrčil dopředu.

Jambo šel nejistým krokem a přitom se hrbil, jako by

očekával ránu.

Z kazajky umazané od slepičí krve vytáhl klíč, zasunul jej do zámku a dvakrát jím otočil. Dveře zaskřípěly v závěsech. Pustili jsme ho napřed. Nevkročili jsme do normálního kurníku. Na tyči sice seděly slepice , které se chovaly až příliš tiše, ale celá místnost vypadala tak podivně, že nám nad tím zůstával rozum stát. Podlaha byla natřena černou, matně lesklou barvou. Ve středu pod

slepičím hradem svítily červenou barvou namalované dva do sebe zapadající trojúhelníky, dosti velké. V jejich středu se ještě šklebil ‘ábelský obličej.

Přitiskl jsem Jamba ke stěně. “To je ta tvoje magie?” zeptal jsem se jej.

“Ano.”

“Dětské krámy,” zabručel Suko a obrátil se ke mně:

“Chceš to přezkoušet svým křížem?”

“Jistě.”

Obezřetně jsem vstoupil do obou trojúhelníků. Kříž jsem položil doprostřed ‘ábelské tváře.

Jambo zaječel. Jinak se nestalo nic.

Žádný plamen nebo blesk. Žádné znamení. Vše, co jsme zde objevili, byl obyčejný podvod.

Otočil jsem se. “Povedená magie, Jambo, opravdu.

Takhle taháš lidi za nos?”

Podíval se na mě. Jeho pohled se mi nelíbil. Hluboko v tmavých zornicích jsem zpozoroval lstivost a úskočnost.

“Aby ses nespletl, poldo.”

“Jak to myslíš, Jambo?”

“Když se krev dostane na správné místo, dojde k proměně.”

“Kde se nachází to místo?”

“To ti neřeknu, ani kdybys mne zabil.”

“Potom bys opravdu nic neřekl,” ucedil Suko. “Půjdeme na to jinak.” Hleděl na slepice sedící na tyči.

“Kde vlastně bydlíš? Vedle v domě?”

“Ano.”

“Měli bychom se tam podívat.”

Nespustil jsem Jamba z očí a všiml jsem si, že při Sukově návrhu sevřel pevně rty. Něco nebylo v pořádku.

To, co řekl Suko, jej rozrušilo. Bylo jasné, že v domě něco skrývá.

“To není špatný nápad. Náš přítel se přitom může

převléci.”

“Proč?”

“Neradi bychom do Scotland Yardu přivedli někoho, kdo páchne slepičí krví.”

“Co tam budu dělat?”

“Tam mi konečně vysvětlíš, proč jsi mě chtěl zabít.

Chápeš?”

“Nevzpomínám si, že bych měl v úmyslu něco podobného.”

“Běž, Jambo. A žádné hlouposti!” Začínal jsem se pomalu dopalovat. “Jdi napřed a ukazuj nám cestu!”

Pokrčil hubenými rameny a vydal se na cestu. Přemýšlel jsem o tom, co by mohl v domě ukrývat. Všechno, co potřeboval k obchodu, měl podle mého soudu ve skleníku a v kurníku. Pro mne ovšem nebyl nic víc než šarlatán. Namaloval si magická znamení, aby před zákazníky vypadal zajímavěji. Krev jeho slepic neměla žádnou magickou moc. Můj kříž by v opačném případě reagoval jinak.

Jambo kráčel před námi sehnutý jako starý hříšník.

Kráčeli jsme po kamenných deskách směrem k domu.

Zpustlá zahrada, která obklopovala dům, vypadala jako malá džungle.

Domovní dveře byly pořádně zpuchřelé. Jambo do nich zlostně kopnul. A rozsvítil.

“Bydlíte tu sám?” zeptal jsem se stroze.

“Ano.”

V domě to odporně zapáchalo. Byl to stejný pach jako ve skleníku. Kromě toho zde bylo tolik špíny, že každý návštěvník se musel později doma osprchovat. Nevydržel jsem a přidržel si před ústy kapesník.

Suko stál před úzkým schodištěm a kývl hlavou směrem ke schodům. “Půjdu se podívat nahoru.”

“Běž.”

“Tam nic nenajdete.”

“Pokoje jsou prázdné?”

Jambo přikývl. “Nahoře jenom spím.”

“Na hradě jako slepice?”

“Ne, v posteli.”

“To uvidíme.”

Jambovi bylo viditelně nemilé, že Suko kráčel po schodech nahoru. Jeho pohled napovídal mnohé.

Zůstali jsme stát v úzké chodbě.

Stěny měly šedivý nádech jako den za soumraku. “Jak se tady dá žít?” zeptal jsem se Jamba.

“To jste zavinili vy, běloši. Nastěhovali jste nás s vaší zatracenou politikou do těchto chatrčí.”

“Čistota nemá s penězi nic společného.”

“Cítím se tady dobře.”

Pod mým upřeným pohledem se cítil nesvůj. Změnil jsem téma a vrátil se k jádru problému. “Mám jednu otázku, Jambo. Komu jsi prodával krev?”

“Zákazníků mám dost.”

“To jsem si mohl myslet. Ale kdo a proč kupuje slepičí krev?”

“Kupuje ji ten, kdo ji potřebuje. Někteří si z ní vaří nápoj, jiní ji zase pijí, protože se chtějí dostat do transu.”

“A povede se jim to?”

“Ano.”

“Johne!” Z prvního poschodí se ozval Sukův hlas.

“Poj’ nahoru.”

Jambo se na mne podíval.

Nepatrným pohybem ruky jsem mu naznačil, co má

dělat. “Běžte přede mnou.”

Kráčel po schodech nahoru, shrbený, se svěšenými rameny.

Na poschodí bylo ještě těsněji. Stěny jako by se tlačily k sobě.

Uviděl jsem dvoje dveře.

Jedny byly otevřené, na prahu stál Suko a kýval na mne. Vstoupili jsme do maličké místnosti, která skýtala prostor pouze pro jednu postel. Na ní zde měl ten chlapík rozložených několik balíčků. Rychle jsem je spočítal. Bylo

jich šest.

“Máte snad vlastní poštovní úřad?” zeptal jsem se.

Jambo neodpověděl. Zato promluvil Suko. “Těžko tomu uvěříš, Johne, ale prohlédl jsem si adresy. Všechny balíčky mají být odeslány za hranice….”

“Můžeš to upřesnit?”

“Do Německa.”

Vyvalil jsem oči údivem. “A do kterého města?”

“Hned ti to povím. To město dobře znáš. Jmenuje se Dortmund.”

Hlavou mi proletěly vzpomínky.

Připomněl jsem si Šusy, vražedkyni, která i mě chtěla dostat do svých spárů. Také velký hřbitov, televizní věž, kouzlo vnitřního města a pivo, kterým mě tam častovali.

“To hledíš, kamaráde!”

“Nevím, co říci. To je teda bomba. Proč posílá krev do Dortmundu?”

“Protože o ni mají zájem,” zavřeštěl Jambo.

“Ano?”

Prudce přikývl. “Do Dortmundu posílám ty dva horní balíky. Slíbil jsem to.”

“A komu, prosím?”

“Poznal jsem před časem jednoho Němce a vyprávěl mu o své práci. Hned se pro ni nadchnul.”

“Jak se jmenuje ten člověk?”

“Už ani nevím.”

“Ale posíláte mu balíky…”

“Přijedou si pro ně. Domluvili jsme si heslo. Důl a

‘ábelský hřbitov.”

“To je povedené. Co mají ty dva pojmy společného s krví, přítelíčku?”

“Nevím. Potřebují krev. Ano, potřebují krev z jistého důvodu. Krev je velice zvláštní tekutina. Hodí se ke každému zaklínání. Také k černé mši, jestli mi rozumíte. Mohli by si obstarat krev z dortmundských slepic. Ale chtěli moje zboží, protože zjistili, že je lepší. Pochopili jste te’, o co jde?”

“Posílat krev není nejspíš zakázáno. Za to ho nemůžeme hnát před soud.”

“Kam ještě posíláte krev?” chtěl vědět Suko.

“Jenom tam.”

“Opravdu?”

“Ano, k čertu! Přísahám. Poznal jsem jednoho…”

“Jeho jméno jste zapomněl.”

“Správně.”

Vyslýchali jsme ho ještě dobrou čtvrthodinu, aniž bychom z něj dostali další informace. Co Jambo nechtěl říci, neřekl.

Už jsme se s ním déle nezdržovali.

Bylo zbytečné mařit s ním drahocenný čas.

Jestliže jenom zabíjel slepice, nic nám do toho nebylo. A pokud se našli hlupáci, kteří ji od něho byli ochotni kupovat, byl to nanejvýš jejich vlastní problém.

Ale jsou Jambovi zákazníci opravdu tak hloupí? Nevězí v tom něco víc, i když můj kříž nereagoval?

O tom jsme hovořili se Sukem ve voze.

“Nevím to jistě, Johne, ale mám pocit, že jsme narazili na něco hodně zajímavého.”

“To znamená, že bys rád zjistil, co se za tím skrývá?”

“Přesně tak.”

“A proto musíme sledovat tuto krvavou stopu.”

Můj kolega se rozesmál. “K čemu ten smutek, staříku. V nejhorším případě konečně poznáš město, v němž mají Westfalenhalle. Tys o ní přece vždycky mluvil s nadšením.”

“To je pravda.”

“V tom případě bychom měli přemluvit sira Jamese, aby nám obstaral dvě letenky.”

“Jestli ale…”

Suko mě nenechal domluvit. “Vzpomeň si, byl to vlastně on, kdo nás navedl na Jambovu stopu.”

“Jistě.” Protočil jsem motor. “Máš pravdu. Musíme si s ním o tom promluvit. Může nás pouze odmítnout. Nic víc.”

Ale neodmítl nás, jenom se ušklíbal a mínil, že zase chceme pláchnout z Londýna. “Ale proč zrovna do Dortmundu, kde je najisto stejná zima jako zde na Temži?” Suko jej začal znovu přesvědčovat. “Dobrá, dobrá, je’te si kam chcete a sledujte stopu slepičí krve.” Zakýval

hlavou. “Ale nemluvte o tom nahlas. Třeba vám to vyjde.” Sir James se však přepočítal jako nikdy před tím…

Přes relativně čistou oblohu to byla příšerná noc!

Měsíc byl jako kolo od vozu. Zahalený do mlžného oparu, obklopený prstencem rozptýleného, tolik podmanivého světla.

Kromě toho se citelně ochladilo. Neviditelná ruka tlačila vzduch dolů a bránila tomu, aby se nad Německo dostal jakýkoliv závan teplého vzduchu od jihu. Lidé raději zůstávali ve svých obydlích. Mnozí z nich trpěli smogem, který se vznášel nad městy. Nic z toho však nevzrušovalo řidiče, který projížděl svým vozem západním předměstím Dortmundu a bedlivě dával pozor, aby nedostal smyk na tvořícím se náledí.

Za směrovou tabulí Mengebe vjel na novou objíž‘ku vedoucí kolem polí a staré koksovny do opuštěného dolu.

Na vozovce se několikrát ve světle reflektorů zableskly lesklé pruhy. Muž jel velice opatrně, protože nechtěl skončit v příkopu. Jakmile se dostal ke směrovníku s nápisem Huckarde, věděl, že brzy bude muset odbočit.

Na křižovatce mrkal semafor. Na ulici nebylo živé duše. Dokonce i okna blízké hospody potemněla. Mohl jet spokojeně dál. Mladík byl nervózní.

Věděl najisto, že jeho plán vstoupil do závěrečné fáze.

Jestli se dopustí chyby, je všechno ztraceno. Bu’ přijde o život, nebo bude mít úspěch. Mohl si zvolit mezi dvěma krajními možnostmi. Pomalu pokračoval v jízdě. Jinovatka potáhla malý vůz tenkým povlakem. Po obou stranách cesty míjel dlouhé řady domků, oddělených vjezdy. Za každým z nich byl zřejmě zadní dvorek, kde se dříve nacházely záchodky.

Vpravo před ním ležel opuštěný důl. Vysoká těžní věž se tyčila k nebi jako připomínka moderní doby.

U poslední pouliční lampy stál nějaký člověk. Právě si zapaloval cigaretu. Měl na sobě kožený kabát a těsné džíny. Muž zahlédl vůz a šel dál. Golf zajížděl stále hlouběji do tmy až tam, kde v zemi zela ohromná jáma. Ještě však nebylo nic vidět. V každém případě působila konstrukce těžní věže jako ohromný kolos sevřený ledovou obručí. Vůz opustil silnici a jel dál po nerovném povrchu polní cesty. Vjížděl na planinu, kde křoví pokrývala vrstva jinovatky. Když jí kus upadl, zaznělo to jako výstřel.

Muž za volantem věděl přesně, kam chce dojet. Cítil se v bezpečí, proto ani nevypnul reflektory. Jejich světlo dopadalo na křoviny jako světelný koberec. Když ozářilo

zledovatělý příkrov, zatřpytil se jako mozaika složená z tisíce démantů.

Auto zastavilo ve stínu staré těžní věže. Řidič několikrát zhluboka vydechl. Zůstal strnule sedět za volantem. V obličeji měl výraz člověka, který stále ještě uvažuje, zda jedná správně či nikoliv.

Prohlížel se v zrcátku, protože věděl, že již není návratu. Co jednou začal, musí také dokončit. Stejně potřeboval důkaz. A ostatní bude následovat.

Opatrně otevřel dveře a vyklouzl z vozu. Potom odklopil sedadlo a natáhl se pro dva předměty na zadním sedadle.

Byly to dva velké kanystry z umělé hmoty. Poněvadž byly plné, byly i pořádně těžké. Muž vytáhl z vozu nejdříve jednu nádobu, potom druhou. Obezřetně zavřel dveře a snažil se, aby dělal co nejmenší hluk. V jasném mrazivém vzduchu se každý zvuk rozléhal velmi daleko. Chtěl se vyvarovat každé sebemenší chyby.

Riziko bylo příliš velké.

Díky tmavému oblečení, které si prozřetelně navlékl, bylo těžké jej objevit. Mohl se ve tmě pohybovat jako stín a využívat přírodních úkrytů, protože terén byl mírně zvlněný.

Vlekl se kupředu s oběma kanystry v rukou, ztěžka dýchal a mrznoucí dech se táhl od jeho úst jako praporec.

Na zemi leželo zmrzlé listí a křupalo pod jeho nohama.

Nebe bylo čisté stejně jako měsíc, který mu svítil na cestu. To bylo velmi důležité.

Úplněk potřeboval ze všeho nejvíc…

Na přesně určeném místě zůstal stát. V půdě byly hluboké stopy pneumatik. Jeho místo bylo o něco výš, na náspu.

Mladík si je vyhlédl opravdu dobře, již dříve a za denního světla. Odtud se chtěl, dalo by se říci, vydat na malý výlet.

Uvažoval o tom jako o malém výletu, účinek však měl být ohromující. Snad by bylo možné srovnat jej s pádem kamene do klidné vody, jejíž vlny se rozběhnou ke břehu. Na tvrdé rozbrázděné zemi se zmrzlými kalužinami vody musel dávat pozor, aby neztratil rovnováhu. Mimoto jej tížily dva plné kanystry.

Zašilhal na měsíc, který stál přímo nad těžní věží starého dolu a přál si, aby mu posvítil na cestu. Ze vzdálené dálnice k němu dolehl zvuk projíždějících vozů.

Mladík táhl kanystry tak dlouho, dokud nedosáhl označené prohlubně.

Tady břemeno složil a narovnal se. Potom pohnul prsty v ručně šitých botách, aby zjistil, zda jsou ještě ohebné.

Znovu se důkladně rozhlédl. Pozorně si prohlížel nejbližší okolí, ale nikoho neviděl. Nikdo ho nepozoroval, nikdo na něj nečíhal. Krajina kolem něj pod ledovým krunýřem sotva dýchala.

Měl strašnou chuť zapálit si cigaretu, ale potlačil ji a otevřel první kanystr. Ten, který měl po pravé straně.

Zvedl jej, udělal několik kroků dopředu a začal si pobrukovat zvláštní monotónní popěvek. Přes jeho rty plynul nezvykle znějící hlas. Melodie, kterou muž ani přesně neznal, se možná zrodil před mnoha, mnoha lety.

Přitom osamělý poutník uchopil oběma rukama kanystr, aby jej mohl lépe překlopit. Naslouchal šplouchání

tekutiny. Potom se otvorem protlačil první olejovitý jazýček a tekutina se začala rozlévat po zemi.

Ještě teplá krev se rozlévala po zemi a okamžitě se z ní začalo kouřit.

Zhoustlé výpary vystupovaly nahoru. Tvořily obláčky, které se trhaly a jako cáry mlhy klouzaly mrazivým vzduchem.

Mladík velmi rychle vyprázdnil první kanystr. Uložil jej zpět do auta. S druhým kanystrem obešel zvolené místo dokola, přičemž stále vyléval hustou krev.

Přitom si i te’ pobrukoval onu neznámou, hrůzu vzbuzující melodii.

Teprve když z kanystru vytekly poslední kapky, byl muž spokojen.

Odměřeným krokem, jist si svou věcí, se vrátil zpět. U vozu zůstal stát a ohlédl se.

Ano, terén měl obhlédnutý a nic nezanedbal. Všechno zkrátka muselo vyjít. S neúspěchem nepočítal.

Otočil uzávěry na kanystrech, uložil je do auta a čekal. Dopaloval jej chlad, který pronikal oblečením, ale na tom se te’ nedalo nic změnit.

Opřel se o kapotu auta a hleděl před sebe. Jeho pohled se toulal místy, kde vylil přinesenou krev. Přes zmrzlou půdu si te’ musela najít cestu do hlubokého podzemí a otevřít tak bránu něčemu jinému, co se mělo dostat na povrch.

Mladík sice věděl, co by to mělo být, ale nikdy to ještě neviděl.

Jeho víra vycházela z naděje, že vše, co udělal, učinil správně. To, co očekával, se skrývalo pod touto opuštěnou důlní krajinou. Není jiná možnost. Určitě se nemýlí.

Ale kouzlo nechávalo na sebe čekat.

Minuty pomalu ubíhaly jedna za druhou, až uplynula

čtvrthodina. V mrazivé noci se zdála obzvlášť dlouhá.

Nezůstalo při ní. Magie se neřídí lidskými přáními, a tak uplynula další půlhodina, aniž se cokoliv stalo.

Mladík měl pocit, že co nevidět přimrzne ke kapotě. Oblékl si sice kalhoty s teplou podšívkou, ale chlad pronikal všude.

Přesto čekal dál a jeho pohled bloudil krajinou, z níž se

mělo cosi vynořit.

Mlžný prstenec kolem měsíce se tratil. Úplněk svítil jasně a již bez překážek předával svou energii promrzlé zemi.

Energie měsíce byla neobyčejně důležitá pro to, co se

mělo stát. O tom nebylo pochyb.

A už to začalo…

Muž se dychtivě naklonil dopředu, jakmile spatřil počátek tajemného dění. Oči se mu rozšířily, promrzlý obličej se náhle bezděky rozzářil. Mladík otevřel ústa a zhluboka oddechoval.

Nad místem, kde napojil zem krví, se začala vznášet jemná mlha. Tenké závoje se zvedaly v místech, kde si krev našla cestu do nitra země.

Připadaly mu jako dlouhé paže, které chtějí uchopit vše kolem do své náruče. Šířily se na všechny strany, ale přitom narážely na neviditelnou hranici.

Muž věděl přesně, v jaké vzdálenosti má čekat. To vše vyčetl ve starých pramenech. Byl velmi dobře připraven, ale přece jen se ho zmocnilo rozčilení.

Potom se to stalo!

Útržky mlhy, které vyrazily z hlubin, se zastavily a vytvořily na opuštěném pozemku starého dolu čtyřhran, jako by chtěly ohraničit přesně toto místo před jakýmkoliv rušením.

Muž byl spokojený. Působil dojmem lovce, který se chystá ke skoku. Nicméně setrval v klidu a čekal, co se bude dít.

Tajemno více cítil, než viděl. Za stěnou mlhy se odehrávala tajuplná proměna. Něco se tam rodilo. Nebylo nic vidět, spíše se to dalo tušit, ale osamělý pozorovatel věděl přesně, že jeho věc probíhá podle plánu.

Náhle jej přepadla neočekávaná tíseň. Necítil ledový chlad, krev mu začala proudit rychleji. V jeho nitru probíhaly reakce, které rozpalovaly celé tělo.

Začala se mu třást kolena i ruce. Zamrkal.

Ještě si netroufal jít k mlžné stěně. Jakmile se však kontury clonou zvýraznily a přestaly splývat, trhl sebou a pomalým krokem se vydal k ní.

Jako by jej něco přitahovalo. Úplně ztratil předchozí strach a hrůzu, které musel překonat, aby mohl vstoupit do nového světa.

Prošel mlhou, která mu připadla jako lepkavá pavučina. Zmocnila se jej. Postarala se o to, aby si uvědomil, do jakého světa vstoupil.

Zatrnulo mu na šíji, stáhl se mu žaludek. Upřeně hleděl před sebe, aniž by cokoliv mohl rozeznat. Mlha mu bránila ve výhledu.

Konečně se rozplynula.

Pomalým pohybem si protřel oči, jako by nemohl uvěřit tomu, co se objevilo před ním, i když něco podobného v

duchu očekával. Krajina se proměnila ve hřbitov se starými deskami a náhrobními kameny. V pozadí se tyčila nějaká ruina. V jejích zdech zely velké, nepravidelné otvory.

Vlevo od něj ležel starý náhrobek. O něco vyšší než ostatní. Hrob byl obehnán kovaným plůtkem.

Se strnulým výrazem v obličeji procházel tímto neskutečným ‘ábelským hřbitovem. Cítil, že hřbitov, který se vynořil z hlubin, není normální. Neležel nad ním pouze chlad, ale také závan jiného světa, který by na tomto posvátném místě nehledal.

Mladík opatrně kráčel napříč hřbitovem a naslouchal

přitom ozvěně svých kroků.

Rozhlédl se kolem. Připadal si jako v krajině z jiné planety.

Bylo to příšerné místo, i když mezitím přivykl pohledu na starodávné zvětralé náhrobky. Ale pocit, že je obklopen mrtvolami, byť pod příkrovem hřbitovní prsti, se nedal odložit jako kabát.

Všechno báječně klape, pomyslil si. K čertu, vyšlo to. Staré záznamy nelhaly. Podařilo se mu znovu vyzvednout na povrch starý hřbitov. Ale kde se, u ‘asa, tento hřbitov ukrýval? Pod zemí?

To přece nebylo možné. Více než celé desetiletí se zde těžilo uhlí, takže by se muselo narazit na záhadný hřbitov. Mladík v duchu připouštěl, že jeho zjevení je pro něj nevyřešenou hádankou.

Zatím zůstával v té hrůzné krajině sám. Ale vycházel z toho, že se něco změní. Neboť tento hřbitov, který vystoupil z hlubin, ovládalo zlo.

Když o tom přemýšlel, zasvítilo mu v očích. Postavil se na špičky a protáhl. Zaklonil hlavu dozadu a rozesmál se.

Nejdříve tiše, tlumeně a jízlivě. O něco později hlasitě, až se popadal za břicho. Potřásal hlavou, svíral pěsti a projevoval ‘ábelskou radost z těchto proměn.

Smích pozvolna ustával. Kdyby jej někdo pozoroval zpovzdálí, viděl by pouze zamlžené obrysy postavy.

Splynul s mlhou a starými náhrobky.

Pomalu se otočil. Prkennými pohyby kráčel zpět a splynul se stínem vysokého náhrobku, který také zahalovala mlha.

Když se rozplynula, bylo patrné, že se jeho obličej změnil. Zbělal. Přes tváře se táhly namodralé stíny. Koutky úst sebou potrhávaly. Vlasy se mu lepily na čelo a kroužek v pravém uchu sebou házel jako lo’ka na rozbouřeném moři.

Vedle vozu zůstal stát a uhodil otevřenou dlaní na střechu auta. Gesto vítěze. Vítěze, který překonal vlastní strach. Sliboval si od toho ještě něco jiného a nebyl si jistý, zda se to povedlo.

Povedlo se to. Proto byl tak veselý. Bylo to příšerné temné místo. Neskutečný svět na hranici dvou dimenzí. Bylo to peklo, ze kterého se jen obtížně hledala cesta zpět.

Všechno souhlasilo. Všechno proběhlo hladce. Ještě jednou se otočil, protože se muselo něco stát, jestliže zaklínání mělo mít úspěch.

A také se stalo…

Lesknoucíma se očima hleděl na stěnu z mlhy a náhrobky, které se za ní rýsovaly. Náhle zmizely, jako by na ně dopadla obrovská pěst. Také mlha se rozplývala. Tak, jak vystoupila ze země, vracela se stejnou cestou zpět.

Zmizela v hlubinách staré důlní krajiny a s ní i starý

hřbitov.

Zůstal jen opuštěný důl.

Nikoho by nenapadlo, že se z jeho hlubin vynořil starý

hřbitov s pomocí slepičí krve a starodávného zaklínání.

Když se všude rozhostil klid, nastoupil do vozu, jehož okna za tu dobu pokryl led. Zapnul topení, aby jej rozpustil. Jakmile bylo okno čisté, rozjel se. Tentokrát s přesvědčením, že sám se sem už nikdy nevrátí.

Všechno te’ bylo úplně jiné…

Páteční a sobotní noc jsou v Porúří vyhrazeny tanci mrtvých.

Úsilí pracovního týdne je zapomenuto, protože vše se točí kolem víkendových večerů. Dnešní mládež nezná dobře květinové mládí svých rodičů. Nalezla nový způsob vyjádření svých pocitů. Doby hippies jsou nenávratně pryč. Narodili se grufties neboli uctívači ‘ábla. Nebo také satanisté. Nebezpečné postavy, které o víkendech koketovaly s děsivými věcmi, které ostatní lidí odpuzovaly. K této nové generaci patřila i černovlasá Viviana.

Během týdne pracovala v jedné dortmundské advokátní kanceláři, kde přijímala klienty svého šéfa. Vypadala přesně tak, jak to požadoval její zaměstnavatel. Hezká a přívětivá. Kdyby však viděl svoji Vivianu o víkendu, nevěřil by svým očím, jaká proměna se s ní udala.

Její černé vlasy přírodní barvy dostaly pomocí laku nezvyklý lesk. Viviana milovala černou barvu. Zásadně

nepoužívala světlé odstíny a ostré pronikavé světlo. I její koupelna byla tmavá.

Nyní stála před zrcadlem oblečená pouze v tenkých černých kalhotkách, na jejichž přední straně byl obrázek bledé umrlčí lebky.

Vivianino tělo se nechlubilo ideálními rozměry. Jako žena však přitahovala pohledy mužů. Měla oblá pevná ňadra. Při chůzi se vznášela nahoru a dolů jako dva pouťové balónky. Těsně pod pravým prsem se nacházelo malé tetování. Modrozelený obličej ‘ábla.

Toto moderní tetování se nazývá tattoo. Muži a ženy si jimi pokrývají nejrůznější části těla, podle toho, jaký zastávají životní názor.

Pro ni to byl Satan. A nejen pro ni. Všichni, kterým

říkali grufties, vzývali Satana.

Byl pro ně neobyčejně erotický a oddávali se mu plně a beze zbytku.

Satanistka Viviana se řádně nalíčila, protože si přála, aby dnes večer vše proběhlo hladce.

V Berlíně nebo Mnichově by stěží uspěla jako uctívačka Satana. Tady v Porúří to ovšem bylo něco jiného.

Členové jejich skupiny neměli drahé luxusní domy. Bydleli zpravidla v malých sociálních bytech, pokud nežili s rodiči, kteří se raději příliš nestarali o koníčky svých ratolestí.

Viviana opustila rodičovský dům. Byla už dva roky plnoletá. Zvláště jejímu otci se to nelíbilo. Velmi často telefonoval a dotazoval se, jak se jí vede.

Byt, v němž žila, patřil Heinzovi, kterého přezdívali jeho přátelé Heino.

Kdyby její otec zazvonil u dveří, při pohledu na její byt by ho asi trefil šlak.

Viviana pokračovala ve vylepšování svého vzhledu. Na malé poličce pod zrcadlem byly seřazeny nejrůznější kelímky s barvami většinou tmavých tónů. Převažovaly barvy černé, šedé a fialové v mnoha odstínech. Vivian je nepoužívala pouze na obličej, ale malovala si různé obrazce i na tělo.

Působilo jí rozkoš, když mohla malým štětečkem přejíždět po kůži. Častokrát ji přitom projíždělo tělem příjemné mravenčení od hlavy až ke konečkům prstů na noze. Prožívala nádherný pocit uspokojení, když se připravovala na přivítání svého Pána. Pokud žila, byla mu ochotná sloužit do roztrhání těla.

Na čelo nakreslila Viviana černý trojúhelník a pod ním obrácený kříž.

Dívka našpulila rty k tichému ‘ábelskému smíchu. Dlouho předtím si jej nacvičovala před zrcadlem a znovu se ujistila, že v něm dosáhla opravdového mistrovství.

Její oblečení leželo vedle staré koupelnové vany přehozené přes židli. Spodní prádlo si nebrala. Místo toho si natáhla koženou kazajku se dvěma světlými pruhy na rukávech. Vlezla do kalhot stejné barvy a na nohy obula boty špičaté jako nůž. Podobné se nosily před čtyřiadvaceti a více léty. Nyní znovu přicházely do módy. Vivian si je hrozně oblíbila. Zavázala boty, narovnala se a natáhla pro kartáč. Vyčesala si dlouhé černé vlasy tak, že zakryly levé ucho, kdežto pravé zůstalo volné. Aby jejich tvar zůstal zachován přinejmenším pro dvě nejbližší noci, nalakovala je, že byly tuhé jako dráty.

Zaslechla škrábání na dveře. Malinko zašilhala stranou a krátce hvízdla. Rámus za dveřmi ustal a dveře koupelny se otevřely. Něco tlustého šedivého skočilo do koupelny. Nebyla to kočka, jak by se dalo předpokládat, nýbrž krysa.

Vyhlížela ohavně. S pískáním se hrnula přímo k vaně, potom se odrazila a jedním skokem se vyšvihla na rovný okraj vany.

Viviana se otočila, aby mohla pozorovat svoji malou krysu. Potřebovala zvíře, které by ji poslouchalo na slovo. Především ale chtěla mít něco, co by společnost provokovalo.

Věc, která by se lidem ošklivila.

Její tmavé oči se přátelsky leskly, když se k ní přiblížila.

“Tak co, ty zbojnice, přišlas mě navštívit?”

Krysa dřepěla na kraji vany. Přitom vydávala zvuky, které Vivianě připadaly jako hlas přítele.

Proto natáhla ruku a pohladila krysu po hřbetě.

Kdyby to byla kočka, začala by příst. Krysa otírala špičatý čumák o teplou dlaň a panáčkovala. Jako dítě se nechala vzít do náruče. Rozkošnicky se vrtěla, když jí dívka černě lakovaným nehtem přejížděla po srsti.

Krysa milovala Vivianu a Viviana její lásku opětovala.

“Ano, jsme ještě tady,” řekla šeptem. “Nemusíš mít strach, zatím nikam nejdeme.”

S krysou v náručí opustila Viviana koupelnu páchnoucí zatuchlinou, s níž marně bojovaly její kosmetické přípravky. Odtud se dostaly do maličké chodbičky, kde svítilo světlo. I přes ně byl přehozen černý kus látky, který je dostatečně tlumil.

Nikdo, kdo navštívil tento byt ve čtvrtém poschodí, nemohl přehlédnout spoustu plakátů, které zdobily všechny

stěny. Děsivé scény, které zobrazovaly, napovídaly mnohé. Visely v kinech a milovníci hororových filmů si je mohli odnášet.

Také v obývacím pokoji byla nalepená spousta plakátů. Všem vévodil Freddy Krüger, noční můra z Elm Street, v proužkovaném svetru.

Viviana prošla předsíní a otevřela černým papírem potažené dveře. Krysa jí seděla na rameni jako přibitá. Vstoupila do světa, který by cizímu návštěvníkovi připadal pravděpodobně strašidelný.

Všechno bylo černé nebo aspoň šedé a fialové. Byl to malý zázrak, že okenní tabule nebyly zatřené černou barvou, ale stejně je kryly závěsy materiálu černé barvy. Stejnou barvu měly polštáře na staré pohovce. To bylo nejoblíbenější místo Vivianiny krysí přítelkyně. Však tam hned seskočila a vrážela čumákem do polštářů.

Zařízení pokoje doplňovaly tmavý stůl, tmavá skříň a

řada černých svíček, které byly rozmístěny kolem postele.

Viviana spala v rakvi!

Rakev byla otevřená se spoustou černých polštářů. Vše

překrývaly šedivé přikrývky.

Kdo tak nepřespával, nemohl to pochopit. Vivianě a jejímu životnímu druhovi Heinovi připadal jejich životní styl normální. Když se milovali, tlačili se v rakvi ve dvou. Skutečnost, která by běžně vzbuzovala zhnusení a rozpačité potřásání hlavou.

Dívka se podívala na hodinky s černým ciferníkem a bílými číslicemi.

Venku se už stmívalo. Ochladilo se.

Ulice byly hladké jako zrcadlo.

Čekala na Heina, který už měl být dávno zpět. Chtěli spolu navštívit “Satanský kříž”, jak se nazývala diskotéka, kam grufties s oblibou chodili. Tam se bavili. Tančili, konali bizarní smuteční tryzny a vyvolávali démony temnot.

Viviana přistoupila k malému oknu a vyhlédla ven. Dole parkovala auta sousedů. Na karoseriích se leskla tenká vrstvička ledu a také okna byla zamrzlá. Sídliště tvořilo několik vysokopodlažních domů které patřily k městské části Nette. Nedaleko odtud byla i diskotéka. Osaměle stojící pouliční světla se marně pokoušela proniknout svým namodralým světlem houstnoucí tmou.

Viviana se už chtěla odvrátit, když uslyšela typický hluk malého motocyklu. Tak hlasitý, že dolehl i k ní.

Přijížděl její druh Heino.

Jel po úzké cestě, která končila slepou uličkou. Seděl na motocyklu jako přimrzlý. Toto přirovnání vzhledem k mrazivému počasí nebylo daleko od pravdy. Zastavil a opřel ji o ze’ domu.

Viviana se otřásla při pouhém pomyšlení, že by měla na diskotéku jet na tomhle vehiklu. Ne, ne, raději půjde pěšky. Heino měl sice malé auto, ale nebylo pojízdné. Ten starý krám jezdil jenom v létě. V zimě stávkoval.

Věděla přesně, kolik času Heinz potřebuje, aby se dostal ke dveřím jejich bytu.

Otevřela, dřív než stačil vsunout klíč do zámku. Heino, který pracoval u jedné malé firmy jako zámečník, se hrnul přes práh.

“K čertu, dělal jsem přesčas.”

“No a? Dostaneš prachy.”

“Ne, starej nepustí ani chlup. Mám si vzít náhradní volno.”

“A vezmeš si je?”

“Do prdele, kašlu mu na ně.” Heino měl vskutku náladu pod psa. Shodil ze sebe koženou kombinézu a rychle se převlékl do šatů, které mu Viviana připravila v předsíni.

Natáhl si znovu boty a poté zvládl i plátěné kalhoty. Na levé nohavici měl až ke kolenu několik pásků, které pevně stáhl. Oblékl si nabíranou košili a na ni fialové sako. Na ruce navlékl tmavé rukavice bez prstů.

“Chceš jet na tom krámu venku?” zeptala se Viviana.

“Jasně, ještě si vezmu helmu.”

“Poslouchej, nejsi náhodou cvok?”

“To je snad moje věc, nebo ne?” Heinz kráčel ke koupelně, aby ještě zkontroloval v zrcadle především vlasový porost, o jehož originalitu se nemusel v žádném případě obávat.

V jisté pohádce vystupuje hrdina, ani člověk, ani zvíře, prostě nadpřirozená bytost. Na lidském těle má hlavu ježka a říkají mu Ježatec, Štětináč. Přesně tak vypadal Heino.

Jako by měl na hlavě nasazenou paruku.

Viviana čekala u dveří. “Poslyš, přilba ti zmáčkne

účes.”

“No a co?”

“Nic, jenom tě upozorňuji.”

“To je mi jedno. Důležité je, abychom dobře dojeli.” Otočil se a zamířil proti ní pravým ukazováčkem. “Dnes v noci k tomu dojde.”

“Věříš tomu?”

“Jistě. Setkáme se se Satanem nebo nějakým vyšším démonem. Podmínkou je, abychom byli o půlnoci ve starém dole.”

“Vystoupí z nějaké šachty?”

“Nesmysl, člověče. Satan nepotřebuje žádnou šachtu. Je všude kolem nás. Může… může nás pozorovat. Copak necítíš jeho přítomnost?”

“Ale…”

“Dnes v noci jej uvidíš.”

Na Vivianině obličeji se zračily pochyby. “Člověče, Heinzi, to zní velice slibně.”

“To bych řekl.”

“Budeš jíst?”

Pobledlý Heinz, jehož rysy obličeje těžko mohly přitahovat dívčí pohledy, civěl na Vivianu. “Pochybuješ o tom? Dal bych si pečené krysí maso.”

“Nech Gulpa na pokoji.”

“O něm jsem nemluvil.”

“To bych ti ani neradila, jinak ti udělám cirkus, že na to do smrti nezapomeneš.”

Heinz si ťukal na čelo. “Ty nemáš všech pět pohromadě. Kdo by se jinak kamarádil s takovou komickou krysou. Nikdo.”

“Děláš, jako bys ten byt platil sám. Nezapomeň, že polovinu nájmu hradím já.”

“Emancipovaná, co?”

“Leda houby s octem.”

“To bych ti ani neradil. Satan nemá rád emancipované ženské. Toho mohou doprovázet jen ženy, které jsou mu plně oddány. Chápeš?”

“Jistě. A kde máš vlastně přilbu?”

“Leží přede dveřmi.”

“Tak můžeme jít.”

“Pro mne za mne ano.”

Viviana se ještě jednou vrátila do obývacího pokoje, aby se podívala, co dělá Gulp. Krysa ležela spokojeně mezi polštáři. Viviana pohladila zvíře, kývla mu na pozdrav a nařizovala: “Bu’ hodná a dávej pozor na barák.”

Krysa otevřela tlamičku a ukázala zuby ostré jako jehly. Viviana se ušklíbla, protože si vzpomněla na svou matku. Kdyby věděla, že dcera sdílí pokoj s krysou, určitě

by ji neminula mozková mrtvice.

Heinz už čekal u dveří. Jako první vyšel z bytu a sebral odloženou černou přilbu. Viviana ji neměla. Bylo to sice zakázáno, ale kdo by ji te’ kontroloval. Zatáhla zip kožené bundy až ke krku.

“Rychle, zmizíme.”

Viviana přikývla a následovala svého přítele satanistu. V domě nebyl výtah. Ten, kdo bydlel až nahoře, musel seběhnout čtyři poschodí. Přitom měl dost času, aby počmáral stěny, které vypadaly hrozně. Ani Heinz čas od času neodolal a vyrobil několik obscénních obrázků.

Dnes večer měli naspěch.

Chtěli být co nejdříve na diskotéce. Venku bylo chladno.

Viviana se zastavila před vchodem a schoulila se pod náporem mrazu. Třásla se, jako by ji někdo polil studenou vodou.

Heinz vystrkal motocykl na cestu. Vzal to přímo přes trávník.

Okna v domě zářila. V tuto dobu lidé většinou posedávali neklidně před televizí, kde začínal krimi seriál.

Viviana už chtěla nasednout, když vtom se otevřela dveře auta stojícího na blízkém parkovišti. Byl to Opel Record. Uvnitř se rozsvítilo. Muž za volantem připadl Vivianě povědomý.

“Krucinál. Můj táta!”

“Co tady chce?”

“To nevím.”

“Mám zmizet?”

“Ne, počkej.”

Z opla vystoupil tmavovlasý muž v teplém kabátu. Muž měl stejně černé vlasy jako jeho dcera. Jenom se mu v nich začínaly objevovat šedivé prameny.

“Ahoj, Viviano,” řekl a přistoupil k dceři.

“Co to znamená? Jdeš nevhod. Právě jsme chtěli odjet.”

“To je pravda,” přizvukoval Heinz.

“Drž hubu,” zarazil ho muž, který se jmenoval Rudi Golombek a pracoval jako předák v jedné dortmundské ocelářské fabrice.

“Cože mám?” zaječel satanista Heino.

“Bu’ zticha!” zasyčela Viviana. Znala svého otce. Byl menší postavy, ale sporý s ohromnou tělesnou silou. Nyní sice pracoval v elektronickém řídícím sále, ale staré dobré časy, kdy pracoval v provozu, se na něm podepsaly. Jeho ramena byla široká jako vrata a ruce měl jako lopaty. Odstrčil Heinze stranou, jako by to byla moucha.

Svou dceru miloval jako nikoho na světě. Byla v Golombkově rodině jedináčkem. Vivianin odchod jej velmi trápil. Stále znovu a znovu zkoušel přivést dceru zpět do rodného domu. Návštěvy jako ta dnešní byly však vzácné.

“Co se děje?”

“O tom chci s tebou, Viviano, mluvit. Před dvěma hodinami jsem odvezl matku do nemocnice.”

“Ach.” Viviana měla pocit, jako by jí vjel ostrý šíp do srdce. Chtělo se jí brečet.

“Proč nic neříkáš?”

“Jsem… jsem překvapená.”

Rudi Golombek se zhluboka nadechl. “Měla bolesti v

břiše a v zádech. Doktoři zatím nevědí, co to může být.”

“Matka je ještě mladá. Přežije to.”

“Nevím, ale uvidíme, Viviano. Ani ses ještě nezeptala, kde leží.”

“A kde tedy je?”

“V městské nemocnici. Určitě se potěší, když ji zítra společně navštívíme. V noci k ní samozřejmě nikdo nesmí.”

“Uvidíme.”

“Zrovna zítra jsme chtěli pryč,” řekl Heinz. “Máme něco jiného na práci, jak víš.” Neklidně poposedával na motocyklu. O sekundu později zkoprněl úžasem. Vivianin otec k němu přiskočil a chytil jej svou obrovskou pěstí za košili pod krkem. Tak pevně, že sotva dýchal.

“Jestli nezavřeš tu zatracenou hubu, tak tě nacpu do kanálu? Jasný?”

Heino se zmohl na pouhé přikyvování.

Golombek povolil sevření a podíval se na dceru.

“Doufám, že to chápeš. I když u nás nebydlíš, je to tvoje matka. A myslím, že jí stále hodně dlužíš.”

Viviana nesnesla otcův pohled. Sklopila očí a koukala se do země. V krku cítila velký knedlík, který jí bránil v dýchání.

“Přijdeš?”

“Ano, zítra.”

“Nic mi po tom není, jsi už dospělá, ale mohu vědět, kam vyrážíte? Pro případ, že by se něco stalo.”

“Na diskotéku.”

“Jak se jmenuje?”

“To snad nemusí tvůj starej vědět…” vmísil se Heinz do hovoru, ale hned zas ztichl protože pohled, který na něj starý Golombek vrhl, nevěstil nic dobrého.”

“Satanský kříž, tati.”

“Jak, prosím?”

Viviana opakovala jméno diskotéky a přitom sledovala

přikyvování starého pána. “Dobrá, dítě.”

“Můžeme už konečně jít?”

“Pro mne za mne je’te. A ještě něco, Viviano. Dávej na sebe pozor. Nechtěl bych tě ztratit.”

“Neboj se, tati. Ale te’ už musím jít.” Chtěla ještě něco říci, ale její slova zanikla v řevu motoru motocyklu, který Heinz vytočil do nejvyšších otáček. Vyjel několik metrů na chodník.

Potom se stočil a sjel zpět na silnici. Viviana nasedla a za okamžik se po nich rozplýval pouze oblak výfukového kouře.

Rudi Golombek kráčel zamyšleně zpět ke svému vozu. Posadil se za volant a několik minut seděl a ztrnule zíral přes přední sklo. Cítil, jak v něm narůstá a sílí strach. Nebyla to pouze úzkost z nenadále nemoci jeho ženy, ale také obava o osud dcery, jejíž výchova se jim, zdá se, vymkla z rukou.

Diskotéka se nazývala Satanský kříž!

Golombek v duchu souhlasně přikývl. Toho názvu si velmi dobře všimnul. Zatraceně dobře! Nikdy předtím nenavštívil žádnou diskotéku.

Ještě dnes to napraví…

Věděl jsem, kde se nachází dortmundské policejní

ředitelství a trefil jsem tam hned napoprvé.

Suko a já jsme přistáli v Düsseldorfu. Můj přítel se opět projevil jako činorodý člověk a najal z půjčovny malé BMW. Nechal jsem jej řídit a těšil se na Dortmund. Tohle město mi bylo od začátku velmi sympatické.

Zase jsem se zde ocitl v zimě jako při prvním případu.

Tentokrát jsem měl štěstí, protože dálnice byla suchá.

Vysvětlil jsem Sukovi, kudy má jet. Chtěli jsme se co nejdříve spojit s našimi dortmundskými kolegy a především se známým komisařem Jörgem Bergerem. Údajně měl mít nějaké nové poznatky o dovozu krve a chystal se předat je nám.

Zatím bylo všechno dosti nejasné. Suko zastavil na dvoře policejního ředitelství, vystoupil a zamířil k ohlašovací přepážce. Úzkostlivě se snažil dát mi přednost.

Muž za okénkem se usmál a podíval se tázavě na mne.

Vysvětlil jsem mu, kdo jsme. Přikývl a zvedl telefonní sluchátko. Předtím nás požádal o chvilku strpení.

Bylo něco po poledni a já jsem doufal, že kolega Berger už je po obědě.

Vyšlo to, protože muž nám vysvětlil, kam máme vyjet výtahem a do kterých dveří vstoupit.

O čtyři minuty později jsme zaklepali a uvnitř se ozvalo hlasité “vstupte”.

Svým vzhledem nevzbuzoval komisař Jörg Berger žádnou velkou důvěru. Pulovr, kalhoty z kordu, poměrně dlouhé hnědé vlasy a kožené sako visící přes opěradlo židle. Připadal nám spíše jako nějaký rocker, což se týkalo i jeho holínek.

“Srdečně vás vítám!” Vyskočil zpoza psacího stolu zavaleného papíry a natáhl k nám ruku. “To je výborné, že jste už dorazili.”

“Všechno jde, když se chce,” řekl jsem a posadil se vedle Suka na jednu z židlí pro návštěvníky.

“Dáte si kávu?” zeptal se náš dortmundský kolega.

Přikývl jsem. “To není špatný nápad.”

Berger se přátelsky zašklebil. “V tom případě chvíli počkejte. Hned se vrátím.”

“Břečka z automatu?”

“Jak jinak.”

“Děkuji, já nechci,” řekl Suko. “Mám vždycky pocit, že jsem polkl pravítko.”

“Třeba budeme mít víc štěstí,” poznamenal jsem. Také ve Scotland Yardu byly zabudované automaty.

Berger dal posunkem najevo, že Sukovi rozumí.

“Nebude-li nám chutnat, máme pořád ještě možnost vylít ji do umyvadla.”

Čekali jsme, až se vrátí. Jeho kancelář byla zařízena spartánsky stejně jako ta naše v Yardu. Když se zde někdo posadil, nemohl nic jiného dělat než pracovat. Nezažil jsem topení v policejní kanceláři, které by bylo správně

nastavené. Také tato místnost byla přetopená. Při té myšlence jsem se musel chtě nechtě ušklíbnout.

Berger se přihrnul zpět. V prstech křečovitě svíral dva plastikové kelímky, které opatrně postavil na stolek.

“Prosím,” řekl.

Zašilhal jsem na něj. “Nebyl by lepší světlý ležák?”

“Ten tady nevedeme.”

“Škoda.”

“Pozor na žaludeční vředy,” varoval mě Suko.

“Je to opravdu lepší káva než ta naše.”

Berger se rozesmál. “To nám ještě nikdo neřekl.” Odhrnul stoh papírů na stranu a vzal jeden z nich do ruky.

“My jsme tady také nespali,” vysvětloval, “naopak, pátrali jsme. Kromě jiného jsme si ověřili, kdo bydlí na uvedené adrese.”

“Jak se jmenuje ta osoba?”

“Frank Oschinski.”

Suko se podíval na mne, já na něj. Jméno nám nic neříkalo.

Berger se pochechtával, když sledoval naše nechápavé pohledy.

“To jsem si mohl myslet, že neznáte starého dobrého Franka.”

“To znamená, že jste ho také neznali?”

“Vlastně ano, pane Sinclaire…”

“Pro vás John a Suko.”

“Dobrá, Johne. Takže ještě pár slov na vysvětlenou.” Berger roztáhl ruce. “Po pravdě řečeno, nic proti němu nemáme. Ale v jistých dortmundských kruzích, mezi grufties, je znám pod přezdívkou Rudý ‘ábel.”

“Proč?”

“Protože na diskotéku, kde rozložil svůj hlavní stan,

přichází vždy v temně rudém kostýmu ‘ábla.”

Mnul jsem si chvíli čelo a přemýšlel, abych se dostal ke kořenu věci. “Před chvílí jste, Jörgu, použil slovo gruftie. I my pochopitelně známe ten výraz. Už jsme s těmi ptáčky měli co do činění i u nás, v Londýně. Myslíte tu pochybnou zábavu, kterou si vymysleli mladí lidé?”

“Ano, ty blázny, kteří se setkávají na hřbitovech nebo diskotékách, aby vyvolávali Satana.”

“Blázni,” opakoval jsem. “Máte pravdu. Nepřikládal bych tomu případu také žádnou důležitost, kdyby mi na něm něco nevadilo.”

Berger si pohrával s tužkou a ťukal s ní do stolu. “A co vám vadí?”

“Krev.”

Kolega souhlasně přikyvoval. “Krev potřebují neustále.

Naštěstí ne lidskou.”

“V pořádku. Máte pravdu. Proč si ale nechává tenhle Oschinski posílat krev až z Londýna? Vždyť si klidně může pár slepic podříznout tady, v Dortmundu. Bude to mít podstatně levnější. Rozumíte?”

Berger pomalu přikývl. “Také jsem o tom přemýšlel, ale nenašel jsem pro to žádné vysvětlení. Možná, že těm druhým vykládá, co má za vzácnost, a oni jsou celí bez sebe, že ji vozí až z Anglie.”

“To byla jedna z možností,” mínil Suko.

“Ale vy na ni moc nevěříte, co?”

“Ne.”

“Myslel jsem si to,” řekl Berger. “Te’ jsem vás poznal osobně. Před vaší návštěvou jsem si sehnal pár informací.

Ujistil jsem se, že jsme sice kolegové, ale pracujeme v

různých oborech. Vy jste něco jako lovec duchů, ne?”

“Výstižně řečeno.”

“Už jsem také měl co dělat s okultismem. Naposledy v minulém roce. Kult satanismu se nám tady rozšířil tak, že se nám to vůbec nezamlouvá, ale…”

“Promiňte, že vás přerušuji,” řekl Suko. “Nakolik se tady satanismus rozšířil?”

“Zasáhl bohužel celé Porúří a další velká města v

Německu.”

“Nechali jste si udělat průzkum?”

“Pochopitelně.”

“A co vám z něj vyšlo?”

Jörg Berger váhal s odpovědí. “To je těžké,” promluvil,

“také jsme o tom přemýšleli a mne si vybrali za experta. Mluvil jsem s psychology a také se specialisty na sekty. Nechci přímo tvrdit, že jsme bezradní, ale zatím se nám nepodařilo do těch skupin proniknout. To, co vám říkám, je pouhá teorie. Tihle grufties nedávají o sobě navenek moc vědět.”

“Ale už jste jistě zkoumali motivy takového jednání.”

“Samozřejmě. Vycházíme z toho, že nová vlna satanistů usiluje o to, co nejvíce se vzdálit světu dospělých. Evropské společenství je v posledních letech stále tolerantnější a volnější, takže část mládeže se může zabývat i velmi extrémními věcmi. Grufties to je smrt a prázdnota. Tohle téma bylo mezi dospělými dlouho tabu. Teprve v poslední době se otevřeně zabývají otázkami umírání, jak vidno i z televizního vysílání u nás v Německu. Ale zpět k satanistům. Myslím, že jsou v podstatě neškodní. Na druhou stranu je třeba říci, že se

začínají dostávat na velmi scestnou dráhu okultismu. To může být velmi nebezpečné. Hovořil jsem s mladými lidmi, kteří se zúčastnili podobných sezení. Jak sami řekli, byli úplně vyřízení. Zmanipulovali je tak, že trpěli psychickými poruchami a šíleli touhou setkat se se Satanem.” Berger pokrčil rameny. “Chtěli jsme tímto průzkumem zajistit, aby se nám tato záležitost dál nerozšiřovala.”

“Dali jste někdy někoho z nich sledovat?” zeptal se Suko.

“Ne, nebyl pro to žádný důvod. Ti mladí se nedopustili žádného zločinu. Jenom oslavují svátky po svém. U nás může každý dělat, co chce, když to není protizákonné. A nikdo nám oficiálně neoznámil, že se ověšují protináboženskými symboly a na rukou nosí umrlčí lebky v podobě prstenu. Víte, bojím se jenom lidí, kteří by mohli tuto pomatenou víru mladých zneužít ve svůj prospěch. Když se do takových skupin dostanou praví satanisté, může to být nebezpečné.” Podíval se na nás a očekával, že mu potvrdíme jeho slova.

Suko měl dotaz: “Jak se jmenuje diskotéka, kde bychom mohli zastihnout Franka Oschinského?”

“Satanský kříž.”

“Velmi příhodné jméno.”

Berger pokrčil rameny. “Bohužel. Ale te’ o něčem jiném. Už jste byli někde na podobném místě, nebo je to pro vás něco nového?”

“Nepřímo,” odpověděl jsem. Měli jsme podobný problém v Rumunsku, když studenty jedné univerzity zachvátila touha po skutečné smrti. Tehdy za tím vězel děkan Diavolo, kterého bylo možno označit za skutečného

démona. To nebyla žádná studentská recese nebo svévole, tam tenkrát bohužel došlo k vraždě.”

“Tak daleko to u nás ještě nedošlo. Jestli budeme grufties stíhat, tak jedině za hanobení hrobů. Dokonce už otvírali hroby a vytahovali z nich kosti, představte si”

“Byl jste už na té diskotéce?” ptal se Suko.

“Ano.”

“No a?”

Berger trhl rameny. “Těžko se to vysvětluje, to se musí vidět na vlastní oči. Pochmurná atmosféra, spousta umělé mlhy, zádumčivá hudba, povětšinou varhanní skladby a mladí lidé, kteří se pohybují zvláštním způsobem.”

“Jakým zvláštním způsobem?”

“To byste neuhodl. Pohyby při tanci připomínají práci hrobníka.”

“Opravdu?” podivil jsem se.

Berger se rozesmál. “Ale jistě, Johne. Já jsem tam stál, jako když do mě blesk udeří.”

Suko poznamenal: “Máme pátek. V Londýně bývá zvykem, že grufties jsou velmi aktivní zvláště o víkendech. Jak je to zde?”

“Stejné jako u vás.”

“To znamená, že to připadá na dnešní večer.”

“Dá se to tak říci. Ne sice hned po setmění, ale později v noci se houfně pohrnou na shromáždění v diskotéce. Vycházejme z toho, že pro grufties není v Porúří příliš mnoho diskoték. Mladí lidé se sem sjíždějí ze širokého okolí a podivné na tom je, že během týdne jsou úplně nenápadní. Pracují nebo se toulají. Jenom večer si obléknou své zvláštní oblečení a věnují se své zálibě. Ale večer si můžete všechno osobně prohlédnout.”

“To bychom rádi.” Přikývl jsem. “A jsem rád, že dnes máme pátek. Budeme se moci zamíchat mezi hosty.”

“Je vám jasné, jak můžeme dopadnout? Žádný dospělý tam nebude. Nejsme sice staříci, ale také už nám není dvacet.”

“Počítáme s tím.” Suko souhlasně přikývl a znovu se zeptal. “Jak nás přijmou?”

“Nemám ponětí.”

“Ale vpustí nás dovnitř?” staral jsem se.

Berger přikývl. “To určitě. Kromě toho mě tam znají. Ale dovnitř půjdeme. Možná nám dají pocítit, že tam nepatříme. Nikdo se s námi nebude bavit, nikdo nás nebude brát na vědomí, budeme pro ně vzduch.”

“Určitě ne pro Rudého ‘ábla,” řekl jsem. “Rád bych mu položil několik otázek.”

“To můžete.” Berger se usmál. “Vlastně je to nezvyklé, že si nechává posílat krev z Londýna. Jak jsem se dozvěděl, potloukal se před několika měsíci mezi satanisty v Londýně. Každopádně stoupnul u ostatních grufties v ceně.”

Plácnul jsem se pravou rukou do stehna. “Uvidíme. Kdy

můžeme vyrazit?”

Berger přemítal. “Vyzvednu si vás v osm hodin večer v hotelu. Kde jste se ubytovali?”

“U Římského císaře.”

“V nejlepším hotelu, to vám chválím.”

“Hlavně má výhodnou polohu.”

“To je pravda.”

Potřásli jsme si rukou. Berger se ušklíbl a ukázal na zbytek kávy v kelímcích. “Dáte si ještě jednu?”

“Ne, děkuji. Vím, že blízko hotelu je výborná restaurace, kde dostaneme lepší kávu než je tahle. Kromě toho se tam skvěle vaří.”

“Dobrá, sejdeme se v osm.”

Suko a já jsme vykročili zpět do mrazu.

Slunce si mezitím podávalo ruku s večerními červánky.

Odjeli jsme ještě před dopravní špičkou, u dortmundského městského divadla zabočili doprava a hnali se po čtyřproudové silnici až k velké křižovatce.

Také Dortmund opanoval předvánoční ruch a shon.

Nechápal jsem, proč po ulicích běhá tolik lidí, dokud jsem neuviděl velký nápis Dortmundské vánoční trhy.

Dalo mi hodně práce, abych se udržel a nevletěl po hlavě do toho lidského hemžení.

Kromě toho jsem měl hlad jako vlk a chuť na lahodnou kořeněnou klobásu.

Protože i Suko se chtěl bezpodmínečně podívat na trh a sníst si klobásu, vyhověl jsem jeho naléhání. Svá zavazadla jsme uložili na pokojích a odloudali se na trh. Dav lidí pobíhajících sem a tam nás pohltil jako malinu.

Snědl jsem kořeněnou klobásu a poručil si ještě jednu. Suko se mnou držel krok. Prodavačky nás pozorovaly a měly dětinskou radost z toho, jak nám chutná.

Zatímco jsme jedli, ulicemi se valila hlučná lidská masa. Příjemná vánoční hudba dotvářela sváteční kulisu.

“To je podivné,” řekl Suko a upustil tácek do odpadkového koše. Hleděl přitom na fasádu velké kavárny nacházející se přímo za námi. “Tady hraje vánoční hudba a na druhém konci města se koná pohřební tryzna satanistů na diskotéce.”

“Co můžeš dělat. Celý svět se skládá z takových paradoxů.”

“Správně. Ale můj hlavní problém už je pryč. Nebo máš ještě hlad, Johne?”

“Ani ne. Kdybys mě te’ pozval do kavárny, nenechal bych se přemlouvat. Poj’, máme ještě dost času.”

Lokál si zachoval svoji původní podobu kromě jedné

přístavby.

Přistavěná zimní zahrada byla z pěší zóny dobře viditelná. Našli jsme poslední volný stůl a připadali si jako dva turisté.

Na vlastní účel naší cesty do Dortmundu jako bychom v tu chvíli oba zapomněli. Obsluha byla příjemná a přívětivá. Všechno probíhalo v nádherné pohodě a káva se smetanou ve vysokých šálcích chutnala znamenitě.

Dokonce i Suko zapomněl na svůj obligátní čaj.

“Nejraději bych tady zůstal,” přiznal se.

“To mi povídej.” I mně připadala tato představa velmi lákavá.

Zašklebil se. “Zůstaneme?”

“Ne, ale zajdeme si sem, až bude po všem…”

Gruftie Heino a jeho dívka Viviana nebyli mezi prvními, kteří se dostavili na diskotéku. O ze’ budovy byla opřena spousta jízdních kol, mopedů i silnějších motocyklů. Nebyla tu téměř žádná auta, a když, většinou to

byly staré káry, které neměly nárok dožít se příští technické prohlídky.

Diskotéka se nenalézala přímo v obytném komplexu, ale stranou na volném prostranství. Pozadí tvořila kulisa starého dolu s vysokou těžní věží, památkou na industriální minulost.

Heinz zatočil na chodník, protože chtěl najít nějaké volné místo. Nakonec je objevil u jedné lucerny a tam postavil svůj dvousedadlový moped.

“Jsme tady právě včas,” stěžovala si dívka. “Jsem promrzlá na kost.”

“To je dobré a co mám říkat já? Mám lehčí oblečení než ty.”

Heinz tam stál a klepal se.

“Tvoje chyba.”

“Když nemám nic jiného na sebe. A dneska ještě přituhlo. Mám pocit, že jsem přišel o chlapáka.”

“Je to snad můj problém?” posmívala se Viviana.

“No, mohl by to být i tvůj problém.”

“Nekecej, člověče.”

“Proč jsi dneska tak nabroušená?”

“Copak jsem?”

“To si piš.”

Viviana pohodila hlavou.

Heinz měl pravdu, nebyla ve své kůži. Za to mohl otec se svou zprávou.

Dělala si starost o matku, i když to navenek nechtěla dát znát.

Ale tak zarputilá zase nebyla. Vždyť matka po léta nebyla nemocná. Patřila k ženám, které kypěly zdravím a rodině by věnovaly vše.

Gruftie Heino poskakoval z nohy na nohu a přitom si třel ruce. “Zatraceně, to je zima. Poj’ už!” Chytil ji za loket a táhl ke vchodu. Šla pomalu se sklopenou hlavou.

“Nech mě.”

“Aha,” zavrčel, “doufám, že mne nechceš připravit o hezký večer, na který jsem se těšil.” Poskakoval před ní a hrozil jí prstem. “Víš přece dobře, jak je dnešní večer po čertech důležitý.”

“Ach tak opravdu?”

“Nech toho. Dnes můžeme alespoň částečně nahlédnout do pekla. Tak nám to slíbili. Ty patříš mezi vyvolené. Nechtěla bys mi vysvětlit, proč?”

“Nevím.”

“Nevědomost neomlouvá.” Přistoupil k pokladně a ohlédl se po ní.

Dívčin pohled mířil na druhou stranu na průčelí diskotéky. Zatímco v letních měsících vycházeli hosté ven, v zimě se scenérie výrazně změnila. Každý byl rád, když se mohl ohřát v zakouřené a vydýchané místnosti.

Nejen oni dva směřovali ke vchodu do Satanského

kříže. Přicházeli další.

Byly to vesměs postavy, které připomínaly strašidelné noční figurky. Lišily se sice oblečením, ale přesto jejich dlouhé oděvy, bledé obličeje, namalovaná ústa, oční řasy a obarvené vlasy působily dojmem uniformy.

Přirozeně převládala černá a šedá barva. Dlouhé pláště sahaly často až ke kotníkům. Pokud nebyly zapjaté, vlály při chůzi a pod ním bylo možno rozeznat typické oblečení mladých vyznavačů ‘ábla.

Samotné bílé košile působily ve světle reklamy pochmurným dojmem. Nad diskotékou zářila

trojúhelníková hlava ‘ábla vyvedená z neonových trubek v matné fialové barvě. Mdlé zelené barevné tóny podtrhovaly ponurý ráz celé budovy.

Grufties se vzájemně znali. Zdravili se bu’ kývnutím hlavy nebo letmým slovem.

Dveře se otevřely.

Příchozí přivítala smuteční hudba. Aniž by pohlédli napravo nebo nalevo, procházeli jako tenký had chodbou končící po několika metrech u schodiště. Po něm vystupovali do horního poschodí, kde byl hlavní sál. Hlavy měli svěšené, jako by s sebou táhli nějaké těžké břemeno.

U vstupu nikdo nestál. Dvojité dveře byly otevřeny dokořán. Uvnitř byla ještě pochmurněji než v kině. Chybělo zde však filmové plátno. Kdo se chtěl dívat na film, mohl si dřepnout do kouta a sledovat levnou produkci hororových filmů na videu.

Když se Viviana a Heinz dostali na konec schodiště, vypadali značně vyčerpaně. Zůstali stát a sledovali Vanessu, která se k nim blížila.

Vanessa měla na sobě sametové šaty černé jako smůla, vystřižené až k ňadrům a upjaté jako korzet. Ve vlasech se leskla sametová stuha a na krku visel řetízek složený z malých lidských lebek.

“Vy také?” zeptala se.

“Co tím myslíš?”

“Uvidíte.”

Chtěla jít dál, ale Heinz položil studenou ruku na její obnažené rameno.

“Hej, dej to kopyto dolů.”

“Jasně, když nám řekneš, o co jde.”

“Víc už nevím. Těším se na Něho. Dnes v noci se zjeví.”

“Tady?”

“Ne.” Vanessa pokračovala v chůzi, aniž by jim věnovala jediný pohled. Vypadala jako tajemný anděl smrti.

“Chápeš to?”

Viviana zakroutila hlavou.

“Ne. Někde se něco přihodí a všechno bude jinak, než jsme dosud znali.”

“Jak jsi na to přišla?”

“Atmosféra je stísněnější. Mám pocit, že se zde brzy

něco stane. Ale to je v pořádku. Nebo máš jiný názor?”

“Nemám tušení.”

Společně vstoupili do diskotéky. Těžká smuteční hudba bouřila jako hrom. Jestliže běžná diskotéka mívá k dispozici spoustu technických efektů, tady to vypadalo úplně jinak.

Zařízení sálu a jeho výtvarné řešení nevynikalo zvláštní hodnotou. Stěny byly prázdné a natřené na černo. Tlumené osvětlení dodávalo místnosti velmi ponurý vzhled.

Na pravé straně se nacházel výčepní pult, který byl stále obležený. K dispozici bylo jen několik stoliček nahrazujících běžná místa k sezení. Žádný stůl, žádná židle, jenom lavice kolem stěn, kde se mohlo odpočívat.

Naproti výčepnímu pultu se nacházela skleněná budka. Říkali jí kazatelna, protože ležela výš a vystupovalo se k ní po malém točitém schodišti.

Nesloužila však jako místo pro kázání, protože zde měl svou říši Satan. Odtud řídil své věrné. Většinou připravoval hudbu, protože oficiálně zde byl ve funkci diskžokeje. Přes

týden pracoval Frank Oschinski v obchodě s gramofonovými deskami ve středu města, ale v noci se měnil v Satana. Dnes večer se ještě neukázal. Pravděpodobně přijde později. Diskotéka stejně nebyla zcela zaplněna. Obdélníkový sál naplňoval pach plísně a ztuchliny. Hosté kráčeli němě a jako mátohy přes tmavě natřený beton, který tvořil podlahu. V jednom rohu pouštěli videofilmy. Jen několik jedinců se dívalo, většina tyto pásky znala nazpaměť.

Několik plakátů s motivy hororových scén visících na zdi působilo jaksi ztraceně. Pár návštěvníků tančilo společně. Vytvořili kruh a pohybovali se v něm jako hrobník s lopatou. Tento tanec tu byl nejoblíbenější, ne džajv nebo lambada.

Heinz a jeho společnice, Satanova nevěsta, se probojovali až k nálevnímu pultu, kde jim kynuli na pozdrav jejich známí bledých obličejů s namalovanými rty a očima. Všichni měli neobvyklý make-up, který zdůrazňoval pouze části kolem úst a očí. Zbylé části obličeje pokrývaly bledé skvrny. Mnozí z nich měli stejný účes. Vysoko vyčesané, černě zbarvené a lakem zpevněné vlasy tak, že vypadaly doslova jako dikobrazí ostny.

Za nálevním pultem pracovali dva barmani. Dvojčata, která stěží mohl kdokoliv rozeznat. K tomu ještě nosili stejné oblečení, splývavé košile ozdobené šperkem z imitovaného stříbra, znázorňujícím hvězdu druidů.

Grufties nepili jenom pivo. Mnozí se odhodlali vypít pekelný nápoj, krvavě červenou směs, o které nikdo nevěděl, co obsahuje.

Hovořilo se o zvířecí krvi a jiných přísadách. V každém případě tekutinu osobně míchal sám Oschinski. Nikdo u toho nesměl být.

Nově příchozí se vtlačili mezi ostatní. Na Vivianu zbyla polovina stoličky.

“Co si dáte k pití?”

Tak unaveně, jak zazněla otázka, zněla i satanistova odpově’: “Dvakrát speciál.”

“Dobře.”

Rudě zbarvené nápoje byly dodány ve vysokých sklenicích. Za pití se platilo okamžitě.

Byla to neobyčejně smutná podívaná na zmalované mladé lidi pozvedající sklenice a vzájemně se povzbuzující k pití.

Viviana cítila na jazyku lehce nasládlou, ale i hořkou chuť. Pokaždé se přesvědčovala, že právě te’ pila opravdovou krev.

Hudba utichla. Heinz a jeho přítelkyně mohli nyní lépe naslouchat hlasům návštěvníků. Nemluvili ani šeptem, ani hlasitě. Jako by se všichni účastnili pohřbu. Zírali do prázdna, těžkopádně se pohybovali. Tanečníci se přiklátili k nálevnímu pultu.

“Frank hned přijde,” zašeptal kdosi.

Zpráva oběhla celý sál. Každý byl napjatý, protože Frank pro dnešní noc slíbil něco zvláštního.

Ještě se neukázal. Byl přítomen, to věděli všichni. Te’ byl ještě někde v úkrytu. Ale už brzy jej opustí a vstoupí.

A právě se to stalo.

Jeho vstup se proměnil v malou show začínající smrtelným výkřikem, při němž sebou polovina přítomných zděšeně trhla. Nad podlahou se náhle objevila mlha valící

se z nějakého skrytého otvoru. Zastavila se přesně před kazatelnou, vystoupila do výšky a zhoustla.

Kdo měl velmi dobrý zrak, viděl stín, který šplhal po schodišti nahoru.

Jako by dostali nějaký skrytý povel, grufties se dali do pohybu. Ti, co seděli u nálevního pultu, se obrátili a hleděli k budce obklopené mlhou.

Lokálem proletěl závan větru a rozehnal umělou mlhu.

Grufties měli volný výhled.

Viviana se pevně přimkla ke svému příteli. Jako vždy ji příchod Franka Oschinského fascinoval. Tady mu říkali Satan a také tak vypadal.

Měl oblečený úzký přiléhavý kostým, který sahal od prstů na noze až k hlavě. Bylo vidět jenom jeho bíle natřený obličej.

Rty měl černě namalované. Na světlém čele byly vyznačeny dva ‘ábelské rohy. Svůj lehce po’obaný nos si nalíčil tak rafinovaně, že jedna jeho půlka byla jako skrytá ve stínu.

Kapuce nezabírala celou hlavu, ale ponechávala volně vlasy, které měl Frank střižené do trojúhelníku, jehož jeden vrchol sahal až k čelu.

Nepozorován návštěvníky založil desku. Těžká varhanní hudba podmalovaná ostrými výkřiky žen naplnila diskotéku.

Pravou rukou sáhl pod desku, kde bylo zabudováno rozhlasové zařízení, vytáhl něco ze zásuvky a zvedl do výše.

Byla to maska Satana!

Odporná na pohled, v černočervené barvě, s lesklýma

očima a vyceněnými zuby. Hudba ztichla, jako když utne.

Mlhou pronikly paprsky reflektorů, které ze dvou stran ozářily postavu Satana.

Některé z přítomných začaly křičet, ale Oschinski si pohybem ruky vyžádal ticho.

Také Viviana byla u vytržení. Tato nezvyklá atmosféra ji neodolatelně přitahovala. Svírala pěsti a cítila, jak se jí potí dlaně.

Dnešní večer neprobíhal jako všechny ostatní. Byl mnohem důležitější. Dlouhé hodiny se připravovali k tomu, aby mohli přivítat Nejvyššího.

Frank ještě mlčel. Náhle však spustil ruku s maskou a připravil si mikrofon. Vyrazil ze sebe děsivý smích. Když dozněl, začal mluvit.

“Přátelé pekla,” spustil skřehotavým hlasem. “Mí milovaní přátelé moci pekelné. Dnešní noci konečně můžeme poprvé opustit naši diskotéku a odebrat se na místo, které jsem vybral. Je zbroceno krví, která má v sobě dech pekla. Tato chladná noc je důležitá, avšak vy nezmrznete. Určitě nezmrznete, protože vás ohřeje pekelný oheň. Nic nebrání tomu aby se splnilo, co jsem vám slíbil. Satan je pod námi. Zasloužili jsme si jej. Přivábili jsme ho. A on se našemu vábení nebrání. Slíbil mi, že se ukáže, protože se postarám o spojení našich světů. Už dlouho jsem vám sliboval, že vám ukáži Pána. Nyní ta chvíle nastala.”

Oschinski stupňoval zvučnost svého projevu, až mu přeskakoval hlas. “Ďáblův hřbitov je opět na svém místě. To, co bylo staletí legendou, je dnes živé. Dnešní noci vystoupí z nesmírných hlubin, aby nás přijal jako své přátele a oběti. Budeme natírat náhrobky krví. Budeme Satanovi prokazovat svou úctu. Naše písně se ponesou hřbitovem a sdělí Satanovi, že jsme připraveni mu

naslouchat. Zjeví se a zaváže nás velkou přísahou. Dříve se tam těžilo černé zlato. My získáme zlato pekelné. O půlnoci se odebereme na Satanův hřbitov a ponoříme se do jiného světa, který nám zatím zůstává utajen. Ale už brzy se s ním seznámíme. Dám vám v příhodnou chvíli znamení. Řeknu vám také, kam mne máte následovat. Zatím vyčkejte zde.”

Odmlčel se. Mlha znovu stoupala do výše. Sálem se linula nezvyklá hudba a Oschinski zmizel stejně rychle, jak přišel.

Mnozí grufties při jeho proslovu tajili dech. Hned poté se zhluboka nadechli, koukali po sobě, pokyvovali hlavami, smáli se a natahovali chvějící se ruce po svých neobvyklých nápojích. Cvakaly zapalovače, rozžíhaly se plamínky a řeřavěly konce cigaret.

Nediskutovalo se hlasitě, jenom šeptem. Celý sál prožíval jakýsi duševní soulad. Ponejvíce padala slova jako ‘ábel nebo Satan.

Nikdo se neodvažoval hovořit o hřbitovu. Slyšeli už něco o prastarém hřbitově, který údajně cestuje časem a zjevuje se tam, kde se shromaž‘ují lidé, kteří slouží Satanovi. Dosud to byla pouhá teorie, ale tuto noc se měl ‘ábelský hřbitov konečně objevit.

Viviana sténavě vydechla a utřela si zpocený obličej.

“Stěží tomu mohu uvěřit,” zašeptala a přitom ji naskočila husí kůže. “Konečně je zde.”

Její druh Heino se zašklebil. “Těšíš se na to?”

“A jak!”

“Chceš se s ním setkat? Nemusíš, Viviano.”

“Ale já chci.”

Heinz se ohlédl. Hosté viseli na nálevním pultu jako nebožáci, držící se na nohou jen s velkou námahou. Kalnými prázdnými pohledy hleděli do svých sklenic nebo přes ně do prázdna. Srkali nápoje, potahovali z cigaret a šeptali si.

Pohřební hudba hrála dál. Její tóny zaplnily celý sál. Kdo chtěl podle ní tančit, musel se pohybovat jako zpomalený film.

“Chceš si zatancovat?” zeptala se zemdleně Viviana. Její přítel pokrčil rameny.

“Poj’, chci se připravit.” Chytila se Heinze a odtáhla jej od pultu.

Následoval ji jako bez vůle do středu místnosti a přitom strnule zíral do prázdna.

Ostatní hosté si z nich vzali příklad a sál se velmi brzy zaplnil tančícími postavami. Pohybovaly se jako loutky, ale přitom vytvořily kruh a sladily svoje pohyby s hudbou.

Kolem nich se vinula mlha, vycházející ze skrytých otvorů a skulin. Nikdo ze skupiny se nedržel svého partnera. Každý tančil sám a přece se všichni cítili členy jednoho společenství, v jehož čele stál Nejvyšší.

Také Viviana ovládala hrobníkův tanec. Musela přitom držet horní polovinu ztuha, krčit se v kolenou a pohybovat rukama dopředu. Imitovala tak hrobníkovy pohyby, které vykonává při své práci. Zvedali hlavu, kroutili očima. Chvíli zírali na strop a potom zase na podlahu.

Dýchali trhaně, mnozí z nich chroptivě a nechávali se unášet tancem.

Gruftie Heino tancoval vedle své nevěsty. Jeho obličej působil jako bílá skvrna v mlze. Ústa měl otevřená dokořán, poslouchal hudbu a představoval si, jak Satan

vychází ze země a uchvacuje ho do svých dlouhých chlupatých paží.

Myslel na divokou vášeň, na drogy, práci a peníze. Ostatní životní hodnoty pro něj neexistovaly. Také Vivianiny myšlenky byly velmi intenzivně spojeny se Satanem, i když v jiném smyslu.

Byl pro ni snem. Cítila se naplněna jeho aurou. On byl jediný, kdo ji mohl odnést do světa, kde všechno bylo jiné. Živě si představovala, jak po ní vztahuje ruce.

Hudba působila jako omamný jed. Uchvacovala tančící, kteří se na ni soustředili. K žádnému davovému šílenství však nedošlo, protože každý se věnoval vlastním tanečním pohybům.

Většina přemýšlela o tajuplném hřbitově ovládaném Satanem. O hřbitově, který putoval časem. Magický jev, o němž nepřemýšleli a přijímali jej jako dar osudu.

Oschinski věděl, čím je svým věrným povinován. Dostal moc a hrál svou roli tak, aby si podmanil všechny přítomné.

Občas se tanečníci opatrně rozhlédli, aniž by si toho ostatní všimli. Tak hluboko uzavřeni zůstávali ve svém satanském světě.

Doba punku byla už zapomenuta. Pokud je nyní něco spojovalo, byly jejich rituály, které využívali pro vlastní pocit blaženosti.

Starší dospělé osoby nebylo na diskotéce vidět. Věk většiny návštěvníků se pohyboval od sedmnácti do dvaadvaceti let. Mladí lidé večer odhodili denní masku konzumního člověka a převlékli kůži jako had.

Nikdo se nestaral o druhé. Nikoho nezajímali nově příchozí.

Ostatní mladí lidé tak jako tak na diskotéku nechodili. Povídalo se přirozeně, kdo se schází blízko starého dolu a navštěvuje Satanský kříž. Pro mnohé to byli snílkové. Ani rockeři se nezajímali o tyto vyděděnce. Možná měli někteří dokonce strach z tohoto bizarního prostředí.

V každém případě jej nepociťoval muž, který zastavil blízko diska, vystoupil a šel pěšky. Byl to Rudi Golombek, jehož osud jediné dcery nenechával v klidu. Chtěl vidět na vlastní oči, kde jeho Viviana, která se tak nezvykle obléká, tráví své večery.

K diskotéce Satanský kříž jel dnes večer poprvé. Zatím se o kulturu a zvyklosti grufties příliš nezajímal. Ale te’ už byl nejvyšší čas, protože jeho dcera se nacházela na šikmé ploše. A on ji chtěl ukázat pravou cestu, i když se podle zákona mohla už považovat za dospělou.

K tomu potřeboval ještě znát jejího průvodce, aby zjistil, co od té dvojice může očekávat. Ten chlap musel jeho dceři poplést hlavu. Ani mu nepřišlo na mysl, že by to mohlo být něco jiného.

Sám a opuštěný stál před diskotékou a hleděl na její průčelí. Mráz nebránil tomu, aby výpary stoupaly do výše a vytvářely jemnou mlhu, která se točila kolem ‘ábelské hlavy. Nicméně Golombek zpozoroval lebku a sevřel ruce v pěst.

Dobrá, nepatřil k lidem, kteří každou neděli chodili do kostela. Chodil tam vlastně jen o vánočních a velikonočních svátcích. Ale tyhle na druhé straně nenáviděl. Pronásledoval je s narůstající zlostí, protože o tom vcelku dost slyšel a četl.

Náhle si znovu připomněl spoustu článků, které o tom četl, na zprávy v rozhlase a televizi, na všechna varování, která byla vyslovena. Těžce jej ranilo, že právě jeho dcera se také zapletla s těmito lidmi.

“Ke všemu ještě to černé oblečení!” řekl polohlasně. Vstupní dveře byly otevřené. Uvnitř zívala špatně osvětlená chodba. Golombek už sice měl svůj diskotékový věk dávno za sebou, ale přesto si pamatoval, že mladí lidé často postávali venku bez ohledu na počasí.

Tady vypadalo všechno jako o pohřbu. Nikdo se neukázal až na dvě osamělé postavy, které se v chodbě opíraly o ze’. Přitom měly svěšené hlavy a zíraly do prázdna.

Rudi Golombek šel. Poněkud váhavě překročil práh a počítal s tím, že jej zastaví a budou s ním chtít mluvit. Ale tihle dva se starali především o sebe a nebrali jej vůbec na vědomí.

Ani se na něj nepodívali, když procházel kolem nich.

Schody tvořily ošoupané hladké kameny. Golombek slyšel hudbu a tlumil bezděčně své kroky, protože měl pocit, že přichází na nějaký pohřeb.

Proti němu se linuly smuteční tóny. Dojímavé natolik, že mu téměř vháněly slzy do očí.

Zůstal stát před otevřenými dveřmi do sálu. Nakukoval dovnitř a kroutil nechápavě hlavou nad šedým, tragickým světem, který viděl.

Velmi pomalu překročil práh a vstoupil na nepřátelské území. Ani tady se o něj nikdo nestaral. Mladí návštěvníci bu’ seděli zadumaně u nálevního pultu nebo tančili…

Šel dál. Když k němu někdo otočil smrtelně bledý obličej s načerněnýma očima, přejížděl mu mráz po zádech.

Jedna dívka svírala v ruce růženec a točila s ním, zatímco usrkávala ze sklenice červeně zbarvený nápoj. Nevšimla si, že úzká černá sukně ji vyjela nahoru a obnažila bílá stehna.

Tento svět nebyl pro něj. Co však znamenal pro jeho dceru?

Zatím ji nespatřil. Neseděla ani u dlouhého nálevního pultu, ani na lavičce u zdi.

Mohla však taky tančit.

S nedůvěřivým pohledem se přiblížil k jedné skupině.

Chlapci a dívky se potáceli v podivném cizím rytmu.

Ze skrytých otvorů neustále stoupala umělá mlha, která musela být uměle parfémovaná, protože to byla směsice pachů zeminy, hrobu a plísně.

Na okamžik zavřel oči, protože tomu nemohl jednoduše uvěřit. Jeho myšlení odmítalo přijmout tuto podivnou skutečnost. Potom zahlédl svou dceru. Tančila zády k němu. Nejdříve se shýbla, potom narovnala a její ruce se pohybovaly jako při práci s lopatou. Občas provedla pohyb stranou, jako by chtěla něco odhodit. Podobně tančili i ostatní.

Její přítel tančil vedle ní. Nikdo z nich si nevšiml Rudi Golombka.

Udělal dva kroky a položil jí ruku na rameno.

“Myslím, že by to stačilo, Viviano…”

Dívka snila při tanci o pekle. Představovala si peklo jako moře plamenů, z něhož se někdo pomalu a nezadržitelně zvedal do výše.

Byl to Satan osobně!

Jako hrůzná postava s trojúhelníkovou hlavou a chlupatým tělem dřepěl na svém černém trůnu utkaném z plamenů, aniž by přitom shořel.

To byl obrázek, který prožívala Viviana. V jejím pohledu se usídlil blouznivý výraz. Zúčastnila se děje, který si sama vysnila. Hrála v něm jednu z hlavních rolí.

Oči měla napůl zavřené a chvěla se jako v transu.

Vtom ucítila tlak na pravém rameni! Nejdříve si myslela, že se jí svým spárem dotkl Satan. Ale to nešlo dohromady s hlasem jejího otce. Proto otevřela oči, a tím se vytrhla ze svých pekelných halucinací.

“Myslím, že by to stačilo, Viviano…”

Naslouchala slovům a nechtěla je jednoduše vzít na

vědomí. Proto tancovala dál, ale tlak na její rameno sílil.

“Opravdu to stačilo, Viviano…”

Připadlo jí sprosté a podlé vytrhnout ji tímto způsobem z jejích snů, ale poddala se tlaku ruky, která svírala její rameno. Otočila se a dívala se na svého otce. Jejich pohledy spolu hovořily, ale zatím nepadlo ani slovo. Každý z nich cítil neviditelnou stěnu, která se mezi nimi vytvořila.

Jen pozvolna se Viviana vracela zpět ze svého světa

představ do skutečnosti.

Ďábelský spár zmizel a za ním se objevil bledý obličej jejího otce. Jeho husté tmavé obočí dodávalo obličeji výmluvný výraz, v němž se odrážel stav jeho duše.

“Co chceš?”

I přes hlučnou hudbu rozuměl muž slovům své dcery.

“Nechápeš, Viviano? Chci tě odtud odvést. Půjdeš se mnou. Musíš prostě vypadnout z tohoto zatraceného pekla. To není prostředí pro tebe.”

Viviana jej chápala. Chvíli trvalo, než jí došlo, že je to poselství z normálního, jí cizího světa, z něhož se dnes večer vytrhla.

Naklonila se dopředu, ale hned sebou trhla zpět, jakmile ji chtěl otec uchopit za ruku.

“Nedotýkej se mě!”

“Ale Viviano, chci se tě dotknout. Chci tě odvést z tohohle ‘ábelského místa. Copak jsi přišla o rozum? Víš vlastně, co děláš, když se pohybuješ mezi takovými lidmi? Víš to, dítě?”

“Ano, vím.”

“To se mi nezdá.”

“Jsem šťastná, otče!” vychrlila ze sebe, “konečně jsem našla smysl svého života, po němž jsem tak dlouho marně pátrala. Jsem zde mezi přáteli. My všichni jsme pod ochranou mocné síly, kterou ty nikdy nepochopíš.”

“Myslíš Satana?”

“Ano, myslím jeho, otče. Jeho a nikoho jiného, zatraceně.”

“Satan vždy pouze bral a nikdy nic nedával. Už v bibli stojí, že…”

Vivianina ústa se zkřivila a přes rty se jí vydral divoký výkřik. “Přestaň mi recitovat z bible. Nenávidím ji!”

“Ty ses musela zbláznit, děvče. Nevíš, co říkáš. Já tě z toho prokletého pekla vytáhnu stůj co stůj.”

Golombek ji chytil. Nezacházel s ní příliš šetrně.

Přitáhl ji přes její odpor k sobě, chtěl se s ní otočit, ale vtom vykřikla jako siréna.

Nyní se probrali i ostatní.

To znamená, že tanečníci přerušili své pohyby a zůstali tupě zírajíce stát na místě. Jako loutky, které herci přestali vést.

Zůstali stát na svých místech. Jenom otáčeli hlavy a dívali se na jednu z nich, kterou chtěl dospělý člověk odvést k východu.

Vivianin partner Heino se také probudil ze svého mlhavého snu. Vyjeveně na oba koukal a potřásal hlavou. Viviana na něj křičela. “Rychle, vyho’ ho! Ať už dá pokoj!”

“Nehýbej se!” křikl Golombek. “Už jsem ti něco slíbil.”

Tohle Heinz nezapomněl. Ale stejně zaujal útočné postavení.

Golombek uhodil. Musel ve svém životě tvrdě pracovat a na síle jeho svalů to bylo poznat. Satanista dostal plný zásah.

Měl pocit, že mu urazil hlavu. Rána jej odhodila zpět, zapotácel se a převalil na zem.

Těžkopádně se zvedal na kolena. Krvácel z nosu. Golombek uhodil pravou rukou a levou přitom svíral dceřin loket. “Viděla jsi, co jsem provedl s tvým údajným přítelem? To se stane každému, kdo by se mne pokusil zadržet. To mi věř, Viviano.”

Neříkala nic, ale její otec se vyděsil. Podléhala už

nějaké tajemné síle. Už to nebyla Viviana, kterou znal.

Také její hlas doznal změny. “Ty…!” protáhla nenávistně. “Ještě budeš litovat, že jsi sem vniknul.”

“Určitě ne.” Golombkovi dalo velkou námahu, aby se ovládl. Měl jediný cíl odvést Vivianu z tohoto místa.

Ačkoliv se vzpírala o kamennou podlahu, otec ji táhl dál.

Tanečníci byli v jiném světě. Duchovně se oddělili od všeho pozemského.

V tomto stavu se však nenacházeli návštěvníci u nálevního pultu. Sice se z větší části soustředili na hudbu, ale drželi spolu a nechtěli připustit, aby byl jeden jediný člen vytržen z jejich středu.

Aniž by k tomu dostali nějaký rozkaz, zvedli se společně ze stoliček, pokud již nestáli, a otočili se.

Potom začali postupovat dopředu.

Loudavě se vlekli jako neobyčejně působivé procesí k otci a jeho dceři. Vytvořili půlkruh, přičemž svými těly zahradili cestu k východu.

Rudi Golombek přitáhl svou dceru k sobě. Chtěl pokračovat dál v cestě, když uviděl výhružné postavy. Vyzařovalo z nich cosi, z čeho běhal dospělým mráz po zádech. Současně se změnila i hudba. Neobyčejnou diskotékou zazněly těžké údery zvonu.

Muž uchopil Vivianu pevněji a zaslechl za sebou její ostrý smích. Pochopil, na čí straně stojí jeho dcera, ale nechtěl se vzdát. Ani nemohl. Tento den si prožil osobní peklo: nenadálá nemoc jeho manželky a dcera, která se jim zřejmě definitivně odcizila.

Rudi Golombek patřil k tvrdohlavcům, kteří jsou ochotni jít hlavou proti zdi. “Nechte mě projít!” zasupěl.

“Krucinál, uvolněte už cestu!”

Grufties se nepohnuli. Stáli tam jako smrtky. Teprve po krátké chvilce první z nich potřásli hlavami a roztáhli tmavě namalovaná ústa. Přes rty zaznělo temné sborové syčení. Ďábelské syčení.

“Ne! Ne! Ne!” ječela dál Viviana. “Nechci s ním jít. Chci zůstat s vámi. Chci být s vámi. Patřím k vám. Chci jít na hřbitov a spatřit jej. Satan se nám jistě ukáže.”

“Ano, tak se stane!”

Rudi Golombek to už nehodlal déle poslouchat. Jedním škubnutím přitáhl dceru a vykročil.

Bylo to neuvážené.

Náhle se k němu začali přibližovat. Jako vlna se na něj valili ze všech stran. Tělo vedle těla. Nebylo vyhnutí. Dříve, než se nadál, byli všude kolem něj.

Cítil jejich blízkost. Začal rozdávat rány. Přitom byl donucen pustit dceru, aby měl volné ruce a mohl se bránit.

Nyní mohli grufties využít pohyby, které používali při tanci. Bušili do něj, jako by drželi v rukou lopaty. Skloněnou hlavou narážel do grufties jako beranidlem. Snažil se najít cestu, kterou by uniknul, ale nepočítal se sjednocenou silou této pospolitosti.

Údery zasahovaly jeho zátylek i záda a jeho ovládla jediná myšlenka, že nesmí upadnout na zem, jinak ho rozšlapou.

Ještě jednou se zvedl, narovnal se a mával rukama jako lopatkami větrného mlýna kolem sebe.

Slyšel plesknutí, když zasáhl tělo některého z grufties, které jako loutka odletělo z cesty. To ovšem Golombek neviděl, protože měl zavřené oči.

Grufties stáli kolem něj v kruhu se zvednutýma rukama a připravovali se k rozhodujícímu úderu.

Ten zastihl muže v okamžiku, kdy odhodil z cesty další postavu. Ta upadla a on také.

Znenadání se podlaha pod ním změnila v nesmírné moře, jehož vlny se otevřely, aby uvolnily bezedný černý

jícen, který na něj čekal. Doprovázený kvičivým smíchem grufties zvrátil se Rudi Golombek do jícnu, kde na něj čekaly holé paže, aby se jej zmocnily. Ovinuly jeho tělo tak silně, že ztratil všechnu naději na spásný útěk.

Upadl hřmotně a uhodil se silně do čela, ale neztratil vědomí. Byl však zcela vyčerpaný a měl pocit, že s ním vlny hází ze strany na stranu, aniž se proti tomu mohl bránit.

Nevěděl nic o tom, že se k němu sehnuli dva grufties, uchopili ho a otočili na záda. Golombek tam ležel s otevřenýma očima a ústy a vůbec nechápal, co se s ním děje.

Cítil se malátný a velmi si přál, aby jej milosrdné bezvědomí přijalo do své náruče.

Této milosti se mu nedostalo. Golombek zůstal při vědomí a z jeho očí pozvolna odplouval mlžný závoj. Rozeznával stíny, které kolem něj tančily. Slyšel šeptající hlasy. Trhaně dýchal a dlaně odíral o drsnou podlahu.

Pojednou docela ztratil pojem o čase prohlédl.

Stíny nad ním se změnily. Z rozmazaných figurek se vylouply obličeje bledých spratků, kteří se současně rozdělili na hochy a dívky.

Hleděl na namalované okraje očí, černé rty, paže, slyšel smích a pociťoval škubavou bolest na čele, které se ovšem nemohl zbavit.

Grufties čekali. Měli dost času, protože věděli, že tento

člověk jim nemůže upláchnout.

Konečně se jeho zrak úplně vyjasnil. Obklíčili ležícího a tupě na něj zírali.

Tyhle obličeje jej nezajímaly. Hledal pouze svoji dceru a uviděl ji!

Pro Golombka bylo hrozné zjištění, když se jejich pohledy střetly a on v jejích očích uviděl nezájem o jeho osud. Bylo mu jasné, že od ní nemůže očekávat žádnou pomoc.

Stála zcela na straně grufties.

Mladí lidé dávno zpozorovali, že Golombek přišel k sobě a byli hrdí na své vítězství.

Golombek dospěl k poznání, že je potřeba vlastní problémy odsunout stranou a začít se starat o to, co bude následovat v blízké budoucnosti. Bylo mu jasné, že jej nechtějí v tuto chvíli zabít. Ale proč jej tady nechávají jen tak ležet?

Ještě čekali.

Tanečníci se houfovali kolem něj. Uzavřeli kruh a vyplnili všechny mezery. Hradba jejich těl byla dokonalá.

Golombek ležící na podlaze uviděl nový obličej, který mu ihned připadal známý. Shora na něj koukal satanista Heino. Jeho pohled nevěstil nic dobrého. Vypadal dokonce ještě hrozivěji, protože krev vytékající z nosu rozdělila červenými pruhy bíle nabarvenou bradu.

Pohyboval ústy. Golombek pochopil slova jako smrt, peklo a Satan.

Jak daleko se odváží zajít?

Rudi Golombek se zdráhal dál o tom přemýšlet.

Znovu se setkal jeho pohled s dceřiným, ale Viviana se otočila.

Dělala všechno možné, aby se nemusela na něj dívat. Kromě toho ji zaujal zvuk blížících se kroků.

Někdo přicházel… Golombek se ani nepohnul.

Neviděl sice nic, ale instinktem vytušil, že nově příchozí je jiný než ti, kteří ho obklopují.

Na okamžik mu v hlavě bleskl popis ‘ábla, ale hned to celé zavrhl jako obrovský nesmysl. Ďábel přece nemůže mezi lidi.

Ale zjevil se!

Grufties mu uctivým pohybem udělali místo, protože i on chtěl vědět, jakého vítězství dobyli jeho věrní.

Golombek si jej představoval jako tvora s kopyty, porostlého srstí.

Tento popis se ale nehodil na postavu, která se sklonila nad ním.

Byl to Rudý ‘ábel!

Kdyby jeho postavení nebylo tak vážné, myslel by si, že přichází z nějakého karnevalu. Ale postava, s hlavou z větší části zakrytou krvavě červenou kápí se tvářila příliš vážně.

A Golombek nepotřeboval mnoho času k tomu, aby zahlédl v jeho očích, jaký osud jej čeká. Byla to smrt!

Strach se přes něj převalil jako mořský příboj. Myslil na Vivianu a na to, že se mu už pravděpodobně nepodaří osvobodit ji z tohoto ‘ábelského prostředí.

První slova ‘ábla v rudém zničila veškerou naději.

Mluvil vysokým, chvílemi přeskakujícím hlasem.

“Tady leží ten odporný vetřelec, který chtěl zničit naši říši. Ale říši zla nelze zničit. Je věčné, co vytvořil sám Satan. Pochopil jsi, ty čubčí synu?”

Frank Oschinski byl zlostí bez sebe a vztekle do něj kopal. Nikdo Golombkovi nepomohl, ani Viviana. Grufties byli nadšení příchodem svého vůdce, který se choval jako král a přikázal jim, aby vetřelce postavili na nohy.

Grufties se nemuselo říkat dvakrát. Chytili jej současně a Viviana jim v tom nebránila.

Chytila otce za pravý loket, aby se mu mohla zblízka podívat do obličeje.

Rudi Golombek se nevyhnul jejímu pohledu. Hledal v

očích dcery trochu porozumění nebo vůle pomoci.

Marně. Vivianin pohled zůstal stejně chladný a plamenný jako pohled ostatních grufties.

V tomto okamžiku Rudi Golombek pochopil, že prohrál.

Také jeho ústa byla natržená po nějaké ráně a pohybovala se, když chtěl zašeptat jméno své dcery. Ale neudělal to.

Místo toho zašeptala ona: “Hřbitov, otče, dopravíme tě na hřbitov. Satanův hřbitov čeká na nás. Tam jej uvidíme. Našeho velkého ochránce, pána temnoty, vládce pekla. Satana.” Poslední slova vyslovila s takovou rozkoší, až se Rudi zachvěl hrůzou.

A Rudý ‘ábel se smál, dříve než ještě něco připojil.

“Těším se na tebe, příteli. Těší mě, že tě můžeme dopravit na hřbitov. Víš, čím se staneš?”

Golombek zavrtěl hlavou a současně se odvrátil, protože jeho obličej ovanul smrdutý dech Franka Oschinského.

“Ty budeš první obětí na počest Satana. Tvoje krev posvětí tento neobyčejný hřbitov…”

Po tomto šíleném vysvětlení se divoce rozchechtal a ostatní grufties jej následovali. Ďábelský řehot naplnil studenou místnost diskotéky.

Jenom Golombek se nesmál. Bez naděje hleděl na podlahu. Jeho myšlenky se rojily jako divoké včely. Náhle uslyšel hlas své dcery, která řekla něco neuvěřitelného.

“Smím jej zabít na počest Satana?”

“Ano, má služebnice, smíš! Ty jej zabiješ, a tím Satanovi dokážeme, jak pevně k němu náležíme.”

Nic víc nepotřeboval Rudi Golombek slyšet. Svět se mu zatočil před očima a víc už o sobě nevěděl…

Hrůzný hřbitov žil…

Odkud přicházel a kde vznikl? Vypadal mrtvě a prázdně se svými starými mechem pokrytými náhrobky.

Cestování časem a prostorem, přecházení z jedné dimenze do druhé, to vše měl za sebou. Jeho průvodcem byla pekelná síla, která jej spolehlivě chránila.

Nyní se opět zjevil!

Rozkládal se na planině u opuštěného dolu jako relikvie ze zašlých časů. Vypadal strašidelně. Vznášela se nad ním aura smrti, pomíjivosti a zániku.

Mlha se vznášela nad krajinou jako závoj a přesouvala se, když se planinou prohnal vítr.

Hřbitov byl mrtvý a zároveň žil.

Život hřbitova byl skryt lidskému zraku, jeho

přítomnost však bylo možno velmi dobře vnímat.

Občas, ne pravidelně, se pohnula hnědočerná půda mezi starými náhrobky. Roztrhla se, jako by se něco protlačovalo na povrch.

Trhliny zůstaly. Dlouhé, nebo malé, úzké či široké. Jedno měly společné.

Jimi z velkých hloubek stoupaly strašidelné sirné výpary, znamení toho, že na tomto starém hřbitově vládne Satan.

Hrůzný areál hlídala stará těžní věž, pozůstatek starého dolu, kterou lidé ponechali stát jako připomínku starých časů.

Občas v ní zapraskalo, jako by někde padl výstřel. A zase nastalo ticho…

Tento hřbitov byl svět sám pro sebe. Jaká monstra se ukrývají v hrobkách, nikdo nevěděl kromě Satana, protože on byl dirigentem tohoto obrovského orchestru. Vládl strašlivou silou.

V opuštěné důlní krajině žily také krysy. Horníci zmizeli, ale krysy zůstaly a s nimi i jejich nekonečná žravost.

Chlad je donutil vyměnit srst za zimní kabát. Cítily dech zla a proto neběhaly divoce sem a tam, ale chovaly se velmi obezřetně. Větřily a často měnily své postavení, schovávaly se za náhrobky a pátraly především po potravě.

Že se přitom samy mohly stát potravou, to bylo nad jejich instinktivní chápání.

Zůstávaly stát na určitých místech, větřily a vdechovaly sirné výpary, které vystupovaly ze štěrbin.

Nemohly se však zdržovat dlouho. Plyn účinkoval tak silně jako omamný prostředek, kterému nemohly odolat.

Pokud se tak stalo, převrátily se, zatřepaly tlapkami a bylo po nich.

Nejednalo se o jednu nebo dvě krysy, ale o celý tucet těchto hlodavců. Všechny tyto detaily dohromady vytvářely obraz starodávného hřbitova. Mlha, zápach síry, plesniviny, staré náhrobní kameny a mrtvé krysy.

Tady mohl slavit Satan svůj svátek.

Chyběla pouze oběť člověk stojící nad všemi tvory. Avšak již brzy k ní mělo dojít. Ještě této noci…

Měli jsme sice často co do činění se Satanem, ale vždycky nás překvapil něčím novým. Tak se stalo, že komisař Berger se nedostavil včas. Jeho zpoždění vyplývalo ze služebních povinností a činilo dvě hodiny, což jsme já i Suko sledovali s obavami stejně jako on sám.

Cestou k cíli se několikrát omlouval, ale na tom už se nedalo nic změnit.

Jeli jsme směrem na severozápad. Nejdříve vyprázdněnými ulicemi ve středu Dortmundu, protože mráz zahnal lidi z ulic a dále přes most. Před starou sídlištní zástavbou a průmyslovou oblastí jsme zabočili na předměstí Huckarde, jak jsem si mohl přečíst na směrové tabuli. Na jednom staveništi jsme museli zpomalit, protože vozovka byla zledovatělá.

Později jsme na pravé straně uviděli pozemek opuštěného dolu. Na křižovatce se semafory jsme zabočili

tím směrem a od té chvíle jsme měli vysokou těžní věž neustále na dohled.

“Diskotéka leží zatraceně stranou,” podotkl Suko, který

řídil a řídil se pokyny komisaře.

“Ano, vyhovuje jim to.”

“Jsem zvědavý, co řekne Oschinski, až se jej zeptáme na krev.”

“Pravděpodobně to nezapře.”

Suko nadzvedl tázavě ramena. “Víte, kde bydlí, Jörgu?”

“Ne přesně, ale je to tady v okolí.” Komisař si odkašlal.

“Řekl bych, že jej zastihneme u Satanského kříže. Páteční večer je jeho doba, protože začíná ‘ábelský víkend.”

“Tak mu jej překazíme,” prohlásil jsem ze zadního sedadla. “Mám osobní námitky proti víkendům se Satanem, jestli chápete, co tím myslím.”

“Velmi dobře.”

V následujících minutách rozhovor utichl, jen komisař vysvětloval Sukovi, kudy má jet. Staré domy stále více mizely a před námi se otvíral starý důl.

Silnice nebyla v dobrém stavu. Velice často se kola vozu propadala do výmolů nebo skákala před hrboly, které se tu objevovaly jako houby po dešti.

Přes vozovku se valila mlha jako tenká vata. V tomto kraji jen zřídka potkával člověk jiná vozidla. Divil jsem se tomu, že jsme nenarazili na žádné návštěvníky diskotéky. K tomu mi dal komisař jasnou odpově’.

“Už jsou tady delší dobu. Mají totiž určitý rituál.”

“A kdy zavírají?”

Pokrčil rameny. “Obyčejně v časných ranních hodinách, to víme celkem přesně. Zítra přijdou zase.”

“Jako vždy na konci týdne.”

“Správně.”

Suko musel jet pomaleji, protože mlha zde vytvořila téměř neproniknutelnou stěnu. Nebylo mi jasné, jak může být tak hustá. Kromě toho jsem zpozoroval, že kříž na mých prsou se začíná ohřívat.

Byl to velice slabý signál, ale já jej cítil naprosto jednoznačně.

“Zastav, Suko!”

“Proč?”

“Zastav!”

Můj přítel nemohl jednoduše zastavit, protože vozovka byla dost kluzká. Velmi opatrně si pohrál s brzdovým pedálem a pomalu zajel na stranu.

Také náš německý kolega se tomu divil. Ale vylezl jsem z vozu dříve, než se mohl otočit a položit mi otázku.

Na kraji silnice jsem zůstal stát a přál si, abych měl rentgenové oči a mohl proniknout mlhou.

Nic nebylo vidět, ani kříž už nic nehlásil. Suko také opustil vůz. Viděl, jak jsem ukazováčkem zamířil na kříž a přikývl, aniž by se dále vyptával. O něco překvapenější byl Jörg Berger, který se zeptal na důvod našeho neobvyklého chování. “V bezprostřední blízkosti se musí nacházet nějaký zdroj nebo zóna černé magie,” vysvětlil jsem mu.

“Nerozumím.”

Opakoval jsem odpově’. Berger pokyvoval hlavou. “To

může být pouze diskotéka.”

“Doufám.”

“Máte na mysli něco jiného?”

“Nemám zdání, kolego. V každém případě budeme mít otevřené oči.”

“Jak myslíte.”

Šel jsem ještě jednou na kraj silnice, kde se mlha převalovala jako plát tlustého špeku. Bohužel můj zrak neměl sílu proniknout mlhou. Pravděpodobně skrývala neúrodnou půdu, která zde zůstala po důlní činnosti. Jak mne komisař ujistil, dříve zde stávaly důlní objekty. “Proč je zbořili, nikdo neví, bývalo to tady dost malebné.”

“Možná nechtěli mít v této krajině žádné trosky. Kromě těžní věže.”

“To už je historie.”

“Je’me dál, nebo ztratíme spoustu času,” naléhal Suko, kterému mrzly prsty.

Souhlasil jsem, ale měl jsem velmi divný pocit. To varování nebylo bezdůvodné. Podle mého názoru jsme překročili hranice zóny černé magie, aniž bychom ji mohli zničit, což mě zvlášť dopalovalo.

Netrvalo dlouho a stěna z mlhy zůstala za námi. Sice jsme lépe viděli, ale zatím se nic neobjevilo. Až na pravé straně se objevila barevná skvrna.

“Co je tam?” zeptal se Suko.

“Diskotéka. Nad vchodem mají jako označení pitvornou hlavu ‘ábla. Znamení pro společenství, které se tam schází. Každý hned pozná, kde je a na čem je.”

“I když není gruftie.”

Komisař se pousmál nad mojí poznámkou. “Víte, Johne, mimo nás se na diskotéce scházejí jenom grufties. Připouštím, že si nově příchozí prohlédnou, ale to je vše. Sami rockeři nechtějí mít s bledotvářníky, jak jim říkají, nic společného.”

Budova stála skutečně na osamělém místě.

O ze’ byla opřena řada motocyklů od mopedů až po opravdová žihadla. Auta by spočítal na prstech jedné ruky. Všechna měla zamrzlá okna.

Najít místo k zaparkování bylo poměrně snadné. Vystoupili jsme společně z vozu. Zůstali jsme stát na mrazu a koukali se na budovu.

“Je tu klid,” poznamenal Suko.

“Až na ty varhany,” dodal Berger.

Pohyboval nehlučně rty. Něco se mu nezdálo. Jakmile jsem se ho na to zeptal, pokrčil rameny. “Neberte mne, prosím, doslova, ale mám pocit, že se tady něco seběhlo.”

“Přijeli jsme pozdě?”

“Jestliže ano, je to výhradně moje chyba.” Vykročil jako první rovnou ke vchodu tohoto neobyčejného lokálu.

Suko a já jsme zůstali za ním. Můj pohled zachytil pitvornou tvář ‘ábla, která se vznášela v mlze nad našimi hlavami.

Za otevřeným vchodem začínala chodba. Zahlédli jsme schodiště a shora pronikala hudba.

Temné beznadějně vážné tóny smutečního pochodu.

Jako by někoho pochovávali.

Podobnou hudbu jsem slyšel v Rumunsku, když jsem se hnal za skupinou kandidátů smrti. Nebyl tady nikdo, kdo by nás uvítal. Dotázal jsem se Bergera, zda je to normální.

“Vlastně ani ne. Vždycky tu měli nějakého vrátného. To je opravdu zvláštní.” Stoupal po schodech nahoru. My jsme se drželi těsně za ním.

Byla tu neobvyklá, přímo děsivá atmosféra. Zima a jakýsi podivný zápach.

Byl to prach nebo zatuchlina? Světlo bylo tlumené, takže na stropě tančily jenom nezřetelné pruhy a ztrácely se v koutech místnosti.

Dvojité vstupní dveře na vlastní diskotéku byly doširoka otevřené. Působily na nás jako pozvání ke vstupu, což jsme přirozeně přijali. Ocitli jsme se ve velké, tmavé, téměř liduprázdné místnosti, kterou naplňovaly jen smuteční tóny.

Hned za dveřmi jsme zůstali stát obklopeni šedivým závojem světla. Připadlo mi to jako ve filmu. Na řadě byl náš výstup. Stáli jsme mírně překvapeni a nahlíželi do prázdnoty relativně velkého sálu.

Po celou tu dobu nás pozorovali oba barmani za nálevním pultem.

Porušil jsem mlčení jako první a oslovil Jörga Bergera.

“Rozumíte tomu?”

“Ne. Připadá mi to, jako by krysy opustily lo’.”

“Správně.”

“Nevím, proč tomu dnes není jako obvykle.”

“Nedozvěděli se, že se tady objevíme?”

“Od koho?”

“To opravdu netuším.”

Tanečníků jsme se nechtěli ptát, protože byli ve stavu blízkém transu. Těžko by nám odpověděli.

Jiné to bylo se dvěma barmany za nálevním pultem. Mladíci dvojčata stáli těsně při sobě a hleděli na nás zpod přimhouřených víček.

Jörg Berger měl stejný nápad jako já. “Jestli někdo něco ví, tak jsou to támhleti dva.”

Mladíci se ani nepohnuli, když jsme přistoupili blíž. Když jsme zůstali stát, jeden z nich poznamenal. “Tady nedostanete nic na pití. Je zde uzavřená společnost.”

Přikývl jsem na znamení souhlasu. “Velmi uzavřená, jak vidím.”

“To je naše věc.”

Komisař Berger mi dal znamení, kterému jsem velmi dobře rozuměl a ponechal jsem mu volné pole působnosti. Jako typ zde Berger působil lépe než já. Vypadal na odrostlejšího mladíka, který ještě má nárok navštěvovat diskotéku. Také střih jeho vlasů byl značně moderní. Vpředu kratší a vzadu splývaly po šíji. Naklonil se dopředu, opřel si loket o pult a ukázal na dvojčata. “Jeden z vás může mluvit, druhý bude držet hubu. Jasný?”

“Co to znamená?”

“Klid, příteli. Znáte mě, ne?”

“Ne!” Tentokrát odpověděli najednou.

“Poslouchej. Už jsem zde byl jednou na návštěvě. Divím se tomu, že zde nejsou hosté, které jsem zde předtím našel. Myslím, že je to i ve vašem zájmu, aby tu bylo co nejvíc lidí.”

“No a?”

“Kde jsou hosté?”

“Nemám zdání.”

“Byli tady?”

Dvojče číslo jedna odpovědělo: “Nemáte oči, támhle tancují.”

“Nikdo jiný už nepřišel?”

“Ne.” Komisař se zachmuřil. Bleskurychlým pohybem smetl na zem čtyři sklenice, které stály na pultu. “V tom případě se musím zeptat, proč tu stojí pultu. “V tom

případě se musím zeptat, proč tu stojí použité sklenice, když tu žádní hosté nebyli. Rychle, čekám na odpově’.”

Berger dostal dvojčata do obtížné situace. Dívala se po sobě, krčila rameny a naslouchala komisařovi. “Mám vás nejdříve vytáhnout ven? Nebo mi to řeknete dobrovolně?”

“To by bylo týrání, policajte.”

Bergerovy oči se smály. “Ale, jak slyším, nejsem pro vás neznámá osoba. Přinejmenším víte, že patřím k policii. Takže si te’ budeme velmi dobře rozumět, předpokládám.”

“Tady nejsou žádní hosté. Byl to uzavřený večer. To je všechno.”

“Kam odešli?” Bergerův hlas přehlušil hudbu.

Oba mladíci sebou trhli. Nervózně trhali koutky úst, mrkali očima, potom polkli a tupě zírali před sebe.

Poprvé za celou dobu jsem se vmísil do hovoru. “Jaké místnosti jsou tady ještě?”

“Nevím.”

“Sklep?”

“Může být.” zabručel Berger.

Otočil jsem se a šel napříč místností. Kolem tanečníků, kteří mě sledovali nepřítomným pohledem.

Mým cílem byla malá přístavba ve tvaru kazatelny, ke které vedly točité schody. Připadal jsem si jako herec na prázdné scéně, který hraje hlavní roli ve velmi moderní hře, kterou nenavštívili všichni abonenti.

Podíval jsem se nahoru, až se mi vyvrátila hlava, a tu jsem uviděl něco blýskavého pod okrajem balkonu.

Pokud mne zrak neklamal, bylo to rozhlasové zařízení.

Schody byly hladké. Před prvním schodem jsem mezi dlaždicemi objevil dřevěný poklop.

To ve mně vyvolalo podezření.

Suko rovněž přišel, ale Berger zůstal s oběma dvojčaty u nálevního pultu.

Můj přítel se podíval naznačeným směrem a zeptal se:

“Objevil jsi něco?”

“Tady ten poklop.”

Sehnuli jsme se a našli na straně malý ocelový kroužek, za který jsme mohli poklop zvednout. Proti nám vyrazil chladný vzduch.

Dole byla úplná tma. Vystrčil jsem před sebe lampu. Do hlubiny pode mnou vedly dřevěné schůdky.

Nijak zvlášť se mi do sklepa nechtělo, ale nebyl jsem v situaci, kdy bych si mohl vybírat. Tuto exkurzi jsem prostě podstoupit musel.

Žádné chechtající se lebky jsem dole neobjevil. Světlo lampy vylouplo ze tmy spoustu různého oblečení. Tady musel mít hlavní stan nějaký zábavní podnik. Zvedl jsem lampu, abych osvětlil celou místnost. Nacházel jsem se v šatně, kde se kdosi převlékal, ale netušil jsem kdo a kdy.

“Vidíte něco?” volal Berger.

“Jenom nějaké krámy.”

“Podívejme.”

Vylezl jsem a dal poklop na místo. Potom jsem si to namířil k pultu. Suko zůstal na stráži u úzkých točitých schodů.

“Až do této chvíle to byla legrace,” řekl Berger, “ale te’ půjde do tuhého. Můžete nás přesvědčit o své ochotě spolupracovat. Rozhodněte se rychle, jinak tu své návštěvníky nebudete delší dobu obsluhovat. Jasný?” Dvojčata tupě zírala před sebe. Necítila se dobře. Zaznamenal jsem, že jejich pohyby jsou neuvěřitelně stejné.

Dostali šibeniční lhůtu. Pochmurná hudba spěla do finále. Finále, které hřmělo pod údery bubnů.

Tanečníci ještě nebrali závěrečné tóny na vědomí. Potáceli se dál, dokud první z nich nezvedl s povzdechem hlavu. Pomalu se skládal, až zůstal sedět na zadku. Od nich bychom se nic nedozvěděli. Nacházeli se ve svém vlastním světě.

Také Berger vyčkával. Potom zamířil ukazováčkem za pult. “Te’ chci od vás odpově’, přátelé. Kde jsou všichni? Ale zatraceně rychle, jinak se naštvu.” Jeden z barmanů sebou trhl a přikryl si rukou ústa. Druhý se široce zašklebil a řekl: “U Satana, policajte. U Satana!”

Berger protáhl obličej, jako by tomu nemohl uvěřit.

“Johne Sinclaire z Londýna, opravdu jste jel až sem, abyste musel poslouchat takové nesmysly?”

“To sotva.”

Z pozadí se ozval Suko. “To znamená, že musíme vaše hosty hledat v pekle?”

“Možná.”

Jörgu Bergerovi povolovaly nervy. Ohlédl jsem se po něm, když se zhluboka nadechl a přitom sevřel pěsti. Položil jsem mu ruku na rameno. “Nechtě to tak, Jörgu.”

Otočil se zpět.

Podíval jsem se na chlapce. “Řekli jste, že jsou u Satana.”

“Jasně.”

“Dovedu si představit, že nejsou v pekle. Kam se vydali? Přestaňte už konečně tak hloupě zatloukat.”

“Na hřbitov.”

To už bylo lepší. S tímto vysvětlením jsme se mohli dostat dál.

Podíval jsem se na Bergera, který měl hlavu složenou v dlaních a podezřívavě koukal na oba identické mladíky. Jejich odpově’ ho příliš neuspokojila. “V takovém mrazu na hřbitov? Kde by měl být? Možná v Martenu.”

“Co je Marten?” zeptal jsem se.

“Městská čtvrť.”

“Ne, tam nejsou. Hřbitov leží ještě blíž. V opuštěném dole.”

Berger se téměř ‘ábelsky rozchechtal. “Mám puknout smíchy, kluku? Tam přece není žádný hřbitov. Je to zpustošená, mrtvá krajina. Prohánějí se tam krysy, ale žádné náhrobky jsem neviděl. Dělej si blázny z někoho jiného, ale ne z nás.”

“Stejně je to pravda.” ozval se druhý bratr.

Oba byli dost nervózní. Neznal jsem sice důvod, ale myslel jsem si něco jiného než přítel Berger. Myslím, že nelhali. Na to by museli být zatraceně dobří herci.

“Není tam žádný hřbitov,” zašeptal Berger. “A nikdy tam nebyl.”

“To není normální hřbitov,” dodal mladík za pultem.

“Takže nenormální, co?”

“Ano, protože ho na tom místě vybudoval Satan. On jej může dopravit, kam se mu zachce. Frank říkal, že je tam obětní místo.”

“Myslíš Oschinského?”

“Jistě. Slíbil, že se hřbitov zjeví zaslíbeným.” Hoch se podíval na svého bratra, který kývnutím potvrdil jeho slova.

Berger zakroutil očima.

“Poslouchejte, Johne, na tohle já nemám nervy. To je

přece příšerný nesmysl.” Otočil se. “Te’ se ptejte vy.”

Suko vyslovil další otázku. Přitom došel až k nám.

“Satan podle tebe stvořil hřbitov. Věřím ti, mládenče. Pověz nám ještě toto. Jak je možné, že jej nikdo dosud neviděl? Ten kout přece není úplně opuštěný. Kde jej mohu vidět?”

“To je fakt. Hřbitov se může zjevit znenadání a zase zmizet.”

Jörg Berger se rozesmál. My jsme zůstali vážní. “Můžeš mi to upřesnit?”

“Já ne, ale Frank.”

“Tak se ho zeptáme na hřbitově.”

“Správně.”

Suko chtěl ještě něco vědět. “Může se vynořit z hlubin a zase zmizet. Jednoduché, co?”

“Jasně. Frank říkal, že ho vyvolá síla pekla. Hovořil o tom se Satanem. Víc už nevím.”

Mladý muž odpovídal na naše otázky s takovou vážností, že nevěřit by nebylo na místě. Myslel jsem na Shimadu a jeho pevnost, s níž se podobným způsobem přemísťoval v časoprostoru.

Proto nám mladíkova slova nepřipadala jako nesmysl. Něco podobného se zřejmě také dělo se hřbitovem, o kterém mládenci hovořili, protože Satan měl nepochybně moc, aby svou magií porušil fyzikální zákony.

“Kde ho můžeme najít?”

“Tam, kde býval ten důl.”

“Ale ten je velký. Můžeme jím projet, aniž bychom

hřbitov vůbec zahlédli.”

Oba mladíci měli snahu spolupracovat a dali nám přesný popis. Víc už jsme nepotřebovali vědět. Vzpomněl jsem si, jak můj kříž reagoval, když jsme projížděli kolem

těžní věže. Mlha však byla neproniknutelná jako stěna a já jsem nedbal na varování, které vysílal můj kříž.

“Děkuji,” řekl jsem. “Opravdu jste nám pomohli. Nakonec ještě jedna otázka. Jak dlouho, podle vás, zůstane hřbitov v normálním světě?”

“To nevím.”

“Co tam vaši hosté zamýšlejí dělat?”

“Chtějí… chtějí… přinést oběť!” Slova jako by se zdráhala opustit ústa.

“Jakou oběť?” zeptal se rychle Suko. To vzbudilo i komisařovu pozornost.

“Nemám zdání.” Dvojčata pokrčila současně rameny.

“Lidskou?” zašeptal Berger.

“To nevíme. Může to být také zvíře, kterému podříznou krk. Slepice a tak.”

“Doufejme.” Berger se zhluboka nadechl. “Jestliže na hřbitově dojde ke zločinu, postaráme se o všechny a také o vás. Protože všichni budou spoluviníky.”

“Nemůžeme nic zaručit. My jsme to jenom slyšeli a nemáme s tím nic společného.”

“Ano, já vím,” Berger přikývl. “Vy jste ztělesněná nevinnost. Ale to jsou všichni. Nic jsem neslyšel, neviděl, nic nevím.”

Tanečníci se posadili. Seděli na zemi, opírali se pokrčenýma rukama a zírali bíle natřenými obličeji do stropu. Toulali se myšlenkami v jiných sférách, z kterých jsme je nemohli vytáhnout.

Opustili jsme diskotéku. Na schodišti zavrtěl Berger hlavou. “Nemohu tomu blábolu prostě uvěřit. Zatraceně, často jsem projížděl tím dolem, dalo by se říct, že to tam znám jako své boty, ale žádný hřbitov jsem nikdy neviděl.”

“Také se tam pořád nenachází,” řekl Suko.

“Jak potom může tak rychle vzniknout, co?”

“Ne, můj milý, tak to není. To je hřbitov, který stvořil Satan. Pohybuje se v prostoru a čase mezi různými dimenzemi.”

“No a?”

“Už jsme se jednou s něčím podobným setkali,” vysvětloval jsem svému německému kolegovi. “Nebyl to hřbitov, ale tvrz, kterou ovládal strašný démon a byl její součástí. Náhle se objevila v místech, kde nikdy nikdo nic podobného neviděl ani nepamatoval, prostě jen tak, z jiného prostoru. Byla tam a basta.”

Berger se zastavil před diskotékou a podíval se nevěřícně na mě. “Poslouchejte, tady nejsme ve filmu nebo v románu.”

“Ne, to jistě ne!”

“Hm.” Ušklíbl se. “K něčemu jsem se vám zavázal, ale nevěřím tomu o nic míň než předtím.”

“My vám to nemáme za zlé,” odpověděl Suko a otevřel

vůz.

“Víte vlastně, kam chcete jet?”

“Aby ne,” odbyl ho Suko. “Je to jisté místo, na kterém mě John Sinclair požádal, abych zastavil. Pamatujete si tu hustou mlhu, která se zčistajasna objevila, když jsme sem jeli?”

“Jistě.”

“Ujišťuji vás, že tam najdeme ten neobyčejný hřbitov.”

“Velmi správně, Suko.”

Berger tomu stejně nevěřil. “Nechám se překvapit,” prohlásil.

Bylo velmi jednoduché najít to místo, protože sem vedla jediná cesta. Ta, po které jsme před necelou hodinkou přijeli.

Bylo zde pusto a prázdno. Nikdo netoužil jet v této době opuštěným dolem. Na cestě se třpytila námraza. Pravděpodobně mráz zesílil. Motor pracoval ve vysokých obrátkách. Berger a já jsme hleděli napravo, kde se nacházelo území opuštěného dolu. Těžní věž vévodila krajině jako strašidelná kulisa. Nikde jsme nezahlédli světlo. Tma přikrývala krajinu jako hustý koberec. Do ní se mísila šedá mlha a činila ji naprosto neprůhlednou.

Světlo reflektorů se v ní beznadějně ztrácelo. Jednou

přeběhla přes cestu dlouhými skoky zleva doprava kočka.

“To je dobře, že nejsme pověrčiví,” mínil Berger a tiše se zahihňal.

“Jak se cítíte?” zeptal jsem se.

“Jde to. Musím ale přiznat, že doma by mi bylo líp.

Ještě jste mne stále nepřesvědčili.”

“To všechno přijde na hřbitově,” podotkl Suko. Ukázal na stěnu z mlhy valící se přes cestu. “Pokud se nic zlého nepřihodí, budeme co nevidět tam.”

Projeli jsme jí, ale stejně jsme nic nezpozorovali. Mlha se přes nás odvalila vpravo. Tam se rozptýlila jako šedé moře.

Suko vedl vůz na okraj silnice. Tak tiše, jak to bylo možné, jsme vystoupili z auta.

Nejdříve jsme zůstali stát vedle něj a pátrali zrakem ve tmě.

Nebylo nic slyšet. Žádný křik nebo volání. Nic nenasvědčovalo tomu, že hosté diskotéky se zdržují někde nablízku.

“Na co čekáme?” zeptal se Berger.

“Ještě okamžik, Jörgu.” Vážně jsem se na něj podíval.

“Nemáme ještě žádný důkaz, ale je docela možné, že budeme konfrontováni s věcmi, které jsou velmi nebezpečné. A na druhé straně neuvěřitelné. Měl byste se připravit na nejhorší.”

Přejel si rukou čelo. “Co, podle vás, by se ještě mohlo

přihodit?”

“Nevím. Jestliže je hřbitov opravdu v rukou Satana, donutíme ho, aby jej opustil. Máme k tomu odpovídající zbraně. Vy ne.”

“Zatím jsem si vystačil bez zbraně, a to mne těší.”

“Já bych na vašem místě udělal totéž. Ale tohle je zatraceně jiný případ.”

“Dobrá, budu se mít na pozoru.”

Suko se ušklíbl, zatímco hleděl na komisaře, který se otočil a odhodlaně vykročil do tmy.

Následovali jsme jej. Pod chodidly nám křupala zmrzlá zem a byly to jediné zvuky, které nás provázely. Krajina se sice vyrovnala, ale stejně jsme klopýtali přes zmrzlé kopečky hlíny.

Potom jsme uviděli světlo.

Sám Berger se zdržel komentáře. Mlčky jsme hleděli do neproniknutelné šedi.

Viděli jsme přicházet spoustu světélkujících skvrn a všechny měly něco společného.

Nebylo to světlo baterek, ale pocházelo z přírodních zdrojů.

“Pochodně!” zašeptal Suko.

“Správně, hodí se k atmosféře.”

“Vydávají dost světla,” poznamenal Berger. “Máte s sebou baterky?”

“Ano. Ale nechali jsme je v autě. Světlo před námi však úplně stačí.”

“Jak dlouho ještě máme čekat?” zeptal se Berger.

“Vlastně už ne,” odpověděl jsem. “Poj’te, prohlédneme si ten hřbitov.”

“Hřbitov tu opravdu je,” zamumlal komisař nevěřícně….

Oschinski kráčel v čele průvodu! Nemohl jinak. Jednou se stal vůdcem a chtěl to nějakým způsobem ukázat. Čtyři grufties drželi pevně vetřelce Golombka. Ostatní číhali na to, zda se nepokusí nějakým způsobem osvobodit. Rudi Golombek to neměl v úmyslu. Připadalo mu to jako noční můra, ze kterého jej vysvobodí spásonosné probuzení.

Masa lidí se sunula za ním. Pro něj to byly strašidelné

přízraky z říše smrti.

Jedinou věc si nemohl a nechtěl připustit. Jeho vlastní dcera se postavila proti němu. Zapadla dokonale do kruhu těchto nebezpečných bláznů a dělala vše, co po ní žádala její banda.

Především považoval za hrozné, že existuje taková skupina lidí, která se zabývá okultismem. Věřili na Satana! Rudi Golombek určitě ne. Aspoň ne v tom smyslu jako jeho dcera.

Vždy, když na ni pomyslil, chtěl ji vidět. Otočil hlavu, ale nic neviděl. Mlha skryla vše pod svá šedivá křídla.

Náhle bylo všechno jinak!

V okamžení se scenérie úplně změnila. Mlha zmizela, jako by ji odvál vítr. Golombek kroutil hlavou a chtěl se na něco zeptat. Už se k tomu nedostal, protože před ním se ozvaly hlasy plné úžasu.

To, co uviděl před sebou, bylo tak nepravděpodobné, neuvěřitelné, že začal pochybovat o svém zdravém rozumu. Hleděl na hřbitov!

Starodávný polorozpadlý hřbitov s archaickými, polovyvrácenými náhrobky, které v bledém světle pochodní žily vlastním životem.

Nosiči pochodní, kteří se dostali na hřbitov mezi prvními, je umístili na strategicky výhodných místech. Zabodli je do hrobů tak, že jejich světlo se rozšířilo po celém hřbitově.

Golombek se nemohl ubránit zasténání. Kdyby měl volné ruce, praštil by se do hlavy, aby zjistil, jestli se mu to nezdá. Byl hrozně překvapený tím, že zde na zpustlém pozemku starého dolu se nachází tento podivný hřbitov.

Vystrčili jej dopředu. Padl na něco měkkého, a když se podíval blíž, zjistil, že je to krysa. Te’ mu bylo úplně jasné, že všechna ta beztvará hmota mezi náhrobky jsou krysy. Zdálo se, že je zde někdo uložil.

Také grufties byli stísněni. Mlčeli, aby ani slovem neporušili podivné ticho, které vládlo kolem nich. Vypadalo to, jako by čekali na znamení, že smějí promluvit.

Rudý ‘ábel vstoupil na hřbitov jako první. Stále ještě měl na sobě svůj v podstatě směšný kostým, který ovšem na tomto místě nemohl vzbuzovat žádné veselí.

Patřil do tohoto prostředí stejně jako oblečení grufties. Mladík se sklonil jako stopař s pohledem upřeným k zemi. Občas natáhl ruku před sebe, aby ukázal na určené místo. Pravděpodobně počítal krysy.

Náhle se zastavil. Pomalu se napřímil. Za ním svítily dvě pochodně, které vrhaly světlo na jeho záda. Jako ve zpomaleném filmu zvedl ruce, zakroutil očima a rozesmál se. Hleděl před sebe, jako by v té dálce hledal řešení všech problémů. Potom pokýval hlavou a otočil se k zástupu věrných.

“Jsme u cíle, přátelé. Je patrné, že Satan dodržel slovo. Stvořil tento hřbitov k tomu, abychom mu jej mohli zasvětit. Ne nadarmo jsem se vydal do Londýna, abych odtud přivezl krev. Zkropil jsem s ní tuto pro nás posvátnou zem a tím odevzdal naše společenství do rukou vládce pekel. Vyslyšel naše volání. Je naším věrným přítelem a pánem.”

Jeho ruka několikrát vyletěla dopředu a zase zpět, když prstem ukazoval na různá místa. “Podívejte se kolem sebe. Uvidíte těla krys. Zvířata jsou mrtvá. Je to další důkaz Satanovy existence, přátelé.”

“Jak zahynuly?” zeptala se Viviana. Golombka hněvalo, že právě jeho dcera položila tuto otázku.

“Usmrtil je dech pekla. Když se lépe podíváte, uvidíte v zemi pukliny. Z nich vyvěrá dech pekla, dým, dech Satanův. Usmrtil krysy, aby nám dokázal, že tento starý hřbitov patří jemu.”

“Proč se neukáže nám?” vykřikl kdosi.

“Ano, chceme jej vidět.”

“Kdy Satan konečně přijde?”

Oschinski rozhodil ruce. “Uklidněte se, přátelé, uklidněte se. Satan se objeví, protože na nás myslí. Cítím to. Možná už je mezi námi, aniž bychom jej zpozorovali.”

Jeho řeč nezůstala bez následků. Někteří přítomní se opatrně rozhlíželi, jako by již viděli ‘ábla sedět někde mezi hroby a náhrobky.

Ale nic se nehnulo. A kolem hřbitova stála mlha jako ze’, která jej měla ochránit před cizími zraky.

Oschinski se podíval vpravo. Tam se nacházela zvláštní hrobka, která se odlišovala od ostatních. Připomínala osaměle stojícího hrobníka. Takové hrobky jsou běžnější v Irsku nebo Skotsku. Tam bývají rozesety po krajině a působí jako osamělé ostrůvky.

Na kamenném bloku byla ve výšce kyčlí uchycena stará

mříž, která celou stavbu obklopovala pouze ze tří stran.

Hrob byl hustě porostlý plevelem. Prodral se mřížovím a padal přes okraj hrobu.

Frank Oschinski několikrát obešel hrobku, než před ní zůstal stát a pochvalně přikývl. “Není to nádherné?” zeptal se.

Nikdo mu neodpověděl.

“Podle mne je to ideální obětní místo. Tento hrob byl stvořen k tomu, aby přijal krev, o níž jsme hovořili se Satanem. Dříve jsme používali zvířecí krev, ale te’ potřebujeme lidskou…”

Padlo konečné slovo. Zapůsobilo, i když žádný z grufties se k němu nevyjádřil. Každý si o tom myslel své. Rudimu Golombkovi se poslední slova Oschinského vůbec nelíbila. Už na té zatracené diskotéce hovořil o oběti a krvi,

ale Golombek netušil, jak to bylo míněno. Začínalo mu to docházet při pohledu na ušklíbajícího se Oschinského.

Golombek sklopil zrak. Nechtěl si připustit, že by tohle měla být poslední noc v jeho životě. A k tomu měl zemřít před očima své dcery.

A nechtěla jej dokonce i zabít?

Golombka přepadl hrozný strach. Jeho ruce se roztřásly.

Oschinski to zpozoroval.

“Copak, Golombku? Dobře sis všechno prohlédl?

Poslouchal jsi?”

“Ano.”

“Co tomu říkáš?”

“Nic. Toho se neodvážíte.”

Oschinski se rozchechtal a plácal se přitom po stehnech.

“Neodvážíme, říkáš. A co když se odvážíme, můj milý. Potřebujeme lidskou krev. Můžeš se kohokoliv tady zeptat, jestli namítá něco proti tvé smrti. No přesvědč se!”

Golombek mlčel. Sklopil hlavu a hleděl na špičky svých bot.

“Vidíš,” zašeptal Oschinski. “Pochopils, i když nikdo nic neřekl. Nikdo z nich nemá námitky proti tvé smrti. Nikdo.”

Golombek jej slyšel přicházet. Šel přímo k němu a zastavil se na krok před ním. Šklebil se mu do obličeje.

“Nepřišli jsme sem kvůli zábavě, ty bastarde, ale abychom tvou zatracenou krví posvětili hřbitov a ukázali Satanovi, že patříme k jeho věrným. Chápeš konečně?”

“Jistě.”

“Potom ti musím ještě říct, kdo z nás na sebe vezme úkol zabít tě. Tvoje dcera, Golombku. Chce dokázat, že je hodná toho, aby se jí Satan zjevil, protože si jej cení víc

než otce nebo matku. Ona to bude, kdo ti zasadí smrtící ránu…”

Rudi Golombek se probral z apatie. Už nečekal na to, co bude následovat. Oschinski chtěl ještě něco říci, ale slova mu zůstala viset v hrdle, protože dostal pěstí přímo do obličeje. Převrátil se jako špalek. Grufties, kteří se Golombka pokusili zadržet, uklouzli, a on se divokými pohyby osvobodil a hnal se dopředu. Přitom přeskočil divoce vřeštícího Oschinského. Potřeboval nějakou zbraň, aby se mohl bránit. Našel ji v jedné z pochodní. Dříve než mu v tom mohl někdo zabránit, uchopil ji oběma rukama a točil s ní kolem sebe.

Dva grufties na něj chtěli skočit ze strany. Nepovedlo se jim to. Rudi Golombek vrhl pochodeň proti nim. Proletěla vzduchem a rozhazovala kolem sebe vějíře jisker. Golombek už jim nevěnoval pozornost. Jako zuřivý býk vletěl do hloučku grufties, v němž byla i jeho dcera.

Golombek udělal jednu chybu. Utíkal, ale nepokoušel se prorazit si cestu. Neměl proto téměř žádnou šanci, protože mnoho psů znamená zajícovu smrt.

Vrhli se na něj jako na zvíře. Tři z nich odhodil stranou. Potom dostal úder do zad, který jej vrhl dopředu, kde už čekali další grufties.

Do obličeje se mu zaryly čísi nehty a zanechaly v něm krvavé šrámy. Kdosi jej uchopil za vlasy a jiná ruka jej uhodila do pravé tváře.

Upadl na zem. Chránil si sice obličej, ale víc nemohl dělat. Na zádech mu leželo několik stoupenců ‘ábla. Cítil se jako přibitý.

V těsné blízkosti slyšel přeskakující hlas Oschinského, který zuřivě přikazoval: “Zvedněte ho!”

Zvedli jej. I když se Golombek snažil co nejvíce vzdorovat, nepomohlo mu to. Byli silnější. Stál tam a potácel se, protože nebyl schopen udržet se na nohou.

Přidržovali jej a přímo před ním tančil obličej Oschinského, který se najednou napřáhl a uhodil jej nějakým tmavým předmětem.

Golombek si nejdříve myslil, že je to kámen, ale bylo to

něco měkčího.

Krysa!

Otřásl se hnusem, což Oschinski zaregistroval s pobavením.

Kdosi přinesl provazy, což Oschinski velice přivítal.

“Ano, svážeme ho,” řehtal se. “Přivážeme ho pevně k obětnímu kameni.”

Měl z toho potěšení a zmocnil se ho pocit radostného

očekávání věcí příštích.

Golombek nemohl nic dělat. Svázali jej příliš pevně. Ve své nenávisti byli nemilosrdní. Byli to bohužel ještě nezralí lidé. Satan je držel na dlouhé oprati a dělal si s nimi, co chtěl.

Také Viviana se aktivně účastnila. Pravděpodobně jej také uhodila, aby dokázala ostatním svou oddanost. A jí patřil úvod obětního aktu. Jeho vlastní dcera jej měla zabít. Existuje něco odpornějšího a hnusnějšího?

Golombek tomu nevěřil, ale chtěl ji vidět. Stála zaražená, dýchala zhluboka a v pravidelných intervalech svírala a otevírala pěsti.

Když dívka zpozorovala, že se její otec na ni dívá, otočila hlavu na stranu, jako by pro ni byl již mrtvý. Satanista Heino stál vedle ní s přimhouřenýma očima a výrazem v obličeji, který se jí hnusil.

Nemilosrdné ruce Rudiho Golombka otočily. Te’ už necítil provazy. Udeřili jej pěstí do kříže a hnali před sebou.

Oschinski šel vpředu. Vystoupil na vyvýšený hrob a

přikázal, aby jej položili na zem a přivázali k mřížoví.

Golombek se bránil. Dupal, zmítal se, převrátil se přes mříž a zůstal ležet na zádech. Ochotné ruce jej ihned připoutaly k mříži.

Viviana se te’ zdržovala v pozadí. Neúčastnila se toho honu. Také Heinz stál vedle ní. Vztekle se šklebil.

“No, co tomu říkáš?”

“Nic.”

“Máš radost z toho, že se brzy zjeví náš Pán? Nebo myslíš na otce?”

“Ne”

“Prosím tě, ty na něm visíš, to se pozná. Ale vzpomeň si, co řekl Frank. Mám ti to ještě jednou opakovat?”

“Není třeba.”

“Takže jsi ochotná to udělat? Chceš zabít svého otce, aby se zem napila jeho krve?”

“To chci!”

Heinz se mečivě zasmál. “To jsem zvědav. Víš, co se stane s těmi, kteří odepřou peklu poslušnost a utečou?”

“Nevím, ale budu o tom přemýšlet.”

Přitiskl se k Vivianě, která se odtáhla. “Přestaň, ty neřáde.”

Gruftie Heino se nenechal vyprovokovat. “Těm, kteří odmítnou poslušnost, se stane totéž. Budou zabiti. Jejich krev, miláčku, se vsákne do země.”

Viviana mlčela. Pohodila hlavou, až se jí vlasy rozlétly kolem hlavy, a hleděla ke hrobu, kde ležel její otec. Kolem

něj zapíchli do země tři pochodně, protože zem na hřbitově byla měkká, jako by ani nezamrzla.

Oschinski přezkoušel pouta a spokojeně se vrátil zpět. Potom se odvrátil od oběti, aby se poohlédl po Vivianě. Vycítila to šestým smyslem a strnula. Tentokrát si přála, aby byla hodně daleko, ale Frank už ji objevil.

“Poj’ sem, Viviano. Ukaž nám, jak velmi miluješ Satana. No poj’, zlatíčko.”

Nastala chvíle rozhodování. Půjde? Zůstane stát?

Odepře poslušnost?

Viviana sledovala, jak jí ostatní vytvořili uličku. Když jí procházela, viděla jejich nezúčastněné obličeje.

Vypadali opět jako bílé skvrny na černém pozadí oblohy.

Znala jméno každého z nich. I když se jmenovali Stefan, Oliver, Klaus, Marion nebo Jeanette, cítila z nich chlad. Jako by měli srdce z ledu.

Občas ucítila pod chodidlem měkké tělo mrtvé krysy. Za ní se ozývaly kroky. Věděla, že je to Heinz, který chtěl dohlédnout na to, že necouvne.

Ostatní jí našeptávali povzbudivé věty.

“Udělej to, Viviano.”

“Máš štěstí, že si tě Pán vybral.”

“Také bych to ráda udělala.”

“Satan tě odmění.”

“Budeš patřit mezi jeho vyvolené.”

Jednotlivé věty se v jejích uších smísily v temné mumlání. Přitom by se ráda vrátila zpět a přenechala tu hroznou věc jiným, ale přitahoval ji pohled Oschinského, který se náhle změnil. Obličej měl sice poznamenaný úderem, ale v jeho očích hořel pekelný oheň. Viviana měla

dojem, jako by do toho mladíka vstoupil sám ‘ábel. Jeho ústa byla doširoka otevřená a rty se nepřirozeně třásly.

Zůstala stát přímo před ním. Spokojeně přikývnul a začal mluvit syčivým hlasem. “Nás všechny těší, že to chceš udělat. A nejvíce se potěší samotný Satan. Až lidská krev zkropí hřbitov, probudí se pekelné síly. To mi věř.”

Poslouchala a současně vrhla pohled vlevo štěrbinou mezi tyčkami.

Její otec ležel na zádech. Pouta byla tak pevná, že se nemohl ani pohnout. Světlo pochodní halilo jeho tělo do červenočerného závoje. Viviana se pokoušela zahlédnout jeho obličej, ale to se jí nepovedlo.

Dýchal zhluboka. Hrudník se zvedal a zase klesal jako splašený kůň. A tam měla zabodnout smrtící nástroj.

Náhle dostala husí kůži. Nemohla se jí zbavit stejně jako chvění, které zachvátilo celé tělo.

To vše pozoroval Oschinski. “Strach!” houkl. “Máš strach z vlastní odvahy?”

Viviana sebou trhla.

Oschinski se tlumeně zachichotal. “Stojíme na posvátné půdě,” zašeptal. “Tento hřbitov je zasvěcen Satanovi. Tady platí zákony pekla. Zapomeň na to, co leží za jeho hranicemi. Tady pro nás začíná nový život. Jsme v rukou našeho Pána a on nás ochrání. Ale předtím to musíš udělat, Viviano!” Odmlčel a strčil ruku pod sako. Věděla, co asi vytáhne, a nespletla se.

Byl to nůž. Satanský nůž, jehož rukověť končila trojúhelníkovou hlavou ‘ábla.

Čepel byla tmavá. Na obou stranách byly zaschlé krvavé skvrny. Pocházely od zvířecí krve, ale už v příštích minutách tomu mělo být jinak.

Grufties přicházeli blíž. Žádný z nich nepromluvil. Nikdo se nepohnul. Všichni upírali zrak na Oschinského a na nůž v jeho pravé ruce, který podával Vivianě.

“Vezmi jej a zabij ho!”

Uviděla čepel těsně před sebou. V tomto okamžiku se chtěla obrátit, utíkat pryč, ale připomněla si slova svého přítele. Heinz jí vysvětlil, že to bude ona, která zemře, jestliže odmítne vykonat rozkaz.

“Odmítáš?”

Viviana vtáhla rozevřeným chřípím zhluboka vzduch. Nemohu, chtěla říci, ale krk se jí sevřel a nevydala ze sebe ani hlásku. Naopak natáhla opatrně pravou ruku a uchopila nůž.

Její dlaň pevně sevřela rukojeť. Nahoře vykukovala ‘ábelská hlava. Teprve nyní si všimla, jak řeřavě žhnou její oči. Kromě toho cítila v dlani teplo, které si neuměla vysvětlit.

Mříž hrobky nebyla příliš vysoká, takže ji nemusela

přeskakovat. Frank ustoupil stranou. Tím jí uvolnil cestu.

“Víš, kam máš vést nůž, Viviano? Na levou stranu hrudníku, kde bije jeho proklaté srdce. Slyšíš? Musíš zamířit na levou stranu hrudi!”

Dívka přikývla. Dělala všechno automaticky. Kdyby jí vysvětloval cokoliv, vždycky by přikývla.

Nejraději by přivítala, kdyby se otevřela zem a pohltila

ji.

Jenže se to nestalo, a tak šla dál. Překročila mříž a

přitom se dívala stranou. Chtěla vlastně vidět jenom jeho hru’, ale nemohla. Stála tam jako přimrazená a hleděla do jeho obličeje.

Jejich pohledy se setkaly.

Viviana ztuhla.

Nemohla se ani pohnout. Dívala se do očí muže, který byl jejím otcem, a náhle se v ní probudily vzpomínky.

Bylo jí dvacet, a proto její dětství nebylo ještě tak vzdálené. S otcem si svého času velice dobře rozuměli. Ona pro něj byla sluníčkem v jeho životě.

Věnoval jí spoustu chvil ze svého volna. Bral ji na procházky lesem, kupoval jí pamlsky. Koupil jí první jízdní kolo, prvního medvídka. Spolu s matkou sedával u její postele, když onemocněla.

Tyto obrázky z mládí jí proběhly před očima a přitom se jí sevřelo hrdlo. Aniž by to zpozorovala, její oči zaslzely, takže obličej jejího otce někam odplaval.

Uprostřed těchto vzpomínek zaslechla mečivý hlas Oschinského: “Udělej to, Viviano! Zabodni do něho ten zatracený nůž ! Už nemůžeme déle čekat.”

Viviana se nadechla. Ledva zpozorovala, že zvedla ruku s vražednou čepelí.

“Viviano…” Byl to hlas jejího otce. Tiše k ní promlouval. Tak tiše, jako když ještě byla malým děvčátkem. Rozplakala se. Z jejích očí se vyřinuly dvě bystřiny.

“Viviano, chceš to opravdu udělat? Chceš zabít svého otce, děvčátko?”

“Ano, ona to udělá!” zaječel Oschinski. “Protože se chce stát Satanovou nevěstou.”

“Ne!” Výkřik vybuchl jako exploze a překvapil každého. “Ne nemohu to udělat! Nemohu! Nemohu!”

V jednom okamžiku to vypadalo, jako by chtěla zabodnout nůž do otcových prsou. Ale ruka s nožem se v půli cesty dolů zarazila a odhodila jej pryč.

Ticho, úžas, zděšení!

Nikdo nepromluvil. I Oschinski ztrnul.

A Viviana sledovala, jak jí měknou nohy a sesouvá se k zemi. Zachytila se na mříži a zůstala viset v této nepřirozené poloze….

Viviana Golombková netušila, kolik času uběhlo od chvíle, kdy přišla k vědomí a zaslechla první hlasy.

“Neudělala to. Neposlechla. Satan jí nebyl dost dobrý.

Musí být potrestána. Ano, musí být potrestána.”

“Já to udělám.”

Poznala poslední hlas a věděla, že její přítel, satanista Heino, nemluví do větru. Nemohla pochopit, co ji až dote’ pojilo s takovým člověkem. Stal se pro ni úhlavním nepřítelem. A znovu si připomněla jeho slova.

Kovové tyče ji tlačily bolestivě do zad. Viviana změnila polohu těla, zvedla se a postavila na nohy.

Pomalu se jí jasnil zrak. Znovu hleděla do tváří svých přátel, kteří si ji prohlíželi stejně jako Oschinski. Uviděla Heinze, který bez jakéhokoliv váhání vykročil dopředu.

Ve zdvižené ruce držel nůž.

“Znáš zákon?” zeptal se Heinz.

“Který?”

“Že každý, kdo odmítne udělat Satanovi pomyšlení, kdo se opovážlivě vzepře jeho vůli, se sám odsoudí k smrti?”

“Ano, já…”

“To už jsem jí řekl, Franku,” vysvětloval Heinz. “Ví

přesně, co ji te’ čeká.”

“Skvělé. Nejdříve tedy posvětíme hřbitov její krví a potom krví toho člověka.” Oschinského oči plály nepřirozeným jasem. “Všechno probíhá podle plánu.”

Ve světle plápolajících pochodní vypadali grufties jako strašidla. Dívku přepadl smrtelný strach, když uviděla Heinze s vražednou zbraní před sebou. V hrůze se zachvěla.

Vtom se ozval její otec. “Viviano, prosím, vzpomeň si, co jsi dělala jako dítě, když tě přepadla noční můra…”

“Drž hubu!” štěkl Oschinski. “To jí nepomůže.”

A Viviana si vzpomněla, co měl její otec na mysli. Ano, to byla její jediná spása.

Zvedla pravou ruku. A potom udělala něco, co předtím strašně dlouho neudělala.

Bleskurychle vyznačila znamení kříže!

Symbol dobra. Znamení, které ti na druhé straně nenáviděli. Vypadalo to, jako když nalije studenou vodu do vroucí lávy.

Heinz zařval, ale i Oschinski křičel, jako by ho postihla nějaká tělesná bolest. Ostatní grufties poletovali kolem ní a spílali jí do zrádkyň.

Všichni nenáviděli znamení kříže stejně jako ostatní

běžné křesťanské symboly, kterým se posmívali.

Ale Vivianě pomohlo. Potlačovaný strach zmizel, i když ne docela, protože před sebou viděla Heinze s nožem v ruce. Kromě toho se jeho oči nepřirozeně blýskaly. Úplně se změnil. Musel být pod cizím vlivem i když by jistě on sám přísahal, že jedná podle svého přesvědčení a ze své vlastní vůle. Podepsal se na něm Satan.

Jeho vlasy trčely jako jehly. Pohyboval rty nahoru a dolů. Frank Oschinski mu souhlasně přikývl.

Zezadu pokřikovala Vanessa, přičemž točila plátěnou taškou: “Nemá cenu, aby zůstala s námi. Nesmí dál žít. Máš přece nůž, Heinzi. Její krev musí zkropit hřbitov. Potom se stane to, nač všichni tak dlouho toužebně čekáme, zjeví se nám Satan.”

“Slyšela jsi to?” křikl Heinz. “Poslouchalas pozorně?” Před znamením kříže couvl a udržoval si bezpečnou vzdálenost od Viviany. Te’ se začal znovu přibližovat.

Viviana se stále dotýkala zády chladné mříže. Uvědomovala si, že jí tyče brání v útěku. Přitom utéci chtěla a musela, byla to otázka života a smrti.

Jediná úniková cesta vedla dopředu, ale tam stál Heinz a

číhal.

Přeskočila tedy mříž. Byla to exploze citu, který se v ní nashromáždil v neuvěřitelně krátké době. Viviana nechtěla zůstat na tomto místě, a tím Heinze překvapila. Dříve než mohl spustit ruku se smrtícím nožem a navěky umlčet svou přítelkyni, popadla jej Viviana za pravou ruku a udeřila ho hlavou do obličeje. Heinz začal křičet. Zapotácel se zpět. Úder byl natolik bolestivý, že se mu vhrnuly slzy do očí. Začal šermovat čepelí nože kolem sebe.

Viviana, která to nečekala, najednou pocítila pekelnou bolest na tváři. To ji varovalo. Kdyby te’ neutekla, vedlo by se jí zle.

A tak se rozběhla.

Z rány na levé tváři jí tekla krev. Mrzelo ji, že musí nechat otce jeho osudu, ale byla rozhodnuta se vrátit se a osvobodit ho.

Už ne sama, protože chtěla přivolat policii. Musela řádění tohoto pekelného řádění udělat přítrž. Bylo strašné, co grufties zamýšleli. Bylo strašné, že ona sama se ještě před chvílí cítila být s nimi duševně spřízněna a chtěla se na jejich řádění podílet.

Za sebou neslyšela žádný povyk. Pouze ostré rozkazy Oschinského, který posílal své věrné, aby ji pronásledovali a přivedli zpět.

Doufala, že tma a mlha se stanou jejím útočištěm, že ji spasí.

Schýlená prchala dál a cítila chlad na poraněné tváři.

Hřbitov nebyl žádná dálnice, hladká a rovná. Terén byl nerovný, a k tomu se jí pod nohy pletly krysy, pobíhající mezi hroby.

Běžela ze všech svých sil a slzy jí stékaly po zkrvavených tvářích.

Viviana netušila, jestli ji nohy nesou správným směrem. Dělala všechno automaticky. Hlavu měla staženou mezi rameny, ústa ještě více otevřená a rukama mávala v marné snaze odehnat od sebe zrádnou, nebezpečnou tmu.

Potom uviděla mlhu, která stála na hranici této bohem zatracené krajiny.

Je zachráněna?

Ohlédla se za sebe, jestli se po ní nenatahují ruce, které by ji chtěly vtáhnout zpět.

Náhle se byly dvě ruce zjevily. Pevně zachytily dívku. Viviana nebyla překvapena, byla v šoku. Nemohla ani křičet, ani plakat. A potom pod ní podklesly nohy.

Ruce patřily mně.

Mladá dívka se objevila znenadání jako strašidelná postava. Utekla by mi, kdybych ji tak rychle nechytil. Komisař a Suko nestáli daleko, ale změna světla způsobila, že se jejich oči ještě nepřizpůsobily prostředí. Dívka se udiveně rozhlížela. Dalo mi práci, abych ji udržel na nohou.

Podpíral jsem ji a přitom zahlédl krev na jejím obličeji. Vytékala z rány na tváři. Podíval jsem se na ni tázavým pohledem.

“Ona patří mezi ně,” řekl Jörg Berger. “Tak vypadají všichni.”

“Proč prchá?” zeptal se Suko.

Nevypadalo to, že ji někdo pronásleduje. Slyšeli jsme sice hlasy, ale nezahlédli jsme v mlze žádnou postavu.

“Zeptej se jí, Johne.”

Podíval jsem se na Suka. “Poj’, pomoz mi.” Pevně jsme ji přidrželi.

Tiše jsem na ni promluvil. Dívka mi zcela určitě rozuměla, potřásala odmítavě hlavou a přitom plakala. Byla to patrně reakce na úlek.

Potom promluvil Jörg Berger. Tlumeně se jí dotázal na jméno.

“Viviana,” zaslechli jsme.

“Čeho se bojíš, Viviano?”

“Jsou tam. Všichni jsou tam. Grufties čekají na hřbitově, také Rudý ‘ábel a Heinz, můj přítel. Chtěl mě zabít, má nůž.”

“Proč?”

Viviana mluvila do prázdna. Nevnímala nás. “Odmítla jsem zavraždit svého otce. Chtěl jeho krev pro Satana. Ano, oni…”

“Je mrtev?”

“Ne, nevím.” Stěží zadržovala pláč. Ale potom se protrhla hráz jejího mlčení a my si poslechli hrůzostrašný příběh.

“Pěkně neškodní!” zašeptal jsem. “Už nejsou neškodní.

Hřbitov je změnil.”

“Musíme odtud dostat jejího otce,” řekl Suko. “Nevědí, co dělají. Satan je má…” Zaslechli jsme výkřik.

Byl strašný, pronikající až do morku kostí, plný hrůzy. Hustá mlha jej sice trochu ztlumila, ale slyšeli jsme jej a Viviana se ze všech svých sil vzepřela našemu sevření.

Její krví zbrocený obličej vyjadřoval nevyslovitelnou hrůzu. Vykřikla.

“Otec…to byl můj otec…”

Na okamžik jsme všichni strnuli. Nemohli jsme to pochopit, ale museli jsme tomu věřit. Doufal jsem, že Viviana bude rozumná a zůstane na místě, zatímco my poctíme hřbitov a grufties neohlášenou návštěvou.

“Zůstaň tady!” křikl jsem na ni a už jsme víc nečekali.

Ve třech jsme běželi na ‘ábelský hřbitov.

Bylo to strašné, nepřirozené! Připadalo nám, že jsme vstoupili na jeviště nebo se ocitli v jiném světě. Scenérie se úplně změnila a také mlha zmizela. K tomu ještě jsme se hnali kolem úzkých hrobů s vysokými náhrobními kameny. Přeskakovali jsme kopečky, šlapali na zdechlé krysy a potom jsme uviděli početnou skupinu postav ve skomírajícím světle tří pochodní. Byli to grufties, mládež se zalíbením ve hřbitovech, smrti, smutku a Satanovi.

My dva jsme už slyšeli o Satanově hřbitovu, takže nás zvlášť nepřekvapil.

Něco jiného bylo s komisařem. Nemohl pochopit, jak je to možné. Úplně jiný svět, díra v mlze, kterou vyplnil tento starý hřbitov. Muselo to být území Satana. Zpozoroval jsem totiž, že můj kříž se lehce ohřál. Cítil zlo. Možná souviselo s těžkými výpary, které stoupaly ze země.

Vylezl jsem na jeden náhrobek a rozhlédl se. Grufties se o nás nestarali.

Jeden z nich stál stranou. Měl vysoko zvednutou ruku, ve které svíral rukojeť nože, kterým švihal ve vzduchu, jako by chtěl zahnat neviditelného nepřítele.

“Je dokonáno,” křičel druhý. “Je dokonáno! Dílo se podařilo!”

Grufties se shromáždili v bezprostřední blízkosti nějaké hrobky. Byla chráněná mříží, přes kterou dopadalo matné světlo pochodní.

Za několik okamžiků jsme se ocitli u nich a situace se změnila.

Grufties vypadali překvapeně více než já, když jsem viděl tolik lidí na tomto opuštěném místě. Zpozoroval jsem také Oschinského, mladíka, jehož oblečení připomínalo karnevalové veselí. Ale člověk jej musel brát zatraceně vážně.

Chlap s nožem stál v jeho blízkosti. Jeho vlasy trčely jako štětiny. Dokonce ani špatné světlo nemohlo zakrýt šílený výraz v jeho očích.

Protože čepel byla zbrocena čerstvou krví, bylo bohužel jasné, k čemu došlo.

Nejblíže stál Suko. Dříve než se mladík stačil vzpamatovat, hbitě mu zkroutil ruku s nožem dozadu a kroutil s ní tak dlouho, až mu nůž vypadl z ruky.

Potom jej uhodil hranou dlaně a mladík se odebral do

říše spánku.

Berger a já jsme mezitím dosáhli místa činu, kterým byl mříží obehnaný hrob, kolem něhož postávali ostatní grufties.

Suko zůstal někde jinde, aby měl všechny pod dohledem. Chtěl jsem jít dál, ale komisař Berger odmítavě zakroutil hlavou. “Nechte ho nejdříve mně, abych ho zatknul.” Myslel tím Rudého ‘ábla, na kterého se obrátil jménem. “Franku Oschinski, věděl jsem, že se sejdeme. Neslíbil jsem vám to?”

“Ano, poldo, slíbils. Ale te’ nejsme na diskotéce, nýbrž tady.”

“To je jedno.”

Oschinského smích byl ostrý jako meč. “Jedno, říkáš? Víš vlastně, že se nacházíme na území Satanově? Ano,

tento hřbitov patří jemu. Postaral jsem se, aby se objevil zde. Cestuje časem. Jednou je tady a podruhé někde jinde. Ti, co zde leží, sloužili Satanovi. A on přichází prostřednictvím mé osoby.”

“Nebo také krve z Londýna.”

“Také. Už jsi na to přišel? Poznal jsem toho muže, když jsem byl v Londýně. Bylo to nádherné setkání. Hned jsme si rozuměli. Připravil mi magickou krev, bez níž by nebylo setkání s peklem možné. Jeho slepice vypadala normálně, ale nebyla to pravda. Zaklel je pomocí starého satanského rituálu. Takže byly nakažené dřív, než jim slítly hlavy.”

“A tím jsi pohnojil hřbitov?” zeptal se Berger.

“Ne, jenom zem. Přišel jsem sem a vyprázdnil kanystry s krví. Viděl jsem, jak zhoustla mlha, jak se vynořovaly náhrobky, až se pozvolna objevil celý hřbitov. Stvořil jej sám Satan. Má to být naše místo, na němž mu můžeme sloužit. Všichni jsme se mu zaslíbili.”

“Vy všichni?” křikl Berger. “Vy jste vrazi! Každý z vás je vrah.”

“Golombek musel zemřít. Musel, protože to žádal Satan.”

Berger udeřil. Jistě, nebylo to v pořádku. Jako policista si neměl nic takového dovolit, ale jako by v něm došlo ke zkratu. Jeho dlaň dopadla na pravou tvář Oschinského. Kukla, kterou měl Rudý ‘ábel na hlavě, jen málo utlumila náraz.

Frank téměř ztratil rovnováhu, ale ještě se udržel na nohou. Vypadal, že zešílel. Dříve než mohl vydat rozkaz, aby se nás zmocnili, byl jsem zde já a moje beretta. Ústí mířilo na jeho čelo.

“Nedělej to, příteli! To, co zamýšlíš, není dobré. Někdy nic znamená více.”

Oschinski chtěl otočit hlavu na stranu, což jsem mu nedovolil. Přitiskl jsem mu hlaveň na čelo.

“Dál už se neodvážíš, poldo,” provokoval. “Ne, neuděláš to.”

“Uvidíme.”

Oschinski se náhle pronikavě rozesmál. Odstrčil jsem jej stranou do náruče komisaře Bergera, který už měl připravená pouta, aby mu je nasadil a zneškodnil ho.

Oschinski si z toho nic nedělal, protože se cítil pod ochranou Satana. “Jste hloupí. Na mé straně stojí Satan. Je mnohem silnější než vy. Slyšíte? Mnohem silnější. Brzy se nám ukáže, a pak se uvidí, co zmůžete.”

Berger se pohnul, aby ho umlčel. Já jsem poslouchal na půl ucha, protože mě zajímalo něco jiného. Nahlédnout přes mříž nebylo nic těžkého. Ležel tam.

Viviana hovořila o svém otci. Musel to být on. Byl

připoutaný k tyčím a v této poloze jej jednoduše probodli.

Bylo mi, jako by mě praštili do hlavy. To nebyla nevinná dětská hra ani žádná zkouška odvahy. Byla to jednoznačná brutální vražda. Po zádech mi běhal mráz.

Nebyla to jen mrtvola, která mě šokovala. Ležela sice nehybně na zádech, ale kolem ní se něco dělo. Ze staré hřbitovní půdy vystupovaly tenké sloupce výparů a zmocňovaly se ztuhlé postavy.

Země žila. V hloubi hrobu se muselo něco dít. Krev mrtvého se vsakovala do měkké půdy. Přesně tak to žádal Satan. Něco takového mu přišlo náramně vhod. Potřeboval lidskou krev, aby mohl provádět své odporné rejdy.

Půda hrobu se pohnula tak, že se mrtvola zachvěla. Otřásala mřížemi jako obrovská pěst.V hrobě se něco pohnulo a stoupalo to nahoru. Také mrtvola nezůstala ve stejné poloze jako předtím.

Nejen já jsem zpozoroval tento neobyčejný pohyb. Také grufties si jej všimli.

K mým uším dolehl tenký dívčí hlas. “To je dílo Satanovo. Ano, chce se nám ukázat, přátelé. Přijal naši oběť. Podívejte se, mrtvola se pohnula. Chvěje se. On si ji chce vzít….”

Hlasy začaly pobrukovat nějakou nepochopitelnou jednotvárnou melodii.

Tento starý hrob opravdu ovládal Satan.

Chtěl jsem jeho vyznavače přinutit, aby opustili hřbitov. Vtom praskla kůže na obličeji mrtvého. Krev se vyřinula proudem a tělo se náhle propadlo do hlubiny. Hrob jej spolkl.

Bylo cítit, jak se blíží nebezpečí. Stupňovalo se. Chtěl jsem se mu postavit. Ale sám, bez ostatních. Grufties museli opustit hřbitov.

“Vezměte je pryč!” křikl jsem na Suka a Bergera. “Ať odsud zmizí, ale všichni.”

“Co se děje..?”

Odtlačil jsem Bergera. “Nechte nás, abychom to dokončili. Běžte s tou mládeží někam jinam. Tady je opravdu ve hře peklo.”

Berger už se na nic neptal. Grufties také zaslechli moje slova. Nemohli se rozhodnout, zda zůstat, nebo poslechnout. Berger je nenechal na pochybách, co mají dělat. Suko mu přitom pomáhal. Jakmile vytáhli zbraně, mladí je poslechli.

Dva z nich odtáhli vraha, který byl stále v bezvědomí.

Proklínali nás.

Suko slíbil, že se vrátí. Doufal jsem, že se mi do té doby podaří zničit magickou sílu hrobu. Můj kříž musel být prostě silnější než prokletí toho starého hrobu.

Jeden z aktérů zde přece jen zůstal. Frank Oschinski.

Chtěl ještě zachránit, co se dalo. Nečekaně na mě zaútočil. Jednu ruku s nasazenými pouty měl zvednutou. Zuřivě se hnal na mě.

Zatímco mě udeřil do zad, já jsem jej trefil do ramenní kosti. Oschinski odplachtil až k hrobu, opřel se o zábradlí a sklopil hlavu.

Rozběhl se, aby mě nabral hlavou do žaludku. Uhnul jsem a nastavil mu nohu. Natáhl se jak široký tak dlouhý na zemi. Vyl vzteky a volal Satana.

Nezbylo mi nic jiného, než jej urychleně poslat do říše snů.

Pažbou beretty jsem jej uhodil do spánku. Pro Franka

přestal tento svět existovat.

Hřbitov se vyprázdnil. Grufties byli při pohledu na obě zbraně tak vyděšení, že se ani nepokusili o útěk. Šli jako stádo ovcí.

Konečně jsem měl volné pole působnosti a mohl svou pozornost soustředit na hrob. Podle mě to bylo ústřední místo celého hřbitova. Možná představovalo vstup do jiné dimenze.

Zachytil jsem se na úzkém okraji a zaváhal jsem.

Co se dělo s hrobem, bylo prostě neuvěřitelné. Zapáchající koberec výparů přikryl to, co skrylo zavražděného muže přesněji řečeno to, co z něj zbylo. Síla

hrobu byla tak mocná, že přetrhla i provazy, jimiž byl spoután.

Propadl hluboko do hnědé drobivé půdy, přičemž z ní trčel jenom kus bledé ruky. Ale svého starého známého Asmodea jsem neviděl.

Cítil jsem však jeho auru. Musel mít ten starodávný hřbitov pod svou kontrolou, což bylo zvlášť patrné na mém kříži, který byl stále teplý.

Chtěl jsem přetáhnout řetízek přes hlavu, abych mohl aktivovat talisman. Vtom jsem ucítil ledový dech, který mi jako výstraha přeběhl po zádech.

Někdo tam byl a nepatřil ke grufties. To jsem tušil, aniž bych rozeznal nové nebezpečí.

Ne polekaně, ale opatrně jsem se otočil a nemohl uvěřit vlastním očím.

Mezi náhrobky stála jako namalovaná neobyčejná postava. Černá jako nekonečné dálky vesmíru, pouhá silueta. Neznámý vypadal jako mnich v dlouhé kutně.

Přibližně tam, kde se nacházela jeho hlava, svítily dvě krvavě červené oči. Okamžitě jsem věděl, kdo je ta neobvyklá postava.

Byl to můj starý známý, s nímž jsem se setkal již nejednou, přízrak či lépe řečeno démon Spuk!

Te’ už jsem nerozuměl vůbec ničemu.

Asmodeus a Spuk byli dva mocní démoni. Ve Spukově říši se shromaž‘ovaly duše zabitých démonů a staraly se přitom o rozšíření černé temnoty. Byla to postava, jejíž původ byl zahalen tajemstvím. Věděl jsem pouze, že přišel z hvězd. Lidmi opovrhovaný, světla se štítící tvor, který však přišel do říše mocných démonů a bojoval s nimi o moc.

Spuk a já jsme byli nepřátelé, kteří se však vzájemně uznávali. Také proto, že jsem nestál na straně Satana, což jej viditelně těšilo.

Se Spukem byly často potíže. Měl zvláštní kostku, která přinášela neštěstí, a také nápoj zapomnění, ale já jej mohl kdykoliv odkázat do patřičných hranic. Podařilo se mi najít druhou kostku, kterou jsem mohl neutralizovat sílu té první.

Proč sem přišel? Proč vstoupil na hřbitov, který patřil Satanovi?

Nebo v tom bylo něco jiného? Chtěl jenom postrašit grufties?

“To je překvapení,” řekl jsem medovým hlasem a přikývl černé postavě na pozdrav. “S tebou jsem tady nepočítal. Co tu pohledáváš?”

“Chci si vzít zpět, co mi náleží.”

I když nebyl lidským tvorem a jeho postava neměla pevné tvary, rozuměl mi a mohli jsme se bavit mou řečí. Takovou zkušenost jsem s ním ostatně měl už z minula.

“Jak to? Ty si chceš vzít zpět tento hřbitov?”

“Tak jest.”

Usmál jsem se. “Jak jsem slyšel, tento hřbitov patří Satanovi. Co si ten jednou vezme, nerad vrací zpět. To

bude asi nějaký omyl. Něco takového se ti Spuku, asi nepodaří.”

“Okradl mě.”

“Co ti vzal.”

“Duše zničených démonů. Chtěl mě oslabit. Nechtěl, aby moje říše byla ještě větší. Ukradl mi duše a uložil je na tento hřbitov. Od té doby je zneužívá pro své nečisté záměry.”

Promnul jsem si čelo, dvakrát polknul a zakýval pochybovačně hlavou. “Tomu nemohu uvěřit. Co za tím vězí?”

“Už jsem ti to řekl.”

“Ne, Spuku. Ty si je můžeš vzít kdykoliv jindy. Proč právě dnes? Zrovna když jsem toto místo já navštívil, poněvadž mne sem přivedly služební povinnosti.”

“Hřbitov byl ukrytý. Nevěděl jsem kde. Nezapomeň, jakou má Satan moc. Schoval ho mimo hranice mé říše. Potom přišli lidé, kteří přísahali Satanovi věrnost. Chtěli poznat hřbitov. Milují staré hřbitovy, ale nestačí jim normální. Musí to být něco zvláštního. Takový, který existuje, ale nikdo o něm neví, protože cestuje časem i prostorem. Je přede mnou na útěku, protože si chci vzít zpět své duše. Rozhodl jsem se napravit, co Satan ve své neskonalé pýše napáchal.”

“To chceš te’ udělat?”

“Ano.”

Přikývl jsem. “Mohu ti říci, že se ti v tom pokusím zabránit.”

“Proč?”

“Nelíbí se mi to, Spuku. Víš, že ti nedůvěřuji. Ještě jsem neprokoukl tvou hru…”

“Chci jenom to, co mi náleží. Můžeš toto místo opustit, jestli chceš.”

“Ne, chci se dívat.”

Spuk mě varoval. “Nezapomeň, jakou mocí vládne Satan. Jestli bude chtít, nechá hřbitov opět zmizet. Potom ti ovšem hrozí, že budeš cestovat navždy časem.”

“To je pravda. Ale mám ještě pár otázek. Divím se tomu, že tenhle hřbitov vypadá zatraceně normálně. To mi nejde prostě na rozum. Z jakého důvodu stanovuje Satan pravidla, kterými se lidé řídí? Může to být tím, že zde neleží jenom duše démonů, ale také něco jiného?”

“Jistě.”

“A kdo?”

“Chceš to vědět, Sinclaire?”

“To by nebylo špatné. Probudil jsi mou zvědavost, Spuku.”

Zda Spuk rozuměl, nebo ne, jsem už nezjistil. Každopádně se stín pohnul. Z mého pohledu to vypadalo tak, jako by se prodloužil a současně znovu zkrátil. Zúžil se a z jeho hlubin něco vylétlo. Bylo to hranaté, třpytilo se to tmavočerveně s nádechem fialové. O něco později jsem uviděl proslavenou kostku neštěstí, kterou před její neutralizací považovali za velmi nebezpečnou zbraň.

Co dělal Spuk potom, tomu jsem nerozuměl. Vrhl však před sebe kostku. Když si to Spuk přál, mohla kostka vyrobit smrtící mlhu, která všechno pokryla a z lidí zůstávaly jen rachotící kostry.

“Tím můžeš sice zabít, ale nic odnést” vědomě jsem jej provokoval.

“Mýlíš se, Johne Sinclaire. Neznáš přesně sílu magické kostky. Brzy ovládne tento hřbitov. Ještě jednou ti dávám možnost, abys zmizel, abys nerušil souboj silnějších.”

“Zůstanu.”

Jestli Spuk přikývl, to bych nemohl dost dobře říci.

Te’ musely následovat činy. Nejen Spukovy, ale také moje.

Přetáhl jsem si kříž přes hlavu. Jestliže se měla smrtící mlha rozprostřít nad hroby, můj kříž mě před ní ochrání.

Ležel v mé dlani a začal svítit. Paprsky vycházející z jeho nitra ozářily bronzovou insignii anděla.

Proti sobě stanuly tři síly.

Síla pekla, Spukovy kostky a mého kříže. Která z nich bude nejsilnější? Tušil jsem, která to bude, a doufal, ale jist jsem si být nemohl…

Ani jsem to nedomyslil, když se moje nohy začaly chvět. Ne, já jsem se nechvěl. Byla to zem, která se začala pohybovat, jako by mě chtěla pohltit, a kostka přitom žhnula jako smrtící, čtyřhranné oko.

Viviana Golombková nabyla vědomí. Když se probrala, nebyla schopna logicky uvažovat. Stále znovu si promítala před očima hrůzné události, kterými dosud prošla. Viděla svého otce ležícího na hrobě. Viděla děs v jeho očích. Připomněla si strašlivý výkřik, který se jí neodbytně znovu a znovu ozýval v uších.

Bylo to děsivé….

Potom se objevili tři muži a zadrželi ji. Jim zase ona

připadala jako postava z nějakého tíživého snu.

Stála v chladné mlze jako přízrak. Její tváře hořely. Krev na lících tvořila malé červené krystalky. Vypadala bídně a nejraději by utekla.

Schovala by se někde v teple. Ale zatím nevěděla, co se stalo s jejím otcem, a tak zůstala.

Ze hřbitova sem doléhal křik. Zkoušela se tam rozběhnout. Její strach však byl silnější zatím.

Potom zaslechla klopýtavé kroky, které tlumila mlha.

Protože se kroky ozývaly stále blíž, vykročila tím směrem. Jistě se vraceli zpět.

Viviana usilovně přemýšlela, jak se má zachovat. Utéci pryč? Ne, ještě se nic nedozvěděla o osudu svého otce. Bude lépe, když zůstane.

Chvějíc se zimou a možná i strachem čekala, co bude následovat.

Přicházeli blíž. Jejich postavy se stále zřetelněji rýsovaly v šedé mlze. Jak šli, připomínali temné deštivé mračno. Byli to grufties, s nimiž měla předtím tolik společného.

Jako Heinz, ten vrah! Ano, pro ni byl vrah. Pro něj nebyl problém zabít ji. Na něco takového nemohla zkrátka zapomenout.

Viviana slyšela hovořit své bývalé přátele. I když mluvili hlasitě, většinou ničemu nerozuměla. Pochytila jen jednotlivá slova.

Zaslechla něco o pomstě. A také o tom, že Satanovi nikdo nesmí zkřížit cestu.

Na hřbitově se muselo něco přihodit. Viviana si opět vzpomněla na ten děsivý výkřik. Pletl se snad její otec Satanovi pod nohy?

V jejích žílách se rozbouřila krev. Přestože byla zima, její tělo sálalo žárem. Jakmile zahlédla první postavy zřetelněji, nic ji nemohlo zadržet. Rozběhla se. Objevila se před nimi jako duch. Chytila jednu dívku za loket. Byla to blon’atá Vanessa, která se ulekla a tiše vykřikla. Musela cítit Vivianinu ruku, která ji uchopila za oblečení těsně pod bradou.

“Nech mě být…”

“Co je s mým otcem? Co jste mu udělali. Mluv, Vanesso, mluv!”

Blondýna mlčela. Potom zavřískla. “Je mrtvý! Patří ti to…”

Viviana ji pustila. Její ruce pozvolna klesly dolů. Přitom hleděla do prázdna a kroutila hlavou, jako by tomu nemohla uvěřit.

“Kdo ho zabil?”

“Heinz!”

Dívčiným tělem proběhla třesavka. Vypadalo to, že se chce postavit na špičky prstů, ale potom zvedla hlavu. “Ne, Vanesso, to není pravda. Něco takového by neudělal.”

“Tak se ho zeptej sama.”

“To taky udělám!” vykřikla Viviana. “K čertu, zeptám se ho. A jestliže…”

“Prosím tě, děvče!” Náhle ucítila tlak ruky na pravém rameni. Nebyl to žádný z hlasů, které znala. Otočila a hleděla do tváře Číňana. Připadalo jí, že plave v mlze.

“Je to pravda?”

Otázka se Sukovi zavrtala do srdce jako kopí. Musel dívce odpovědět, ale těžko hledal slova.

“Je to pravda?”

“Obávám se, že ano.”

“Ach Bože…” Na okamžik zavřela oči. Suko zaslechl hluboké zasténání. Viviana stojící před ním se zapotácela. Zachytil ji a pevně přitiskl k sobě.

Dívka hleděla strnule do prázdna. Necítila nic a její tělo jí připadlo jako pouhý obal bez obsahu. Bez kostí, bez duše, prostě nic. Trhavým škubnutím zvedla hlavu a přitom si opakovalo jediné slovo mrtvý.

Tímto ponurým způsobem se rozloučila s osobou, kterou milovala nadevšechno, přestože si to v posledních měsících příliš neuvědomovala.

Suko ji nerušil, a dopřál jí aby se vzpamatovala. Musel to udělat. Ostatní grufties pro něj nebyli důležití. Kromě toho byl s nimi komisař Berger. Ten se s nimi jistě vypořádá.

Trvalo asi minutu, než se Viviana opět pohnula. Nepřirozený vzlyk otřásl jejím tělem. Ostře nasála chřípím vzduch. Její oči planuly a rána na tváři sebou škubala.

Už ji nic nemohlo překvapit. Jako by už jí v hrudi netepalo srdce, ale ležel tam obrovský kámen.

“Kdo?” zasténala.

“Přesně to nevím…”

“Lžete! Byl to Heinz, že? On zabil mého otce. Chtěl zabít i mě, protože jsem to nemohla udělat. Je strašný….”

“Viviano, prosím vás, dostane spravedlivý trest.” Podívala se na něj úkosem. Jizva zkřivila tvář. “Tak?

Opravdu? Můžete mi to zaručit?”

“Já ne, ale německý komisař.”

Jenom přikývla. “Potom je to v pořádku.” Otočila se a už o tom nemluvila. Suko se za ní díval a neměl z toho dobrý pocit. Tušil, že Viviana by kvůli pomstě vzbouřila samotné peklo.

To ovšem bylo zcela nesmyslné.

Ve skutečnosti prožívala Viviana smíšené pocity. Na jedné straně se cítila jako omámená a na druhé straně se jí bouřila krev v žilách.

Přistoupila před skupinku bývalých přátel, kteří před ní strachem uskakovali stranou, jako by byla strašidlo.

Kráčela dál jako ve snách.

Uviděla totiž postavu ležící na zemi. I když byla zkroucená, přece ji poznala.

Byl to vrah!

Viviana by se nejraději rozkřičela, ale nemohla. Z jejích úst se vydral chraptivý, těžko popsatelný hlas. Její ruce se svíraly a rozevíraly. Měla kamenný pohled.

Zůstala stát vedle Heinze. Vrah se ani nepohnul.

Sukův úder jej na dlouhou dobu poslal do říše bezvědomí.

Mluvila k němu.

Z jejích úst se řinuly hrozby. “Kdybych měla čím, na místě bych tě zabila, ty hnusný bastarde. Ty odporný vrahu, ano, zabila nebo tě rozšlápla jako červa.” Zvedla nohu, aby proměnila poslední hrozbu ve skutečnost.

“Prosím tě, Viviano, nedělej to.”

Hlas zněl měkce, byl plný porozumění. Nebyl to ale hlas Číňana, a proto se dívka obrátila. Před ní se objevil komisař Berger. Dlouho se na ni mlčky díval.

“Proč ne?”

“Protože pomsta není řešení. Tenhle mladík dostane zasloužený trest. Půjde za mříže, to ti slibuji.”

“Jistě,” opakovala a pokyvovala hlavou. “Půjde za mříže, ale na jak dlouho? Na tři roky, na čtyři? Potom jej pustí za dobré chování.” Přece všichni víme, jak to chodí.

“Odpyká si to.”

“Poldo, neodpovídáš na mou otázku. Ale já jsem také udělala chybu. Neměla jsem nikdy svůj život spojovat s grufties,” zpovídala se.

“Ale byla jsem slepá. Přiznávám, že jsem měla ke všemu odpor. K práci, k životu, ke dni i noci. Hledala jsem sama sebe a rodiče si toho nevšimli. Jistě, měla jsem si s nimi o tom popovídat, svěřit se jim se svým tápáním, neodmítli by mne, ale chtěla jsem stát na vlastních nohou. Proto jsem odešla. K Heinzovi. Spali jsme v rakvi, koketovali se smrtí, se starými hřbitovy. A od nich už to byl krůček k Satanovi. Nikdy by mě nenapadlo, že jím budu tak nadšená. Byla jsem ochotná udělat pro něj všechno, co si usmyslí. Chápala jsem dobře i čarodějnice, o kterých se říká, že jsou s ním spolčeny…”

“Viviano, prosím tě, běž k vozu. Není zamčený. Sedni si tam a…”

“Smím odejít?”

Berger přikývl. “Přirozeně. Zatraceně dobře ti rozumím. I když ve tvých očích jsem jen pouhý policajt, nechci ti ublížit. Nemám sice dceru, ale má neteř, která mi velmi přirostla k srdci, je stejně stará jako ty.”

Zvedla pravou ruku. Vypadalo to jako vzdušný polibek. Potom se Viviana vzdálila. Neměla však v úmyslu jít k autu. Mlha byla hustá. Tak hustá, že se v ní mohla vrátit zpět na hřbitov, aniž by jí v tom kdokoliv mohl zabránit.

Chtěla se rozloučit s otcem, který přišel o život vlastně její vinou.

Doufajíc, že ji policisté neuvidí, rozběhla se pryč. Ale

přepočítala se.

“Viviano, tam ne!”

Chraptivě se zasmála. “Chci ho vidět, komisaři. Chci vidět svého otce…”

Nic ji nemohlo zastavit.

Země se otřásala pod mohutným zápasem tří sil.

Proti své vůli jsem se nepohnul jenom já, ale také velké kamenné náhrobky se naklonily. Všude kolem pukala země. Z trhlin stoupaly výpary síry a bahenní plyn.

Uprostřed hřbitova stál Spuk. Nebylo možné rozeznat, zda drží kostku, či nikoliv. Byl to jen stín. Chtěl odebrat toto území Satanovi a z něj vytáhnout, co mu patřilo. Duše zemřelých démonů, které byly poddanými jeho říše.

Zrodily se tu protiklady.

Na hřbitově se objevil život! Ale jaký život.

Nemrtvý, hrozivý, protože jednotlivé hroby se otvíraly, jakoby roztržené mohutnou pěstí.

Se svým křížem jsem si připadal jako statista na tomto hrůzném jevišti. Vůbec mi nepomáhal. Jednoduše nestačil zahnat síly, které uvolnila magická kostka.

A ony vystupovaly z temných hrobů. Vycházely z vlhké země.

Připadaly mi jako bledí kostlivci chystající se k tanci na navršených hrobech. Jedna lebka se odkutálela a zůstala ležet vedle zdechlé krysy.

Nad vším chaosem stál Spuk jako temný bohatýr. Chtěl si vzít své ztracené duše a dostal je.

Byly zde.

Ne jako oživlé mrtvoly, nýbrž dlouhé temné stíny. Stíny se nehlučně vznesly ze svých starodávných hrobů.

Přeletěly přes Spukovu hlavu k točícímu se víru, v němž utvořily kruh, který nasály síly magické kostky.

Prostě byly pryč.

Zdálo se mi, že jsem za sebou zaslechl praskavý šramot.

S křížem v pravé ruce jsem se ohlédl, co je jeho

příčinou. To, co následovalo, bylo zlé.

Z vlhkého hrobu naplněného mlhou se vracel mrtvý Golombek. Jeho a ostatní kostlivce vynesla na povrch síla magické kostky.

Satan nezasáhl. Jako častokrát byl Asmodeus zbabělý. Šel raději Spukovi z cesty a neudělal nic, aby zastavil jeho magii. Oživlá mrtvola Golombek se zachytil prackami zrezavělých mříží. Mohl jsem si zblízka prohlédnout jeho obličej.

Byl umazaný od krve a hlíny hrobu. Zvedl se vlastní silou nebo jej vyzvedlo peklo? Neuměl jsem si to přesně vysvětlit. Sledoval jsem pouze výsledek, protože se vytáhl výš a chystal se opustit hrob,ve kterém spočíval tak krátce.

Ještě jsem měl čas. Ohlédl jsem se a viděl další Spukovy duše prchat přes hřbitov.

Golombek byl jediný zombie. Ostatní mrtví byli pouhé mátohy z vybledlých kostí nebo kostního prachu promíchaného se zemí.

Za sebou jsem uslyšel těžký pád. Mrtvola přelezla plůtek, nemohla se udržet a natáhla se na zemi.

Ale Golombek nechtěl zůstat ležet a zkoušel se znovu zvednout. Klekl si a naklonil se dopředu. Vzepřel se na rukou a pomalu se zvedal.

Nyní jsem zahlédl ránu v jeho hrudi. Pocházela od nože.

Čepel musela vjet rovnou do srdce.

Jak často jsem bojoval proti oživlým mrtvolám! Nebyl to ve své podstatě žádný problém, pokud byla beretta nabitá speciálními stříbrnými kulkami posvěcenými v kostele rukou kněze.

Ale tato oživlá mrtvola problém představovala. Nespočíval v rozbouřených magických silách, ale v osobě, s níž jsem na tomto místě nepočítal.

Dcera oživlé smrti!

Najednou byla zde. Vlastně to byla náhoda, že jsem zahlédl, když se objevila stranou od oživlé mrtvoly.

A uviděla svého otce. Hlasitě vykřikla jeho jméno. Potom se rozběhla kolem pohybujících se hrobů a padajících náhrobků ke svému otci…

“Zůstaň stát,Viviano! Stůj!” křikl jsem, ale neslyšela mě. Nevěděla nic o oživlých mrtvolách. Nevěděla, že se prostě na nic neohlížejí a zabijí každého, kdo jim vstoupí do cesty.

Viviana běžela dál. Nehleděla na hroby a snažila se dostat nejkratší cestou k otci, i když přitom zapadala po kotníky do čerstvě navršené, syrové, studené hlíny.

Mezitím jsem vytáhl berettu. Viviana to zpozorovala.

“Nestřílejte! Proboha, nestřílejte!” Odmítavě mávala oběma rukama. “To je můj otec. Není mrtvý. Já… já jsem se zmýlila.”

“Ale on je…”

“Ne!”

Nebylo jí pomoci. Blížila se k otci. Dříve než mu vběhla do náručí, otočil se a uviděl obě potenciální lidské oběti.

Vyrazil jsem. Dlouhými skoky jsem pádil pošetilé a zjevně zcela zmatené dívce naproti. Když jsem se před ní vynořil, chtěla se mi vyhnout, ale zachytil jsem ji za loket.

Viviana sebou škubla a chtěla mi vyškrábat oči. Uhnul jsem a připadlo mi, jako bych obejmul běsnící čarodějnici.

Strach jí dodával velkou sílu. Podařilo se jí vydrápat z mého objetí a běžet dál naproti svému zmrtvýchvstalému otci.

Skočil jsem po ní. Znamenalo to, že jsem proletěl vzduchem a chytil ji za nohy.

Jakmile jsem ji zachytil rukou za lýtko, klopýtla a natáhla se. Chtěla se zvednout, ale už jsem ležel na ní.

Zmítala se pode mnou a křičela: “Nech mě, poldo! Chci ke svému otci.”

“Je mrtvý.” Zařval jsem a přidržoval ji dál svou vahou na zemi.

“Ne, žije. Viděla jsem ho. A te’ ho vidím před sebou.

Není mrtvý.”

“Je z něj zombie, oživlá mrtvola. To z něj udělala Satanova síla.”

“Nevěřím ti.”

Zatraceně, musel jsem jí to dokázat, a to hodně drsným způsobem. Šokovou terapií.

Chytil jsem ji za vlasy a zvedl jí hlavu tak vysoko, že viděla před sebe. “Tak se na něj podívejte. Podívejte se na tu postavu, která byla vaším otcem, ale už není. Je to jenom jeho tělesná schránka, která se pohybuje.”

A tahle tělesná schránka se blížila. Zombie se pohyboval toporně. Připomínal filmy s Frankensteinem. Z této žabí perspektivy musel Vivianě připadat obrovský. Slyšel jsem, jak zhluboka dýchá a sténá. Pochopila konečně, že její otec není tím, čím byl dřív?

Vykřikla jeho jméno. Šel dál a vůbec nereagoval na její křik. Jeho obličej byl hrozivý, špinavý, šeredný. Maska. Na otevřená ústa se nalepila prsť z hrobu. Rána na levé straně hrudi zela jako doširoka otevřené oko.

Postavil jsem Vivianu na nohy. Myslel jsem, že jsem jí situaci s jejím otcem dostatečně objasnil. Snad pochopila, že pro něj už není návratu a dokáže se s tím smířit, i když to bude těžké.

V následujících sekundách jsem se měl znovu dočkat toho, že jsem příliš lidský a ztrácím přitom soudnost. Přepočítal jsem se, když jsem se domníval, že Viviana je na mojí straně. Zatraceně jsem se mýlil. “Otče! Zemřu s tebou.” Vletěla mu do náruče, takže jsem nemohl vystřelit a necítila, jak se ruce nemrtvoly ovinuly kolem ní jako smrtící klepeta.

Past se nemilosrdně zavírala…

Ale Viviana nezemřela!

Za zády zombieho Golombka se objevila druhá postava, která držela něco v ruce. A toto Něco te’ zasvištělo při pohybu shora dolů.

Byl to bič sestávající ze tří řemínků. Ne obyčejný bič, ale magický bič, který vlastnil můj přítel Suko. Patřil k nejsilnějším zbraním, jaké jsem znal.

Řemínky se vějířovitě rozložily a dopadly na oživlé tělo této hrozné postavy.

Zombie Golombek pevně svíral dceru jako hračku, s níž si mohl dělat, co chtěl.

Ale síla biče byla silnější. Nezařval. Jenom sebou trhl, otevřel náruč a upustil dívku na zem. On sám, zasažen třemi ranami, najednou zavrávoral zpět. Na jeho kůži zůstaly tři hluboké šrámy.

Zatočil se na místě jako dětský vlček. Vypadalo to, že chce snad zavrtat do země.

Nestalo se.

Místo toho se překotil na stranu a zůstal bez hnutí ležet.

Magická síla biče jej zbavila jeho démonického života.

Konečně…

“V pořádku?” zeptal se Suko.

Místo odpovědi jsem se otočil a chtěl se podívat, kde je Spuk.

Stál pořád na svém místě. Temné zjevení se žhnoucíma

očima.

“Je po všem,” vysvětloval mi. “Vzal jsem si zpět své ukradené duše. Co zůstalo, to se dá nazvat chaosem. Te’ už může přijít Satan a vzít si svůj zničený hřbitov na putování časem. Už tady nemám co pohledávat.”

Dříve než jsem mu mohl položit pár otázek, zmizel.

Prostě tak jako mizí stín pod paprsky slunce.

Zůstali jsme se Sukem sami. A s námi dvěma ještě dívka jménem Viviana Golombková.

Šel jsem k ní.

Ležela uplakaná na zemi. Když jsem se jí dotknul, vykřikla zděšením.

“Poj’, Viviano, tady jsme už skončili. To není místo pro nás.”

Jako bez vůle se nechala zvednout. Přitom jsem ji nasměroval tak, aby nezahlédla otce. Pevně svíraje její ruku blížil jsem se k Sukovi. Jeho oči se náhle rozšířily.

I my jsme zůstali stát… Jak to Spuk řekl?

Satan se může tiše zmocnit hřbitova a vydat se s ním na svou nekonečnou cestu všemi rozměry.

A to se právě dělo.

Okolí se změnilo. Hledal jsem nějaké přirovnání. Vypadalo to, jako by obrovská guma vymazala vše, co se nacházelo v naší blízkosti.

Kameny, desky, náhrobky. Ačkoliv jsme stáli na

hřbitově, zmizel před našima očima. Ale bez nás.

Krátce nato jsme ucítili chlad. Upřímně řečeno, byl jsem rád, že strašidelné zjevení konečně zmizelo.

Grufties stáli namačkáni k sobě jako vystrašené stádo ovcí. Mezi nimi náš německý kolega Jörg Berger s vrahem Heinzem.

Pobledlí na nás polekaně hleděli. Všichni měli špatné svědomí. Nemluvili a každý z nich se zabýval vlastními myšlenkami.

Možná někde v hloubi duše probírali svůj dosud mladý život.

Před Bergerem jsme se zastavili. Mezi námi stála Viviana Golombková. Nemohla jinak, musela se podívat na Heinze, kterému komisař nasadil pouta.

Berger nám vysvětloval letargické chování mladíka, které nás překvapilo. “Její přítel se zbláznil,” zašeptal.

“Nemůžeme ho ani hnát k soudu, musíme jej dopravit do ústavu.”

Když satanista Heino zaslechl, že hovoříme o něm, škubl hlavou a začal se chichotat. Jeho oči měly nepřirozený lesk.

Zašilhal jsem směrem k dívce.

Viviana zavrtěla hlavou. “Už ho nechci nikdy vidět.”

Měla pláč na krajíčku.

“Dobrá, Viviano, poj’.” Šel jsem s ní k vozu s rukou chlácholivě položenou na jejích ramenou.

“Kam mě odvezete?”

“K lékaři, aby ti ošetřil ránu.”

“Ano. A co mám dělat potom?”

“Nevím, Viviano. Kde tě mám vysadit? U tvého bytu?”

“Ne, už nemám žádný.”

Její odpově’ mi stále znovu a znovu tanula v mysli. Ve voze zůstala sedět a rozplakala se. Potom se zeptala, co je s její matkou, která leží v nemocnici. Přála si navštívit ji.

“To bys měla udělat.”

“Později, všechno později.”

Odjeli jsme. Suko a komisař se vrátí sami. Chtěl jsem se postarat především o dívku.

Tenkým hlasem mi vysvětlovala cestu k městské nemocnici. Po delším hledání jsme našli lékaře, který seděl ve své kanceláři a s unaveným výrazem v obličeji pil kávu. Zprvu se neměl k tomu, aby s námi hovořil, ale přesvědčil jsem ho. Sdělil nám, že žena byla ve vážném nebezpečí.

“Byla?” přerušil jsem ho.

“Ano, pane Sinclaire, byla. Ale nyní už se zotavuje.” Spokojeně jsem se usmál. “Děkuji.”

“Okamžik, prosím!” křikl, když už jsme stáli u širokého vchodu do nemocnice. “Když vás tak pozoruji, myslím, že byste tu měl aspoň den zůstat.”

“Já? Lituji, doktore, ale už jsem si zvykl. Takhle vypadám po každém případu, který řeším. A někdy i hůř. Dobrou noc.”

“Blázniví Angličané,” slyšel jsem jeho uštěpačnou poznámku. “Jsou jako potřeštění.”

Bylo mi to jedno, i kdyby to myslel vážně. Každopádně mě potěšilo, že se mohu vrátit s povzbudivou zprávou zpět k Vivianě Golombkové.

Na tváři měla pořádný obvaz.

“Je ještě tady?” zeptala se dychtivě.

“Ano, Viviano. Informoval jsem se o zdravotním stavu tvé matky.”

“Co jste zjistil?”

Když jsem se rozesmál, vyskočila a vrhla se mi do náruče. Byl to ten nejlepší happy-end v mém životě.

A ještě něco. Oschinského už nikdo nikdy nespatřil.

Satan si jej nepozorovaně odnesl s sebou.

KONEC