Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 15 - Hrůza obchází Pentagonem

1

Temné ústí revolveru na mne zíralo jako prázdné studené oko. Prst číhal. Stačil by jediný pohyb a byl by se mnou amen.

A taková věc se mi přihodila uprostřed Londýna. Má volnost pohybu se tím silně omezila, takže nezbylo než přijmout pozvání džentlmena mířícího na mne a usednout na zadní sedadlo tmavého oplu Omega.

Zůstal jsem však relativně klidný. “Jestli chcete peníze, tak jste dostal špatnou adresu. Nikdo za mne výkupné nezaplatí.”

Muž stále svíral revolver a zavrtěl hlavou.

V jeho bledém obličeji vynikaly kalné oči ne nepodobné rybím. Světle žluté tričko hyzdily velké skvrny potu v podpaží. Na zadním sedadle leželo tenké pomačkané sako. Měl na sobě obtažené džíny. Ruce připomínaly dvě uhlířské lopaty.

Řidič byl elegantnější, rozhodně ne hrubián jako jeho komplic, ale toho jsem si nevšímal. Můj zájem patřil především pistolníkovi.

“Prosím vás,” řekl jsem. “Objasněte mi jednu věc.

Kolik chcete?”

“Žádné peníze,” odpovědělo Rybí oko.

“Ach, to je šlechetné. Takže já teď vystoupím a zmizím.”

“Jen zůstaň sedět. Nebo ti vyrobím ještě třetí oko.” Přitom zamával výhružně revolverem.

Nyní se ohlásil muž sedící za volantem. “Na

vašem místě bych nebyl tak agresivní, pane Sinclaire.”

Znali mé jméno.

Stejně bych nevěřil tomu, že můj únos byla pouhá náhoda. Něco ode mne chtěli. Stačí se jen zeptat, co mám pro ně udělat.

Chlap s revolverem nemluvil dobře anglicky. Kromě toho vypadal jako cizinec a jeho výslovnost byla o poznání tvrdší.

Řidič byl rozhodně kultivovanější. Bylo to patrné i z jeho oblečení. Plátěný oblek moderního střihu a pod sakem proužkovaná košile.

“Budeme tady ještě dlouho čekat?” dotázal jsem se. “Začíná mi být horko.”

“Ne, pane Sinclaire. Trochu se projedeme.”

“A kam, smím-li se ptát?”

“Smíte, ale nedostanete odpověď. Cíl určíme my sami.”

“Dobrá.”

Rybí oko pohnulo rty. “Ještě jednou,” řekl.

“Žádné vylomeniny. Je to ve tvém zájmu.”

“I v našem,” poznamenal řidič a nastartoval. Dopadli mě blízko stanice podzemní dráhy. Byla sobota.

Chtěl jsem si něco koupit a vůz jsem nechal v garáži. K nákupu už jsem se nedostal. Chlap mě vytáhl z tlačenice tak obratně, že to ostatní chodci ani nezpozorovali.

Nezbývalo mi nic jiného než čekat.

Když jsme opouštěli parkoviště, motor tiše brumlal. Pohodlně jsem se natáhl a opřel se.

Rybí oko mě nespustilo z očí.

Seděl bokem a mířil na mě revolverem.

Upozornil jsem ho, že nevydrží takto dlouho sedět.

“Jenom dávej, pistolníku, pozor, aby ti ten kanón nepřirostl k ruce.”

Rybí oko neodpovědělo.

Zato se ozval řidič, když musel předtím přibrzdit.

“Nedrážděte jej, pane Sinclaire. Bude lepší, když nic nepodniknete.”

“Znamená to, že mě nechcete unést nebo dokonce zabít?” provokoval jsem.

“Tak nějak.”

“To mě uklidnilo, pane.”

“Ale nemohu se za nic zaručit. I naše trpělivost má své hranice.”

“Jak myslíte, pane.”

Projížděli jsme středem Londýna uvězněni v ploužící se koloně vozidel. Mířili jsme na sever. V Bloomsbury byl dopravní ruch poněkud menší. Jenom u Britského muzea se ještě hromadila auta.

Doplazili jsme se až k Torrington Square. Severně vykukoval komplex univerzitních budov, na jejichž střechách vlály prapory.

Ale k nim jsme nedojeli.

Tmavovlasý muž za volantem zabočil do postranní uličky, ve které jsem nikdy předtím nebyl.

Mezi starými budovami stály moderní domky, které harmonicky zapadaly do staré zástavby. Sloužily jako ubytovny pro studenty.

Naším cílem byl jeden ze, starších domů. Ležel

trochu stranou. Vedla k němu úzká cesta, která obtáčela dům.

Auta projížděla dovnitř sledována zrcátkem na zahradní zdi.

Za domem jsme našli malé parkoviště. Objeli jsme ho v půlkruhu a zůstali na chvíli stát.

“Nevystoupíme?” zajímal jsem se.

“Hned,” odpověděl muž za volantem. Otočil se ke mně.

Teď jsem si ho mohl konečně lépe prohlédnout. Na hlavě se mu kroutily černé vlasy. Oči rámovalo husté obočí. Malý nos se mírně zvedal nahoru. Výraz obličeje však působil sympaticky.

Hleděli jsme na sebe.

“Chtěl byste mou fotografii?” pravil jsem uštěpačně.

“Ne, pane Sinclaire. Chci vám nejdříve předat pozdrav.”

“To je šlechetné. Od koho?”

Ještě chvíli natahoval mou zvědavost na skřipec.

Jeho další poznámka platila Rybímu oku. “Dej tu bouchačku pryč!”

Rybímu oku se příliš nechtělo. “Ale…”

“Dej ji pryč!”

Vazoun v tričku pokrčil rameny a zastrčil pistoli za opasek.

“Děkuji,” řekl jsem s úlevou.

Tupě na mě hleděl a nejraději by mě zlostí snědl.

“Jak je to s tím pozdravem?” obrátil jsem se na jeho kolegu.

“Ach, ano. Posílá vám ho jeden můj známý.

Ostatně ani vám není neznámý. Jmenuje se Vladimír Golenkov.”

Trochu mě to zaskočilo, a tak jsem se odmlčel. Vladimír Golenkov, Rus, agent KGB, můj přítel. Ano, osud tomu chtěl, aby se z nás stali přátelé.

Napomohlo tomu společně prožité dobrodružství, které nerespektovalo hranice ani rozdílnost politických systémů.

Co se nepovedlo politikům, podařilo se nám.

Odzbrojení na nižší úrovni.

“Jste překvapen, pane Sinclaire?”

“To tedy ano.”

“Umím si to představit.” Sáhl do aktovky a podal mi zalepenou obálku. “Je to zpráva od Vladimíra. Můžete si ji přečíst.”

Nechal jsem obálku zavřenou. “Proč jste se vlastně se mnou tolik namáhali?”

“To je jednoduché. Možná vám to připadlo i poněkud šílené. Ale chtěli jsme mít jistotu, že přijdete.”

“No, soboty mívám často volné.”

Během své samomluvy jsem otevřel obálku a vytáhl složený list. Dopis byl krátký. Podle rukopisu jsem poznal, že tyto řádky psal skutečně Vladimír Golenkov

Jeho text zněl:

Milý Johne,

promiň, že nemohu přijít osobně, ale zdržely mě neodkladné záležitosti. Muž, se kterým se setkáš, má moji plnou důvěru. Důvěřuj mu i Ty. Jmenuje se

Michali Schneider. Ukáže Ti něco, co se může stát počátkem opravdového pekla. Jedině namáhavou mravenči prací se nám podaří objevit Ariadninu niť vedoucí k odhalení tohoto tajemství. Mám pocit, že za touto akci vězí silný klan nebo koncern, zkrátka společnost s ohromnou mocí. My to nejsme, proto se nabízí pouze jedno řešení. Jak jsem už řekl, nechci předbíhat událostem. Přeji Ti hodně štěstí.

S pozdravem Vladimír

Chtěl jsem dopis zastrčit zpět do obálky

Ale Schneider mě zadržel. “Ne, spálím jej.

Nesmíme zanechat žádnou stopu.”

Vzpomněl jsem si na Vladimíra a s důvěrou podal list řidiči. Zapálil jej a položil do popelníku, kde shořel na drobný bělavý popel. Zápach spáleniny unikl otevřeným oknem.

“A co teď?” zeptal jsem se.

“Doufám, že můj přítel Vladimír nemluví do větru” Schneider přikývl “To určitě ne.”

“O co vlastně jde?”

“To vám ukážeme v domě, pane Sinclaire!”

“Jste z KGB?” zaútočil jsem přímo.

Schneider se rozesmál. “Patřím k obchodní misi.”

“Ach tak.” Také jsem si mohl domyslit odpověď. Rusové pracující v zahraničí převážně působili ve službách KGB. Nic jiného jim ostatně nezbývalo.

“Můžeme jít, pane Sinclaire?”

“Jak by ne Cekám na to celou dobu.”

“Prosím, tudy.”

Jeho zdvořilost mě nepřekvapila. Nakonec, oni

potřebovali mě. Kromě toho dopis od Vladimíra, mého ruského přítele, ve mně vzbudil pozornost. Byl jsem opravdu napjatý, o co se tentokrát jedná. Musela to být ohromně důležitá věc, jinak by Vladimír zvolil méně složitý způsob, jak mě kontaktovat.

Před několika hodinami ještě pršelo. Stromy byly holé. V jejich větvích se proháněl svěží vítr. Rybí oko si natáhlo sako. Nevěnoval jsem mu pozornost. Zato jsem následoval Michaila Schneidera k zadnímu vchodu do domu.

“Na Rusa máte nezvyklé jméno.”

“Já vím, ale mí rodiče byli německého původu.

Přišli po válce na Ukrajinu. Pomáhali tam při žních.” To bylo jeho vysvětlení. Já si myslel něco jiného,

ale mlčel jsem. Schneider otevřel. Dveře měly bezpečnostní zámek. Jeho obyvatelé chtěli co nejvíce znemožnit přístup nepovolaným osobám. Schneider vstoupil jako první. Rybí oko za námi zavřelo.

Schneider rozsvítil. Chtěl jsem nahoru po schodišti, ale zadrželi mě. “Pojďte do sklepa, pane Sinclaire.”

U dveří do sklepení se Rus otočil ke mně a usmál se. “Nebojte se, nehrajeme falešnou hru. Vzpomeňte si na dopis vašeho přítele Golenkova.”

“Samozřejmě.”

Sklepní dveře byly natřené na hnědo a velmi silné. Když je Schneider otevřel, neozval se sebemenší hluk. Nad betonovými schody a dole pod nimi vydávalo několik zářivek kalné světlo. Nemohl jsem rozeznat, co se tam dole nachází. Šedé ocelové dveře byly zamčené.

Před jedněmi z nich se Schneider zastavil. Z kapsy vesty vytáhl klíč. Musel otočit dvakrát, než se dveře uráčily otevřít. Tentokrát mi dal přednost. Moc se mi to nezamlouvalo, ale, pamětliv slov přítele Golenkova, překročil jsem práh.

Místnost byla prázdná až na dvě stoličky přisunuté ke zdi. Ale něco na ní bylo zvláštního. Prosklená stěna ji dělila na dvě poloviny. Schneider mne obešel a zůstal stát těsně před tabulí, která měla uprostřed výřez. Malé okénko, jež bylo možno otevřít.

“Pojďte sem, pane Sinclaire.”

Ohlédl jsem se. Rybí oko zůstalo stát u dveří na stráži. Pevně rozkročené s rukama složenýma na objemném zadku.

Zůstal jsem stát vedle Schneidera. “Prosím,” řekl Rus, “podívejte se přes sklo a řekněte mi, co vidíte.”

Už při vstupu do místnosti jsem měl stísněný pocit. Nyní jsem zřetelně viděl proč.

V místností za sklem stála pryčna. Na ní ležela nehybná postava.

Muž měl na sobě šedé látkové kalhoty, khaki vestu a pod ní modrou košili. Vestu a košili zdobily tři tmavé skvrny.

Otvory, kterými vnikly kulky do těla. Dostal tři rány přímo do prsou.

“To je pancéřové sklo,” vysvětloval Schneider.

“To mi už došlo.”

“Dobře se soustřeďte na toho muže. Určitě jste poznal, že je mrtvý.”

“Správně.”

Schneider se na mě podíval. “Zastřelil jsem ho.”

“Díky za přiznání, ale proto jste mě sem přece nezavedli.”

“Ne. S tímto člověkem není něco v pořádku. Ale od začátku. Byli jsme nepřátelé a bojovali jsme proti sobě v Afganistánu. Tento muž, jmenoval se McGivern, patřil k CIA, jejíž aktivity v této zemi jsme sledovali. Narazili jsme na sebe. Došlo na zbraně a šlo jen o to, kdo bude rychlejší. Měl jsem štěstí a zastřelil jej.”

“Dokonce třikrát, co?” řekl jsem trochu stísněně.

“Musel jsem mít jistotu.”

“Dobrá, co dál?”

“Z jistých důvodů jsme nemohli předat tohoto muže ani CIA, ani Američanům. Odvezli jsme ho z Afganistánu, abychom měli v ruce trumf proti Američanům, kdyby nás chtěli vyprovokovat.”

“A dál?”

Rus pokrčil rameny. “Náš plán nevyšel. Dostal tři kulky, je mrtvý. Měl by být mrtvý, ale on není. Přesvědčili jsme se o tom, když jsme jej dopravili do tohoto domu. Za tím sklem není lednice, jak byste si mohl myslet, ale mrtvola vypadá stále jako živá. Už během transportu se z rakve ozývalo klepání. Rozumíte?”

Rozvážně jsem přikývl.

“Chcete mi naznačit, že agent CIA, kterého jste zastřelil, je zombie?”

“Přesně tak.”

Zhluboka jsem se nadechl, odkašlal si a vrhl na Schneidera nedůvěřivý pohled. “Už se pohnul?”

“Dokonce i vstal.”

“Tady?”

“Ano.”

“Mohu to vidět?”

“Jak si přejete.”

Rus zvedl ruku a položil dlaň na čtvercový výřez ve stěně z pancéřovaného skla. Uvolnil dvě západky a otevřel okénko.

Proti mně vyrazil chlad, až mi přitom naskočila husí kůže. Teď jsem viděl na mrtvolu mnohem lépe než předtím. Byl přibližné stejně starý jako já, nazrzlé vlasy přes uši. Obličej pokrývala spousta pih. Mrtvý mi nabízel svůj profil. Do očí jsem mu neviděl. Nosní dírky byly jakoby slepené. Brada visela dolů. Košili zdobily krvavé stříkance. Ruce ležely po obou stranách těla volně na pryčně.

“Je těžko pochopitelné, že toto tělo ještě žije, nemám pravdu?” zašeptal Rus.

“Máte.”

“Jak mne Vladimír informoval, máte oba zkušenosti se zombii. Dokonce jste prý honili tyto živé mrtvoly na Rudém náměstí a také Dálném východě.”

“Ale to už bylo dávno.”

“Na takové věci se nezapomíná. Představte si, že to není jediný zombie, který pracuje pro CIA…”

“Potom se museli ve Washingtonu zbláznit.”

“Nebo také ne. Zombiové jako tajná zbraň to vůbec nezní špatně. Nás to v každém případě zlobí, jak si jistě umíte představit. A nevím, jak na to budou reagovat odpovědní činitelé naší země.”

“K tomu není zapotřebí mít příliš bujnou fantazii. Ale teď mi jde o tohoto nemrtvého. Stále pro mne

zůstává obyčejnou mrtvolou. Ani se nehne.” Schneider se tiše usmál.

“Počkejte chvilku, Sinclaire. Musí si na nás nejdřív zvyknout. Musí nás ucítit, rozumíte? Nejdříve lidi zavětří. Vábí ho maso, a to ho probudí k aktivitě, takže čile vyskočí na nohy.”

“Vy máte zvláštní smysl pro humor.”

“Toho je někdy zapotřebí jako soli.”

Rus se nemýlil. Mrtvý se náhle pohnul. Začalo to prsty. Cukaly sebou, kroutily se a svíraly v pěst.

Potom zvedl hlavu a otočil ji nalevo takže jsme se ocitli v jeho zorném poli.

Viděl jsem jeho bledý bezvýrazný obličej.

Mrtvé oči, vybledlé rty. Typický obličej nemrtvého.

Michail Schneider, stojící vedle mě, působil roztěkaně. “Už nás zpozoroval. Teď přijde a sežere nás. Zatraceně.”

Nemrtvý se jedním trhnutím prkenně posadil.

Všechno působilo velmi strnule.

Byl jako loutka. Otočil se na pryčně. Na bezkrevných rtech se usadil zlověstný úšklebek, ještě než spustil nohy na podlahu. Prudkým pohybem vstal.

“Už se žene,” zašeptal Michail Schneider vedle

mě…

2

Drsní váleční veteráni častokrát zaslzeli, když procházeli rozlehlým areálem a jejich pohled přelétl náhrobní kříže, které tvořily jedno velké pole. Ležely ve stínu mohutných listnáčů a vypadaly, jako by je někdo každý den ošetřoval stejně jako četné široké i úzké cestičky, které dělily plochu jako šachovnici.

Bílé světlé náhrobky zářily proti modré obloze. Mnohé z nich vypadaly stejně, sériově, jiné byly neobvykle velké, mohutné a hrubé. Bylo zajímavé sledovat, kdo je zde pohřben. Rozdíl se projevoval v tom, zda v americké půdě ležel nováček nebo generál. A i když tvořili dvě společenství, jedno měli společné. Byli to hrdinové a poslední odpočinek našli na hřbitově hrdinů.

Jmenoval se Arlington.

Jméno, které u mnoha patriotů vyvolává posvátnou úctu. Každý, kdo se cítí být vojákem tělem i duší a takových je hodně si přeje být po smrti pohřben právě zde, v Arlingtonu.

Splnilo se to pouze některým. Ani taková země jako Amerika nemá mnoho hrdinů.

Arlington byla oáza klidu, zbožného rozjímám, věčného ticha. Sem nepřicházeli lidé, aby každodenně pokládali květy na hroby.

Jestliže na ohromný hřbitov zavítali návštěvníci, bylo to u příležitosti pohřbu nebo návštěvy oficiální delegace.

Byl hlídán. Kdo procházel hlavní branou, musel se nechat zkontrolovat. Před několika lety jakési nekalé živly pomalovaly část zdi hesly, která se neuctivě vyjadřovala o zdejších mrtvých. Vojenské policii se podařilo dopadnout viníka. Byl odsouzen k vysokému trestu. Arlington je místem národní hrdosti všech Američanů.

Okolo hřbitova se prostíral park se starými stromy. V nízkých přízemních budovách podobných garážím se nacházelo technické vybavení personálu, který se staral o celý komplex hřbitova. Zahradníci a zahradní architekti překonávali větší vzdálenosti v elektrických vozících.

Ke hřbitovu vedla široká příjezdová cesta. Byla často prázdná. Zdálo se, že pruh betonu mizí v nekonečnu nebo modré obloze na horizontu. Tato cesta se využívala při slavnostních přehlídkách, když po ní vezli rakve s ostatky hrdinů. Před vstupní branou se strážním domkem vlály na dvou stožárech vlajky USA.

Elektronická ochrana pracovala spolehlivě. Strážní patřili k vojenské policii a vykonávali své povinnosti spolehlivě.

Proto také službu konající kapitán věděl o blížícím se automobilu, dříve než se objevil před vchodem na hřbitov.

Kapitán jménem Ashley si přejel rukou černé vlasy střižené na ježka a obrátil se na seržanta.

“Nevíte , kdo sem jede?”

“Ne, pane.”

“Dobrá, počkáme si na něj.” Ashley opustil

strážní místnost. Dva vojáci řízně zasalutovali. Obličeje pod okrajem ocelových přileb působily stísněným dojmem.

Důstojník mohl na monitoru sledovat příjezd auta. Řítilo se po vozovce jako divoká šelma. Byl to tmavý cadillac. Ten, kdo řídil auto, musel přijíždět z Washingtonu a sedět hodně vysoko na výnosném místě.

Avšak Ashleyho tenhle fakt nemohl vůbec rozházet. Měl o civilistech svoje mínění. Na jeho vkus byli málo tvrdí.

U něj platily jiné zákony, a proto se občas dostal do maléru, což však jeho chování vůči civilnímu světu vůbec nezměnilo.

Vůz dojížděl k bráně. Motor předl tiše jako kočka.

Přistál měkkce před bíle natřenou mříží.

Seděl v něm jediný muž. Oba policisté se o tom přesvědčili, když nahlédli dovnitř. Pozdravili, přičemž hlavně jejich automatů byly připraveny k výstřelu.

Řidič spustil postranní okénko.

“Přejete si, pane?”

“Vstoupit,” řekl muž.

“Legitimujte se, prosím.”

Jako odpověď jim chlapík podal dvě karty. Obě byly zataveny v plastové fólii.

“Okamžik, pane. Hned budete moci pokračovat v jízdě.”

“A neprohledáte můj vůz?”

“Není třeba, pane.”

“To je velkorysé.” Muž vytáhl okénko a pozoroval, jak velká zamřížovaná brána nehlučně

odjíždí na stranu a uvolňuje vjezd.

Těžký vůz zajížděl želvím tempem na hřbitov, kde již stál kapitán Ashley a rukou dával znamení, kde má vůz zastavit.

To se stalo. Muž vypnul motor, otevřel dveře a vystoupil.

Když řidič vylezl z vozu, Ashley taktak skryl úsměv. Nemohl si pomoci, návštěvník patřil prostě k těm typům, které v ničem nepřipomínaly průměrného Američana. Maličký s řídkými prošedivělými vlasy. Tmavý oblek kontrastoval s pobledlým obličejem, který rámovaly výrazné brýle se zlatou obroučkou.

Ashley mu nevyšel vstříc. Čekal, až k němu návštěvník dojde.

“Víte, kdo jsem, kapitáne?”

“Ano, informovali mě, že jste doktor Mertens.”

“Správně.” Dr. Karel Mertens pohlédl na kapitána, který jeho pohledu neuhnul. Ashley náhle cítil, že se v návštěvníkovi zmýlil, protože jeho oči měly vyraz, který bezpečně poznal. Energie, ocelová vůle a chladná rozvaha.

Na doktoru Mertensovi bylo patrné, že se dovede prosadit, i když nyní hovořil tlumeným hlasem.

“Přijíždím z Washingtonu, kapitáne. Mám pověřeni k prohlídce hřbitova. Sám, rozumí se.”

“Bylo mi to sděleno. Smím se zeptat, zda máte

nějaké zvláštní důvody pro svou návštěvu?”

“Smíte, kapitáne, ale já vám neodpovím. A dobře vím, proč.”

“Jak si přejete, pane. Mohu vám být v něčem nápomocen?”

Doktor Mertens chvíli přemýšlel. Potom přikývl.

“Ano. Potřeboval bych vědět, zda se dnes na hřbitově nacházejí i jiní návštěvníci.”

“Ne Pouze personál.”

“Myslíte zahradníky?”

“Jistě, pane.”

“Vezmu si vůz. Ty vzdálenosti jsou nad moje síly.” Karl Mertens se otřásl tichým smíchem, ale kapitán si toho nevšiml.

“Nemám vám dát s sebou doprovod, pane? Moji lidé se tu přece jen vyznají lépe.”

“Pojedu sám, kapitáne.”

“Přirozeně, pane.”

Dr. Karl Mertens se otočil a nastoupil do vozu.

Když se rozjížděl, kapitán zasalutoval.

Hleděl za vozem, dokud se nerozplynuly poslední obláčky kouře. Návštěvník musel zastávat vysoké postavení v tajné službě nebo ve vládních kruzích. Kdo se mohl volně pohybovat po Arlingtonu, ten určitě nepatřil k řadovým smrtelníkům.

Doktor Mertens mezitím zajížděl dál do hloubi

hřbitova.

Hřbitov jej pohltil. Hleděl na rozsáhlé pole bílých náhrobků, na cesty a cestičky. Jel pod větvovím rozložitých listnatých stromů. Nad ním se klenula jasná azurová obloha, zbrázděná na některých místech ohony výfukových plynů tryskových letadel. Hluk jejich motorů zamkl kdesi v dálce. Na hřbitově panovalo ticho.

Mertens jel krokem. Tu a tam se ukázal zahradník. Tito lidé zde čistili cesty, stříhali keře nebo

vysazovali nové rostliny.

Pomníky se pyšně vypínaly na svých podstavcích. Čerstvě natřené stožáry roztroušené po okolí působily jako bledé mrtvolné ruce, které se jakoby v posledním záchvěvu života vztahovaly z hrobů k obloze.

Karl Mertens věděl, kam má jet. Ještě než vyrazil na cestu, obdržel přesné instrukce. Místo, které jej zajímalo, leželo na samém konci hřbitova. Tam neleželi velcí hrdinové, generálové nebo admirálové. Ne, byli tam pohřbem prostí hrdinové bez honosných pomníků. Jejich hroby zdobily obyčejné kameny. Mertens se k nim blížil po široké hlavni cestě.

Na postranní cestičce se objevil elektrický vozík, kabina pro řidiče a ložná plocha na kolečkách. Muž za volantem zastavil a nechal cadillac projet.

Byl to poslední člověk, kterého doktor Mertens potkal před dosažením cíle své cesty. O pět minut později zajel na stranu a vystoupil. Zbytek cesty chtěl dojít pěšky.

Po tváři jej pohladil lehký vánek. Do muže s brýlemi zasazenými do zlaté obroučky se opřel zaván horka, který s sebou přinášelo léto

Pod chodidly mu zaskřípěl jemný světlý štěrk. Byl pečlivě vybraný. Těžil se pouze na jednom místě v zemi. Důkladně jej proprali a teprve potom dopravili na Arlington. Zde ležely náhrobky ukryté za udržovanými živými ploty, které chránily koruny stromů. Jimi se jen obtížně prodíraly paprsky slunce a dopadaly na zem.

Dokonce ani ptačí zpěv nenarušoval klid mrtvých.

V dálce zahlédl bílou hřbitovní zeď. Tak daleko však nemusel jít. Na další křižovatce cest zabočil doprava. Tam ležely, prakticky ve slepé uličce, hroby, kvůli kterým sem přišel.

Zprávu o tom dostal před několika dny. Jeho návštěvník jej doslova vyděsil. Naštěstí ten muž patřil ke kruhům blízkým vládě a se vztahem k tajné službě. To, co uvedl, vyvolalo v doktoru Mertensovi pochyby. Hovořil s tím člověkem dlouho a pojal rozhodnutí přijít věci na kloub.

Ke hrobům mu scházelo několik kroků.

Krajina před ním se otevřela. Tyto končiny skutečně budily dojem slepé uličky. I tady bylo všechno čisté a pečlivě upravené. Zahradníci znali každé místečko hřbitova jako své boty. Mertens sešel ze štěrkované cestičky a pustil se přes měkký trávník. Vlevo leželo více hrobů pohromadě. Kameny přitom vypadaly jako ruce vztažené k poslednímu pozdravu.

Právě tam mířil.

Tři hroby byly nápadné. Jestliže ostatní hroby byly rovné a osázené květinami, hroby, které hledal Mertens, byly kupodivu ve špatném stavu. Náhrobní kameny změnily svou polohu. Stály nakloněné, jako by se každou chvíli měly převalit na stranu.

Doktor Mertens zůstal stát před hroby. Kapesníkem si otřel orosené čelo. Na hrobech stály donedávna květiny, ale teď byly poničené.

Zahradníci to zcela jistě neudělali a ani muž, který Mertense varoval. Nabyl přesvědčení, že to museli provést mrtví sami.

Místo svého posledního odpočinku zde našli tři

agenti CIA. Zemřeli jako hrdinové a dostalo se jim pocty ležet zde, v Arlingtonu. Aspoň tak si to myslel národ, pro nějž padli. Bylo však sporné, zda jejich poslání ve střední Americe bylo hrdinské. Mohlo se stejně dobře označit za špinavé a cynické.

Američan německého původu obešel tři hroby. Víc dělat nemohl. Ležely tam tak, jak by je našli i jiní.

Rozryté, ale zevnitř!

To ještě více probudilo Mertensovu zvědavost. Šlápl na hrob. Jeho bota se propadla hluboko do čerstvé hlíny. Nejraději by teď použil rýč, aby se prokopal hlouběji, ale Mertens patřil k těm opatrnějším, kteří si vše nejdříve pořádně prověří, než se do něčeho pustí.

Položil ruku na horní hranu náhrobku. Ačkoliv byl kámen nakloněný, neměl dost síly, aby jej odvalil na stranu.

Pojal pevné rozhodnutí, že požádá o pomoc vojenskou policii. Nejdříve by se ovšem museli společně sejít. A to chtěl Mertens zařídit.

Pokud se potvrdí jeho podezření, že jde o zombie, potom nastanou zatraceně zlé časy. Těžko uvěřit, že se po světě potulují agenti CIA jako žijící mrtvoly.

Samotnému Mertensovi při tom pomyšlení naskakovala husí kůže. Potřásaje hlavou, otočil se a vracel zpět k vozu, ponořený do myšlenek. Přemýšlel o možných následcích a současně i protiopatřeních, která by bylo potřeba přijmout. Přitom se mu v hlavě stále ozývalo jedno jediné jméno. Poznal toho člověka při svém nasazení v horách a brzy si jej začal

upřímně vážit. Společně se honili za yetim. Ten chlapík pocházel z Anglie. Byl úředníkem Scotland Yardu a zabýval se případy, které se vymykaly běžnému lidskému myšlení. Honil duchy, zombie, démony a podobné postavy neskutečného světa. Proto dostal přezdívku lovec duchů. Ve skutečnosti se jmenoval John Sinclair.

Když se Mertens dostal na hlavní cestu, oslepilo jej slunce. Nasadil si tmavé brýle a rázným krokem pokračoval v cestě.

Služební vůz stál tam, kde jej opustil.

Otevřel dveře a usadil se pohodlně v sedadle. Klimatizace fungovala, a to bylo velmi příjemné zjištění. Chvíli zůstal sedět s rukama volně položenýma na volantu. Soustředoval myšlenky a doufal, že jeho podezření se ukáže být mylné. Všechno však nasvědčovalo tomu, že se bude muset se svými nadějemi rozloučit.

Nastartoval.

Automatika vozu citlivě zareagovala.

Mertens se podíval do zrcátka a zkoprněl. Zdálo se mu, že za hustou stěnou křovin zpozoroval pohyb. Mohl to být pouhý klam, ale stejně měl nepříjemný pocit, že vzadu zahlédl na setinku vteřiny postavu.

Možná zahradník, nebo…

Na druhou možnost nechtěl ani pomyslit. Mertens se rozjel.

V Arlingtonu se jezdilo pomalu. Maximální povolená rychlost činila patnáct mil za hodinu. Také Mertens dodržoval toto pravidlo, i když je směl porušit.

Ocitl se na chvíli ve stínu na místě, kde cestička ústila na hlavní cestu. Mezi křovinami číhala v úkrytu postava, která jej opustila v okamžiku, kdy se předek cadillacu dostal na úroveň úzké křižovatky.

Mertens zabrzdil, ale bylo již pozdě.

Postava čekala na něj. Uviděl muže v ušpiněném umrlčím rubáši. Postava se divokým pohybem vrhla vpřed a dopadla na širokou kapotu vozu.

Návštěvník seděl jako přikovaný. A musel přihlížet, jak ten druhý zvedl pravou ruku. Bledé mrtvolné prsty zombieho svíraly těžký kámen, kterým udeřil do předního skla…

3

Bylo mi všelijak. Ačkoliv jsem měl častokrát co do činění se zombii, nemohl jsem si na živé mrtvoly zvyknout.

Byly tak odporné, tak neobyčejné.

Něco šíleného, co se vymykalo všem přírodním zákonům. Žijící mrtvoly byly něčím nepřirozeným, a přesto se znovu a znovu objevovaly.

A nejen ve filmech.

Michail Schneider přistoupil blíž. “Přesvědčil jste se na vlastní oči, Sinclaire,” zazněl do ticha jeho hlas.

“Tato mrtvola žije. Máme co dělat s nemrtvým z CIA.”

“Jistě.”

Nebožtík udělal první kroky. Vypadal jako člověk, který se probudil z dlouhého spánku. Ještě se docela neprobral. Probíhalo jím napětí, proto při chůzi vrávoral. Jako robot se zeširoka blížil ke skleněné stěně. Ruce se pohybovaly kolem těla jako kyvadla hodin.

Obličej této živoucí mrtvoly mi připadal jako maska. Strnulý výraz: bez známky života. Z napolo otevřených úst vystrkoval šedivý jazyk a olizoval jím spodní rty. V mrtvolně bledém obličeji s modrými stíny působily oči jako dvě skleněné kuličky vystupující z důlků.

Přiblížil se.

Po několika krocích ustal kyvadlový pohyb rukou podél těla. Natáhl je před sebe. Prsty se svíraly a rozevíraly jako dva pařáty. Nepochybně hledaly cíl,

do něhož by se mohly zatnout. Dělalo to na mě dojem, jako by si je nemrtvý procvičoval před smrtelným úderem.

Nechal jsem jej jít a ani přitom nevytáhl svoji berettu. Čím více se blížil ke stěně, tím silněji jsem cítil zápach, přestože v místnosti bylo velmi chladno. Byl to skutečný mrtvolný puch. Nejraději bych si zakryl nos kapesníkem.

Ucouvnul jsem o krůček zpět a natáhl ruku ke zbrani, když se vedle mě objevila Schneiderova ruka. Popadl klapku a přibouchl ji. Zasunul zástrčku. Byl nejvyšší čas, protože v příštím okamžiku se zombie s obrovským úsilím vrhl vpřed.

Narazil na stěnu. Přinejmenším utrpěl jeho nos. Všichni jsme zbledli. Dokonce i Rybí oko u dveří.

Slyšel jsem jeho pokašlávání.

Schneider stal přede mnou a krčil rameny. Hřbetem ruky si otřel čelo. “Nu?” zeptal se a odplivl si na podlahu. “Chcete vidět víc?”

“Myslím, že to stačí.”

“Jsem stejného názoru.”

Hodil jsem pohledem po oživlé mrtvole, která se točila po místnosti a nemohla se rozhodnout, zda se položit na pryčnu, či nikoliv. Pravděpodobné ji rozčilila skutečnost, že v její blízkosti jsou lidé a ona se k nim nemůže přiblížit.

“A byl agentem CIA,” zašeptal Schneider. Sevřel pravou ruku. “Zamyslete se nad tím, Sinclaire. Byl to agent CIA.”

“Byl to jediný zombie mezi nimi?”

“Nemáme tušení, ale vycházíme z předpokladu,

že ne. Měli bychom si ujasnit, ze o těchto věcech v budoucnu pomlčíme.”

“Mate pravdu.” Zvedl jsem dva prsty jakoby k přísaze. “A nyní, jak vám mohu pomoci?”

“Nejen nám, Sinclaire,”

“Jak to myslíte?”

“Vy jste povedená kopa. Jestliže se po světě pohybuje více takových zombiů, jsou nebezpečím i pro vlastni organizaci. Měl byste prokázat laskavost nám, CIA a také vaší zemi tím, že najdete a zastavíte tuto nákazu. Ne nadarmo mi váš přítel Vladimír Golenkov kladl na srdce, abych vás vyhledal.”

“Smiíse zde kouřit?” zeptal jsem se.

“Ano, dejte mi také cigaretu.”

Rybí oko odmítlo. Schneider si ode mne připálil. Kouřili jsme a zabývali se přitom vlastními myšlenkami.

“Dospěl jste už k nějakému rozhodnuti, Sinclaire?”

“Ještě ne.”

“Nemůžeme se kontaktovat s CIA. Nevěřili by nám a považovali to za propagandisticky trik Jsou ve výhodě.”

“Na tom něco bude.”

“Proto je upozorněte vy sám. Spojte se s

důvěryhodnými lidmi.”

“Kdyby to bylo tak jednoduché…”

“V čem vězí problém?”

“Je jich dost. V prvé řade v samotné CIA. Je to uzavřená společnost, která pracuje na vlastní triko. Dobrá, jsme ve spojení s Američany, ale koneckonců

tajná služba nenechá ani spřátelené země, aby ji koukaly do karet. Kromě toho by se CIA totálně blamovala, kdyby se naše domněnky potvrdily jako pravdivé. Podle mého je třeba hledat příčinu v CIA. A potom přijmout vhodná opatření. Opravdu to nebude jednoduché.”

“Co chcete potom podniknout?”

Zašlápl jsem podpatkem oharek cigarety. “Stojí to za zkoušku.”

Rus se dokonce pousmál. “Tím jsem tedy splnil svůj úkol.”

“Jinými slovy, chcete se držet stranou.

“Přirozeně. Já jenom dávám tipy. Vladimír Golenkov je přesvědčen o vašich schopnostech. Kdyby se příčina nenašla v agentuře, pravděpodobně by se vše zamotalo a my bychom se museli stáhnout do pozadí, aby na nás nepadlo falešné podezření. Jestli se domníváte, že jsme celou věc jenom narafičili, tak vám musím hned teď říci, že tomu tak není. Nemůžeme s tím opravdu nic dělat.”

“Věřím vám.”

“Dobrá.” Schneider se otočil a hleděl na zombieho. “Jednoho máme. Jak jsem dověděl od soudruha Golenkova, zombie nesmí zůstat naživu.” Usmál se a pokračoval. “Život je krásná věc. Ale přesto jsme si něco připravili.”

“A co?”

“Pod jeho šaty jsme něco ukryli.” Schneider sáhl do levé kapsy saka a vytáhl hranatý předmět, který velikostí připomínal krabičku od zápalek. Na černě lakovaném povrchu se blyštěl červený knoflík.

Pojal jsem podezření. “Snad jste…?”

“Ano, pane Sinclaire. Trochu jsme jej upravili. Pod oblečením má mezi lopatkami upevněnou výbušninu. Můžeme jej zachovat jako důkaz, ale v případě nutnosti i zničit. Stačí, když stisknu červené tlačítko, a bum! Bude po všem.”

Tahle metoda byla zcela jistě bezpečná, ale stejně jsem se vzepřel. “Chcete zničit důkaz. Jestli tu záležitost vyřídím, můžeme ho předhodit CIA.”

“Dokázal byste čelit dotazům a nás z této záležitosti úplně vynechat?”

“Pochopitelně.”

“To vám nevěřím. Člověka tam podrobují zkoušce na detektoru lži. A vykroutit se, k tomu musí být příznivá konstelace hvězd, pane. Tak je třeba uvažovat.”

“Ale můžeme se o to pokusit.” Vracel se zpět.

“Připadá mi to příliš riskantní.”

Chtěl jsem Schneidera následovat, když se ozvalo Rybí oko. “Stůjte, Sinclaire!”

Otočil jsem se k němu. Už zase držel v ruce ten zatracený kanón. V očích mu blýskalo. Byl nervóznější než před chvílí v autě.

“Uvažujte přece,” zkoušel jsem ho ještě jednou

přemluvit. “My…”

Uslyšel jsem tlumený výbuch. Ani jsem nezpozoroval, kdy Schneider zmáčkl tlačítko.

Za skleněnou pancéřovanou stěnou se vytvořil oblak dýmu, který se rozptýlil na všechny strany, aby se po chvíli zase spojil.

“A je to!” řekl Rus.

“Ano bohužel.”

“Mám jiný názor, pane Sinclaire.”

Přistoupil jsem ke stěně. Výbušnina odvedla dobrou práci. Z nemrtvoly nezůstalo téměř nic. Bylo mi z toho všelijak.

Velmi pomalu, zamyšlen jsem se vrátil zpět. “Už se cítíte lépe, Schneidere?”

“O hodně.”

“Já ne, protože musím myslet na důkaz, který bych mohl předložit CIA. Američané by se mi vysmáli.”

“Tomu nevěřím. Jsme toho mínění, že určité tamní kruhy znají odpověď na většinu otázek. Zničte je, vytrhněte je i s kořeny. To bude nejlepší řešení.”

“Pokusím se.”

Michail Schneider pohlédl ke dveřím. “Můj společník vám nebude bránit, chcete-li opustit tento dům. Hodně štěstí, pane Sinclaire. Umíte mlčet, viďte?”

“Bez obav. Tajná služba nebo MI6 se nedoví ani o naší rozmluvě, ani o vašem úkrytu.”

“V to doufáme.”

“Také chci doufat.” Těmito slovy jsem se rozloučil a šel naproti Rybímu oku. “Na vašem místě bych se pořádně umyl. Nebo snad chcete smrdět jako zombie?”

Zalapal po dechu. Jeho pravá ruka sebou trhla, ale ovládl se.

Mým cílem byly zadní dveře. Otevřel jsem je a vyšel na dvůr vstříc sluneční lázni. Z domů vybíhaly

děti a zelené větve stromů skýtaly azyl ptačím zpěvákům.

Mezi domy si hrála spousta chlapců a děvčat.

Všichni byli nádherně bezstarostní. Když jsem si připomněl, že v jejich blízkosti se nachází zombie, vypadalo všechno trochu jinak. Zdálo se, že agent CIA McGivern je nyní doopravdy mrtev. Ale kolik jemu podobných souputníků ještě existuje a pracuje pro svého původního zaměstnavatele?

Když jsem o tom uvažoval, naskočila mi husí kůže. Schylovalo se k celosvětovému skandálu. Aby k tomu nedošlo, musel jsem jednat zatraceně rychle. V prvé řadě bylo třeba zasvětit do věci mého šéfa, sira Jamese Powella. Měl značné styky, dokonce i v samotné CIA.

Londýn je město taxíků. To jsem zjistil velice rychle. Netrvalo ani dvě minuty, když jsem našel jednoho chlapíka, který mě dopravil k mému bytu. Potřeboval jsem si odtud v klidu zatelefonovat.

4

Služební vozy, jako například cadillac doktora Mertense, bývají vybaveny skly z pancéřovaného skla. Lidé jako on se neustále vystavovali nebezpečí. Za normálních okolností by se doktor Mertens nevydal na cestu bez ochranného doprovodu.

Tentokrát však bylo životně důležité, aby byl sám.

Zombie měl smůlu. Praštil sice kamenem do předního skla, ale nerozbil je. Kámen zanechal na skle rýhu, to bylo vše. Doktor Karl Mertens překonal první úlek. Zatímco znovu startoval, měl dost času, aby si důkladně prohlédl obličej nemrtvého.

Byla to šereda umazaná od hlíny hrobu, s vypoulenýma očima bez lesku a doširoka otevřenými ústy. Po obou stranách hlavy splývaly kdysi snad blond vlasy jako třásně koberce. Jednotlivé prameny byly slepené kousky bláta.

Mertens se rozjel.

Tentokrát kašlal na omezenou rychlost a zákaz rušení klidu mrtvých. Těžký vůz poskočil jako závodní kůň. Pneumatiky zavyly, až od nich odletoval štěrk na všechny strany. Naštěstí byla cesta dostatečně široká, takže Mertens mohl vést auto ze strany na stranu, což měl v úmyslu. Zombie měl nadpřirozenou sílu. Určitě by se pevně zachytil na kapotě vozu, avšak proti odstředivé síle neměl šanci.

Vystrčil levou ruku. Sevřel pevně bok kapoty. Když zombie zvedal ruku s kamenem k dalšímu

úderu, trhl muž volantem prudce doleva a vůz poslušně následoval jeho pokynu.

Zombie musel, ač nechtě, uposlechnout fyzikálních zákonů a jeho tělo se řítilo na druhou stranu. Přitom se otočil a kamenem lehce zasáhl sklo. Potom zmizel. Vůz jedním kolem zavadil o obrubník. Volant se rozkmital, ale Mertens jej pevně uchopil a přibrzdil.

Podíval se do zpětného zrcátka.

Ve skutečnosti tam měl ležet zombie. Neviděl však nikoho. Možná náraz nemrtvolu odmrštil až do křovin.

Mertens si to neuměl dostatečně představit. Náhle strnul hrůzou, když se na boční okénko přilepil mrtvolný obličej.

Kde se zombie pevně zachytil, Mertens netušil. Měl před očima hrůzný obličej a bezděčně sešlápl brzdu. Vůz na štěrku poskočil a zůstal stát. Zombie sebou škubl a byl pryč.

Mertens ujížděl jako o život. Když se opět podíval do zrcátka, viděl živou mrtvolu ležet na štěrkem vysypané cestě.

Dokázal to.

Náhle se rozesmál. Bránil se tomu, ale smích

křečovitě otřásal jeho tělem. Ulevilo se mu.

I když klimatizace pracovala naplno, jeho obličej zalil pot, protože události posledních dvou minut jej silně rozrušily.

Oživlá mrtvola za ním nemotorně a s námahou vstala, zůstala na okamžik stát a potom se topornými pohyby pustila za ujíždějícím vozem. Neměla však

žádnou šanci dostihnout jej.

Mertens ubral plyn. Chtěl zpomalit, aby si mohl uspořádat myšlenky. Objevil jednoho zombieho. Tří hroby byly rozryté. Neuměl si představit, že by se zbývající dva vrátili zpět pod zem. Museli se schovávat někde v rozlehlém areálu.

Co bude následovat?

Honba na zombie? Jistě. Na arlingtonském hřbitově nezůstane nic utajeno. Kdo znesvětí tuto americkou svatyni, na toho si rychle a účinně posvítí.

Nechat nemrtvé na pokoji?

Něco takového nepřicházelo v úvahu, protože tyto žijící mrtvoly měly jediný cíl, lovit lidi, a na hřbitově se nacházel personál, který jej udržoval v chodu. Kdyby jen jeden zahradník zemřel, Mertens by si to vyčítal.

Zůstal u prvního plánu, který přikazoval zasvětit do vzniklé situace strážné. Zombie bylo možno usmrlit různým způsobem a lidé k tomu měli odpovídající zbraně.

Znovu se zamyslil a došel k závěru, že tři oživlí bývalí agenti CIA nejsou jedinými. Takových jako oni je jistě více a pravděpodobně již zamořili část agentury.

Obešla ho hrůza.

Ze všeho nejdůležitější bude zavolat do Londýna. Musí upozornit Johna Sinclaira, protože on je tím správným mužem na správném místě. Ať se jednalo o yetiho nebo zombieho, tento chlapík nikdy nepocítil strach. Kromě toho uměl zachovat mlčenlivost, což bylo v tomto nezvyklém případě dost podstatné.

Mertens během jízdy pozorně sledoval okolí. Jeho pohled často mířil do udržovaných živých plotů po obou stranách cesty, ale neobjevil nic podezřelého. Muži, které zahlédl, patřili k personálu.

Široký vjezd na hřbitov se dosud neobjevil, ale bylo již možno spatřit vlajky s hvězdami.

Cesta, po níž jel, se začala rozšiřovat. Blížil se pomníkům ozářeným sluncem.

V té chvíli již uviděl první strážní stanoviště vojenské policie. Vojáci zasalutovali, když projížděl kolem nich.

Mertens zajel s cadillacem před velký strážní domek. Osazenstvo už zaregistrovalo jeho příjezd. Kapitán Ashley vyšel ven, pohlédl na něj a přitom lehce zavrtěl hlavou. “Jste v pořádku, pane?” zeptal se.

Mertens zůstal stát vedle vozu. Vypadal ještě menší. “Pojďme dovnitř,” řekl. Jeho hlas zněl unaveně.

“Až po vás, pane.”

“Děkuji.”

Kapitánova pracovna byla zařízena téměř spartánsky. Místnosti vévodil psací stůl s pečlivě srovnanými spisy. Na stěně visel prapor vedle portrétu usmívajícího se prezidenta. U skříně na spisy stály dvě židle pro návštěvníky a za nimi poměrně velké okno.

Mertens přistoupil k oknu. Zaslechl, jak za ním Ashley tiše zavřel dveře. Dříve než si mohl kapitán odkašlat, otočil se. Muž z Washingtonu nabyl ztracené duševní rovnováhy. Tichým, ale pevným

hlasem položil první otázku. “Jste nositelem státního tajemství, kapitáne?”

“Ano, pane.”

“Jakého stupně?”

“Tajné.”

“Ne vyššího?”

“Ne, pane.”

“Co vaši lidé?”

“Mají běžný stupeň.”

“V tom případě se musí všichni dostavit sem a okamžitě obdrží vyšší stupeň. Stejný, jako máte vy, kapitáne.”

Kapitánův obličej měnil barvu. “Nemohu vám do toho mluvit, pane, ale jste přesvědčen, že je to nezbytně nutné?”

“Ano, to jsem.”

“Rozumím.”

“A nyní shromážděte své lidi, kapitáne. Všechny. Ať se dostaví okamžitě, protože jim chci sdělit něco, čemu jen stěží uvěří. Ale přísahám, kapitáne, je to bohužel holá skutečnost.”

Ashley opustil místnost s nepříjemným pocitem.

Jako by jej škrtil límec košile….

O dvacet minut později on a jeho lidé měli pocit, že spoluúčinkují v příšerném hororu. To, co jim sdělil

muž z Washingtonu, znělo tak nepravděpodobně, že tomu jednoduše nemohli uvěřit.

Žádný z vojáků nevystoupil s námitkou. Přenechali to kapitánovi. Ani on se v této roli necítil dobře a musel si odkašlat, aby mohl promluvit.

“Pane, viděl jsem váš průkaz a vím, že patříte k nositelům státního tajemství vysokého stupně. Oceňuji i to, že nám důvěřujete…”

“K věci, kapitáne.”

“Ano, pane.” Ashley polkl. Sbíral odvahu, než vyslovil další větu. “Bohužel nevěřím tomu, co říkáte, pane.”

Mertens nevybuchl, jenom si sundal brýle a začal čistit skla. “Kapitáne, dokážu pochopit, že mi nevěříte. Bohužel moje informace je až příliš pravdivá. Nebo si myslíte,” Mertensův hlas zněl příkřeji, “že jsem si sem vyjel až z Washingtonu jen tak na procházku?”

“Jistěže ne, pane.”

“Potom vezměte na vědomí, a to platí pro všechny, že moje informace odpovídá skutečnosti. Tři hroby na tomto hřbitově jejich majitelé opustili. Jako zombiové, pánové. Jako oživlé mrtvoly. Jeden zombie mne napadl, ostatní dva jsem neviděl. V každém případě se musíme porozhlédnout, kde jsou. Proto trvám na svém požadavku. Tady zůstane jen dvoučlenná stráž. A nebudu o tom již diskutovat. Ostatní se rozdělí a prohledají jednotlivé sektory hřbitova. A ještě něco. Zombie se likviduje střelou do hlavy. Musíte mu vystřelit mozek, pánové.”

Víc už neřekl.

Znal to od Johna Sinclaira, s nímž před několika

měsíci strávil delší dobu a při řeči se dostali i na toto téma.

Vojáci se rozešli.

Ashley a Mertens se vrátili. “Doufám, kapitáne, že jsem provedl vše, co bylo nutné.”

“A když…. ty…. ty tvory nenajdeme?”

“Potom nás ochraňuj Bůh. A nejen nás, ale i ostatní lidi.”

Plán byl znamenitý a hledání velmi intenzivní. Muži systematicky prohlíželi každý kout hřbitova, zatímco Mertens se vracel zpět ke hrobům.

Tentokrát se vybavil potřebným nářadím. Vojáci nesli rýče a lopaty. Dva z nich hned začali na Mertensův pokyn otvírat hrob.

Pracovali bez přestávky. Velmi brzy odkryli zbytky rozbité rakve. I když na ní ležela hlína, byla zničená obrovskou silou oživlé mrtvoly, která tlačila zevnitř, protože chtěla opustit hrob.

Ani v jednom z hrobů nenašli mrtvolu.

Vojáci byli bledí. Opatrně se rozhlíželi kolem, zda se někdo nenachází v blízkosti. Zatím nikoho neviděli.

“Pane, měl jste úplnou pravdu.”

“Zajisté. Zavolejte kapitánovi.”

Muži byli ve spojení přenosnými vysílačkami. Ashley se nacházel nedaleko. Během dvou minut zaslechli klapnutí zavíraných dveří. Hned nato se objevil kapitán. Mertens ukázal na hrob. “Přesvědčte se sám, Ashley. Jsou prázdné, rakve zničené, ale zevnitř, a mrtvoly jsou pryč.”

Důstojník polkl, až mu poskočil ohryzek.

Nedostávalo se mu slov. “Ale moji lidé nic nenašli,”

řekl konečně.

“Ne, bohužel.”

“Máme ještě jednou projít hřbitov?”

“Ano, hlídejte až do setmění.”

Nemělo to smysl, ale Mertens chtěl mít jistotu, že pro dobro věci udělal vše. Personál také nic nezpozoroval.

Když se přes rozlehlé pohřebiště položily první stíny soumraku, přerušil Karl Mertens pátrání. Ztratilo svůj význam. Mohli by pátrat dva dny a dvě noci a stejně by nic nenašli. Zahradníci již odešli dávno před soumrakem. Hřbitov byl najednou pustý a studený. Opanoval jej chladný vzduch. Nad četnými hroby se rozprostřely cáry mlhy jako závoj.

Mertens a kapitán Ashley se setkali u cadillacu.

“Vrátíme se,” řekl muž z Washingtonu.

“Doprovoďte mě, kapitáne.”

Ashley podržel Mertensovi dveře. Ještě než nastartoval, obrátil se Mertens na kapitána. “Už mi věříte?”

“I když jsem neviděl nic kromě otevřeného hrobu,

věřím vám.”

“Doufejme, že vaši lidé dovedou mlčet.”

“Byli s celou záležitostí seznámeni a vědí, co je ve hře.”

Dr. Mertens nastartoval. “Jestli se nám poštěstí zastavit lavinu, pozvu vás, kapitáne. Potrpíte si na dobré jídlo?”

“Zbožňuji je.”

“Já také.”

“Pane, doufám, že se toho dožijeme.”

Mertens přikývl. “Já taky, na to si můžete vsadit.”

Kapitán Ashley se odmlčel a oddal se svým myšlenkám.

Ozval se po chvíli. “Smím se zeptat, co chcete dál podniknout, doktore Mertensi?”

Oslovený se podíval do zpětného zrcátka. Viděl reflektory vozu jedoucího za cadillacem. Seděli v něm vojáci. “Musím zavolat do Londýna.”

“Chcete přivolat pomoc?”

“Ano, nic jiného mi stejně nezbývá.”

Kapitán hleděl do houstnoucí tmy a mnul si čelo.

“Je smutné, že takový národ jako Američané nedokáže vyřešit vlastní problém. Nezdá se vám, pane?”

“Možná ano, ale jsou věci, které je lépe přenechat specialistům. A tento případ vyžaduje specialistu.” Během řeči se dostali k cíli a Mertens zaparkoval. Lampy osvětlující příjezdovou komunikaci se zapínaly automaticky a jejich světlo vytvářelo velké kruhy.

Mertens a kapitán vystoupili. Ashley vrtěl hlavou.

“To je divné,” zamumlal. “Vlastně už měli dávno vyjít. Kde ti dva vězí?”

“Mluvíte o strážných?”

“Ano.”

Kapitán se rozběhl ke strážnímu domku u brány. Mertensovi dalo hodně námahy, aby mu stačil.

“Počítejte s nejhorším, kapitáne.”

Ashley zůstal stát. “Opravdu si myslíte, že tito

tvorové mohli přelstít dva strážné?”

“Přelstít?” Mertens se zasmál. “Ti dovedou úplně jiné věci, to mi věřte.”

“Tomu nerozumím.”

Mertens zůstal u dveří stát. “Připravte si zbraň, kapitáne.”

“Ano, pane.”

Ostatní vojáci opustili džíp a čekali v záloze. Nikdo jim nemusel říkat, co mají dělat. Patřilo to k jejich profesi. Uvnitř domku se svítilo. Mertens opatrně otvíral dveře, protože počítal s nějakým nemilým překvapením. Překročil práh a uviděl krev.

Vytvořila velké tratoliště. Ashleye, který se tlačil za ním, zastavil Mertensův pokyn rukou. Přesto se mu podařilo nahlédnout přes rameno a zjistit důvod.

“Panebože,” zasténal. Strážní leželi blízko dveří. Byli mrtví.

Oba muži zbledli. Kapitánu Ashleyovi nezbylo než informovat ostatní o tom, co se stalo. Mluvil tichým, takřka neslyšným hlasem.

Mertens stál několik kroků od něj. Pohled upíral do prázdna, myšlenky se mu stále točily kolem jediného. Do této chvíle doufal, že se celá záležitost obejde bez problémů.

Byl to zdrcující omyl.

Mertens neodjel. Zúčastnil se pátrám po stopách. A vojáci něco našli. Zombie musel někdo odvézt, protože chlapi objevili stopy po pneumatikách, které nepatřily k jejich vozům. Muž z Washingtonu chtěl být sám. Sedl do auta a přemýšlel.

Tři oživlé mrtvoly neuprchly pěšky. To znamená, že nejednaly o své vůli.

Někdo je řídil. Jejich šéf či vůdce. Nebezpečná neznámá osoba, na jejímž seznamu byly především nemrtvoly.

Ale kdo byl ten člověk?

Mertens nebyl schopen vyřešit tuto záhadu.

5

Nebavilo mne neustále přemýšlet o tom samém. Co se má stát, stane se. Ale stejně se ten pocit objevil znovu, když jsem se pokusil ze svého bytu vyhledat telefonicky sira Jamese. Zastihl jsem ho v klubu.

Řekl jen pár slov a pozval si mne a Suka do své kanceláře.

Suko byl doma. Hleděl na mě trochu nechápavě, když jsem mu vysvětloval, kam pojedeme.

“Co se děje?”

“Nemám zdání. Vypadá to, že hoří, když se sir James začne v sobotu takhle plašit.”

“Začínám tomu pomalu také věřit.” Suko si natáhl tenké sako. “Můžeme jít.”

Jet v sobotu do úřadu vyprázdněným Londýnem byl nádherný zážitek. Museli jsme sice přejet čtyři křižovatky, ale dopravní ruch zdaleka nedosáhl intenzity všedních pracovních dnů. Cestou jsem informoval Suka o svém únosu.

Můj kolega a přítel nevycházel z údivu. “Když mi to takhle vysvětluješ, musím to považovat za nepravděpodobné, ale stejně na tom něco bude.”

“Tip jsem dostal od KGB.”

“Trochu pozdě.”

“Co tím míníš?”

Suko pokrčil rameny. “Umíš si představit, že část agentury je už zamořena?”

“Představit ne, ale myslím na to.”

“Kdybych byl tebou, Johne, nechal bych případ, který nám chystá sir James, plavat a navázal bych kontakt se spolehlivými lidmi z CIA.”

“To je v podstatě správné. Jenom se ptám sám sebe, komu tam mohu důvěřovat.”

Náš rozhovor pokračoval do doby, než jsme dosáhli svého cíle. Zajel jsem s roverem na malé parkoviště a nechal jej tam stát.

Byl konec týdne, ale ve Scotland Yardu bylo živo. V hale postávalo pár úředníků, kteří spolu probírali poslední detaily připravované akce.

Nezajímali jsme se, o co jde, ale spěchali rovnou nahoru do pracovny sira Jamese. Stál k nám obrácený zády a hleděl z okna.

Zaklepal jsem. Náš šéf se ani neotočil. “Sedněte si, pánové.”

Jeho hlas zněl utajovanou únavou. Suko to také postřehl. Významně na mě zamrkal, pokrčil rameny a posadil se.

Také jsem se uvelebil na židli. Čekali jsme, až se šéf ujme slova. Otočil se a přistoupil k psacímu stolu, na němž stála sklenice upravené vody. Pil ji už několik let.

“Situace je vážná,” řekl náhle, “i když se nás

přímo netýká.”

“O co jde?” zeptal se Suko.

Sir James si promnul čelo. “Pokud jsem informován, tak o zombie, pánové.”

Reagoval jsem naprosto přirozeně. “Smím se na

něco zeptat, pane?”

“Prosím, Johne.”

“Nemá tento případ co dělat s CIA?” Zíral na mě překvapeně.

Oči za silnými skly se ještě zvětšily. “Vy už jste rovněž informován?”

“Trochu. Dnes ráno mě unesli a ukázali mi jednoho zombieho.”

“Kdo vás unesl?”

“Dva Rusové.”

“A vy jste na vlastní oči viděl oživlou mrtvolu?”

“Ano, zaživa patřila k agentům CIA, pane.”

Superintendant se opřel v křesle. “Povězte mi o tom víc, Johne.”

Několika větami jsem vylíčil svůj zážitek. Musím podotknout, že jsem velmi zřídka viděl šéfa tak zamlklého jako v těchto minutách. Potom zabubnoval prsty na stůl. “To nemůže být náhoda, na tom dám krk. Ano, jde přesně o tento případ. Mimochodem, někdo se vám pokoušel několikrát telefonovat, Johne. Jistý doktor Karl Mertens, kterého prý dobře znáte.”

Nejdříve jsem odmítavě vrtěl hlavou, ale pak jsem se udeřil do čela. “Přirozeně, pane, Karl Mertens. Poznal jsem ho ve Státech, když jsme se honili za yetim. Na první pohled nezajímavý člověk, ale velmi obětavý, to mohu osobně potvrdit. Doktor Mertens zastává nějakou důležitou funkci při vládě nebo v tajné službě.”

“Ano, to souhlasí. Každopádně patří k lidem, kteří mají v ruce kormidlo a mohou uvést věci do pohybu. Nejen když jde o yetiho.”

“Ví také o těchto oživlých agentech CIA?”

“Víceméně. Když k tomu vašemu připočítáme

jeho tři, dostaneme se k číslu čtyři.”

Teď jsem pro změnu koukal na šéfa zase já. “To je ovšem rána jako hrom. Kde jsou čtyři, tam jich může být osm i více.”

“Přesně toho se obává i doktor Mertens, a proto žádá o vaši pomoc, Johne. Máte už zajištěny letenky. Musíte co nejdříve letět do Washingtonu.”

“To je pochopitelné, pane.”

“Doktor Mertens už vše připravil. Budete mít ve Státech veškerou možnou podporu.”

“Je na tom CIA tak zle?” zeptal se Suko.

Sir James pokrčil rameny. “Jestli CIA nebo Pentagon, to je stejně jedno.”

Nyní jsem se ozval já. “Jak se dostaneme přímo do Pentagonu?”

“Doktor Mertens tam pracuje. Úředník ministerstva obrany. Dovedete si vůbec představit, Johne, že by se tam objevili zombie? V bunkrech pod pětiúhelníkovou stavbou? V protiatomových prostorách, kam mají přístup pouze určití lidé? Umíte si představit, co by následovalo, kdyby se tam zombiové zabydleli?”

“Ne, pane.” Odkašlal jsem si. “To si neumím

představit. A ani raději nechci nic domýšlet.”

“Rusové smýšlí podobně, jinak by se s vámi nespojili. Vypadá to, že nemají s tou věcí nic společného.”

“Když to tvrdíte, pane, vycházíte pravděpodobně z toho, že v pozadí celé věci stojí nějaká osoba nebo možná více lidí.”

“Ano, to jsem měl na mysli.”

“Ta osoba patrně není známa.”

“Bohužel.”

Suko a já jsme na sebe pohlédli. “Myslím,” řekl můj přítel, “že bychom měli co nejdříve odletět do Washingtonu. Jestliže jsou letenky zamluveny, nebude to žádný problém.”

S tím byl sir James srozuměn. Když nás propouštěl, byl jeho obličej až příliš vážný. Věděl, jaké břemeno odpovědnosti na nás nakládá. CIA nebo Pentagon v rukou oživlých mrtvol.

O tom se nedalo přemýšlet, ani nemělo smysl strkat hlavu do písku jako pštros.

Ale to jsme neměli nyní ani v budoucnu v úmyslu.

6

Když Američané něco organizují, všechno klape jako švýcarské hodinky. Ovšem za předpokladu, že se nejedná o takové obtížné záležitosti, jako je osvobození rukojmí z krizové oblasti. Ale nám to vyšlo nastejno.

Let přes Atlantik se nám báječně hodil, protože jsme doháněli spánkem to, co jsme doposud zanedbávali. Kromě toho jsme cestovali nejrychlejším dopravním prostředkem na světě, jakým bezesporu Concorde je. Startoval z londýnského Heathrow.

V Londýně letní počasí v posledních dvou týdnech poněkud zlobilo.

Jedna studená fronta střídala druhou.

Lilo přitom jako z konve. Toho jsme se ve Washingtonu nemuseli obávat. Přivítala nás rozzářená modrá obloha a přistáli jsme přímo doprostřed léta.

Když jsme vystupovali z letadla, obrátil se na mne Suko. “Jak se cítíš?”

“Úplně rozlámaný.”

“Z toho spaní?”

“Správně.”

“Nebo jsi přemýšlel o zombiích?”

“To taky.”

Dali jsme si s vystupováním načas, protože, jak jsem doufal, Mertens zařídil vše potřebné, aby nás neobtěžovali úředními formalitami.

“Co je vlastně ten chlapík zač?” vyzvídal Suko,

když jsme se zvedali z pohodlných sedadel a natahovali se pro příruční zavazadla.

“Takový tuctový chlap.”

“Takových je spousta.”

V uličce mezi sedadly jsem se obrátil k Sukovi.

“Ale Mertens má moc. Neřeknu ti, co přesně dělá, ale musí být velké zvíře na ministerstvu obrany. Každopádně má vliv a může být pro nás velmi užitečný. Nesuď ho tedy podle toho, jak vypadá.”

“Bez obav, budu se ovládat.”

Nad letištěm se tetelil horký letní vzduch, kterým províval lehký vánek. Po všech těch zatracených deštivých dnech to bylo hotové požehnání.

Doktora Karla Mertense jsem poznal okamžitě. Byl decentně oblečený v pečlivě vybraném šedomodrém obleku. V brýlích se zlatými obroučkami připomínal univerzitního profesora. V jeho blízkosti stálo několik ozbrojených mužů v uniformách.

Zamával jsem na něj.

Dr. Mertens se usmál a opětoval můj pozdrav.

Potom nám vyšel vstříc.

“Tak to je on,” zašeptal Suko. “Měl jsi pravdu, je opravdu nenápadný.”

“Jenom ho nepodceňuj.”

“Johne Sinclaire, vítám vás i vašeho kolegu Suka, o kterém jsem také hodně slyšel.”

“Doufám, že nic špatného.”

“Ne. Buďte bez obav, Suko. Všechno je v pořádku. Vy jste s námi nebyl při té honbě na yetiho.”

“Ne. John dost často řeší případy beze mne.

Jednou se napálí.”

“Doufejme, že ne v této záležitosti.”

“To určitě ne. Jsem tu s ním.”

Dr. Karl Mertens přikývl a posunul si brýle ke kořenu nosu. Zvážněl. “Zní to neuvěřitelně,” řekl, “ale je to holá skutečnost. Musíme bohužel vycházet z toho, že část CIA je už zamořená.”

“Já vím, doktore.”

“Ano, mluvil jsem s vaším šéfem…”

“Ne, mé informace pocházejí z jiného pramene.”

Mertens se na mě zvědavě zahleděl. “Z jakého pramene?”

“Od protivníka. KGB!”

Mertensův obličej ztuhl jako neproniknutelná maska. “Takže za tím stojí KGB! Zatraceně, to jsem si mohl myslet. Měl jsem to pochopitelně vzít v úvahu, ale nechtěl jsem tomu zkrátka uvěřit. Rusové jsou…”

“V tomto případě hrají fair play,” přerušil jsem ho.

“Nejen že mě varovali, ale předvedli mi jednoho z vašich lidí jako zombieho.”

“Cože?”

Zasmál jsem se. “Nebylo by lepší promluvit si někde v klidu a dát si něco na pití? Máme ještě dost času nebo ne?”

“Promiňte, samozřejmě. Bar je nedaleko. Pojďte.” Nechali jsme ozbrojence stát a vydali se ohromnou letištní halou, kterou prosvětlovaly sluneční

paprsky, dopadající velkými okny.

Bar se nacházel v tichém koutku haly.

Sedli jsme si za kulatý stolek a objednali nápoje. Tiše jsem doktora Mertense informoval o svých zážitcích a on jen přikyvoval hlavou.

“Věříte Rusům, Johne?”

“V tomto případě ano. Znám Vladimíra Golenkova a mohu říci, že mezi námi existuje něco jako přátelství, které nezná hranic. Ani ideologických. Respektujeme se navzájem a vyměňujeme si potřebné informace. Vladimír Golenkov mne ještě nikdy nepodvedl. Tu informaci mi nedal z vypočítavosti, ale z pouhé starosti o budoucnost. Ani ruské tajné službě se nelíbí, že CIA najednou posílá zombie.”

Mertens si přihladil šedivé vlasy. “Nevíte, jak se ten muž, co ho nakonec odpálili, jmenoval?”

“McGivern.”

Můj soused uvažoval. “Ano,” zamumlal. “To jméno je také uvedeno na seznamu mrtvých.”

“Schytal to v Afganistánu.”

“To je možné. Nejsem tak přesně informován o nasazení agentů CIA, i když v poslední době s agenturou velmi úzce spolupracujeme.”

“Mám dotaz a současně očekávám poctivou odpověď, Karle. Máte nějaký vliv v řídícím centru?”

Mertens na mě zkoumavé hleděl a potom přikývl.

“Ovšem. Jistý vliv mám.”

“A komu ještě v Pentagonu věříte?”

“Nikomu.”

“Počítáte s tím, že se tam mohli usadit zombiové?”

“Ne, to ne, to by bylo hned nápadné. Ale dovedl bych si představit, že mezi mými výše postavenými kolegy jsou lidé, kteří o této infiltraci vědí a pravděpodobně ji ještě podporují.”

“To je závažná připomínka,” řekl Suko.

“Ovšem. Chybí mi, bohužel, důkaz, abych je mohl usvědčit.”

Odkašlal jsem si. “Jaké stopy sledujete, Karle? Neumím si představit, že byste se o nic nepokusil. Co jste objevil?”

“Zatím velmi málo.”

“Ale málo je více než nic.”

Napil se šťávy. “To je tak. Shromáždili jsme přirozeně nějaké důkazy. Dalo to pěkný kus práce a chtěl bych vám vysvětlit, jak vlastně všechno začalo.”

“Prosím.”

Dr. Mertens nás potichu a věcně informoval. Suko i já jsme zvědavě naslouchali. Když skončil, měli jsme prázdné sklenice. Objednali jsme další pití, které přinesl usměvavý Indonésan v číšnickém stejnokroji.

“Vyvolává to spoustu otázek,” uvažoval jsem.

“Jaký je vztah mezi dotyčnými agenty CIA? Znali se? Měli něco společného? Byli nasazeni ve stejném místě?”

“Také jsme se pokoušeli odpovědět na podobné otázky,” odpověděl Mertens. “Znali se.”

“Do jaké míry,” ozval se Suko.

“Běžně, jako kolegové.”

“Nebyli nasazeni do stejné akce?”

“Ano i ne. Na Blízkém a Středním východě působilo mnoho agentů. Také ve Střední Americe. Tam také pracovali, ale ne spolu. Jedna věc nás zaráží. Všichni sice zahynuli, ale nezjistili jsme, jakým způsobem.”

“Buď se potkali se zombii nebo osobou, která stojí za nimi,” naznačil jsem.

“Taky to tak vidím.”

“Nemusel to přece být zrovna Američan,” podotkl Suko. “Také islámský svět skrývá spoustu záhad a hádanek. Uměl bych si živě představit, že by se jistí lidé v Iránu zaradovali, kdyby zjistili, že agentura je oslabená.”

“Domníváte se, že za tím může vězet Irán?”

“Počítám se vším.”

“Kde bydleli?” zeptal jsem se. Doktor Mertens pokrčil rameny.

“Jednou tady, podruhé jinde. Byli doma na celém světě.”

“A jejich rodiny?”

“Neměli žádné rodiny.”

“Nemyslím pouze manželku a děti. Co jejich rodiče a sourozenci?”

“Teprve kontaktujeme spolehlivé osoby. Nechceme samozřejmě vzbudit podezření. Celá věc musí zůstat tajná, a to chce čas.”

“Kde by se mohli ti tři oživlí agenti ukrývat?” zašeptal jsem.

“To kdybychom věděli!”

“Zločinci se často vrací na místo činu. Už jste prověřili jejich bydliště?”

“Když pobývali ve Washingtonu, bydleli v bytech, které jim zajišťovala agentura.”

“Byly ty místnosti mezitím znovu obsazeny?”

“To vám neřeknu, Johne.”

Suko se na mne podíval. “Můžeme tam zajet a

porozhlédnout se?”

“Tím začneme. Co si o tom myslíte vy, Karle?

Jaký máte plán?”

“Nic jsem zatím neplánoval. Uvažoval jsem, že pojedeme přímo do Arlingtonu, kde prakticky všechno začalo.”

“Ti se tam už nevrátí.”

“S tím počítám. Ale mám seznam hrobů, kde leží agenti CIA. Mohlo by se stát, že se probudí i další. Rozumíte…?”

“Přirozeně. Počítáte s tím, že by také mohli opustit hroby.”

“Ano.”

“To není špatná dedukce,” poznamenal Suko.

“Teď ovšem nemohu odjet. Mám důležité jednám v Pentagonu. Generál Rushmore mě očekává.”

“Jakou má funkci?”

“Je to voják a nedávno dostal za úkol převzít část CIA. Jde hlavně o domácí zpravodajství. Měl bych jej pochopitelně také zasvětit do této záhady. Rád bych vás oba vzal s sebou, ale Rushmore neví, že se nacházíte ve Státech. Úmyslně jsem o tom pomlčel. Čím méně lidí o tom ví, tím lépe.”

“A tamti vojáci?”

Mertens se otočil. “To je v pořádku, patří k mé ochrance.” Zavolal číšníka, aby přinesl účet. “Myslím, že bude ku prospěchu věci, když si nejdříve odpočinete. Máte za sebou dlouhý let…”

“Concordem,” přikývl jsem.

“Přesto, je tady jiné časové pásmo. Vyhledal jsem pro vás velmi útulný hotel. Ne velký, ale přesto

pohodlný.”

“A kdo tam bydlívá?”

“Hosté, na kterých nám záleží.” Zaplatil a dal spropitné.

“Je čistý?” dotazoval jsem se.

“Proč? Jak to myslíte?”

“Jestli tam nejsou zombiové,” zasmál jsem se.

“To doufám.”

Vstal jsem. “Znáte to, Karle. V dnešní době nemůžete věřit ničemu a nikomu…”

7

Ačkoliv doktor Mertens pracoval v Pentagonu a byl tu téměř jako doma, nemohl si zvyknout na ohromné chodby, velké kanceláře, strážné a podzemní bunkry s řídícím střediskem.

Když vstoupil do budovy, cítil se zde jako ve vězení. Nepřipadalo to jen jemu, ale i spoustě dalších spolupracovníků. Otevřeně se o tom ovšem nemluvilo.

Znali ho. Ale stejně se musel podrobit několika prohlídkám, než došel do své kanceláře. V předpokoji seděl jeho sekretář, poručík Keel. Mladý chlapec, který nedávno absolvoval vojenskou akademii ve West Pointu. Práce v Mertensově úřadu byla jeho první po vyřazení ze školy. Jeho otec byl rovněž důstojník. Velel křižníku v Pacifiku.

Keel měl krátce střižené vlasy na pěšinku. Horní ret zdobil pečlivě udržovaný knírek. Když Mertens vstoupil do pokoje, vyskočil a zasalutoval.

Mertens odmítavě zakroutil hlavou. “Nebuďte tak

řízný, poručíku. Tady nejsme ve West Pointu.”

“Ano, pane.”

“Máte něco mimořádného?”

“Ne, pane. Generál Rushmore ještě nevolal.”

“Děkuji.” Mertens zamířil ke dveřím své kanceláře. “Až zavolá, přepojte ho ke mně.”

“Rozumím, pane.”

V kanceláři se Mertens neposadil rovnou za stůl, ale přistoupil k oknu a vyhlédl přes bezpečnostní sklo

ven. Na střechách budov vlály prapory. Byla na nich spousta antén. Odrážely sluneční paprsky na všechny strany.

Všechna parkoviště byla obsazena. V Pentagonu pracuje spousta lidí. Je to jedno obrovské lidské mraveniště.

Když se posadil za psací stůl, padla na něj únava. Měl starosti a ptal se sám sebe, jestli jednal správně.

Neřekl oběma mužům z Londýna všechno. Chtěl je použít jako vnadidlo, a proto je ubytoval v hotelu, kde se občas objevili i agenti CIA, kteří nyní projížděli krajinou jako zombiové. Mohl se jistě mýlit, ale vycházel z pocitu, že se někdo s těmi třemi agenty v hotelu setkal. Ubytovali se tam i běžní hosté. Hodně cizinců, které mimochodem také sledovali. Zazvonil telefon. “Ano?”

“Pane, generál vás očekává.”

“Děkuji, poručíku.” Mertens si prsty promnul čelo, protáhl se a vstal.

Jeho představený očekával výsledky. Nemohl mu je bohužel sdělit. Naštěstí byl okruh zasvěcených malý, ale ministr obrany neuměl skrýt mrzutou náladu. Chtěl vidět rychlý úspěch.

Generál sídlil o dvě patra výš. Mertens vyjel nahoru výtahem a podrobil se prohlídce u stráže, která jej samozřejmě dobře znala.

“Můžete jít, pane.”

“Děkuji.”

Do generálovy pracovny vedly dvoje dveře. Za jedněmi byl předpokoj, kde se ohlašovaly návštěvy,

ale tudy Mertens nešel. Patřil k těm vyvoleným, kteří mohli vstupovat přímo ke generálovi.

Zaklepal, a když se ozvalo generálovo “vstupte”, vešel. O pár vteřin později stál Mertens před generálem.

Rushmore nevypadal jako vojenský velitel, jak jsme je zvyklí vídat ve filmech. Působil usedle, blahobytně. Se svojí nadváhou zápasil již od dětství. Hlavu měl jako kouli a vlasy jen tu a tam.

Charakteristickým poznávacím znamením byly levné poniklované brýle rámující generálův obličej. Oči skryté za jejich skly byly nepřirozeně vybledlé.

“Posaďte se, Karle.”

Když byli sami, oslovovali se křestními jmény.

“Děkuji, Garry.”

Posadili se do těžkých kožených křesel. “Něco k pití, Karle?”

“Ne, děkuji.”

“Dobrá, pojďme k věci. Volali mi z nejvyšších míst. Přivítali by nějaký pokrok, rozumíte? Ministr obrany už nechce déle čekat. Byl informován i prezident. Jak vidíte, celá záležitost dostává nežádoucí popularitu.”

“To jsem si mohl myslet.”

“Chci, abyste mne informoval, protože i já jsem pod velkým tlakem.”

Mertens pohlédl na generála. “Očekáváte novinky?”

“Jistě.”

“Bohužel nemám nic nového.”

Generál nadzvedl nechápavě obočí. “Ale to není dobré, Karle.”

“Já vím.”

“A co bych měl podle vás ohlásit nahoru?”

“Podle mne to, že potřebujeme víc času.”

Rushmore se zavrtěl v křesle. “Kolik času? Tři dny, pět, týden nebo víc…”

“To nemohu říci.”

“Takže nemáte žádnou stopu.”

Dr. Mertens pokrčil rameny. “Musím vám bohužel dát za pravdu, Garry.”

Generálovy oči se zúžily. “To nám dvěma moc neprospěje, Karle. Víte přece stejně dobře jako já, že každý člověk je nahraditelný. Ani my nejsme výjimkou. A tak uvažují i naši šéfové.”

Mertens ho přerušil a zeptal se přímo. “Dostali jsme shora ultimatum?”

“Ano.”

“Kolik máme času?”

“Dva dny.”

“A když to nedokážeme.”

“Budeme muset do penze a náš případ

převezmou jiní.” Rushmore se nakysle zasmál.

“Nestojím zase tolik o svoje místo, protože bych ihned dostal druhé. Ve vašem případě je to ale jinak, Karle.”

“To vidím.”

“Takže dělejte něco!”

Mertens měl chuť skočit svému protějšku po krku. Neudělal to. Neviděl v tom žádný smysl. Nenáviděl chladné přátelství kolegů, kteří hledí na neštěstí druhých bez sebemenšího projevu lidskosti.

Mertens ochladl. “Jistě pane, pokusím se.”

Generál zvedl pravou ruku se dvěma vztyčenými prsty. “Nezapomeňte na ultimatum, Karle.”

“Budu si to pamatovat.” Mertens chtěl vstát, když začal blikat telefon. Přístroj stál na hladké desce psacího stolu.

Rushmore se zvedl, ale Mertens zůstal sedět.

Možná se dozví něco zajímavého.

“Ano, znám instrukce,” řekl do sluchátka. “Je ohlášen. Pusťte ho dál.”

Teprve nyní se Mertens zvedl.

Rushmore vstal současně s ním. Ukázal na telefon. “To byl můj bratr. Znáte ho?”

“Ano, samozřejmě. Jednou jsem se s ním setkal na jakémsi dobročinném večírku.”

“Bernie F. Rushmore je úspěšný muž, Karle. Kdybych tady skončil, bral by mě všemi deseti. Jeho firma je na špičkové úrovni, a nejen ve Státech.”

Mertens věděl, o čem jeho protějšek hovoří. Bernie F. Rushmore byl v této zemi pojmem. Každý jej znal jako šéfa mocného farmaceutického koncernu, označovaného krátce jako AA. Co všechno firma vyráběla a které další podniky jí patřily, věděl málokdo.

Každopádně Rushmorovi patřil kontrolní balík akcií, protože byl vlastně zakladatelem firmy. Pod jeho vedením se malá společnost vypracovala na průmyslového giganta.

“Pozdravujte ho ode mne, prosím,” řekl Mertens. Z jeho hlasu nebylo patrné, jakou námahu mu dalo vyslovit tuto větu.

“Spolehněte se.”

Mertens se poroučel. Když otvíral dveře, srazil se s nějakým člověkem. Bernie F. Rushmore!

On a jeho bratr si byli velmi podobní. Šéf koncernu se mohl pochlubit bohatším porostem hlavy. Měl jako obvykle nasazeny sluneční brýle. K tomu černý oblek a bílou košili. Silné rty se zakulatily jalovým, nic neříkajícím úsměvem. “Ach, to jste vy, doktore Mertensi.”

“Už jsem na odchodu.”

“V tom případě přeji hezký den.”

“Děkuji, nápodobně.”

Karl Mertens šel. Dříve než zavřel dveře, zaslechl smích obou bratrů. V podstatě nemohl vystát ani jednoho a Bernieho F. Rushmora ještě méně než jeho bratra. Byl to chlap, který šel přes mrtvoly a choval se jako Ewingové či Caringtonové ze známých televizních seriálů. Byl spokojený, že mohl zamlčet příchod dvou mužů z Londýna. Tohle trumfové eso si nechal pro sebe. Možná se jim opravdu podaří do dvou dnů vyřešit celou záhadu.

V předpokoji se obrátil na poručíka Keela. “Něco nového?”

“Ne, pane, nikdo nevolal.”

“Děkuji.”

Mertens vešel do kanceláře. Sedl si za psací stůl a přemýšlel. V posledních hodinách jej něco napadlo. Taková maličkost. Jenom si nemohl vzpomenout, o co se vlastně jednalo. I když se snažil sebevíc, nedošel k žádnému závěru. Všechno probíhalo hrozně rychle. A to jej rozčilovalo…

8

Jeli jsme taxíkem k hotelu Star, který se nacházel na předměstí Washingtonu.

Šestipatrová budova obklopená parkem a koupající se ve sluneční lázni vyčnívala přes vrcholky stromů, v nichž se proháněl vítr.

Příjezdová cesta se vinula parkem ve velkém oblouku s četnými odstavnými plochami pro vozy hostů a mezi květinovými záhony, hýřícími všemi barvami tropické vegetace. Občas se zaleskla hladina dvou bazénů, patřících k příslušenství hotelu stejně jako rytmické údery raket na tenisovém kurtu za hotelem.

“Vznešené, vznešené,” poznamenal Suko, když jsme zastavili. “CIA je bohatá nevěsta.”

“Obávám se, že si tady mnoho klidu neužijeme.”

“Pesimisto.”

“Jsem realista.” Zaplatil jsem taxikáři. Natáhli jsme se pro zavazadla, ale vtom se objevili dva poslíčci a vzali nám je z rukou. Kráčeli jsme za nimi ke skleněným dveřím, které otevírala fotobuňka.

Když jsme vystupovali po schodech nahoru, ohlédl jsem se zpět. Můj pohled padl na bazén, kolem něhož byly rozestavěné skládací stolky, a na bar pod širým nebem, kde se dva barmani snažili splnit přání hostů. Stolky byly z větší části obsazené. Opálená těla mužů, více či méně odvážné bikiny žen.

I tak se dá užívat života.

Vstupní hala byla výborně klimatizovaná.

Postaral se o to chladicí systém a dvě fontánky. Halou zaznívaly decentní tóny klavíru a vytvářely vlídnou atmosféru pro unavené příchozí.

Přivítaly nás přátelské úsměvy. Představili jsme

se.

“Ano, máte u nás rezervovány dva pokoje.”

Slečna se znovu mile usmála, než nám předala klíče.

“O vaše zavazadla se postaráme.”

“Děkuji.”

Výtah byl obrovský a spolknul mne, Suka i oba poslíčky s kufry.

Naše pokoje se nacházely ve třetím poschodí.

Hotelová chodba byla prostorná. Stropní svítidla jí dodávala dostatek světla, takže vyhlížela velmi přátelsky.

Dveře pokojů byly otevřeny a poslíčkové vešli dovnitř jako první, aby zvedli žaluzie.

Pod námi byl bazén, kde právě mohutnými pohyby paží kraulovali dva plavci.

Dal jsem poslíčkům spropitné, za což nám popřáli příjemný pobyt.

Klid nevydržel dlouho. O půl hodiny později vstoupil Suko. Právě jsem vklouzl do světlého plátěného obleku.

“Co bude dál?” zeptal se můj přítel.

“Proč?”

“Nechceš si dát pohov?”

“Tebe láká bazén, viď?”

“Taky.” Poodešel k oknu a pokýval hlavou.

“Johne, neumím si představit, že by se v tomto prostředí mohli pohybovat zombiové. To si prostě

nemohu srovnat v hlavě.”

“Co tě ještě trápí?”

Otočil se zpět. “Že nás sem tvůj přítel Mertens jednoduše odložil.”

Sedl jsem si na kraj postele a vzhlédl k Sukovi, který zůstal stát u televize. “Jaký důvod by ho k tomu vedl?”

“Nemám zdání.”

“Ne, to je nesmysl. K tomu by nás nevytáhl z Londýna do Washingtonu. Ne, Mertens nehraje falešně, to vím naprosto jistě.”

“Znáš ho dobře?”

“Ano i ne. Spoléhám se na svůj cit.”

“Doufejme, že se nemýlíš.”

“Nesmysl.” Znovu jsem vstal. “Vyhládl jsem a mám žízeň. Půjdu ven k baru. Tam se dá lépe přežít.”

“Jdu s tebou.”

Sešli jsme po schodišti. Hala byla opět plná úsměvů a za skleněnými dveřmi čekala rozpálená výheň. Bar se nacházel pod velkým slunečníkem ve tvaru čtverce. Člověk seděl pohodlně ve stínu a mohl si prohlížet hotelový park nebo pozorovat dění u bazénu.

“První nápoj jde na účet hotelu,” sdělil nám opálený barman.

“Ach děkuji. Co je to?”

“Flip se šampaňským.”

Nebyl to zrovna náš nejoblíbenější nápoj, ale nechtěli jsme být nezdvořilí, a tak jsme neodmítli.

Tekutina klouzala po jazyku jako ledová tříšť. Suko protáhl obličej, ale nic neřekl. Stejně jako já se

zahleděl na bazén.

Tam se sice bavili lidé, ale zdálo se, že nejsou vůbec uvolnění. Možná dívky, ale muži působili těžkopádným dojmem. Mnozí četli jakési noviny, a jestliže se bavili s dívkami, připadalo mi, že tak činí s nechutí. Panovala tu divná atmosféra.

Také Suko to cítil. “Něco se ti nezdá?” obrátil se na mě.

“Ano.”

“Trochu neobvyklé co?”

“Ovšem.”

“Ale zombiové tu nejsou!”

Vtáhl jsem nosem vzduch, jako bych větřil.

“Mohlo by to být horší.” Potom jsem změnil téma.

“Sdělil nám vlastně Mertens, kdy se s námi chce opět spojit?”

“Ne. Myslím, že zavolá ještě v průběhu dne.”

Suko se zašklebil. “Doufejme, že ho jeho šéf pořádně neprohnal.”

Znovu jsem opakoval. “Karl Mertens je člověk, který jde svou vlastní cestou, věř mi.”

“Když myslíš.”

Skupina čtyř mužů opustila hotel a zamířila k baru. Byli lehce oblečeni a drželi se pohromadě. Na pravé straně hrudi měli na košilích emblémy. Byly kulaté s černým podkladem, na němž se skvěla dvě vedle sebe ležící žlutá písmena. Když přišli blíž, viděl jsem, že jsou to dvě stejně velká, přes sebe přesazená písmena A.

Tihle čtyři si sedli naproti nám a objednali si nealkoholické nápoje.

Také Suko si všiml emblémů. “Zdá se, že hoši patří k jedné firmě.”

“Sdílím stejný pocit jako ty, Suko.”

“Znáš tu značku?”

Nevěděl jsem, co písmena znamenají, a tak jsem požádal o vysvětlení barmana.

“Jistě, pane. To jsou lidé z American Anilin, velkého farmaceutického koncernu. Jejich zástupci mají v našem hotelu setkání.”

“Ach, tak je to. Slyšels, Suko?”

“Jasně.”

“Říká ti něco název té firmy?”

Suko pokrčil rameny. “Já vlastně nikdy léky nepotřeboval, ale myslím, že jsem o té firmě něco zaslechl. Tahle společnost není v Anglii neznámá.”

Nadzvedl jsem nechápavě ramena.

“Proč tě to tak zajímá, Johne?”

“Nevím, co bych ti na to řekl. Jenom mě zajímá, kdo tady bydlí. Nemohu si pomoci, ale Mertens nás v tomhle luxusním zařízení neubytoval jen tak.”

Suko si zavdal ze sklenice. “Měl by ses blíže seznámit s hospodským.”

“Jak to myslíš?”

“Zeptej se ho na lidi z CIA, myslím zombie. Třeba zná ty pány.”

“Teď už tvým myšlenkovým pochodům vůbec nerozumím. Proč by měl majitel znát ty lidi?”

“Byl by to takový pokusný balónek.”

“Raději to nebudu zkoušet.”

Suko přesto zamával na barmana. Vsunul mu do ruky bankovku.

“Ano, pane. Co pro vás mohu udělat?”

“Rádi bychom věděli, s kým máme tu čest pobývat v tomto hotelu. Komu vlastně patří?”

“Soukromému majiteli, pane. Jmenuje se Bernie

F. Rushmore.”

Chystal jsem se napít. Když barman vyslovil jméno, zakuckal jsem se.

Suko byl rovněž poněkud vyvedený z míry.

“Neměl jste na mysli generála Rushmora?”

“Ne, jeho bratra.”

“Ach tak.”

Snědý barman přitom leštil pult utěrkou. “Pan Bernie F. Rushmore je současně majitelem firmy American Anilin, jestli mi rozumíte.”

“Ale jistě,” usmál se Suko. “teď už vím, proč jsme tady narazili na jeho spolupracovníky. Ale bydlí tady i běžní hosté.”

“Máte blízko k vládě?” Snědý barman si pohrával s bílým motýlkem.

“Nepřímo ano,” odpověděl Suko.

“Myslel jsem si to. Lidé, kteří se zde ubytovávají, mají povětšinou diplomatické funkce.”

“Ta děvčata v bazénu také?” zeptal jsem se.

“Dost často. Přitom se prohlašují za mladé manažerky. Jsou to úspěšné ženy, které jsou často vidět v novinách.”

“To si budeme pamatovat,” odvětil jsem. Barman se pustil do své práce.

Suko poposedl blíž, aby nemusel tak hlasitě mluvit. “Vždycky říkám, že zvědavost nemůže škodit, naopak.”

“Máš úplnou pravdu.”

“Už v tom máš jasno, Johne?”

“To je jednoduché. American Anilin a Bernie F. Rushmore. Ne generál a Mertensův představený.”

“Velmi dobře.”

“A kde zůstali naši zombiové?”

“Někde mezi tím.”

Zakroutil jsem odmítavě hlavou. “Je mi líto, Suko, ale doposud jsem nezjistil žádné spojení mezi Rushmorem, AA a zombii.”

“Zapomněl jsi na Mertense.”

“Uvažuješ stále o tom, že s námi nehraje fér?”

“Mám takový pocit. Možná nehraje přímo falešně, ale jistě má dobrý důvod k tomu, aby nás ubytoval právě tady.”

“V tom případě musí mít Mertens podezření, o kterém se nám nezmínil.”

“To je ono.”

Vyprázdnil jsem sklenici. “Pohybujeme se pořád v bludném kruhu.”

“Řekl bych, Johne, že jsme přímo v něm.”

“Jenomže nevíme, jak z něj ven.”

“Bohužel.”

Sklouzl j sem z vypolstrované stoličky. ” Omluv mne na chvíli.”

“Jdeš telefonovat?”

“Musím si odskočit. To se občas stává.”

Vešel jsem do studené haly. Můj tázavý pohled napověděl vše.

“Jestli hledáte toalety, pane, musíte se pustit schodištěm naproti dveřím do bistra.”

“Děkuji. Přesně tam jsem měl namířeno.”

Točité schodiště se širokými stupni mizelo někde dole. Zdi kryla hnědá tapeta. Několik obrázků představovalo různé pohledy na hlavní město Washington.

Melodie klavíru mě provázela až do sklepních prostor.

Také chodba k toaletám byla řešena velkoryse. Našel jsem dveře s nápisem “Gentlemen”, zatlačil do nich a prošel umývárnou se šesti umyvadly.

Dalšími dveřmi jsem se dostal k toužebně hledaným mísám.

Na druhé straně se nacházely kabinky.

Mléčné světlo vytvářelo ve vykachlíkované místnosti útulnou atmosféru.

I sem doléhaly klasické melodie.

Zaslechl jsem však šramot, který ke klavírnímu preludování rozhodně nepatřil.

Dveře jedné kabinky se rytmicky otvíraly a zavíraly, přičemž vždy lehce zavadily o zárubeň.

Pokusil jsem se nahlédnout dovnitř.

Proti mně se vypotácel muž se zakrváceným obličejem…

Bylo pro mne hádankou, jak se mohl udržet na nohou. Každopádně jej rychle opouštěly síly. Začal se

naklánět dopředu a jeho pád by byl nezadržitelný, kdyby mu nepřispěchala na pomoc moje náruč.

Pevně jsem jej zachytil.

Z obličeje na mne zíraly hrůzou rozšířené oči, z rány na hlavě vytékala krev. Když se můj pohled po chvilce stočil zpět ke kabince, objevil tam zářezy a rýhy, které ve dřevě zanechal těžký předmět.

“Prosím!” těžce oddychoval muž, “prosím, už ne… už ne…” Zachroptěl a zmlkl.

Odtáhl jsem jej do prostorné umývárny s velkými zrcadly, kde jsem jej posadil na židli. Dal jsem mu napít vody a omyl mu obličej.

Pod mými doteky sebou několikrát trhl. Nebyl hotelovým hostem. Patřil k personálu a jeho oblečení napovídalo, že se stará o úklid. Měl oblečenou zelenou kombinézu s názvem hotelu na prsou.

“Vodu, prosím…”

Zhluboka se napil, zvedl hlavu a podíval se na

mě. “Tys to nebyl.”

“To je pravda. Ale kdo tedy?”

Chtěl se rozhlédnout, ale bál se, jako by útočník

číhal někde blízko.

“Nebojte se,” uklidnil jsem ho. “Už tady nikdo není.”

“Jen aby…”

“Jak se to stalo?”

Muž byl ještě mladý, ale mírně obtloustlý. Ruce mu nepokojně klouzaly po kulatém bříšku, když mi líčil, co se mu přihodilo. “Uklízel jsem tady a už jsem končil, když jsem uslyšel někoho jít.”

“Míníte kroky?”

“Ano, byly takové šouravé a přerývané. Jedním slovem strašidelné.”

“A dál?”

“Otočil jsem se. Rychle, rozumíte.”

“Jistě.”

“Vtom jsem jej uviděl. Byl to muž. Stál toporně jako panák a v ruce držel ocelovou trubku. Zvedl ji a udeřil. Sám nevím, jak jsem se dostal do kabinky. Ještě jsem stačil zastrčit petlici, když se vrhl na dveře tak, že mi strachem úplně zeslábly nohy. Myslel jsem, že udeřila moje poslední hodinka. Ale dveře vydržely a on ztratil chuť je dobývat. Za nějakou chvíli prostě zmizel.”

“Odkud přišel?”

“To ne vím.”

“Kam šel?”

“Pryč.”

“To si umím představit. Slyšel jste ještě něco?

Třeba kterým směrem odešel.”

“Zůstal asi někde dole.”

“Jaké místnosti jsou tady dole?”

Přemítal a neklidně se vrtěl. Chtěl se dotknout rány na hlavě, kde mu vytékající krev slepila chomáč vlasů. Držel jsem jej však pevně za ruku.

“Ne, prosím.”

“Kotelna,” zašeptal. “Ano, dole už je jen kotelna.”

“A co držel v ruce? Trubku?”

“Myslím, že trubku.”

V hlavě se mi vyrojilo několik nápadů. Když člověk, nebo třeba zombie přijde ze sklepa, je pravděpodobné, že se tam zase vrátí.

Chtěl jsem se o tom přesvědčit.

“Přinesu vám obvazy,” vysvětloval jsem zraněnému. “Je v hotelu lékař?”

“Ano, ale půjdu tam sám. Znám doktora.

Nemusíte…”

“Dobrá, na vaši odpovědnost.”

“Jistě, pane. A dejte tomu lumpovi do těla.”

“Pokusím se o to.” S těmito slovy jsem opustil umývárnu. V chodbě jsem potkal ženu. Vyšla z dámské toalety. Měla na sobě žluté minišaty s balonovou bundou a účesem Marylin Monroe. Rudě namalovaná ústa dokreslovala její image.

Počkal jsem, až se přehnala kolem jako divoká voda a zmizela nahoře.

Dveře vedoucí do kotelny se odlišovaly materiálem i barvou. Byly ze žáruvzdorného kovu s tmavošedým nátěrem. Mimoto se nacházely poměrně daleko od toalet až na samém konci chodby.

Zprvu jsem si pohrával s myšlenkou zavolat Suka, ale potom jsem otevřel dveře.

Musel jsem vynaložit hodně síly, abych je zatlačil dovnitř. Překročil jsem práh a ocitnul se na betonové podestě, z níž vedly tři schůdky do vlastní místnosti vyplněné kotli a kdoví čím ještě.

Pojmenování kotelna mi připadlo dosti málo výstižné. Měl jsem dojem, že se nacházím v energetické centrále.

Protože nepatřím mezi technické typy, o stroje jsem se příliš nezajímal. Kromě toho ne všechny byly v provozu. Ostatní pracovaly tiše.

Neviděl jsem žádnou obsluhu. Kromě toho zde

svítilo jenom nouzové osvětlení, jehož slabé světlo nedosáhlo do všech koutů místnosti.

Po vstupu do místnosti jsem se opřel o zeď a nadechoval nosem vzduch v očekávání, že mi napoví přítomnost zombieho.

Ale ve vzduchu byl jen všudypřítomný pach oleje, mazadel a jiných výparů. Ani stopa po ztuchlině nebo rozkládajícím se mase, zápachu typickém pro oživlou mrtvolu.

Měl jsem v tomto směru dostatek zkušeností z podobných případů, ale tady nic nezapáchalo.

Možná zombie, jestliže tu skutečně nějaký byl, opustil hotel, nebo se schoval v jiné místnosti. Nechtěl jsem dlouho čekat, a tak jsem se rozhodl, že jej k sobě přilákám.

Postoupil jsem dál do místnosti a přitom rozsvítil malou kapesní svítilnu. Její světlo však nemohlo nahradit pořádnou halogenovou lampu.

Paprsek se sunul po podlaze přes kovově lesklé agregáty až ke stropu, kde vyloupnul ze tmy potrubní systém, který v jednom místě mizel v otvoru neznámo kam. Nebylo tam dost místa, které by sloužilo jako úkryt.

Pomalu a obezřetně jsem se sunul dál. Stroje nestály těsně u sebe, takže mezi nimi byly uličky, kterými se mohlo projít. Paprsek světla se dál pokoušel vyrvat ze tmy další předměty.

Hladká kamenná podlaha byla lehce pokryta prachem, ale nikde ani stopa po zombiem.

Copak se ženu za fantomem?

Myslel jsem si to do okamžiku, kdy nade mnou

něco cinklo. Okamžitě jsem se zastavil a současně namířil svítilnu vzhůru. Světelný kužel narazil na obličej. Patřil osobě, která musela ležet na stroji a koukat přes okraj. Trubku měla stále u sebe. Zdála se zatraceně dlouhá. A byla ještě delší, když s ní dotyčný zaútočil…

Vůně parfému ovanula Sukův nos jako svěží letní větřík. Inspektorovi nezbylo nic jiného, než se na stoličce otočit doprava. Hleděla na něj dvě usmívající se mandlová kukadla. K obličeji patřila jemná pleť a rámovaly jej husté černé vlasy. Bílé šaty obepínaly nádherně štíhlou postavu.

Shao, problesklo Sukoví hlavou.

Nemohl se ubránit lehkému ruměnci. Obličej na chvilku zmizel z jeho zorného pole. Místo toho uslyšel hlásek provázený lehkým smíchem.

Ne, to nebyla Shao. Ta by se sice také smála, ale

říkala by něco jiného.

“Polekala jsem vás, pane?”

“Ano, ale v tom dobrém slova smyslu.” Suko si odkašlal. “Nepočítal jsem s vaším příchodem, víte? Byl jsem myšlenkami někde jinde.”

Postavila se vedle něj zříkajíc se služeb stoličky. Její prsty spočinuly na nálevním pultu. Měla dlouhé, pestře nalakované nehty. “Promiňte, nevěděla jsem.

Hosté, kteří se posadí u pultu, se běžně nerozptylují svými myšlenkami. Sedí a pozorují dění kolem sebe.”

“To je pravda,” souhlasil rychle Suko. Typoval tuto ženu na Eurosiatku. V jejích žilách kolovala krev rodičů, z nichž jeden musel být běloch. Nebo běloška.

Objevil se barman a vysekl ženě poklonu. “Co vám smím nabídnout, Li Mai?”

“Jako obvykle, Charlesi.”

“S radostí.”

“Nedáte si něco?” zeptala se Li Mai.

“Už jsem dopil,” vysvětloval Suko.

“Všeho moc škodí.”

“Můžete to zkusit s nealkoholickým nápojem.”

Suko se zasmál. “Přemluvila jste mě. Vezmu si rajčatovou šťávu.”

Charles naslouchal a přikývl. “Hned to bude, pane.”

Li Mai vytáhla z cigaretového pouzdra voňavou dutinku s bílým filtrem a nechala Suka, aby jí připálil.

“Nechci být zvědavá, ale když vás tak pozoruji, těžko mohu uvěřit, že jste zde kvůli odpočinku.”

“Tak půl na půl.”

“Takže i pracovně.”

“Dá se to tak nazvat.”

“Má to spojitost a American Anilin?”

“Ne.”

“To mě těší. Téměř každý mužský host je nějak spojený s touto firmou.”

“A vy?” zeptal se Suko.

Li Mai usrkla ze sklenice a lehce zvedla ramena.

“Já jsem zde vlastně také pracovně. Znáte pana

Rushmora?”

“Jistě.”

“Jsem jeho osobní sekretářka.”

“Ach, to jsem nevěděl.”

“Jste tu zřejmě cizí, pane.”

“Říkejte mi Suko.”

“Výborně. Pocházíte z Číny?”

“Správně. A vy?”

“Vlastně také. Ale můj otec byl Holanďan. Takže jsem Eurasiatka.”

“Ovšem velmi půvabná.”

“Děkuji. Jste velmi šarmantní.”

“Jste spokojená u Bernieho F. Rushmora?”

“Dá se to tak říci. Je to vynikající šéf a nechává

mě pracovat samostatně.”

“Například právě teď?”

Li Mai oklepla popel a protáhla se dozadu. “Ano i ne. Jsem tady kvůli práci.”

“O co se jedná?”

“Máme zde takové menší jednání. Někteří spolupracovníci dostanou nové směrnice. Připravujeme na trh nový jedinečný výrobek. Něco jako bombu.”

“Smím se zeptat, o jaký výrobek se jedná?”

“Ne, to je tajné. Teprve dnes jej obdrží naši pracovníci.”

“Nový lék?”

Li Mai se usmála a přitom položila Sukovi ruku na rameno. “Můžete se ptát, na co chcete, ale já vám k tomu nepodám žádnou informaci, Suko.”

“Tak to bude lepší.”

Suko i Li Mai se otočili, když za sebou zaslechli čísi hlas. Za nimi stál menší člověk v tmavém obleku. Na nose mu seděly tmavé brýle s velkými skly, které téměř zakrývaly obličej. Sukovi stačil nepatrný okamžik k tomu, aby poznal, že toho chlapa nemůže vystát. Jeho hlas, celkový vzhled a typ mu byly krajně nesympatické.

Li Mai se ujala rozhovoru. “Promiň, Bernie, ale neviděla jsem tě.”

“Nyní jsem zde. A právě včas.” Ani se na ni nepodíval a věnoval pozornost Sukovi. “Nezdá se vám, že se příliš vyptáváte, pane?”

“Ne.” Suko se suše usmál. “Jenom jsme si s vaší sekretářkou povídali. Protože jsem zde cizí, tak jsem se chtěl něco dozvědět o zdejším prostředí. Nic víc.”

“Také o obchodních záležitostech?”

“Bernie, prosím tě. S tím jsem počítala. Pan Suko se na nic podobného neptal.”

“Dobrá, promluvíme si o tom později.” Povytáhl rukáv a podíval se na brilianty posázené hodinky. “Je čas, abych se přivítal s ostatními v konferenčním sále. A ještě něco, pane Suko. Zdejší hotel patří mně.”

“Bez starosti, pane Rushmore, už jsem zaplatil

účet.”

Bernie F. Rushmore odešel, aniž cokoliv dalšího řekl. Suko hleděl za ním. Poznenáhlu se také rozpomněl na svého přítele. John už byl zatraceně dlouhou dobu pryč a jistě ne bez příčiny.

Suko se zvedal, aby se po něm podíval, ale nedošlo k tomu, protože jej oslovil barman. “Panu

Rushmorovi jste nepadl do oka.”

“Já vím, jenom mi zatím nedošlo proč.”

“Je velmi žárlivý na svůj majetek. Živý i neživý.

Tento hotel skutečně patří jemu,”

“Určitě má také velký vliv.”

Charles s úsměvem přikývl. “A jaký, pane. Nedá se dost dobře popsat. Mimo jiné má vynikající vztahy s jistými vládními kruhy.”

“A s CIA?”

“Také.”

“A co takhle v Pentagonu?” střelil Suko nazdařbůh.

“Správně.” Charles se předklonil a šeptem, jako by sděloval velké tajemství, se zeptal. “Znáte generála Garry Rushmora?”

“Ne.”

“To je jeho bratr.”

“To hodně napovídá.”

“Ano. American Anilin pracuje také na vládních zakázkách. Připravují určité výrobky, které jsou důležité z hlediska obrany země.”

“Chemické nebo biologické zbraně?”

“To nevím, pane.”

Suko se ušklíbl. “Určitě to ani nechcete vědět.”

Charles se odvrátil a dal najevo, že už řekl víc než dost. Suko vyprázdnil sklenici, položil na pult peníze a sklouzl ze stoličky. Chtěl se konečně porozhlédnout po Johnovi.

Zahrada se vyprázdnila. Také u bazénu bylo pusto. Všichni odešli do konferenčního sálu, kde měl být představen nový výrobek.

V Sukovi se probudila zvědavost. Dělali tu s tou konferencí velké tajemství.

Rád by se dozvěděl, o co se jedná. Ale jak se dostat do místnosti?

Při nejlepší vůli si nemohl vzpomenout, jestli dveře zamkli, či nikoliv.

V hale zůstal nerozhodně stát. Recepční se na

něj hned obrátila. “Hledáte něco, pane?”

“Nezahlédla jste pana Sinclaira?”

“Ovšem. Šel k toaletám.”

“A dosud se nevrátil?”

“Od té doby jsem jej neviděla,” vysvětlovala

přátelsky.

“Děkuji.”

Suko začal tušit něco nedobrého. Musel tam zajít, přičemž se snažil našlapovat co nejtišeji, když scházel po schodišti dolů.

V umývárně nebyl nikdo, až na toaletách objevil dva muže z American Anilin.

Stáli před mušlemi a nebrali Suka na vědomí. Inspektor nahlédl i do kabinek. Všechny byly prázdné. Potom se vrátil zpět do předsíně. Umývadla byla ze světlého mramoru a podlaha nebyla o mnoho tmavší. Proto Sukoví ihned padly do očí tmavé skvrny. Nejvíce jich bylo vedle malé stoličky.

Suko se sehnul.

Byla to nad veškerou pochybnost krev.

Další stopy objevil na kovové noze stoličky. Potom na něj dopadl stín dvou mužů, kteří vstoupil do umývárny. Chtěl se vzpřímit, když se v jeho hlavě rozsvítilo, jako by tam explodovala bomba. Úder byl

tak silný, že jej odhodil pod umývadla. Jeho zorné pole zahalila mlha.

Ruce jej zvedly a postavily na nohy, které však zcela vypověděly službu.

Další rána jej zasáhla na úrovni pasu. Suko měl vytrénované břišní svaly, což cítil i útočník.

“Zatraceně, ten má tvrdou náturu.”

“Tak to uděláme jinak,” ozval se jeho kumpán.

Suko ještě stačil postřehnout stíny, které na něj padaly shora. “Kdo je zvědavý, musí trpět,” zaslechl jednoho z těch chlapů a potom upadl do milosrdného bezvědomí.

Teple barevně tónované dřevo dodávalo konferenční místnosti reprezentativní vzhled. Stůl tvořil jeden velký ovál. Uprostřed něj stála mísa naplněná květinami. Židle připomínaly spíše malá křesílka a předsedající seděl na užším konci oválu.

Také strop byl obložen dřevem se zabudovanými osvětlovacími tělesy.

Před každým účastníkem stála sklenice s nealkoholickým nápojem, ale žádný se jí zatím nedotkl. Všichni čekali, až šéf promluví.

Bernie F. Rushmore ani teď nesundal své tmavé brýle. Seděl s rukama položenýma na desce stolu a každý z přítomných cítil, že jej pozoruje, ačkoliv mu

nikdo neviděl na oči.

Vedle něj seděla Li Mai. Aby mohla lépe zapisovat, měla blok uchycený do svorky a položený na kolenou.

Když nastala taková situace, každý věděl, že brzy začne přednáška. Rushmore je nezklamal.

Mluvil jako automat, vypočítal úspěchy i neúspěchy a potom přešel k vlastnímu tématu. Představení zvlášť zajímavého preparátu.

“Je jediný na světě!” vysvětloval. “Testovali jsme jej a dosáhli skvělých výsledků. Můžeme jej prodávat, protože v CIA i Pentagonu o něj projevili velký zájem a jsou ochotni přistoupit na naši cenu. Před každým z vás, pánové, leží malá černá dózická. Chtěl bych vás požádat, abyste ji otevřeli.”

Kdo pracoval u American Anilin v odpovědné funkci, dostával sice dobrý plat, ale musel projevovat náležitou loajalitu k firmě. Každý manažer musel bezvýhradně plnit příkazy majitele. A tak tomu bylo i v této chvíli. Jako poslušní školáci se vedoucí pracovníci natáhli pro své dárky a otevřeli víčka.

Bernie F. Rushmore a Li Mai je přitom pozorovali. Na ústech muže ležel mrazivý úsměv a Li Mai hleděla upřeně do svého bloku. Nevěděla přesně, co její šéf zamýšlí, nicméně bylo jasné, že se jedná o něco mimořádného.

Zatím každý z přítomných otevřel dózičku. Četné páry očí hleděly na její obsah, který nebyl větší než hrášek ležící na chomáčku vaty. Byla to tabletka. Obyčejná bílá pilulka, nic víc.

“Jak vidím, otevřeli jste své dózičky,” ozval se

opět Bernie F. Rushmore. “To je skvělé, výborné. A nyní vidíte, co se tam nachází. Je to lék, pilulka, řeklo by se. Ale jaký! Je to revoluce v této oblasti, něco výjimečného. A tato výjimečná věc vznikla v American Anilin. Nikdo z vás se na tom nepodílel, nikdo z vás o tom nevěděl. Vše bylo přísně tajné. Ale ne natolik tajné, abychom lék nevyzkoušeli a nedosáhli skvělých výsledků.”

Udělal dramatickou pauzu a přelétl zrakem obličeje, které s napětím hltaly každé jeho slovo. Nikdo se neodvážil položit jakoukoliv otázku. Bernie

F. Rushmore nesnášel, když jej někdo přerušoval a všichni přítomní to věděli. Jestliže chtěl slyšet dotazy, dal to posluchačům včas vědět.

“Jak bylo řečeno, preparát jsme vyzkoušeli a zjistili, že je dobrý. To ale neznamená, že ho budeme vyrábět sériově. Každý z vás jej může nyní s důvěrou užít. K jeho výrobě nám posloužily staré recepty, které byste u nás těžko hledali. Ale v Latinské Americe existují lidé, kteří dostali darem jisté znalosti a dokonale jich využili. Já jsem jenom jejich výsledky dále zdokonalil a nyní máte tento výrobek před sebou. A teď prosím vaše dotazy.”

Jeden snědý muž zvedl ruku. “Má to něco společného s drogami, např. crackem?”

“Ne.”

“Co je to tedy?” dotazoval se vedoucí sekce pro Evropu.

“To je moje tajemství.”

“Není to nebezpečné?” zeptal se třetí.

“Toto je poslední otázka, na kterou jsem ochoten

dát odpověď,” zdůraznil Bernie F. “A dobře mě poslouchejte. Nebudu nic opakovat. Po celá tisíciletí snili lidé o tom, jak překonat smrt. Mně se to podařilo. Musíte ji zničit její vlastní zbraní. To je vše, pánové.”

Především poslední šéfova věta je zaskočila. Hleděli jeden na druhého. Bylo vidět, že usilovně přemýšlejí. Ale byli poslušní jeho příkazů. Všichni mlčeli, nebylo dalších dotazů.

Li Mai se rovněž ani nepohnula. I ona přemýšlela o slovech svého nadřízeného. Dobře že nikdo neviděl, jak jí přejíždí mráz po zádech.

Dostávala strach z toho, že se zde odehraje něco, co je proti zákonům přírody a co by mohlo skončit tragicky.

Jak daleko chce ten člověk zajít?

Otočila hlavu a podívala se Bernieho F. Seděl uvolněně, nohu přehozenou přes nohu. Pobaveně se smál, protože jej viditelně potěšila reakce jeho lidí.

“Váháte?” zeptal se do nastalého ticha. “Co vám vadí, pánové?”

“Můžeme…?”

“Přirozeně, pánové, proto jsme tady. Nedejte se rušit. Nepřinesl jsem nový preparát kvůli tomu, abyste si jej jenom prohlíželi. Užijte jej. Polkněte pilulku a přenesete se přes hranice, které ještě nikdo doposud nepřekonal. Prosím…”

Poslední slova zněla jako rozkaz. Bernie F. nesnášel odpor. To samozřejmě věděli i jeho vedoucí pracovníci. Všichni téměř současně sáhli pro pilulku.

Jejich šéf se rozhlížel kolem. Li Mai by se ráda zeptala na pár věcí, ale bála se, protože jej dobře

znala. Každé další pronesené slovo by jej rozčílilo.

“No tak, důvěřujte mi, pánové. Použijte naši novou revoluční pilulku. Naše firma, American Anilin, se právě nachází na cestě stát se absolutní světovou špičkou. Nenechávejte mě déle čekat.”

Jeho slovo bylo zákonem. Nikdo z přítomných už neváhal ani vteřinu. Jako roboti zvedli ruce, otevřeli ústa a spolkli malou bílou tabletku. Potom se chopili sklenic a napili se vody.

Bernie F. Rushmore byl spokojen. Spokojeně si zamnul ruce jako levantský obchodník s koberci, kterému se povedl dobrý obchod. Viděl napjaté obličeje svých spolupracovníků. Za jejich čely pracovaly mozky na plné obrátky. Každý se snažil pochopit, jak bude preparát účinkovat. Uvažovalo se, čekalo na informace, také na reakce vlastního těla, ale nic podobného se neprojevilo.

Nedělo se nic.

Bernie F. čekal pět minut. Pětkrát šedesát vteřin obletěla ručička a nikdo nepoložil otázku. Každý vypadal stísněně, potil se a otíral si obličej a krk. Přitom se pitvorně usmívali a úkradkem tázavě hleděli na Bernieho.

Když pět minut uplynulo, Rushmore spokojeně kývl a zvedl se z křesla. “Ano,” řekl, usmívaje se.

“Máte to za sebou, pánové. Jsem rád, že jste našemu preparátu projevili tak velkou důvěru. Chci se vás zeptat, zda jste už pocítili jeho účinky.”

“Ne,” odpověděli rychle sborem.

“Tak to má být.” Bernie F. se otočil k Li Mai.

“Pojďte, prosím, se mnou.” Když nebyli sami, vykali

si.

Li Mai se zvedla. Přistrčila křeslo ke stolu a

přitom se rozhlédla po místnosti. Shora mohla obhlédnout celé shromáždění. Přišlo jí těch lidí líto. I když nebyla do ničeho zasvěcena, věděla, že jsou manipulováni. Byla to špinavá práce, i když dobře placená. Ptala se sama sebe, zda by nebylo lepší s ní skončit.

Bernie F. se znovu ozval. “Teď zůstaňte ještě čtvrt hodiny sedět na místech. Všechno ostatní se vyřídí samo.”

Ani teď se neozval sebemenší náznak odporu a Bernie F. byl spokojený.

“Pojďme, Li Mai.”

Opustili konferenční místnost dveřmi v čelní stěně.

“Mohu se tě na něco zeptat, Bernie?”

“Prosím.”

“Co jsi jim dal?”

“Můžeš si dělat, co chceš, děvče, ale nemusíš všechno vědět. Existují věci, které jsou i pro osobní sekretářku tabu.” Pohladil ji po tváři a prstem přejel po bradě. “Pojď.”

Přistoupili k jednomu výklenku. Jeho zadní stěnu tvořila dvířka. Bernie F. vytáhl klíč, odemknul a rozsvítil.

Li Mai se překvapeně rozhlédla.

“Co je to?”

“Tajná komnata. Přesněji malá výzkumná laboratoř.” Rozesmál se. Potom roztáhl závěs, za kterým bylo zrcadlo umožňující z této strany pohled

do konferenčního sálu. Vedle zrcadla visela na zdi malá šedá skříňka. Připomínala spíše malý počítač.

“Podívej se, jak poslušně sedí.”

Li Mai přikývla. Přitom si nevšímala svého šéfa, který se sklonil nad skříňkou a zmáčkl tlačítko.

Reakce na tento čin se projevila v místnosti před nimi. Z četných trysek pod stropem začala proudit šedá až mléčná mlha a padala na lidi v sále.

Li Mai se rychle obrátila. “Co to je?” zeptala se.

“Plyn,” odpověděl tvrdě Bernie F.

“Plyn?” kývla nechápavě hlavou. “Je…?”

“Ano, je smrtelný.”

Li Mai měla pocit, jako by dostala ránu do hlavy. Zírala na Rushmora, který se stále chladně a nafoukaně smál.

“Jenom se pozorně dívej. Prohlédni si lidi, které jsem vybral pro svůj pokus. Brzy to budou mít za sebou…”

Plyn účinkoval hrozně rychle. Všichni v sále byli zaskočeni. Nadechovali jej a zároveň ještě zkoušeli uniknout.

Bylo již pozdě.

Některým z nich se podařilo postavit na nohy, ale to bylo vše. Přepadali dopředu a hroutili se na konferenční stůl. Přitom převrhávali sklenice a nakonec zůstali nehybně ležet.

Za třicet vteřin bylo po všem.

“Oni… oni jsou mrtví?” zeptala se Li Mai chvějícím se hlasem, který jí samotné připadal cizí a vzdálený.

“Jistě.”

“Bernie, ty jsi vrah!”

Rushmore se zachechtal. “Mysli na moje poslední slova, děvče. Stále na ně mysli…” Položil jí ruku na záda a vystrčil z výklenku. “A ještě něco ti chci říci. Pokud nebudeš mlčet o tom, cos viděla, skončíš jako oni. Možná ještě hůř…”

9

Častokrát jsou s menším protivníkem větší

těžkosti než s domněle větším sokem.

Stál jsem už proti smečkám zombiů i vlkodlaků. Utkal jsem se s nejrůznějšími příšerami a zvítězil nad nimi. Teď jsem se dostal do opravdových potíží.

To jsem zjistil, když jsem se pokoušel uskočit stranou před padající trubkou.

Úder mířil na mou hlavu. Protože jsem uhnul, trubka minula svůj cíl a zasáhla rameno. Bolest mi vehnala do očí slzy. Narazil jsem zády na jeden z agregátů a zaslechl tlumený pád, který signalizoval, že zombie je rovněž dole.

Pomalu se zvedl. Jako robot. Tu zatracenou trubku držel stále v ruce.

Poznal jsem ho i přes špatné osvětlení. Byl to jeden z oživlých agentů CIA. Mertens mi toho chlápka podrobně popsal.

Nemrtvý měl vlasy jako plsť. Jeho obličej byla jedna těstovitá skvrna. Nemohl jsem rozeznat oči, nos, ústa či uši. Všechno u něj bylo jiné.

Vlekl se za mnou. Při každém kroku se mu nohy šouravě smekaly po betonu. Ruce se pohybovaly vedle těla jako dvě kyvadla. Svou zbraní tloukl do strojů.

Pravá ruka mě nechtěla poslouchat. Zombie se zeširoka rozpřáhl.

Přikrčil jsem se.

Trubka proletěla nad hlavou a uhodila do

hranatého obložení hořáku.

Vyřítil jsem se na něj v okamžiku, kdy opět zvedal ruku k novému úderu. Rukama bych mnoho nesvedl, ale nohama ano. Suko mne naučil několik chvatů karate. Kopanec jej zasáhl ve výši prsou. Zombie odletěl dozadu. Když dopadl na záda, uslyšel jsem nějaké prasknutí. To mu nebránilo v tom, aby se převalil na stranu a znovu postavil na nohy.

Druhé kopnutí jej vrátilo zpět. Tentokrát se dokonce převalil. Trubka přitom bouchla o zem.

Podařilo se mi vytáhnout berettu. Připadala mi dost těžká.

Uchopil jsem pistoli pevně oběma rukama a vystřelil. Trefil jsem do černého. V tomto případě přímo do čela oživlé mrtvoly. Užasle na mě zíral a potom odešel tam, odkud přišel. Zpět do říše mrtvých. Ruce mi poklesly.

Schoval jsem berettu. Zastrčil jsem ji za opasek, abych ji mohl v případě potřeby lehce vytáhnout. Musel jsem počítat s přítomností ostatních zombiů.

Opřel jsem se zády o zeď. Z ramene mi vystřelovala bolest až ke konečkům prstů.

Opatrně jsem pohnul rukou a zkoušel, jestli není zlomená. Měl jsem štěstí. Všechno bylo v pořádku. Možná si už tělo zvyklo na podobné situace. Mohl jsem rukou hýbat, i když jsem bolestí zatínal zuby.

Suko i já jsme v tomto zatraceném hotelu byli na správné adrese. A vypadalo to, že Karl Mertens to věděl také.

Jinak by nás sem neposlal.

Suko si jistě dělal o mě starosti a pravděpodobně

se už vydal hledat mě. Opustil jsem místnost tak rychle, jak to šlo, aniž bych věnoval jediný pohled oživlé mrtvole. Pro ni její nemrtvá existence skončila stejně jako moc černé magie.

Zlikvidoval jsem sice jednoho nemrtvého, ale k samotné podstatě problému jsem se o mnoho nepřiblížil. Stejně jako předtím jsem nevěděl, kolik zombiů se potuluje nablízku, ani jak přijímají rozkazy. Ale především, kdo je jejich vůdcem. Nemohl jsem uvěřit tomu, že by jednali z vlastního popudu. Nemrtvoly jsou tupá nemyslící stvoření, plně ovládaná pouze svými strašnými instinkty.

Toalety byly prázdné stejně jako umývárna. Také zraněný zmizel. Pro něj by bylo lépe, kdyby ulehl do postele.

Připadalo mi, že se hotel změnil. Především atmosféra byla jiná. Také v hale, kde k nám předtím byli tak přívětiví.

Zamířil jsem za Sukem ven k baru.

Barman neměl mnoho práce. Z dlouhé chvíle zastrkoval slámky do sklenic. Slunce stále příjemně hřálo. Vzduch byl suchý. Ani list se nepohnul. V jedněch novinách jsem se o vedrech ve Washingtonu dočetl, že jsou jako bič, který šlehne každého příchozího. Pisatel nepřeháněl.

U baru se už nezdržovali žádní hosté. V bazénu plavalo několik dívek. Jejich pohyby ve studené vodě působily dojem značné zlenivělosti.

Byla obsazena jenom dvě lehátka.

Děvčata měla kousky látky zakryta pouze strategicky důležitá místa a jejich naolejovaná těla se

ve slunci leskla.

Z tenisového kurtu také nedoléhalo charakteristické plácání míčku o raketu. Barman se na mne přátelsky ušklíbl a zmizel. Servíroval vychlazené nápoje u bazénu.

Když se vrátil, našel jsem si už místečko u baru a ruce jsem umdleně složil na nálevním pultu. “Setkal jste se se svým přítelem, pane?” zeptal se.

“Ne.”

“Chtěl jít za vámi. Dělal si starosti, kde jste se tak dlouho zdržel.”

“Museli jsme se minout. Šel na toaletu?” vyptával jsem se dál.

“To opravdu nevím.”

Pokrčil jsem rameny. “Budu se muset po něm podívat.”

“Možná šel do svého pokoje. Tahle horka jsou jako náhlý příboj, pane.”

“Stává se to častěji?”

“V létě téměř pravidelně.” Rozhlédl jsem se.

“Už tady skoro nikdo není. Horko zahnalo lidi dovnitř?”

Barman se zasmál. “Práce, pane. Pánové sem dorazili, aby pracovali. Právě mají jakousi důležitou konferenci. Bernie F. Rushmore je nechal svolat.”

“V tom případě nezbývá než jít.”

“Přesně tak, pane.”

“Ale mého přítele se to netýká.”

“V tom vám nepomohu.”

Sesunul jsem se ze stoličky. “V každém případě

vám chci poděkovat za námahu.”

“Rádo se stalo.”

Položil jsem na pult o jeden dolar víc a šel. Bylo docela možné, že se Suko vrátil na pokoj a čeká na mě. Klíče jsme si vzali sebou a neodevzdali v recepci. Vyjel jsem nahoru, prošel prázdnou chodbou a zaklepal na dveře Sukova pokoje.

Ticho.

Když jsem vzal za kliku, ujistil jsem se, že dveře jsou zavřené.

Pojal jsem podezření. Něco se stalo, jinak by se Suko ohlásil. Muselo jej překvapit něco nepředvídaného. Byl jsem v hloupé situaci. Vešel jsem do svého pokoje a nevěděl, co podniknout. Suko se přece nemohl jen tak vypařit. Podle mne se musel zdržovat někde v hotelu. Možná v baru nebo konferenční místnosti. Neměl jsem nejmenšího tušení.

A zombiové?

S jedním jsem se setkal, ale neměl jsem jediného svědka. Možná i Suko narazil na některého ze zombiů.

A jakou roli hraje v tomto dramatu Bernie F. Rushmore, mocný muž v pozadí? Pořádal v hotelu nějaké zasedání. Ale bylo to skutečně jenom zasedání?

Přál jsem si s ním mluvit. Možná mu i Suko zkřížil cestu a pojal proti němu podezření.

Vytáhl jsem z lednice ovocnou šťávu, zapálil si cigaretu a přemýšlel.

Neměl jsem se čeho chytit. Dosud jsme se

pohybovali v kruhu. Neviděl jsem způsob, jakým se z

něj dostat. A v pozadí číhala hrozba zombiů.

Suko dostal pořádně zabrat, ale díky svému trénovanému tělu se rychle vzchopil. Každý druhý by si poležel ve sladkém bezvědomí pěkně dlouho. Suko celou dobu věděl, co se s ním děje. A rovněž slyšel jejich rozhovor. Měli jej vyřadit, zlikvidovat a mluvili o něm, jako by už nežil.

Nezůstali v hotelu.

Skrytou brankou opustili dočasné vězení a zamířili za hotel, kde bujela zahrada s tropickou zelení, oddělující hotel od tenisových kurtů. K nim vedla široká cesta, které se však vyhnuli. Pustili se cestičkou schovanou pod korunami stromů, které nad ní vytvořily zelenou střechu, jíž jen tu a tam probleskovaly sluneční paprsky.

Vzduch byl nedýchatelný. Kromě toho zde panovalo vlhko a dusno. Živná půda pro početný hmyz, který bzučením a bodáním dával vědět o své existenci. Oba chlapi se silně potili, protože Číňan nepatřil zrovna k muší váze.

“Můžeme ho oddělat tady.”

“Ne, ještě kousek. Tam je vodní nádrž.”

“Dobrá.”

Před nimi něco zašelestilo. Oba muži odtáhli

Suka do houštiny. Její husté větve za nimi zapadly jako opona. Chlapi se vlekli dál, až dosáhli nádrže. Suko otevřel oči.

Malý rybníček byl velmi dobře ukrytý. Na jeho poklidné hladině si hrálo slunce. Dokonce i žábám bylo příliš horko. Zdržovaly se pod hladinou.

Suko ležel na zádech. Pozoroval dění kolem sebe zpod přivřených víček. Nechtěl se vypařit, aniž by se cokoliv dozvěděl. Mimoto oba muži stáli pro něj relativné výhodně.

Na krok od něj se zastavil tmavovlasý chlapík se širokými rameny. Druhý stál vedle něj. Ramenáč vytáhl těžkou pětačtyřicítku.

Vtom Suko zaútočil.

Vymrštil obě nohy. Sevřel mužova lýtka jako v kleštích a tlačil jej doleva. Ramenáč polekaně vykřikl. Jeho překvapení bylo tak velké, že ani nestačil vystřelit. Snažil se udržet rovnováhu, ale sáhl do prázdna, protože, jak známo, voda je zrádná.

S plácnutím zmizel pod hladinou.

Suko se natáhl po druhém zabijákovi. Ten chtěl uskočit, ale nebyl dost rychlý, protože Suko stačil zachytit jeho nohavici a strhnout jej na zem. Ještě v letu zahlédl před sebou stín.

Suko už stál na nohou. Udeřil oběma rukama. Byly to údery, které mu mnohokrát předtím zachránily život.

Muž vyheknul. Zčervenal, zbledl a zůstal nehybně ležet.

Suko, který se stále necítil úplně v pořádku, popošel stranou a rozhlédl se. Přitom vytáhl svoji

berettu a mířil na rybník. Tam se hrabal z vody první postižený. Zelená voda mu sahala do pasu. Vlastně vypadal velmi legračně. Byl pokrytý řasami, které se zachytily nejen na oblečení, ale splývaly mu i z hlavy jako zelený závoj. Kalná voda mu stékala z obličeje. Přesto chtěl vystřelit, ale pohled do ústí Sukovy pistole jej varoval stejně jako Suko.

“Nedělej hlouposti,” zasupěl. “Ani tu nejmenší,

příteli.”

Chlapovi ruka s pětačtyřicítkou klesla.

Suko stál široce rozkročený. Bojoval se slabostí, kterou v něm vyvolaly předchozí prožitky. “Zahoď pistoli!”

Zabiják poslechl. Pistole zmizela v bahně tůně.

“Dobrá a teď ty.”

“Cože?”

“Dolů. Potop se!”

Zabiják na něj nechápavě hleděl. “Co mám udělat?”

Inspektor přistoupil o krok blíž. “Chceš se potopit, nebo kulku do hlavy?”

“Dobrá, člověče. Ale neraduj se, žes vyhrál. Tebe a tvého kumpána…”

“Ochlaď se a nezvaň.”

“A na jak dlouho?”

“Až budeš polykat andělíčky.”

“Do hajzlu, ty bastarde!” Zabijákovi nic jiného nezbývalo. Ponořil se a nejspíš se pokoušel najít v bahně svou zbraň.

Zabiják zmizel. Obrysy jeho těla se rozplynuly v kruzích rozvířené hladiny.

Suko byl velmi zvědav, jak si bude počínat. Popošel co nejblíže k rybníku, až kam sahala travnatá půda. Tady číhal. Nejasná postava ve vodě se převalovala, jak usilovně šátrala rukou v bahnité vodě po odhozené zbrani.

Vteřiny ubíhaly.

Suko nemohl přijít na to, zda se muž před potopením ještě jednou nadechl.

Jak dlouho může zůstat pod vodou?

Ticho narušoval jen cvrkot cikád. Vítr utichl. Střecha z listoví se klenula jako baldachýn a poskytovala přirozenou ochranu před ohnivými slunečními šípy.

Drama pokračovalo.

Zabiják bleskurychle a s výkřikem vyrazil z vody. Crčela z něj voda smíchaná s kalným blátem a řasami. Našel svou pistoli, ale střílet mu nedovolovala břečka, která mu zalila oči.

Než stačil zamířit, vykopl mu Suko pistoli z ruky.

Muž zařval a Suko uhodil.

Trefil přesně.

Dlaněmi zasáhl temeno hlavy. Útočník se okamžité zhroutil.

Byl by se utopil, kdyby jej Suko nevytáhl z vody a nesložil vedle tůně na zem. Potom se nejistým krokem vrátil zpět a opřel se zády o kmen stromu, aby nejdříve překonal vlastní slabost. Podařilo se mu poměrně lehce přemoci oba nájemné vrahy. Byli si příliš jisti sami sebou, což se jim nakonec stalo osudným.

Sukův obličej byl zalit potem. Vedro a napětí

vykonaly své.

Ty dva měl naštěstí z krku, ale nezbavil se zombiů. Ptal se v duchu, ke komu ti chlapi patřili. Podle něj k jednomu a témuž člověku.

Berniemu F. Rushmorovi!

Jenom on mohl dát vrahům takový rozkaz. Suko neznal jiné řešení. Ano, vše určitě vycházelo od Rushmora. Co měl v úmyslu? Znal snad jeho a Johnovo poslání? Došlo ke zradě?

Suko počítal se vším. V každém případě se musel co nejrychleji vrátit za Johnem Sinclairem. Předtím však zneškodní oba chlapíky, dokud jsou v bezvědomí. Želízky spoutal kotník jednoho se zápěstím druhého. Teď se cítil lépe.

Cestu zpátky našel snadno. Brzy uviděl zadní průčelí hotelu. Slunce mu nedělalo dobře, a tak se snažil vyhledat spásný stín. Našel jej v hale. Po chvíli se vzchopil a zeptal se v recepci, jestli nevědí, kde je John Sinclair.

“Pan Sinclair se po vás také sháněl,” dostalo se mu lakonické odpovědi.

“A kde ho najdu?”

“Šel nahoru.”

“Děkuji.”

Suko chtěl jít, ale zaslechl za sebou hlas recepční. “Je vám dobře, pane?” Otočil se, ušklíbl a řekl: “Ta horka, znáte to. Člověk není zvyklý. U nás v Anglii bývají léta chladná.”

“Ano, hodně hostů si stěžuje na horko.”

“Ještě otázku, prosím. Konference už začala?”

“Přirozeně.”

“Nevíte náhodou, kdy skončí? Rád bych prohodil pár slov s panem Rushmorem.”

“Zeptám se, pane.”

Suko nešel hned nahoru. Vyhledal telefon a vytočil číslo Johnova pokoje.

Když se ozval hlas mého přítele, spadl mi kámen ze srdce. Jemu, zdá se, taky.

“Člověče, Suko, kde vězíš?”

“V hotelu.”

“Dole?”

“Ano.”

“Mám za tebou přijít?”

“Jasně, hned.”

“Dobrá, už letím…”

10

Doktor Karl Mertens věděl, že ho tato akce může stát zaměstnání, ne-li život, když se nepodaří. To, co uvedl do pohybu, musel vzít jen a jen na svá bedra. Nikdo mu nekryl záda a on si to ani nepřál.

Jistá místa byla sice informována, ale oficiálně nechtěl o tom nikdo vědět. Byla to pouze Mertensova záležitost.

Agenti CIA jako oživlé mrtvoly!

Seděl za psacím stolem a svíral hlavu v dlaních. Bylo to až nepochopitelné. Naprosto bezpečně věděl o třech zombiích. Ale co se stane, jestliže se objeví celá skupina nemrtvol?

Potom by musel alarmovat armádu. Gratuloval si ke šťastnému rozhodnutí, zasvětit do celé věci kapitána Ashleyeho. Kdyby šlo do tuhého, musel by se se svými muži postarat, aby zombiové zmizeli.

Vytočil kapitánovo číslo, aby se seznámil s aktuální situací. Především chtěl zjistit, zda v Arlingtonu nedošlo k dalším nezvyklým událostem.

Spojení fungovalo bezvadně. “Ano, pane, co pro vás mohu udělat?”

“Jenom malou informaci, kapitáne. Našli jste další porušené hroby?”

“Ne.”

“Nedošlo k žádným mimořádným událostem?”

“Všude klid, pane.”

“Dobrá, mějte oči otevřené. Může dojít k tomu, že budu vás a vaše muže ještě potřebovat. Potom byste

sem museli dorazit v co nejkratší době.”

“Do Pentagonu, pane?”

“Možná.”

Ashley po chvilce dodal. “Upřímně řečeno, pane, mohly by se objevit problémy.”

“Těch vás zbavím.”

“Jak myslíte.” Rozhovor skončil.

Jakmile Mertens zavěsil, ozvalo se zaklepání a do kanceláře vstoupil jeho asistent, poručík Keel. Postavil se do pozoru. “Budete mne ještě potřebovat, pane?”

“Ne. Můžete jít.”

Keelovi se viditelně ulevilo. “Děkuji vám, pane.

Moje snoubenka bude mít radost.”

“Ano, přirozeně. Kdy se chcete brát?”

“Ještě v tomto roce, pane.”

“Výborně, hodně štěstí.”

“Děkuji.” Keel zasalutoval, popřál dobrou noc a opustil místnost.

Dr. Mertens si přitiskl pěsti na spánky a lehce si je masíroval. V Pentagonu se pracovalo pořád. Některá oddělení byla obsazena čtyřiadvacet hodin denně.

Služby se nepřetržitě střídaly zejména v zajištěných prostorách v podzemních krytech.

Mertens vytáhl ze zásuvky osvěžující ubrousek a otíral si čelo a tváře. Přemítal, zda má zavolat Sinclairovi nebo Sukovi. Zatím se mu neohlásili. Pravděpodobně také sledují falešnou stopu. Na to teď Mertens nechtěl myslet. Ti tři oživlí agenti CIA se

nacházeli v prvotřídním hotelu. Mohla to být náhoda. Příliš tomu však nevěřil, neboť kde jinde než přímo v jámě lvové mohl přítel nejúčinněji udeřit?

Protože Keel nechal při odchodu pootevřené dveře, zaslechl Mertens těžké kroky muže, který směřoval k jeho kanceláři a o něco později stanul před ním.

Byl to generál Rushmore!

Významně se usmíval. Mertens jeho smích nesnášel, stejně jako aroganci toho chlapa a touhu po moci, kterou dával příliš zřetelně najevo.

“Můžete sedět,” řekl Rushmore a uvelebil se v pohodlném křesle.

“Váš bratr už odešel?”

“Ano.” Rushmore v tomto tématu nehodlal pokračovat. Sundal si brýle a začal čistit skla. “Už jste něco zjistil, Karle?”

“Ne.”

Generál si unaveně třel čelo. “Ale měl byste, Karle. Bylo by to pro vás lepší.”

“Já vím.”

Rushmore si nasadil brýle. “Očekává se úspěch. Znovu jsem volal nahoru. Dali mi to velmi jasně na srozuměnou.”

“Mohu vám jen sdělit, Garry, že mám věci pevně v rukou.”

Generál se opět usmál. “Když vidím, jak sedíte za psacím stolem, nemohu tomu uvěřit.”

“Ale je to pravda.” Mertens znovu nabyl ztracené jistoty. “Vzpomeňte si na pavouka. Sedí ve své pavučině a čeká, co se mu do ní chytí. A potom

udeří.”

“Cítíte se jako pavouk?”

“Ano, Garry.”

“Kde jste udělal chybu, Karle?”

Mertens se zhluboka nadechl. “Garry, existují určité skutečnosti, které si zatím nechám pro sebe.”

“To se mi nezdá dobré.”

“A proč ne?”

“Dostali jsme tu práci. Musíme zastavit invazi.” Mertens rychle reagoval. “Mluvíte o invazi,

Garry? Co tím myslíte?”

Generál pokračoval. “Věříte tomu, že to skončí u

těch tří?”

“Nevím.”

“Každopádně počítám i s dalšími. A to mi už

připadá jako invaze.”

Mertens uvažoval. Generálovo chování jej zaráželo. Neřekl mu více, než věděli oba dva, ale přitom měl pocit, že generál ví víc.

“Na co myslíte, Karle?”

“Na vaše slova. Užíváte termín invaze.” “A na tom trvám.”

Mertens se předklonil. Důrazně vyslovoval každé slovo. “Vy víte víc, Garry?”

“Vlastně ne. Nebo ještě ne.”

“Nerozumím vám.”

Generál Rushmore natáhl nohy před sebe. “To je tak, Karle. My dva si nemusíme nic namlouvat. Zastáváme v Pentagonu relativné vysoké místo. Vy máte patrně ještě větší moc než já, protože máte kontakty na jednotlivé tajné služby. Ale uspokojuje

vás to?”

Dr. Mertens zavrtěl lehce hlavou. “Co tím chcete

říci?”

“Jde o moc, Karle. Stačí vám moc, které jste tady dosáhl?”

“Ano.”

“To říkáte jen tak. Existují přece lidé, kteří sedí nad vámi a tahají za nitky.”

“To tak bývá.”

Tentokrát přikývl generál. “Máte pravdu. Bývá to proto, že nikdo nepřemýšlí o tom, jak změnit určité věci.”

“Ach tak. A vy je chcete změnit?”

“Budu k vám upřímný, Karle. Chci na tom něco změnit. Jsem pevně rozhodnut to udělat.”

“Jak vysoko se chcete vyšplhat?”

“Vůbec ne vysoko.”

“A změní se tím něco?”

“Ovšem.” Přikývl. “Jenom se musí použít jiné metody. Netradiční, rozumíte mi?”

“Samozřejmě. Jenom nevím, co si pod těmi metodami představujete, Garry.”

“To bych vám rád vysvětlil.”

“Nenapínejte mě.”

Rushmore se zasmál. “To jsem si mohl myslet.” Odmlčel se a hleděl na svoje boty. “Ostatně, Karle, něco už jste mohl něco pochytit z mého vysvětlení.”

“Bohužel.”

“Nu, ano. Jistě je vám jasné, že jsem nepřišel jen na kus řeči. Jsem zde, protože vám chci něco navrhnout. Jste-li chytrý, tak vás můj návrh určitě

zaujme. Pokud ne…” Pokrčil rameny. “Každý svého štěstí strůjcem.”

“To zní jako vydírání.”

“Ne, ne. Spíše jako dobře míněná rada.” Rushmore zvedl hlavu.

“Jak chcete.”

“Dobrá.” Generál se zvrátil do křesla. “Začnu trochu zeširoka. Znáte mého bratra?”

“Ano.”

“Nechováte k němu zvláštní náklonost.”

“Hrají snad osobní pocity nějakou roli?”

“V tomto případě možná ano. Můj bratr hraje v této hře důležitou roli. Nejdůležitější.” Generál vstal a začal přecházet po místnosti. “Víte, Karle, můj bratr Bernie F. Rushmore patří k lidem, kteří jsou opravdu mocní. Za ním stojí American Anilin. Dá se říci, že je vlastníkem toho koncernu. Podniká ve velkém, rozšiřuje firmu, ale ten největší úspěch zatím chybí.”

“Čeho už dosáhl váš bratr?”

Rushmore stál u okna zády k Mertensovi. Při odpovědi pokyvoval hlavou jakoby do taktu. “Vypadá to, že je opravdu mocný.”

“Tomu nerozumím.”

Rushmore se otočil a vrátil se do křesla. “Jeho moc vzrostla natolik, že může být mocnější než prezident.”

Tato slova Mertense poněkud překvapila.

“Nezmýlil jste se, Garry? Mocnější než prezident?”

“Ano, to jsem měl na mysli.”

“Nechce být on osobně prezidentem? Vymyslil už plán, jak toho dosáhnout?”

“Ne. Jste úplné vedle. To ještě není všechno.”

“Pak tedy nevím.”

Garry Rushmore se ušklíbl. “Projevujete bohužel málo fantazie, Karle. Škoda.”

“Držím se faktů.”

“To byste měl. Ale znovu opakuji, že může být mocnější než prezident. Můj bratr na tom plánu pracoval řadu let a dosáhl konečně úspěchu.”

“Pojďte už konečně k věci, prosím.”

“Už to bude. Nehovořil jsem předtím o armádě zombiů?”

“To ano.”

“Nelhal jsem. Ta skupina už vznikla.”

Doktor Mertens zmlkl. To, co slyšel, nešlo jen tak strávit.

Generál se smál na celé kolo, když viděl, jak jeho protějšek vytahuje kapesník a otírá si zpocené čelo.

“Jste nervózní, Karle?”

“Vůbec ne. Jenom trochu překvapený, že máte lepší informace než já.”

“Ano, ale vraťme se zpátky k našemu rozhovoru o moci. Je dobré, když máte moc i znalosti, jak ji využít. Ale nechci se odchýlit od tématu. Tři oživlí agenti CIA byli do jisté míry zkouškou. Klaplo to výborně. Přesně jak jsme si to s bratrem představovali.”

“Lituji, Garry, ale zahráváte si s ohněm.”

Generál pohlédl udiveně na Mertense. “A jak si zahrávám! Otevřel jsem svému bratrovi bránu, aby sem mohl vniknout se svými věrnými. Myslím, že jsem se už vyjádřil dost jasně.”

Mertens ztuhl.

Jeho obličej zešedivěl a změnil se v masku.

“Ještě jednou od začátku, generále. Vy jste se musel zbláznit. Pustil jste bratra a jeho spolupracovníky…”

Rushmore zakroutil hlavou. “Ne spolupracovníky, Karle. Špatně jste mi rozuměl. Zombie, oživlé mrtvoly. Ještě dnes s nimi obsadí větší část Pentagonu…”

Doktor Karl Mertens už ve svém životě slyšel mnohé a hodně toho musel překousnout. Tyto poslední věty však pro něj byly příliš. Zíral na Rushmora, jemuž na rtech opět pohrával arogantní úsměv. To jej rozčilovalo.

“Co říkáte, Karle?”

“Nic neříkám.”

“Jste překvapený?”

“Nemohu tomu prostě uvěřit.”

“Ale je to tak. Já a můj bratr jsme na tomto plánu usilovně pracovali. Stál nás nejcennější roky života, ale teď je dokonalý. Nic nám nezabrání v jeho naplnění. Využiji veškerý vliv, který mám, aby připravil pro zombie cestu do Pentagonu. V příštích hodinách převezmou zde bratři Rushmorové moc do svých rukou a budou ve skutečnosti stejně mocní jako prezident, čímž se dostáváme na začátek našeho rozhovoru.”

Mertens ztěžka dýchal. Uvolnil uzel kravaty a rozepnul si knoflíček u košile.

“Nechcete se něčeho napít, Karle?”

“Ne, děkuji.”

“Na vašem místě bych reagoval stejně. S pravdou se těžko smiřujeme.”

“Je to pravda?” zeptal se nevěřícně Mertens.

“Úplná a nezvratitelná.”

Karlovy oči strnuly. “Je-li to pravda, udělám všechno pro to, aby ta hrůza zmizela. Dlužím to své zemi i celému svobodnému světu.”

“Už nemáte šanci.”

“Ale ano.” Mertens zvedl ruku a položil dlaň na telefonní sluchátko. Víc neudělal, protože generál čekal tuto reakci a vytáhl služební pistoli. Mertens už jen bezmocně zíral do jejího ústí.

“Žádné hlouposti. Moje kulka by byla rychlejší.

Mířím vám na hlavu, Karle.” Mertens přikývl. “Rozumím.”

“To je dobře. Muž jako vy přece nevychází bez služební pistole. Kam jste ji schoval?”

“Nenosím ji u sebe.”

“Kde je?” zasyčel Rushmore.

“Dobrá.” Mertens věděl, že nemá smysl o něco se pokoušet. Otevřel zásuvku psacího stolu a chtěl vytáhnout pistoli, když generál vyskočil.

“Opatrně, Karle.”

“Jistě.”

Mertense ještě neomrzel život. Pistole mu vypadla z ruky, jakmile ji vytáhl ven.

“Položte ji doprostřed psacího stolu.”

Karl splnil jeho příkaz. Generál se nahnul a sebral ji. Ústí jeho zbraně přitom stále mířilo na Mertense.

“A co dál?” zeptal se Mertens.

“Zúčastníte se této hry nedobrovolně, příteli. Považoval jsem vás za chytřejšího. Mohl jste se podílet na moci, milý příteli. Ale někteří lidé jsou prostě nenapravitelní. Také jsem potřeboval delší dobu, abych zjistil, že mi nic jiného nezbývá. A teď nepustím příležitost z rukou.”

Mertens pokrčil rameny. Nevadilo mu, že na něj míří pistolí. “Čemu říkáte nepustit příležitost? Věřte mi, generále, jsou ještě lidé, kteří mají svou hrdost.”

“Hrdost? K čemu, když se jedná o takovou záležitost. Něco takového ještě svět nezažil. Můžete být nejen bohatý, ale i mocný…” Generál se odmlčel. Přemohla jej vlastní slova a představy. “Představte si. Zombiové v Pentagonu. Svět se před námi pokoří, aby někdo nestiskl tlačítko a neuvedl do pohybu atomovou apokalypsu. Zničující úder, protiúder a znovu…”

“Neuvažujete, generále, příliš daleko?”

“Ne, se znalostmi, které mám, zůstávám realistou.”

“Kdo z nás by přežil atomovou válku?”

Rushmore se zasmál. Za skly brýlí se mu zaleskly oči. “My lidé bychom nepřežili, to vám říkám rovnou. Ale zombiové mohou přežít. Zůstanou tu a budou vládnout. A já budu s nimi.”

“Jako jediný člověk?”

“Kdo to řekl?”

“To znamená, že chcete také patřit k zombiům?”

“Pravděpodobně.”

“A to jde?”

“Ano,” řehtal se Rushmore. “A je to velmi jednoduché, Karle. Mám bratra, který řídí velký americký koncern American Anilin. Tenhle koncern nejen prodává, ale také bádá a hledá nové věci. American Anilin se zabývá výzkumem zombiů. Jeho vědci zjistili, že je možno přivést na svět oživlé mrtvoly. Tajemství starých zaříkávačů voodoo je odhaleno. Slyšel jste už o zombie droze?”

“Ano, slyšel.”

“Skvělé. Mému bratrovi se podařilo takovou drogu vyrobit. Syntetickou zombie-drogu. Dosud se tento výzkum držel pod pokličkou. Žádný ze známých omamných jedů se jí nevyrovná. Tato droga je absolutně jedinečná. S její pomocí lze obyčejného člověka přeměnit na oživlou mrtvolu.”

Pokud se záležitost odehrávala v této rovině, neměl Mertens nejmenší důvod generálovi nevěřit. Neznal pouze postup výroby drogy.

“Informovali vás o výrobě této drogy, Rushmore?”

“Něco vím.”

“Vysvětlete mi to.”

Rushmore přikývl. “Ano, ale máme málo času. Přesto uspokojím vaši zvědavost, Karle. Syntetická zombie-droga vychází z chemického základu. Bylo potřeba najít klíč, počátek, a ten objevili v těle ryby Diodonhystrix nazývané také fou-fou. Tato ryba produkuje vysoce jedovatý tetradotoxin, který je její

zbraní proti nepřátelům. Její sekret je stokrát jedovatější než kyselina kyanovodíková. Tento sekret se používal už ve staré Číně, když chtěli odstranit z cesty některého nepohodlného mandarina. Když se droga správně namíchá, nevede její použití ke smrti, ale vyvolá zdánlivou smrt. Tohle znali již afričtí otroci, které chytali a převáželi do střední Ameriky. I dnes se využívá služeb medicimanů, kteří mění dělníky na plantážích na nemyslící bytosti. A dlužno říci, že takoví jdou velmi dobře na odbyt. Tak podobně začínal i můj bratr. O jednotlivých podrobnostech nejsem pochopitelné informován a ve skutečnosti ani nechci být.”

Dr. Mertens přikývl. “Máte pravdu. I mně stačí vaše vysvětlení.”

“Takhle to vypadá.”

“Ale agenti CIA nebyli zdánliví mrtví, nýbrž skuteční zombiové, pokud vím.”

“Ano, to byli.”

“Ale to odporuje vaší teorii, generále.”

“Ale neodporuje, protože můj bratr se nespokojil jen s normálním výzkumem. Podařilo se mu překonat smrt, a to ne jen zdánlivou.”

Mertens chtěl vyskočit, ale zůstal sedět, jakmile Rushmore natáhl ruku s pistolí. “Klid, Karle, zachovej té klid.”

“Dobrá, dobrá, už jsem zticha.” Mertens položil ruce na stůl. “Na tom, co jste říkal, mi vadí jedna věc. Není přece možné vyrobit jednoduše pilulku a překonat smrt. K tomu je potřeba něco víc.”

“To je pravda. K tomu je zapotřebí černé magie,

voodoo, pekla i ďábla tyto věci hrají ohromnou roli.

Můj bratr je všechny na sobě vyzkoušel.”

Mertens souhlasně přikývl. “Ano, to jsem viděl už předtím. Je to možné, připadalo mi na něm něco nápadného?”

“To nevím.”

“Ale ano. Vypadal sice jako člověk, ale zombiové vypadají také jako lidé, i když jsou to netvoři. Může to být tak, že váš bratr je sám zombie a já jsem u něj zaregistroval určitý pach, který by se dal popsat výrazy jako hrobní a hřbitovní?”

Garry Rushmore se smál. “To by bylo možné.”

“Jenom možné?”

“Je to možné.”

Mertens chápavě kývnul hlavou. “Takže je zombie!”

Rushmore neodpověděl.

Jenom se smál a těšil se ze svého vítězství.

Mertens se nestačil divit tomu, jak mohl předtím zůstat relativně klidný. “Vycházejme z toho, že všechno, co jste řekl, je pravda a odpovídá to vaším nadějím. Potom se vás musím zeptat: Kde se nachází váš bratr se svými oživlými společníky? Blízko Pentagonu?”

“Možná jsou už na cestě.”

“Odkud?”

“Z hotelu Star.”

Doktor Mertens už nic neříkal, avšak v hlavě mu hučelo jako v úlu. Měl určité podezření, a to se nyní potvrdilo. Hotel Star hrál v tomto dramatu velmi důležitou roli, ne-li rozhodující.

“Tam se můj bratr spojil s lidmi z CIA a získal je pro naše plány.”

“Nastoupili své poslání jako zombiové.”

“Ano, byli zde zastřeleni. A potom se vrátili zpět.

Myslím, že byli čtyři.”

“Jednoho odhalili Rusové.”

Rushmorovi poklesly koutky úst. “To byla bohužel jediná chyba, které jsme se dopustili. Ale není to nic tragického. Rusové si dají pozor, aby tento politováníhodný omyl nepronikl na veřejnost. Celý svět by se jim vysmál. Tohle riziko žádný Rus nepodstoupí.”

Doktor Mertens se ovládl dříve, než generálovi začal vysvětlovat, jakou úlohu hraje v případu John Sinclair. Také zatajil, že je mu už známo, jaké jsou následky při užití zombie pilulky.

“Kdy se dovíte víc, generále?”

“Bratr mi zavolá.”

“Kam sem?”

“Přirozeně. Všechno bylo domluveno. Vycházel jsem z toho, že vás mohu překvapit. Jak vidíte, Karle, všechno báječně klaplo. I když pistole v době počítačů pomalu vychází z módy, svůj účinek každopádně neztratila. Jen malý pohyb ukazováčku, a je s vámi konec.”

Mertens si v tuto chvíli zahrával s ohněm. “Copak mě můžete nechat naživu, generále? Vždyť jsem vlastně svědek.”

Rushmore rychle zavrtěl hlavou. “V podstatě ne, Karle. Nějak mi ale přišlo líto, že bych vás měl zabít. Proto jsem našel jiné řešení.”

“A jaké?”

“Nechám vás vybrat mezi kulkou nebo požitím zombie pilulky.”

Dr. Mertens zatím neříkal nic. Jen přikyvoval. “To

mě mohlo napadnout,” zamumlal po chvíli.

“A jak se rozhodnete?”

“Musím už teď?”

“Ne, chci k vám být upřímný. Máme ještě čas. řeknu vám, až udeří naše hodina. Chci, abyste nejdříve viděl mého bratra a jeho přátele. To vám jistě usnadní rozhodování.”

Mertens se už rozhodl. Nic jej nemohlo přinutit, aby si vzal tu zatracenou pilulku. Kulka by mu byla milejší. Kromě toho existovala ještě určitá naděje. Generál se jednou zmínil o hotelu Star. Tam se nyní pohyboval John Sinclair a Suko. To by v tom musel být čert, aby nepojali podezření. Na druhé straně, co by zmohli proti oddílu oživlých mrtvol?

“Na co myslíte, Karle?” “Na svou budoucnost.”

Rushmora to ďábelsky potěšilo. “Nevypadá to dobře, můj milý.”

“Taky se obávám.”

“Tak se už rozhodněte.” Generál natáhl ruku s pistolí a mířil shora na čelo sedícího Karla Mertense.

Ten mlčel.

“Rychle, odpovězte!” Rushmore byl nervózní. Pravděpodobně jej rozčilovalo Mertensovo mlčení.

“Už nebudu déle čekat. Chci konečně vědět…”

Ozval se telefon. Jeho pípání vyvolalo Mertensovu odpověď. “Smím to zvednout?” zeptal se. Generál chvilku přemýšlel. “Ne,” řekl posléze. “To

bude můj bratr. Zvednu to sám. Vysvětlím mu, že…” Odmlčel se. Vstal a volnou rukou uchopil sluchátko.

Mertens ho pozorně sledoval. Není jednoduché soustředit se na hovor a přitom ještě držet někoho pistolí v šachu.

Možná to byla jeho jediná šance…

Dr. Mertens pozoroval generála, který se při rozhovoru lehce usmíval. “Ano, to jsem já, Bernie. Všechno je v pořádku. A u tebe?” Chvilku naslouchal a opět se rozesmál.

Mertensovi to stačilo.

Zdá se, že tomu zatracenému Bernie F. Rushmorovi se to skutečně povedlo.

A další generálova slova jen potvrdila správnost jeho úvahy. “Ano, to je dobré. To je dokonce vynikající. Vypadá to lépe, než sis představoval, že?”

Mertens zaslechl ze sluchátka smích šéfa koncernu a ztěžka polkl.

“Kdy sem dorazíš?” Generál čekal na odpověď a vzápětí přikývl. “Výborně, všechno včas připravím. Pustí vás, buď bez obav.”

Dr. Mertens měl pocit, že sedí na rozpálených kamnech. Rushmorova pozornost ještě nebyla dostatečně rozptýlena. Telefonoval, ale přitom stále upíral pohled na muže za psacím stolem. Situace se stále více vyhrocovala.

Jeho bratr mu dával ještě nějaké pokyny. Generál opět přikývl a jeho zrak zabloudil ke dveřím. Pro Karla Mertense to byla velmi tenká nitka naděje, které se chopil jako tonoucí stébla.

Zaútočil.

11

Suko a já jsme se setkali v hale. Našli jsme si místo, kde nehrozilo nebezpečí, že by nás někdo poslouchal.

Hned jsem poznal, že s mým přítelem není něco v pořádku.

Vypadal zemdleně jako po boji, potřásal hlavou a ujišťoval mě, že tento hotel je jedna velká past.

“To je svatá pravda,” přitakával jsem mu.

“Ten, kdo tahá za drátky, musí být šéf koncernu Berme F. Rushmore. Musí to tak být, Johne.”

“Co má za lubem? Jak se spojil se zombii? Jakou hraje roli?”

“Zatím jsou to jen úvahy. Každopádně mu patří hotel. Tady může vládnout dle libosti. Možná i vraždit. Pravděpodobně se nalézá v konferenčním sále. Zjistil jsem, že si tam nechal zavolat své manažéry.”

“V které místnosti se to koná?”

“Nemám zdání, Johne.”

“Těch možností je více,” zašeptal jsem. “Pokud vím, jsou místnosti většinou zvukotěsné, což platí o dveřích i stěnách. Ani tón nesmí proniknout ven.”

“Tak se jednoduše zeptáme.”

“Ne, nechci zbytečně budit pozornost.” Byly to zbytečné obavy.

Pozornost spíše vyvolávaly dvě dlouhonohé krásky, které se vracely od bazénu a procházely halou. Měly přes ramena lehce přehozené ručníky a chovaly se, jako by jim patřil celý svět.

“Nechceš se obrátit na ně?” zeptal se Suko.

“Ne, to je pouhé křoví.”

“Taky si to myslím.”

“Kde najdeme sály?”

Suko se rozhlédl. Nedaleko odtud jsme na zdi objevili cedulku. Svítily na ní digitálními písmeny nějaké údaje. Podle ní se schůzka odehrávala v konferenčním sále číslo tři.

Aby se tam člověk dostal, musel projít restaurací. Obě křídla skleněných dveří byla otevřená. Vyvěsili i jídelní lístek pro dnešní večer.

Konferenční místnosti se nacházely, ve vedlejším traktu budovy. Každá z nich měla své číslo. Nad vstupnimi dveřmi do sálu číslo tři svítilo červené světlo s nápisem NEVSTUPOVAT.

“Přesto bychom to měli zkusit,” navrhoval Suko.

Vzal za kliku. Bylo zavřeno.

“Krucinál.”

“Asi něco tají,” uvažoval jsem.

“Můžeme vyrazit dveře. To by byla také jedna z možností.”

“Jistě. Ale máme v ruce nějaký důkaz? Pouhé podezření nestačí. Ne ne, musíme se držet zákona.”

Suko přistoupil ke dveřím a přitiskl na ně ucho.

“Nic není slyšet,” hlásil. “Opravdu jsou zvukotěsné.”

V této části hotelu jsme byli sami. Ani z personálu nebyl nikdo na dohled.

Pojednou jsme uslyšeli kroky. Nebylo kam se ukrýt.

Osoba, která se objevila v chodbě a mířila k nám, mi nepřipadla známá. Zato Sukovi ano.

“Li Mai,” poznamenal tak hlasitě, že to žena mohla zaslechnout.

“Kdo je to?”

“Rushmorova osobní sekretářka. Mluvil jsem s ní u baru. Je roztomilá. V něčem mi připomíná Shao.”

Li Mai nás zahlédla a zůstala stát. Připadala mi jako někdo, kdo má špatné zkušenosti s lidmi a netroufá si přijít blíž.

“Pojďme k ní,” řekl Suko.

Kráčel jsem za přítelem a nespouštěl Li Mai z očí. Její výraz napovídal, že by se v této chvíli nejraději propadla pod zem. Otálela tak dlouho, až jsme došli k ní.

I přes umělé osvětlení jsem zahlédl, jak nápadně zbledla a na čele jí vyrazily krůpěje potu. Na sobě měla tmavý lněný kostýmek ležérního střihu a pod ním červené tričko.

“Ahoj,” řekl Suko. “Tak se opět setkáváme.

Konference už skončila?”

“A..ano.”

“Neříkáte to moc jistě.”

“Pro mne za mne.”

“Šéf vám dal volno? To je milé.” Suko náhle hýřil šarmem. Tak jsem jej ještě neznal. “Smím vám představit svého přítele Johna Sinclaira?”

Lehce jsem se uklonil. “Těší mě.”

Zachoval jsem formální odstup, protože Li Mai mi ani nepodala ruku na pozdrav.

Místo toho prudkým pohybem hlavy odhodila husté černé vlasy dozadu.

“Musím už jít.” Znělo to utrápené. “Těší mě, že

jsem vás poznala.”

“Opravdu musíte?” zeptal se Suko.

“Jistě, já…”

“Bar je prázdný. Můžeme si dát skleničku.”

“Ne, Suko, ne.” Zavrtěla hlavou. “Pochopte mne, prosím. Nejsem zde na dovolené. Jsem tu služebně.”

“To vám věřím jen zčásti.”

“Proč?”

“Copak vám nedal šéf volno? Má co dělat s konferencí. Mezitím můžeme…”

“Musím sepsat protokol.”

“Uděláte jej později.”

Bylo patrné, že jsme dívku zahnali do úzkých.

Nějak mi jí přišlo líto.

Současně jsem tušil, že ví o něčem, co je pro nás nesmírně důležité.

“Čeho se bojíte?” zeptal jsem se přímo.

Li Mai couvla o krok zpět. “Bát se? Proč?” vyrazila ze sebe podezřele rychle.

“Ano, ptám se jen, zda máte strach a z čeho. Působíte na mne takovým dojmem, Li Mai. Co se vám stalo?”

“Nic se mi nestalo.”

“A co váš šéf?” řekl Suko. “Viděl jsem, jak s vámi zacházel.” Inspektor se zahleděl na dveře sálu. “Co se tam děje, Li Mai?”

“To vám nemohu říci. Kromě toho jsem nebyla

přitom.”

“Tak nám aspoň řekněte, o čem se mělo mluvit.”

“To nejde. Nesmíme cizím osobám sdělovat výrobní tajemství.”

“Ani tehdy, když toto výrobní tajemství má sloužit zločinu?”

“Zločinu?” vyjekla ustrašeně.

“Ano, zločinu,” opakoval Suko. Li Mai nebyla dobrá herečka.

Věděla přesně, o co jde. Prozradil ji výraz jejího obličeje. Suko ji znal lépe než já, a proto jsem mu přenechal iniciativu. Položil jí ruce na ramena. “Li Mai, mluvte! Když budete mlčet, dojde k něčemu hroznému. Připravuje se strašný zločin. Promluvte konečně. Vašeho šéfa se nemusíte obávat. My vás ochráníme. Kromě toho máme velmi dobré kontakty na jistá vládní místa.”

“Co ode mne chcete?” Li Mai se snažila vykroutit, ale Suko ji držel pevně.

“Pravdu, vážená, nic víc.”

“Co dnes znamená pravda? Víte vůbec, jak může být pravda hrozná?”

“Co jste viděla?”

“Smrt!” vysoukala ze sebe. “Děs. Kdybych si vzala tu pilulku, byla bych…”

“Tam vevnitř?” zeptal se Suko.

“Ano.”

“Jak se dostaneme dovnitř?”

“Ukáži vám jinou cestu. Pojďte se mnou.” Li Mai se pod Sukovým sevřením téměř zhroutila. Odmlčela se. Měla stále ještě strach a byla ráda, že se může opřít o inspektora, který se na mne vážně zadíval.

Li Mai viděla smrt. Ale v jaké podobě? Chtěl ji Rushmore zabít? Bylo obtížné představit si něco podobného. Tento hotel sice patřil jemu, ale tak

strašný zločin by si jistě nedovolil. Zapudil jsem tyto myšlenky a očekával, co se bude dít dál.

Li Mai nás vedla chodbou, která fakticky obcházela konferenční místnost. Cestou jsme potkali dvě pokojské. Plaše nás pozdravily a zmizely v postranní chodbě, která vedla ke skladištím.

Nikdo v hotelu nepojal nejmenší podezření. Jestli opravdu došlo ke zločinu, tak proběhl velmi tiše a nenápadně.

Li Mai náhle zastavila, otočila se doprava a řekla:

“Jsme na místě.”

Ukázala na dveře, které vedly do skrytého výklenku. Proběhli jsme kolem ní. Všichni tři jsme se vtlačili dovnitř. Li Mai se postavila před nás. Jednou rukou chytila cíp závěsu a chvějícím hlasem vysvětlovala: “Za závěsem je zrcadlo. Je to ovšem zvláštní zrcadlo, kterým můžete někoho pozorovat, aniž byste byli spatřeni.”

“Známe ten vynález,” zarazil ji Suko.

“Prosím.” Dívka jedním trhnutím odhrnula závěs na stranu.

V našem zorném poli se objevila konferenční místnost.

“Támhle jsou,” řekla dívka nezvučným hlasem. Ano, zatraceně, viděli jsme je. Viděli jsme muže,

kteří seděli bez pohnutí na židlích nebo leželi obličeji na dřevěné leštěné desce konferenčního stolu.

Všichni byli mrtví!

Zděsili jsme se. Suko i já jsme sice byli připraveni na nejhorší, ale, co se odehrávalo před námi, předčilo všechna očekávání. Jakoby z dálky se ozýval hlas Li Mai, která nám vysvětlovala příčinu smrti.

“Plyn pustil plyn. Musela jsem se dívat, jak umírali. Bylo to příšerné.”

Ani Suko ani já jsme k tomu neměli co říci. Muselo to pro ni být strašné. I kdybych chtěl něco říci, nešlo by to. V krku mi vyschlo, jako bych přešel poušť.

“Ale předtím si vzali pilulku.”

Li Mai musela tu větu opakovat dvakrát, než jsme ji zachytili. Předešel jsem Suka. “Jakou pilulku?”

“Řekl, že s touto pilulkou překoná smrt,” zašeptala.

“Stvořitel zombiů,” řekl Suko.

“Pomocí pilulky?”

Přítel pokrčil rameny a potom pokračoval: “A proč ne? Vzpomínám si, že před lety jsme už měli co do činění s upíří pilulkou.”

To souhlasilo.

Tenkrát jsme narazili na pilulky, po jejichž polknutí se z lidí stávali krvelační upíři. A teď ke všemu zombiovské pilulky. Tak jednoduché to přece nemohlo být, i když vědci objevili tajemství voodoo. Muselo tu být ještě jiné tajemství, které souviselo s

výskytem oživlých mrtvol.

Černá magie!

Myšlenka jako blesk z čistého nebe. Ihned jsem se obrátil na Li Mai s příslušným dotazem. Otočila se stranou, protože nesnesla pohled na mrtvé. “Jak to myslíte?”

“Znáte jejich šéfa.”

“To bych měla.”

“Nezabýval se náhodou problémy, které by se daly označit jako černá magie?”

“Máte na mysli něco konkrétního?”

Teď nebyla vhodná doba k tomu, abych jí vysvětloval všechna tajemství černé magie. Tak jsem se omezil jen na některé. “Vzpomeňte si na ďábla, na Satana. Nezmiňoval se váš šéf tu a tam o nich?”

“Mně ne.”

“Nevšimla jste si, že by se zabýval podezřelými obřady?”

Li Mai zavrtěla záporně hlavou.

Mnul jsem si čelo. “Ale muselo to tak být, jinak by ti lidé…”

“Johne!”

Suko procedil moje jméno mezi zuby. Neotočil jsem se k němu, protože jsem tušil, že za zrcadlem začíná další díl hrůzného dramatu.

Nemýlil jsem se…

Mrtví, kteří seděli zvráceni v židlích nebo leželi na stole, se začali hýbat.

Zrodili se noví zombiové!

Doktor Karl Mertens vsadil vše na jednu kartu. Bleskurychlým pohybem chytil telefonní aparát a mrštil jej po generálovi.

Trefil jej těsně pod pasem a podle výrazu generálova obličeje bylo patrné, že úder byl značně bolestivý.

Instinktivně stiskl kohoutek.

Karl Mertens se shýbnul. Kulka mu zafičela nad hlavou a zabořila se do zdi.

“Rozhodl ses sám!” zařval Rushmore. “Vybral sis kulku. Dobrá, máš ji mít, ty zatracený bastarde.”

Mertens se choulil na zemi. Nerad si přiznával, že jeho postavení se příliš nezlepšilo. Ten druhý měl zbraň. On ne.

Úkryt našel za opěradlem křesla. Těžko říci, zda dokáže zastavit kulku. Kůže nebyla příliš silná a výplně pod ní také ne.

Oběma rukama se chytil kovové nohy otáčivého

křesla.

Sunul je podél hrany psacího stolu. Slyšel smích a potom výstřel.

Kulka proletěla opěradlem.

Kdyby se nepřitiskl co nejvíc k podlaze, určitě by jej výstřel zasáhl.

Vykoukl opatrně na pravé straně křesla a očima hledal generála.

Rushmore stál uprostřed místnosti. Změnil palebné postavení a zaujal vyčkávací pozici.

Hlaveň sledovala židli, která se dál posunovala.

Přitom se chechtal. “Už mi neunikneš, ty zkurvysynu.”

Mertens svíral židli. Bylo nad slunce jasnější, že si s ním Rushmore hraje jako kočka s myší. Zatím nepospíchal.

Karl se potil. Košile se mu lepila na tělo. Číhali jeden na druhého. Každý z nich věděl, že úkryt je téměř zbytečný. Generál opět vystřelil. Kulka se odrazila od kovové nohy židle, protrhla kůži a odletěla ke zdi přes celou místnost.

“Ta příští už bude do černého, doktore.”

Tahle věta působila na Mertense jako signál. Strčil vší silou do židle, a ta se rozjela proti Rushmorovi. Překvapením vytřeštil oči.

Mertens vyskočil. Chtěl proběhnout kolem Rushmora a vyhledat úkryt za sedací soupravou, kde mohl jako zbraň použít těžký popelník.

Hnal se přímo před hlaveň pistole.

Generál dvakrát vystřelil. První kulka zmizela v koberci, ale druhá trefila Mertense zatraceně přesně.

Ucítil těžký úder do pravého spánku. Nezpozoroval, že padá na zem. Před očima se mu roztančily kruhy. Jako by na něj padl celý vesmír.

Potom se propadl do tmy. Hluboké, děsivé a bezedné.

Generál Rushmore zůstal stát. Zíral na pistoli a pokyvoval lehce hlavou, jako by nemohl pochopit, co se stalo.

Hřbetem ruky si otřel pot z čela, zhluboka vydechl a rozesmál se. “Ten blázen!” zajíkal se.

“Chtěl být hrdinou. Teď je z něj mrtvý hrdina.”

Rushmore byl přesvědčený, že jeho protivník nežije. Výstřel jej zasáhl na hlavě a zanechal po sobě krvavou ránu. Životodárná tekutina vytékala ven a barvila koberec.

Mertens ležel na břiše. Ztratil brýle.

Ležely od něj na délku paže a kupodivu se nerozbily. “Vlastně je to štěstí,” pochvaloval si Rushmore. “kdoví, co bys ještě objevil, ty hrdino.”

Krátce se zasmál, odplivl si, zastrčil pistoli a natáhl se na pohovce, aby si odpočinul.

Přepadl jej krátký, ale hluboký spánek. Ve snu si představoval sebe jako neomezeného vládce Pentagonu. Tomuto cíli nestála v cestě žádná překážka.

Toporně vzpřímený opustil generál po procitnutí pracovnu i předpokoj a pokračoval dál chodbou.

Všechny kanceláře byly ve skutečnosti zvukotěsné. Žádný ze strážných nezaslechl výstřely, a tak odpadly i všetečné dotazy.

Dříve než Rushmore vstoupil do výtahu, upravil si uniformu a utáhl uzel kravaty.

Výtahem sjel do velké haly v přízemí, kde mu zasalutovali strážní, kteří poznali vyššího důstojníka.

Netušili, co se odehrává v jeho mysli. Nevšimli si, že se při jejich pozdravu škodolibě ušklíbl, protože v nich viděl budoucí zombie.

Generál opustil klimatizovanou budovu. Venku se do něj opřel horký dech ulice. Vedro bylo příšerné. Celé Státy a především Střední západ prožívaly vlnu vedra jako nikdy předtím. Teploty se pohybovaly v rekordních výškách a nejhorší situace byla ve městech jako Washington. Jeho obyvatelé zakoušeli skutečná muka.

Z generála tekl pot, než se dostal ke svému autu stojícímu opodál na parkovišti. Byl to jeho vlastní klimatizovaný mercedes.

Nehlučně vyjel na širokou cestu patřící do komplexu Pentagonu. Nad silnicí se vznášela lehká mlha.

Nebyl zde téměř žádný provoz. Generál řídil vůz přímo k hlavní výjezdové bráně. Zde se mu postavili do cesty dva strážní a salutovali.

Každý jim musel předložit legitimaci. Dokonce i generál.

“V pořádku, pane. Můžete jet.”

“Ještě něco,” generál se vyklonil z okénka. “Ještě se vrátím, ale ne sám. Přivedu skupinu návštěvníků.”

“Je ohlášena, pane?”

“Ano, podívejte se do záznamů.”

Druhý strážný zmizel a téměř okamžitě se vrátil z

vrátnice.

“To je v pořádku, generále. Kdy to přibližně bude?”

“Nebude to trvat déle než dvě hodiny.”

“Příjemnou cestu, generále.”

Mříž i vrata odjely stranou. Generál projel a brzy se ocitl na široké šestiproudovce.

Teprve nyní se změnilo jeho chování. Opřel se do sedadla a z otevřených úst se vydral děsivý smích, po němž by jiným naskakovala husí kůže. Všechno bylo až dětsky jednoduché. Bylo jen potřeba mít správné lidi na správných místech.

Ve zpětném zrcátku zahlédl Pentagon. “Brzy,” zašeptal, “brzy se vrátím. Potom bude patřit jenom mně. Já budu jeho vládcem.”

Přišlápl plynový pedál až k podlaze. Vůz prudce poskočil. Rushmore si musel pospíšit, jestliže se chtěl dostat včas na místo setkání…

Jednotlivé postavy sebou trhaly, jako by jimi probíhal elektrický proud. Jiné, zvláště ty, které ležely obličeji na stole, zvedaly ruce jako ve zpomaleném filmu ve snaze zvednout se.

Nedařilo se jim to. Zatím jim scházela síla. Ale já jsem věděl, že ne nadlouho. Věděl to i Suko. Jenom Li Mai začala panikařit.

“Nemohu tomu uvěřit. Ti mrtví oni…žijí.”

“Copak jste to sama neřekla? Nechtěl váš šéf zvítězit nad smrtí?”

Přikývla a fascinovaně hleděla do konferenčního sálu. Ale celou postavou naznačovala, že by v příštím okamžiku nejraději utekla.

Chtěl jsem zjistit, jak to s těmi tvory bude dál. Zda opravdu budou schopni vlastní silou opustit místnost. Velké vstupní dveře ležely naproti nám, na druhé straně sálu.

Jeden zombie už vstal, i když kdo ví, zda je to skutečně ten správný výraz pro pohyb, který přitom vykonal. Spíše se podobal kymácení, točení, ale nakonec se udržel na nohou a pohnul se ke dveřím. Než se k nim dostal, zakopl o vlastní nohu, zapotácel se a upadl.

Natáhl se jako prkno. Aspoň tak to vypadalo. Pomalu zvedl ruku, zachytil se hrany stolu a znovu se postavil na nohy.

Soustředil jsem se na jejich obličeje. Neměli ještě naběhlou kůži, která je vlastní oživlým mrtvolám. Stále se ještě podobali lidem, i když jejich oči měly prázdný výraz.

Všechny bytosti před námi už ožily. Každá z nich se snažila najít východ.

Zdálo se, že je řídí neznámá moc.

Ne všichni se potáceli kolem židlí. Jednotlivci ještě padali na konferenční stůl. Rukama i nohama smetali se stolu láhve a sklenice. Z otevřených lahví vytékaly zbytky šťávy nebo minerálky. Sklenice praskaly, jak na ně nemrtví doléhali svou váhou.

Všude byly rozmetány střepiny skla. Z malých ranek vytékala krev, ale nikomu ze zombiů to nevadilo.

Jejich nehlučné pohyby působily téměř strašidelným dojmem. Nezaslechli jsme sebemenší šramot. Všechno spolkla zvuková izolace stěn.

Jeden ze zombiů se chytil hrany stolu. Bez okolků na něj padl, překulil se a znovu se postavil na nohy, přičemž se zachytil jiného zombieho.

Zombiové, s kterými jsem dřív měl co do činění, vypadali jinak. Vynořili se z hrobů v roztrhaných umrlčích rubáších. Ti před námi byli ustrojeni v elegantních oblecích, jak se očekává od účastníků konference.

Li Mai byla vyděšená. Rozčilením svírala ruce v pěst a její obličej byl bledý. Jako by sama byla zombie.

“To jsem nechtěla,” šeptala. “Ne, to jsem určitě nechtěla.”

“Provinila jste se něčím?” zeptal jsem se jí.

“Nevím. Jsem přinejmenším spoluviníkem.

Každopádně se tak cítím.”

“Potom musíme něco podniknout.”

“A co?”

“Musíme klepnout přes prsty toho, kdo je za to zodpovědný.”

“To je Rushmore.”

“Ano. Kde se skrývá?”

“Nevím. Už jsem ho neviděla. Je někde v hotelu.”

Suko byl jiného mínění. “Ten chlap určitě zůstane tak dlouho v úkrytu, dokud nebude moci nad těmi

nemrtvými převzít vedení.”

Teď se Li Mai skutečně zhrozila. “Myslíte, že vede zombie?”

“Samozřejmě.”

“Ale on je člověk.”

“A současně jejich stvořitel. Podívejte se na ty oživlé mrtvoly. Shromažďují se u dveří. Chtějí ven. Co myslíte, Li Mai, kdo jim je otevře?”

“Rushmore!”

“Správně. A to bychom mu měli překazit, Johne.”

“Jasně.” Rozuměl jsem, na co Suko naráží. Teď šlo jen o to účinně zastavit invazi. Žádnému ze zombiů se nesmělo podařit dostat oběť do svých vražedných spárů.

Kdyby k tomu došlo, potom by…

Už jsem myšlenku nedokončil, protože se stalo něco, s čím jsem nepočítal. Dveře se otevřely. Obě křídla byla dokořán.

Nemrtvým se uvolnila cesta.

Nevyrazili jsme, protože jsme současně zahlédli malého muže s tmavými slunečními brýlemi, který stál stranou, aby se zombiové mohli kolem něj vypotácet ven.

“To je Rushmore,” zašeptal Suko. “To je šéf koncernu American Anilin.”

“Vypadá skoro jako trpaslík,” odpověděl jsem.

“Ale je zatraceně nebezpečný.”

“Nebudeme čekat ani o vteřinu déle,” zavelel jsem. “Jestliže se nám podaří zatknout ho, máme ještě šanci něco zachránit. Potom by zombiové zůstali tady.” Otočil jsem se.

Věděl jsem, kudy jít. Protože se zombiové pohybovali skutečně hlemýždím tempem, mohli jsme je zastihnout v hale. Bylo důležité, aby zůstali v hotelu a nepodařilo se jim uskutečnit chystané záměry.

Poslední pohled, který jsem vrhl do sálu, mne zarazil, protože všichni zombiové už jej opustili. V posledních vteřinách probíhalo vše hrozně rychle. Museli podezřele čile nabýt své bývalé síly. Pravděpodobně byli něco zvláštního.

Současně ve mně vybuchl nedobrý pocit. Najednou jsem si nebyl tak jistý tím, že se mi podaří zastavit zombie. Něco mi tu nehrálo. Z toho důvodu jsem svou průvodkyni nutil ke spěchu.

Li Mai si sundala boty, aby při běhu neupadla na hladké podlaze. Držela se po mém boku a napřaženou rukou ukazovala směr.

Dívka znala zkratku. Díky ní jsme se za okamžik ocitli u hotelové restaurace.

Očekával jsem, že tam zastihnu zombie i s jejich

vůdcem.

Byli pryč.

Sotva jsem popadal dech, když jsem se zastavil, pozorován udivenýma a zvědavýma očima hotelového personálu. Suko běžel až k východu a rozhlížel se po zahradě. Potom se pomalu šoural zpět a krčil nechápavě rameny. Jako vysvětlení to bylo naprosto dostačující.

Otočil jsem se na jednoho z vrátných. “Poslyšte, pane, hledáme pana Rushmora a jeho spolupracovníky. Museli tudy projít, konference už skončila.”

Muž přikývl. “Byli zde.”

“No a?”

“Už nic, pane. Šli dál.”

“Ale venku…”

Zvyšoval jsem hlas. Vrátného čelo se pokrylo nesouhlasnými vráskami. “Nešli ven, pane. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Pan Rushmore trval na tom, abychom přivolali výtah. Potom do něj všichni nastoupili.”

Spadl mi kámen ze srdce. “Vyjeli do jeho pokoje.” Následovala ledová sprcha. “Ale kdepak. Pan Rushmore a jeho spolupracovníci sjeli do

podzemních garáží, kde stojí jejich auta…”

Suko, Li Mai a já jsme hleděli jeden na druhého.

“Proč jste nám o tom nic neřekla?” zeptal jsem se jí.

“Nevěděla jsem to. Rushmore se musel rozhodnout na poslední chvíli. A já u toho nebyla.” Zavrtěla hlavou a rozplakala se.

Suko už stál u výtahu. Vyjížděl pomalu nahoru a my ztráceli drahocenný čas. Ještě než se zavřely dveře zdviže, zahlédl jsem udivené pohledy hotelového personálu.

Jedeme dolů!

Všechno trvalo příliš dlouho. V podzemních garážích rozhánělo tmu slabé, téměř strašidelné světlo. Vzduch byl nedýchatelný. Nejen horký, ale ke všemu ještě plný výfukových plynů a spáleného oleje.

Ve vzduchu se ještě rozpouštěly obláčky

čerstvých výfukových spalin.

Suko je rovněž ucítil. “Obávám se, Johne, že jsme přišli pozdě.” Aniž vyčkal mé odpovědi, zamířil k

východu.

V polovině cesty se zastavil, podíval nahoru k výjezdu, pokrčil rameny a vracel se zpět. Rezignovaně svěsil ramena.

“Nic?” zeptal jsem se.

“Zahlédl jsem nějaké vozy, ale byly už dost daleko. Značku jsem nepoznal.”

“Byly to mercedesy,” zašeptala Li Mai. “Všichni výše postavení používají tuto značku.”

“Kolik jich bylo?”

“Pět.”

“V tom případě se mohli dobře rozdělit.” Zuřivě jsem tloukl pěstí do otevřené dlaně levé ruky.

“Zatraceně, s tím jsem nepočítal.”

“V každém případě jsou fuč,” řekl Suko.

“A kam mohli jet?” S touto otázkou jsem se obrátil na Li Mai.

“Nemám nejmenší zdání.”

“Opravdu?”

Li Mai na mne vyslala blesky zpod přivřených víček. “Ne, pane. Rushmore mne nezasvěcoval do všech svých plánů.”

“Musí mít nějaký cíl, který si nestanovil teprve dnes,” vysvětloval jsem. “Přemýšlejte, Li Mai. Hovořil s vámi o tomto dni?”

“Nepřímo.”

“Co tím míníte?”

“Hovořil stále o nějakém velkém cíli. Chce vládnout, chce ještě více moci. A vycházel z toho, že ji také získá. Mocní celého světa se prý budou před ním třást, až se jí chopí. Všechno vypadalo, že je

přesvědčen, že se mu to podaří.

“A jak mělo vše probíhat?”

” O tom mlčel jako ryba.”

Ještě se ozval Suko. “Přece neplánoval jen tak nazdařbůh. Musel mít nějaká spojení. Podporu lidí, kteří sedí na vlivných místech a připravovali mu půdu pro naplnění toho, co se chystal provést. Přemýšlejte o tom.”

Její oči se rozšířily poznáním. “Ano, je tu někdo, s kým se často setkával.”

“Kdo?”

“Generál Rushmore, jeho bratr.” Suko a já jsme užasle na sebe hleděli. Oba nás polil pot. “Generál Rushmore?” zašeptal jsem. “Kde ho najdeme? Snad ne v Pentagonu?”

“Ano.”

Její odpověď proplula kolem našich uší jako vánek, ale účinkovala jako úder kladivem. Suko i já jsme se rozběhli k výtahu. Li Mai nám stěží stačila. Boty měla opět na nohou.

“Co teď chcete dělat?”

“Telefonovat,” řekl jsem. “A potom pojedeme.

Můžete nám obstarat vůz?”

“V hotelu.”

“Dobrá.”

Naštěstí nám Karl Mertens dal přímé číslo, na které jsme mu mohli zavolat bez dlouhého čekání.

Doufal jsem, že jej zastihneme v úřadu. Pokud ne, bude to zlé…

12

Svět se Karlu Mertensovi vytratil ze zorného pole. Postřelený se propadl do hluboké tmy, ale nepřekročil řeku Léthé do říše mrtvých. Osud nedovolil, aby se tak stalo.

Generál na něj sice vystřelil, ale kulka jen vyryla hlubokou rýhu mezi čelem a vlasy. Kdyby pronikla o něco hlouběji, bylo po něm. Ležel na podlaze a poznenáhlu se probíral z hlubokého bezvědomí.

Měl pocit, že přichází opět mezi živé. Nedokázal o tom ještě správně uvažovat, protože poletoval v prostoru a čase. Byla to bolest hlavy, která jej vytrhla z hlubokého traumatu a postavila na zem. Mertens otevřel oči. Nejdříve uviděl šedou mlhu, která se pomalu rozplývala. Zůstal ležet. Chtěl spát a tím se zbavit bolesti.

Ale nebylo to možné.

Byla tam, bušila mu do hlavy. Rachotilo mu v ní a bouchalo, jako by tam někdo pracoval s pneumatickým kladivem. Ke všemu měl ještě problémy s dýcháním. Když se nadechl, zachroptěl. Ruce sebou cukaly, prsty se třásly. Chtěly se natáhnout po nějakém předmětu, kterého by se mohly pevně zachytit.

Postupně se mu zrak začal čistit. Šeď zmizela a on postupně rozeznával jednotlivé předměty. Došlo mu, že leží na podlaze.

A to ve vlastní kanceláři.

I přes nesnesitelnou bolest se začal rozpomínat.

Mertens byl racionálně uvažující člověk a vycházel z toho, že musí něco podniknout, aby se dostal z této situace.

Musí se zvednout z podlahy, vyhledat pomoc a potom…

Náhle jako by jej osvítila odpověď na všechna proč.

Bylo to jako rána elektrickým proudem, která rozhýbala jeho duševní schopnosti. Docházelo mu, co se odehrálo předtím, než upadl do bezvědomí. Navštívil jej generál Rushmore. Chtěl jej získat pro svůj ďábelský plán a potom na něj vystřelil.

Mertensova paměť se natolik zotavila, že mohl přemýšlet o detailech. Do hlavy mu bušilo jedno jediné slovo.

Zombiové!

Oživlé mrtvoly, nemrtví, kteří vypadají jako lidé, ale nejsou jimi, protože poslouchají lidem cizí strašlivé rozkazy. Rozkazy pekla.

A tito tvorové se chtěli zmocnit důležitých míst v Pentagonu.

Kdyby se to podařilo, nastal by absolutní chaos. Tomu musel Karl Mertens zabránit. Proto se spojil s Londýnem a především s Johnem Sinclairem.

Ale lovec duchů nebyl k zastižení. Pátral na jiném místě. Možná to byla falešná stopa, na kterou ho Mertens nasadil.

Nemohl si dále dovolit zůstat ležet a podrobit se svému osudu. Pohyb mu činil obrovské potíže, ale Mertens sebral poslední zbytky sil. Podněcoval jej strach před tajemnými příchozími. Namáhavě se

převrátil na stranu, opřel se a v tu chvíli měl pocit, že se mu lebka rozskočí. Tak bodavá a pronikavá bolest jím projela.

Měl by si odpočinout.

Ale Mertens nechtěl. Lezl po čtyřech přes kancelář až ke dveřím, které se nacházely v dřevěném obložení. Za nimi byla malá koupelna se sprchou.

Zhroutil se přímo před ní. Po chvilce se vzepřel na loktech a nataženou rukou se pokusil dosáhnout na kliku. Nějakým zázrakem se mu podařilo otočit knoflíkem a otevřít. Opřel se ramenem o veřeje a chtěl se zvednout. Zhroutil se znovu na všechny čtyři. Kontury zařízení mu splývaly v jednu velkou rozplizlou skvrnu. Umývadlo tančilo z jedné strany na druhou. Kroutilo se jako v křivém zrcadle. Mertense udivilo, že se mu nakonec podařilo zachytit se jeho okraje.

Namáhavě se zvedl.

Oči měl doširoka otevřené. Poprvé od svého procitnutí se díval do zrcadla a zhrozil se vlastního obličeje. Vypadal hrozivě, jako zkrvavená maska. Z rány na hlavě vytékala krev a stékala po tvářích dolů až na bradu. Zasychala a přitom mu téměř slepila oční víčka. Mertens nevěděl, jak se mu podařilo postavit se na nohy. Každopádně se poštěstilo, ale musel se pevně držet umývadla, aby neupadl.

Levou rukou otočil kohoutkem. Šum tekoucí vody jej přiváděl do reality. Sehnul hlavu a volnou rukou si stříkal tekutinu do obličeje. Hovořit o studené vodě bylo v těchto vedrech poněkud přehnané. Trvalo

hodnou chvíli, než se osvěžil. Omyl si obličej, ale stopy krve zůstaly. I přesto cítil úlevu.

Natáhl se po ručníku a otřel si obličej. Na látce zůstaly tmavě červené skvrny. Mertens se napil. Sucho v krku zmizelo. Cítil se mnohem lépe, i když mu v hlavě stále bušila silná bolest.

Pronásledovala jej utkvělá myšlenka.

Musí bezpodmínečně zavolat Johnu Sinclairovi a jeho partnerovi Sukovi do hotelu Star.

Potom chtěl spustit poplach, aby uzavřeli bránu. Doufal, že se mu to podaří.

Velmi opatrně a přidržuje se okraje umývadla se Mertens otočil. Jímala ho závrať, ale přesto se udržel na nohou a vratkým krokem se vrátil do kanceláře.

Telefon ležel na podlaze.

Přece jej hodil po generálovi. Doufejme, že je v pořádku. Mertensovi činilo problémy shýbnout se a zvednout přístroj. Proto se posadil vedle, otočil telefon a položil sluchátko do vidlice. Polekal se, když se přístroj najednou rozzvonil. Nebylo slyšet žádné drnčení, jen tiché melodické pípání, jaké vydávají moderní přístroje. Volá snad generál, aby vychutnal své vítězství?

Opatrně zvedl chvějící se rukou sluchátko. Nic neříkal a naslouchal hlasu volajícího.

“Karl Mertens?”

“Ano…”

“Konečně, Karle.” Mertens si oddychl.

Volal totiž někdo, koho znal. Hlas mu připadal povědomý.

V prvním okamžiku nevěděl, kam jej zařadit. Bolest v hlavě pořád ještě bránila racionálnímu uvažování.

“Kdo je…?”

“To jsem já, John Sinclair.”

Mertens vydechl zhluboka překvapením.

Vyšlo z toho vlastně zasténání, které Sinclair zaslechl.

“Co se děje?”

“K čertu, já… generál po mně střelil. Hraje falešně.”

“To už vím. Musíte spustit poplach, Karle. Rozumíte? Na cestu do Pentagonu vyrazila početná skupina zombiů. Vede je Bernie F. Rushmore.”

“To jsem si myslel.”

“Jaké máte zranění, Karle?”

“Trefil mě do hlavy, ale je to jen povrchové škrábnutí. Byl jsem chvíli v bezvědomí, ale už je dobře.”

“Potom ale nemůžete…”

“To nic není. Udělám poplach.”

“Dobrá, jedeme k vám. Ujišťuji vás, že tu

ďábelskou invazi zastavíme.”

“Ano.” Mertens se natáhl. Sluchátko mu vypadlo ze zpocené ruky.

Spustit poplach, pomyslil si. Zatraceně, musím spustit poplach… Zůstal dřepět na podlaze a přitiskl si ruce na obličej. Přepadla ho slabost. Tělem projížděla vlna horka. Mertens však nemohl zůstat sedět. Pomalu se překulil na stranu.

Spustit poplach, musím spustit poplach…

Jeho myšlenky se stále točily kolem tohoto zbožného přání. Vůle bylo dost, ale tělo odmítalo poslušnost.

13

Bernie F. Rushmore seděl v prvním voze a osobně řídil tmavý mercedes. Zřídka ve svých třiapadesáti letech prožíval tak povznesenou náladu.

Bylo to vítězství, absolutní vítězství!

Moc ležela na dosah. Stačilo jen natáhnout ruku a uchopit ji.

Za ním jely ostatní vozy plně obsazené zombii. Za volanty seděli Rushmorovi plně oddaní lidé,

kterým nevadilo, že s nimi jedou oživlé mrtvoly. Byli ochotni pro svého šéfa skočit do ohně.

K samotnému cíli cesty nebylo daleko. Pentagon se nacházel asi hodinu jízdy odsud. A nebylo třeba pospíchat.

Rushmore přísně dodržoval předepsanou rychlost. Nic nesmělo překazit jeho plány, ani ta nejmenší maličkost.

Slunce klesalo níž a níž. Jako žhavý kotouč stálo nad horizontem. Ochlazení však zatím nenastalo.

Denní vedra často pokračovala hluboko do noci. I za soumraku klesal sloupec teploměru jen nepatrně.

To Rushmorovi nevadilo. Jeho vůz byl klimatizovaný stejně jako ostatní.

Nad asfaltem se chvěl vzduch. Na mnoha místech to vypadalo, jako by z něj vystupovaly cáry mlhy. Na svého bratra generála se mohl Bernie F. stoprocentně spolehnout.

Očekával jej a jeho nemrtvou družinu na smluveném místě před Pentagonem, aby potom

pomohl dostat jeho lidi dovnitř.

Až Rushmore získá moc, budou se ostatní mocní před ním třást. Může vydírat prezidenty a státníky této planety. Udělají všechno, aby zabránili zdrcujícímu úderu.

V očích fanatika se blýskalo. Koutky úst sebou křečovitě cukaly. Prsty se svíraly v pěst, až cítil, jak se nehty zarývají do masa.

Miloval tento pocit. Byla to předzvěst moci, po níž tak toužil.

Jeho mysl se vznášela nad vším pozemským. Stuha silnice mizela v nekonečnu. Ale v dálce,

kde viděl šedé stíny, se blížil jeho cíl.

Šedivé stíny patřily k velkému komplexu Pentagonu. Rozsáhlé lesní plochy a parkoviště obklopovaly tento mohutný komplex budov, k němuž vedla široká příjezdová cesta.

Všude bylo pusto a ticho. Konec týdne…

Rushmore se rozesmál. Nemohl si vybrat lepší situaci. Spokojeně pokračoval v jízdě.

Zombiové se chovali tiše. Jeden seděl vedle něj, ostatní dva se usadili na zadním sedadle.

Slunce klesalo stále více pod obzor. Na krajinu padly první stíny nadcházejícího soumraku. Les se jim řítil naproti. Jednotlivé lesní plochy vypadaly jako zelené ostrůvky. Někde tam očekával jejich kolonu generál.

Zanedlouho dosáhly vozy první řady stromů.

Rushmore zpomalil. Nerad by se s bratrem minul.

Generálův vůz však nebylo možno přehlédnout.

Parkoval na pravé straně vedle cesty.

Také Garry už zahlédl přijíždějící kolonu vozů. Vystoupil a zamával. Jeho bratr zastavil za mercedesem, vystoupil z vozu a šel k němu.

Čas pro ně nehrál zvláštní úlohu. Dívali se na sebe a rtech jim oběma pohrával triumfální úsměv. Věděli, že jsou blízko cíle.

Padli si do náručí a objali se.

“Jak se ti daří, Garry?”

“Dobře, jak vidíš.”

“Zařídil jsi všechno, co bylo třeba?”

“Ano, především Mertense. Dělal by nám problémy, věř mi.”

“Ty jsi ho…?”

“Dostal kulku.” Garry Rushmore pokýval hlavou a současně se spokojeně zasmál.

“To je v pořádku.”

“Máme ještě počítat s nějakými překážkami?”

“Ne, bratře. Cesta je volná. Všechno proběhlo naprosto hladce. Strážní jsou informováni, že přivedu skupinu návštěvníků. Ostatně vědí, kdo je generál Rushmore.”

“Ano, a nebude dlouho trvat a svět uslyší o dvou Rushmorech.”

“Moc bych nám to oběma přál, Bernie.”

Šéf farmaceutického koncernu sevřel pravou ruku v pěst a zvedl ji v jednoznačně vítězném gestu.

Poté oba bratři nastoupili do vozů. Vedení převzal generál Garry Rushmore. Nijak nespěchal. Všechno muselo proběhnout naprosto normálně a bez zbytečného hluku.

Kolona vozů projížděla pod temnými korunami stromů, kde se střídalo světlo a stín. Pneumatiky olízly betonovou příjezdovou cestu. Les zůstal za nimi.

Generál Rushmore měl pocit, že se blíží k ohromnému hradu. Pentagon zabíral obrovské území s nesčetnými zařízeními, která byla dnem i nocí přísně střežena. Už teď se jistě objevili na monitorech některých strážních stanovišť. Ale cesta byla volná.

Ukázaly se travnaté plochy, na nichž čas od času parkovaly autobusy návštěvníků, kteří přijeli na prohlídku Pentagonu. Dovnitř je nepouštěli, ale vždy se našlo dost zvědavců, kterým stačilo, že vidí impozantní stavbu zvenku.

Generál měl s bratrem smluvená znamení.

Dvakrát jemně přibrzdil, až se rozsvítila brzdová světla.

Pro Bernieho F. to bylo znamení, aby se držel zpátky. Generál chtěl nejdříve sám promluvit se strážnými.

I ostatní vozy zpomalily. Jenom Garry Rushmore zajel k velké bráně.

Byla zavřená. Trochu jej to rozčilovalo, ale musel zastavit a čekat. Už se chystal zatroubit, když se brána automaticky otevřela a uvolnila vjezd do areálu. Mercedes nehlučně vjížděl dovnitř. Generál se potil, i když chlazení ve voze pracovalo spolehlivě. Prožíval velké duševní napětí v očekávání věcí příštích.

Rozhlédl se. Pátral po nějakých změnách, ale žádné neobjevil. I když se stmívalo, světla ještě nesvítila.

Zastavil, spustil okénko a vystrčil ven hlavu. Ve zpětném zrcátku ještě zahlédl bránu, která se opět zavírala.

To jej rozlobilo. Vypadalo to, že strážní nechtějí návštěvníky vpustit.

K vozu přistoupil major, kterého generál dobře znal. Jmenoval se Lincoln a patřil mezi zasloužilé spolubojovníky. Takový malý Rambo v Pentagonu.

Co tady dělá?

Lincoln zůstal stát vedle vozu a řízně zasalutoval.

“Co se děje?” zeptal se Rushmore.

“Pane, smím vás požádat, abyste vystoupil a zašel se mnou na strážnici? Bude to trvat jen pár minut.”

“Proč?”

“Musíme ještě vyřídit některé formality, týkající se vašich návštěvníků.”

“Jaké formality?”

“Potřebujeme znát jejich jména.”

Rushmore rozvažoval. Má přistoupit na hru nebo trvat tvrdošíjně na svém? Rozhodl se pokračovat ve hře. Tím nevzbudí žádné podezření.

“To je v pořádku, pane Lincolne, už jdu.”

“Děkuji, pane.”

Rushmora v duchu sžírala zlost nad neočekávanou zastávkou. Zároveň v něm narůstal tísnivý pocit. Zpozorovali snad něco? Došlo k nějaké chybě?

Tyto a podobné myšlenky se mu honily hlavou, když kráčel ke strážnici. Major jej očekával u dveří a potom ustoupil stranou. Z jeho obličeje nebylo možno

nic vyčíst.

“Prosím, pane.” Dal generálovi přednost.

“Děkuji.”

Rushmore překročil práh a zastavil se. Podivil se tomu, že se v místnosti nachází větší počet vyšších důstojníků včetně šéfa bezpečnostní služby.

Byl to generál Orwell.

Muž kolem padesátky, vysoký, širokoplecí typ.

Takzvaná stará vojna.

“Zdravím tě, Garry,” řekl velmi stroze.

Rushmore se pokusil o úsměv, ale zůstalo jen při pokusu. “Co se děje?” zeptal se. Jeho hlas zněl nejistě. “To je zvláštní zacházení s ohlášenou skupinou návštěvníků.”

“Vskutku?”

“Co to má znamenat?”

Orwell pokrčil čelo a současně nadzvedl obočí.

“Někdo by chtěl s tebou mluvit, Garry.”

“A kdo?”

Orwell se otočil a dal jednomu z vojáků znamení. Muž otevřel úzké dveře. Práh překročil muž s mrtvolně bledým obličejem, podpíraný vojákem.

“Hallo, generále,” ozval se.

“Mertens,” vydechl Rushmore a dodal:

“Zatraceně.”

Karl Mertens zůstal stát. “Ano, Rushmore, jsem to já. Není to můj duch, ani ze mne není zombie. Já žiji.”

“Jak je to možné?”

“Měl jste se naučit lépe střílet, Rushmore. I generálové musí občas cvičit. K našemu oboustrannému štěstí jste na cvičení kašlal. Bylo to jen povrchové zranění.” Mertens zvedl ruku a dotkl se prsty bílého obvazu, který ovíjel jeho hlavu. “Žádný strom neroste až do nebe. Měl jsem štěstí.”

“To vidím.”

Rushmore poznal, že nějaké další vysvětlování by bylo házením hrachu na zeď. Zašilhal stranou a viděl ústí několika pistolí mířících na něj.

Náhle se rozesmál. “Chcete mě zastřelit?” vykřikl drsným hlasem.

“Pokud to bude nutné, tak ano,” klidně vysvětloval Orwell.

“Jen to udělejte. Pokud k tomu dojde, rozpoutá se tady peklo. Vypadá to, že jste vyhráli, ale vítězem nakonec budu já sám.”

Orwell přikývl. “My víme, kdo sedí venku ve vozech. Ale nespoléhejte na to,” generál mluvil velmi stroze, “že by tito tvorové měli sebemenší šanci obsadit Pentagon.”

“Opravdu ne?”

“Ne.”

“Radím vám, abyste nám ustoupili z cesty.”

“Vy jste fantasta, Rushmore. Opravdový snílek.

Copak nevidíte, že je nás mnohem víc?”

“Ano, vidím vás přece kolem sebe.”

“Nás ano, ale ještě jedno speciální komando je v bojové pohotovosti. Možná si myslíte, že kulkou zombie nezabijeme. Zapomínáte na oheň, Rushmore.”

Rushmore zůstal, jako když ho poleje horkou vodou. Věděl, že se Orwell nemýlí. Oheň by skutečně zničil oživlé mrtvoly. Prohrál. Ven se už nedostane. Ale jeho bratra ještě nedostali. Generál si přál, aby jeho bratr přišel na nějaký nový plán, jak se se zombii dostat dovnitř.

“Nu? Vzdáváte se?”

“Smím si zakouřit?”

“Prosím!”

“Mohu si sednout?”

“Dávám vám, Rushmore, dvě minuty na rozmyšlenou. A nezkoušejte na nás žádný podraz. Naše kulky by byly rychlejší.”

“Přirozeně.”

Rushmore se svalil na volnou židli a schoulil se do sebe. Byl smrtelně bledý. Na obličeji se mu perlil studený pot. Pomalu vsunul pravou ruku pod uniformu, bedlivě sledován očima svých strážců a ústími jejich zbraní.

Místo pistole však vytáhl malé pouzdro. Vypadalo jako pouzdro na cigarety. Ale bylo silnější.

Major Lincoln je zpozoroval jako první.

“Zatraceně, to je vysílačka.” Jednal jako blesk, dřív než Rushmore mohl otevřít ústa. Hlavní zbraně mu vyrazil pouzdro z ruky. Generál zuřivě vykřikl, když viděl, jak plochý předmět dopadl na podlahu. Chtěl se po něm natáhnout, ale dva vojáci jej pevně chytili za

ramena.

Rushmore sebou házel. Řval a snažil se vytrhnout ze sevření. Kolem úst se mu objevila pěna, očima kroutil a volal bratra, dokud ho kdosi neudeňl hranou ruky do krku.

Rushmore se zhroutil.

“Pouta,” rozkázal Orwell předtím, než se otočil k doktoru Mertensovi. “Myslím, že jsme vám velmi zavázáni.”

“Počkejte, ještě tu máme druhého Rushmora a jeho zombie.”

“Mám dát svým mužům rozkaz?”

“Vyčkejte, generále.” Mertens sledoval monitor, který zachycoval dění před bránou. “Nejsem si docela jistý, ale myslím, že se ještě dožijeme triumfu, s nímž jsme nepočítali…”

14

Slunce vyhřálo zemi natolik, že jsme jeho dech cítili na tvářích, když jsme se jako mladí rekruti plížili lesem.

Vůz jsme odstavili v úkrytu, kde jej nemohl nikdo v husté zeleni objevit. Li Mai jsme požádali, aby se držela vzadu. Doufal jsem, že nepodnikne nic nepředloženého.

Nevěděli jsme přesně, jak postupovat dál. Důležité bylo, aby nás nikdo nezpozoroval. Proto jsme postupovali lesem, ale drželi jsme se při kraji.

Suko měl přede mnou malý náskok. Sledoval jsem jeho nohy a viděl, jak mizely v podrostu.

Po chvíli jsme se ocitli na úrovni posledního vozu. Auta stála ve stínu. I přes tónovaná skla jsme snadno zjistili, že jsou plně obsazena. Ale zombiové se chovali tiše. S největší pravděpodobností čekali na rozkaz k vystoupení, který jim mohl dát jen jejich vůdce.

Rushmora jsme dosud nezahlédli. Vycházeli jsme tedy z toho, že sedí v prvním voze a čeká, až bude moci vjet do areálu Pentagonu.

Ale brána byla zavřená.

Suko počkal na mě. Natáhl se v trávě. Na tváři ho zalechtal nějaký brouk. Smetl jej pryč.

“Jak to provedeme?” zašeptal směrem ke mně.

“Je jich moc.” I já jsem mluvil velmi tiše. “Důležité je, že jsme se mu dostali na kobylku.”

Suko přitakal. “Sedí určitě v prvním voze.

Půjdeme se tam porozhlédnout?”

“To určitě.”

Plazili jsme se dál. Bylo to proklatě těžké.

Nechtěli jsme příliš hýbat stonky trávy. Vzbudilo by to zbytečnou pozornost.

Poslední vozy jsme minuli, aniž si nás někdo všiml. Po tváři mi stékaly potoky potu. Vzduch byl rozpálený a k tomu se přidal i pach vysušené půdy.

Stébla trav mne šimrala pod nosem a dalo mi velkou námahu potlačit kýchnutí. To by mi tak ještě scházelo.

Nacházeli jsme se na úrovni předních pneumatik druhého vozu, když se to stalo.

Ještě nás neobjevili. Osud nám byl v této chvíli

příznivě nakloněn.

U předního vozu se otevřely levé přední dveře. Vystoupil Bernie F. Rushmore. Patrně byl dost nervózní a čekání mu připadalo dlouhé.

Víc jsme si nemohli přát.

Ani jsme se nepohnuli, jenom jsme nepatrně vystrkovali hlavy, abychom sledovali, co se bude dít.

Rushmore poodešel několik kroků vlevo a zastavil se uprostřed silnice.

Strnule hleděl na vysoké zdi a uzavřenou vstupní bránu.

“Něco se mu nezdá,” zašeptal Suko.

“To se dalo čekat.”

“Sbalíme ho?”

“My?” zavrtěl jsem odmítavě hlavou. “Udělám to sám. Kryj mi záda.”

“Dobrá.”

Mezi parkujícími vozy bylo dost místa, abych se tudy mohl nepozorovaně přiblížit. Musel jsem být zatraceně rychlý. Všechno záviselo na momentu překvapení.

Vytáhl jsem berettu. Suko mi položil ruku na rameno. Byl to signál k útoku.

A já jsem vyrazil.

Byl jsem jako stín, i když jsem měl pocit, že jsem narazil na rozpálenou zeď. Když moje nohy zabubnovaly na betonu, Rushmore se otočil. To už jsem stál tři kroky před ním a namířil na něj berettu.

“Ani hnout!”

Berniemu F. Rushmorovi, šéfovi koncernu, by překvapením málem upadly brýle, kdyby je obroučky nedržely pevně za ušima. Leknutím sebou trhl. Vůbec nepočítal s tím, že by jej někdo mohl zastavit tak blízko cíle. A ještě k tomu pro něj zcela neznámý cizinec.

“Zatraceně, kdo jste?” křikl na mě, když se probral z prvního šoku.

“Jmenuji se Sinclair, John Sinclair.”

“To zní téměř jako James Bond.”

“To nejsem, i když se rovněž považuji za Brita.

Jsem ze Scotland Yardu.”

“A co tady chcete, člověče?”

“Zastavit šílenství, které jste rozpoutal. Zadržet vaše zombie, to je vše.”

Mírně se zaklonil, otevřel ústa a rozesmál se. Smích umlkl stejně rychle, jak začal. Zakuckal se. Potom se znovu zeptal: “Vy mě chcete zastavit?”

“A vaše zombie taky.”

“Vy jste zešílel, Sinclaire?”

“Ne, ale patří to k mé práci, víte?”

“Vaší práci?” opakoval a znovu se rozesmál.

“Zůstaňte stát!”

“Pro mne za mne.” Znovu potřásl hlavou. “Víte vlastně, do čeho jste se pustil?”

“Velmi dobře.”

“Potom bych na vašem místě vzal nohy na ramena a zmizel co nejrychleji. Kliďte se, dokud je čas.”

“Myslím, že se mi vůbec nechce zmizet.”

Rushmore rozepjal ruce. “Ne, Sinclaire. Vy ani nemůžete, k čertu!”

“Co vás vede k takové jistotě?”

“Situace.” Choval se naprosto nenucené. “Víte, zvykl jsem si mít krytá záda.”

“Teď také?”

Přikývl, a to mne zneklidnilo. “Ano, zvláště dnes.” Potom řekl větu, po které se mi sevřel žaludek.

“Copak si myslíte, že by zombiové mohli řídit auto?”

Ztuhl jsem. Jeho smích přicházel jakoby skrz mlhu. Po zádech mi přejížděl mráz.

“Mohu pokračovat, Angličane?”

“Prosím.”

“Čtyři řidiči mají spuštěná okénka a míří na nás. Čtyři pistole míří na vaše záda, pane Sinclaire. A nyní mi řekněte, zda se mám považovat za poraženého…”

Byl to podfuk?

Potřeboval jsem se jen otočit a přesvědčit se o tom. Neudělal jsem to. Zůstal jsem stát jako přimražený a naslouchal chladně znějícímu hlasu.

“Mám tě na mušce, Angličane. Je to pětačtyřicítka Magnum se speciálně upravenými kulkami dum dum. Znáš je přece. Udělají do tebe díru velkou jako pěst.”

“Má pravdu,” dodal ušklíbající se Bernie F. Rushmore. “Má skutečně pravdu. Na vašem místě bych pustil pistoli na zem a nehrál si na hrdinu.”

To jsem opravdu nechtěl. “Ale dovolte, pánové,” řekl jsem. “Přece nevěříte, že se vám to povede, Rushmore. Do Pentagonu se nedostanete. Uvnitř už vědí o vašich úmyslech.”

“Ano, můj bratr.”

“A také ostatní.”

“Kdo ještě?”

“Doktor Karl Mertens.”

Bernie F. se rozesmál. “To je omyl, příteli. Mertens je mrtev. Můj bratr jej zastřelil. Jednou provždy.”

“Hovořil jsem telefonicky s Mertensem, když jste odjeli z hotelu. Myslíte, že mrtví mohou telefonovat?”

“Snažíš se mne oblafnout, ty psí synu!”

“Ne. Váš povedený bratr jej sice trefil, ale ne přesně. Bylo to jen škrábnutí. To se dá přežít. Mertens měl prostě štěstí.”

Rushmore uvažoval. Hryzal si přitom spodní ret.

Mluvil jsem dál. “Tím je naprosto jasné, že i ostatní odpovědní činitelé se dozvěděli o vašich plánech na obsazení Pentagonu. Vaše mistrovské dílo se zhroutilo jako domeček z karet.”

“Drž hubu, Angláne!”

Zdálo se, že znejistěl. Rushmore chtěl vědět přesně, na čem je. Sáhl do kapsy a vytáhl malé ploché pouzdro. Špičkami prstů vytáhl malou tenkou anténu. Zapnul přístroj a začal volat jméno svého bratra, aniž by se dočkal odpovědi.

“Zatraceně, ozvi se, Garry!” Ozval se jiný hlas.

A pokud mne sluch nešálil, patřil doktoru Mertensovi.

“Váš bratr už se neohlásí, Rushmore. Hráli jste vysokou hru. Nebyli jsme jen rychlejší, ale také lepší. A abyste věděl, s kým máte co do činění. Jmenuji se Mertens.”

“Ty smrade!” Rushmore v záchvatu vzteku mrštil

přístrojem o zem a podpatkem jej rozdrtil.

“Nelhal jsem, vidíte?”

Zíral na mě. Viděl jsem jen kulatá tmavá skla brýlí. “Ne tys nelhal, ale ani já jsem nelhal. Ve vozech sedí zombiové. Podařilo se mi udělat z nich pomocí

pilulky oživlé mrtvoly. Jako jediný člověk na světě jsem překonal smrt. Tohle prvenství mi nikdo nevezme. Ani ty, Sinclaire.”

” Zombie-pilulky? “

“Ano.”

“Jak jste ji vyrobili?”

“To není důležité. Stejně musíš zemřít, takže ti musí stačit, když budeš vědět, že taková pilulka existuje. Je mi líto. Rychle, napumpuj do něj olovo.”

V tomto stavu nejvyššího ohrožení přišla Sukova velká chvíle!

Rushmore ještě nevydal rozkaz, když muj přítel hlasitě vyřkl jedno velmi důležité slovo “Topar!”

Udělal to v pravou chvíli. Každý počítal s tím, že jsem přišel sám. Nikdo si nevšiml postavy, která vyběhla z lesa.

Můj přítel měl volnou cestu.

Suko křikl toto jediné slovo tak hlasitě, že je každý z těch revolverových hrdinů musel slyšet.

A magie začala působit.

Přesně na pět vteřin se zastavil čas. V tu chvíli se žádná z osob, která to slovo zaslechla, ani nepohnula. Stáli strnule jak solné sloupy.

Jenom Suko jednal.

A byl rychlý. Jedním skokem se ocitl na zádi

vozu, pevně se zachytil a druhým skokem byl u mne. Chytil mne do náručí, přenesl přes silnici a zmizel se mnou v lesním podrostu.

Byl nejvyšší čas.

Když jsem se vzpamatoval, ležel jsem opět na zemi a slyšel rachocení výstřelů.

Povytáhl jsem se nad trávou, abych obhlédl situaci. Také Suko se rozhlížel a potom smutně potřásl hlavou. “Zatraceně, to jsem nechtěl.”

Čtyři tělesní strážci pokračovali v pohybu, který

přerušilo Sukovo magické zvolání. Stříleli.

Čtyři kulky vyletěly z hlavní a dvě z nich zasáhly Bernieho F. Rushmora, který stál přede mnou ve směru výstřelu.

Jeden z výstřelů jej zasáhl do pravého ramene a otočil jeho tělo kolem dokola. Padal, a přitom jej zasáhla druhá kulka do hrudi. Náraz jej odhodil na zem. Upadl na beton, kde se ve smrtelném chrapotu převaloval, až zůstal ležet a víc se nepohnul.

“Do prdele!”

Ozvaly se hlasy z vozů. Zvedla se jedna ruka a dávala znamení. Potom se znovu ozval hlas. “Pryč, vypadneme! Rychle, otočte!”

Motory zaburácely. Suko ani já jsme neměli možnost je zadržet. Mohli jsme střílet, ale vyžádalo by si to další mrtvé. A to jsme nechtěli.

Nebylo to vlastně ani potřeba.

Les náhle ožil. Vyrazili z něj muži v neprůstřelných vestách. Spouštěli se ze stromů, vyskakovali z podrostu. Z lesního šera vyjel obrněný transportér a postavil se napříč silnicí, aby zatarasil

cestu. Současně se otevřela i brána. Vyřítili se z ní po zuby ozbrojení vojáci a zaútočili na vozy. Řidičům bylo jasné, že by živí neunikli.

Přes silnici létaly povely. Rozlehly se varovné výstřely, kterým Rushmorova ochranka dobře rozuměla. Zastavili vozy, otevřeli dveře a vystoupili se zdviženýma rukama.

Mohli jsme jen přihlížet. Sukovi padl do oka džíp, který vyjel velkou rychlostí z brány a těsně před námi zabrzdil. Z něj nám kynul Karl Mertens. Hlavu měl ovázanou obvazem.

“Johne, zvládli jsme to.”

“Snad.”

“Pojďte, podíváme se na to zblízka.”

Zabijáci leželi na zemi a vojáci na ně mířili samopaly.

Všichni byli odzbrojeni.

Celý problém vlastně mohl být vyřešen, nebýt bledých postav, které stále seděly ve vozech, ale nebyly mrtvé.

Představili mne generálu Orwellovi. Ukázal na vozy. “To jsou oni?”

“Ano, to jsou zombiové.”

“A co s nimi máme udělat?”

Těžko jsem shledával odpověď. “Existuje pouze jedna cesta. Je to násilí.”

“Ale vy jste proti tomu, že, pane Sinclaire?”

“Vlastně ano.”

“Když..”

“Johne, podívej se na ně zblízka,” řekl Suko.

“Jsou to praví zombiové?”

“Jak to myslíš?”

“Podívej se, prosím tě.” Dveře vozu byly zavřené.

Otevřel jsem je a podíval se do obličejů obou mužů sedících na zadním sedadle.

Zíraly na mne studené oči bez života. Bledé rty ztratily barvu. Vsunul jsem opatrně hlavu dovnitř a očekával, že se mi kolem krku sevřou těstovité, studené ruce.

Ale nestalo se tak. Oba zombiové seděli dál a tupě zírali před sebe.

“Jsou to praví zombiové?” zeptal se Suko, když jsem se vysoukal ven.

Pokrčil jsem rameny.

“Johne, odpověz.”

“Nejsem si jistý.”

“Já také ne.”

“Můžeme použít plamenometů,” řekl generál Orwell. “Doktor Mertens nám vysvětlil, že takto lze zničit oživlé mrtvoly.”

Dlouze jsem se na něj zahleděl. “Okamžik, prosím,” požádal jsem jej a přistoupil k ženě, která k nám dorazila. Byla to Li Mai. Čekala v pozadí. V očích se jí leskly slzy.

“Je mrtvý,” řekl jsem.

“Cítila jsem to.”

“A co teď?”

“Nebudu ho oplakávat. V poslední době se ke mně choval velmi neurvale.”

“Ano, rozumím vám, ale máme jeden problém. Zombie. Víte, Li Mai, já znám dobře oživlé mrtvoly.

Reagují úplně jinak než ti, co sedí v autech.”

“Co tím myslíte?”

“Ta stvoření ve vozech nejsou praví zombiové. Když dám povel k jejich zabití, budu si sám připadat jako vrah.

Požili pilulku, která z nich vytvořila nepravé zombie a…”

“Chcete je zachránit?”

“Bude-li to možné, ano. Ke každému preparátu existuje protilátka. Možná i v tomto případe. Chcete nám pomoci?”

“Pokusím se. Naštěstí vím, jak se dostat k tajným materiálům.”

“To by byla možnost.” Dr. Mertens se připojil ke mně a s ním i Suko. Přesvědčili jsme generála, aby ty nebožáky prozatím nezabíjel, a oni se nechali bez odporu zavřít do dobře střeženého objektu v Pentagonu.

Londýn a Washington si vyměnily několik telefonátů.

O dva týdny později jsme prohledali ďábelskou kuchyni koncernu. V jednom sejfu jsme objevili chemické složení zombie-pilulky.

Zmobilizovali jsme vědce. Ti našli protilátku, kterou těm nešťastníkům okamžitě vstříkli pod kůži.

Zda, jak a kdy bude účinkovat, to je otázka času. V každém případě jsem byl spokojen, že za mnou nezůstali žádní mrtví, a odpovědní činitelé v Pentagonu si rovněž oddechli.

Zombiové v hotelu Star byli praví. Skutečné oživlé mrtvoly. U nich zombie-pilulka účinkovala tak,

jak si Rushmore předsevzal.

U jeho spolupracovníků uběhne patrně více času.

Ale jednoho dne budou zachráněni.

Třetího dne, panovalo stále ještě vedro, jsme se vraceli zpět. Dr. Mertens nás odvezl na letiště.

“Vlastně,” řekl, “bychom měli za všechno poděkovat yetimu.”

“Proč?”

“Kdyby nebylo jeho, Johne, nikdy bychom se my dva nepoznali a my chudáci bychom museli problém s oživlými mrtvolami řešit sami.”

“To je pravda.”

“Jste ve skutečnosti pro nebo proti vyznamenání?”

“Proti.”

“Vy také, Suko?”

“Ještě víc.”

Usmál se. “V tom případě vás nebudu navrhovat.”

“Proboha ne, to si můžete ušetřit.”

“Nebo byste mohl přebrat vyznamenání za nás,” škádlil jej Suko.

Dr. Mertens zavrtěl odmítavě hlavou. “V tomhle jsem stejného smýšlení. Zříci se ho je lepší.”

Do odletu zbývalo dost času, a tak jsme si zašli na drink. “Na co si připijeme?” zeptal se Mertens.

“Na Ameriku?”

Podíval se na mne. “Víte, Johne, když někomu

připíjím, mám k němu vřelejší vztah.”

“Připijme si na nás,” navrhl Suko. Tomu nikdo neodporoval…

KONEC