Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 16 - Lucifer

Odehrálo se to v místě, kde oheň je silnější než voda, kde stín zahání světlo, kde mrtví

zotročují živé a zlo vítězí nad dobrem,

Z nekonečné hlubiny vystoupilo něco, co vládlo schopností překonat dimenze a tvořit nové.

Bylo to neutrum, tvar. Neměla to mužské nebo ženské pohlaví,

bylo to prostě ONO.

Bylo zde a vypudilo tmu, ačkoliv samo bylo temné.

Bylo hladké, objemné a připomínalo kouli. Zahrnovalo v sobě všechny protiklady. Bylo podivné, ale existovalo.

Nepřetržitě se měnilo. Vřelo, utichalo, roztahovalo se jako vesmír.

Bylo silné a mocné: chvělo se

a prodíralo poznenáhlu kupředu jako obraz vyvolávaný v temné komoře.

A žilo.

Z čisté hmoty se formovalo něco, co mělo zůstat neměnným.

Objekt, který se zobrazil na lidské sítnici a vyvolal údiv.

Obličej! Lidský?

Vytvořeny z kamene nebo jiného materiálu?

Nebo snad pouhý stín?

Nikdo nedokázal tu věc blíže určit.

Proti tmavému pozadí se rýsovala stejně temná modř. Chladná a současně nepřirozeně vyzývavá. Nebyl to obličej muže ani ženy. Byl

bezpohlavní. Nebyl ani hezký, ani ošklivý, ale přitahoval svou vnitřní zlomyslností.

Prostě tam byl a vládl!

Nic nenarušovalo hladkost kůže. Pod vysokým čelem hleděly oči.

Dva ovály bez života. Ve strašlivých, chladně vyhlížejících otvorech se zračila hlubina všehomíra,

krutost vzdálených světů, úděsnost smrti a apokalypsy.

K očím se náramně hodila i ústa. Dva rty, které ležely na sobě, sevřené

v arogantním, zlověstném úšklebku.

Stálo to zde a nepohnulo se to.

Ale ze stejné hlubiny se před tím vynořilo ještě něco. Vykonalo to dlouhou cestu a zářilo bledým stříbrným světlem v neproniknutelné tmě, aniž by ji dokázalo rozjasnit.

Věc ve tvaru kříže.

Se zaoblenými rohy a vepsanými písmeny. K tomu patřila záhadná znamení, vyrytá varování zanechaná moudrým Stvořitelem.

Kříž stál proti obličeji.

Dva světy, dva protiklady.

Nelze si představit křiklavější rozpor.

Ústa se náhle zasmála.

Byl to příšerný, studený úsměv.

Zlo, které se v něm ukrývalo, roztavilo kříž

na beztvarou hmotu.

Obličej zvítězil. Vždycky tomu tak bylo.

V něm se zrodilo i pojmenování zla.

LUCIFER!

1

Jistě to znáte. Člověk ráno vstane, pokud možno levou nohou a hned má špatný pocit. Jako by něco viselo ve vzduchu. A skutečně se k něčemu schylovalo.

Na Londýnem bylo neuvěřitelně jasno. Slunce shlíželo z nebe a rozlévalo své dobrotivé teplo a světlo na nesčetné střechy milionového města. Ještě v pyžamu jsem poodešel k oknu, abych vyhlédl ven.

Příjemné počasí. Nadpřirozeně čistá obloha bez jediného mráčku. Fantastické ráno, kterým se ze dne na den ve městě ohlásilo jaro.

Svádivé počasí, které ovlivňovalo psychiku lidí a nutilo je k věcem a činům, kterých by se normálně klidně zřekli. Takové bylo kouzlo jara.

Vlastně jsem se měl radovat, protože nepatřím mezi ty, kterým zima vyhovuje. V tomto případě se mi jeho příchod zamlouval méně než jindy. Nemohl jsem přesně

vyjádřit, co mi vadilo. Pravděpodobně to byla moje vlastní roztěkanost, se kterou jsem se musel vyrovnat.

Nejdříve jsem překotil šálek s narychlo spařenou kávou, spálil jsem si spodní ret horkým nápojem a ztratil jsem knoflíček od košile.

Vůbec se mi to nehodilo. Kromě toho jsem měl v hlavě hotové vzduchoprázdno. Myšlenky se mi roztoulaly jako ovce.

Skoro to nemohlo být horší.

Přesto jsem se vzchopil a připravil si prostou snídani. Kávu a tmavý celozrnný chléb, salám z plechovky. Každodenní jídlo starého mládence.

Čekal mne den strávený v kanceláři. Momentálně jsem neřešil žádný naléhavý případ. Skutečnost, že budu sedět zavřený mezi čtyřmi stěnami, se mi příliš nezamlouvala, ale co mi zbývalo. Stejně jsem musel sepsat písemnou zprávu o posledním případu.

Dopil jsem. Ještě se pořádně protáhnout a potom vykročit do nového dne.

Svěží, nabitý energií, naplněný optimismem až ke kořínkům vlasů. Takhle nás nabádala předpověď počasí.

V mém případě to neplatilo. Káva mne příliš nepovzbudila. Cítil jsem se nezvykle malátný, jako bych ztratil litr krve.

To určitě nebylo normální. Spal jsem tvrdě celých šest hodin. Vlastně bych měl být odpočinutý, ale opak byl pravdou.

Způsobilo to snad počasí?

Ještě jednou jsem vyhlédl oknem. Opravdu, vůbec se mi nezamlouvalo.

Vítr musel být horký.

Příliš horký na tuhle roční dobu. Otevřel jsem okno, vystrčil hlavu ven a nasával vůni vzduchu.

Bylo to tak.

Počasí mi nesedělo. Vítr jako teplý fén se proháněl londýnskými ulicemi. Zavřel jsem okno a podíval se na hodinky.

Měl jsem už zpoždění. Ani Suko se ještě neukázal, aby mě vyzvedl.

To mne udivilo.

Dříve než jsem se k němu vydal, otočil jsem se a přelétl pohledem modrou oblohu. Nevěřil jsem vlastním očím.

Na blankytu oblohy se něco objevilo. Obrovský plochý předmět.

Kříž!

Téměř téže barvy jako obloha sama. Vypadalo to, že je z určitého místa promítán proti jemné modři. Nebo se mýlím?

Soustředil jsem se a opět vyhlédl.

Ne, nebylo to pouhé zdání. Ten kříž mi připadal

důvěrně známý.

Zaoblené rohy, těžko rozeznatelná vybledlá znamení, to vše jsem velmi dobře znal, protože i mně patřil stejný kříž ve zmenšené podobě.

Najednou se mne zmocnil divný pocit. Pohled na oblohu mne fascinoval.

Znamení, které leželo vysoko nad Londýnem, pravděpodobně viděla spousta lidí, ale stejně bylo určeno jediné osobě.

Tou osobou jsem byl já!

Můj duševní stav se opět změnil. V hrdle mi vyschlo. Srdce se rozbušilo rychleji. Rozhodně to nebylo způsobeno kávou. Tady se dělo cosi jiného. Znamení se na obloze neobjevilo bez příčiny. Má to snad být varování?

Ještě jednou jsem otevřel okno, ale už jsem se nevyklonil, protože znamení zmizelo.

V jediném okamžiku bylo pryč, jako by je někdo jednoduše smazal.

V dálce se pohybovaly bělavé závoje malých mráčků. Stříbřitý trup letadla táhl za sebou viditelnou stopu benzinových par. Stroj odstartoval z letiště Heathrow a zamířil směrem na západ.

Přemýšlel jsem o tom jevu. Viděl jsem kříž jenom já nebo i jiní svědkové? Měl bych po tom pátrat a zeptat se lidí?

Nesmysl! Zasmál jsem se v duchu podobným myšlenkám. Uložil jsem svá pozorování do paměti, protože kříž se už neobjevil.

Stalo se něco jiného….

Se smíšenými pocity jsem opustil byt a po pár krocích se ocitl před Sukovými dveřmi. Zazvonil jsem.

Trvalo nezvykle dlouho, než můj přítel a kolega konečně otevřel.

Podíval se na mne a řekl: “Pojď dál!”

“Jak se dnes cítíš?” zeptal jsem se.“Mizerně, co?”

“Tak nějak.”

“Se mnou je to stejné.”

Uvolnil mi cestu. Se svěšenou hlavou kráčel přede mnou. V obývacím pokoji se otočil, podíval se na mne a pokrčil rameny. “Je to hrozné, Johne, vlastně ani sám nevím, co se děje. Dnes ráno jsem vstal a od toho

okamžiku mám pocit, jako bych dostal ránu prknem do hlavy.” Chytil se za hlavu. “A ne jednu, to ti povím.”

“Bolí tě hlava?”

“Ne tak docela, spíš jako by mi do ní bušili ze všech stran.”

Přikývl jsem. “Neříkáš mi nic nového. O tom bych mohl povídat.”

“Ty taky?”

“Jistě.”

“V tom případě je to počasím. Už ses dnes podíval z okna?”

“Podíval, Suko. Jenom mě udivuje, že to zasáhlo i tebe. Vždycky jsi tvrdil, že ti náhlé změny počasí nevadí.”

“Správně, Johne, ale dnes ráno je to něco jiného.”

Pomalu jsem kývnul. “Máš pravdu. Je v tom opravdu

něco jiného.”

“Co tím chceš říct?”

“Ještě nevím, ale možná to souvisí s křížem, který se dnes ráno objevil na obloze. Viděls ho taky?” Přistoupil jsem k příteli a pozorně jsem se na něj zahleděl.

“Ne.”

“Na obloze se ukázal obrovský kříž.”

Suko v tu chvíli vypadal, jako by nevěděl, zda se má smát, či plakat. Každopádně mu pocukávaly koutky úst. Trpělivě čekal, co mu ještě sdělím.

Prokázal jsem mu tu laskavost. “Viděl jsem na obloze obrovský kříž. Vypadal jako namalovaný na modrém plátně.”

“No a?”

“Byl to stejný kříž, jako mám já, Suko.”

“Ty ses snad zbláznil.” Inspektor ustoupil o krok dozadu. “To není možné.”

“Ale ano, Suko, je to možné. Na obloze byl věrný obraz mého kříže. Věř mi, poznal jsem ho naprosto bezpečně.”

“Jistě, netvrdím přece opak. Ale jak to? Proč jsi viděl na obloze svůj kříž?”

“To bych také velmi rád věděl. Každopádně jsem dospěl k závěru, že tuhle příhodu musím považovat za jisté znamení nebo ještě lépe varování. Jakási síla nebo mocnost se z jistého důvodu zajímá o můj kříž.”

Suko si mnul bradu. “Neumím si dost dobře představit, o co jde, ale kříž určitě skrývá nějaké tajemství.”

“Ovšem. Myslím přitom na zmizelá znamení.”

“Asi máš pravdu, Johne.”

Zahloubal jsem se. “Domníváš se, že tento obraz by mohl mít něco společného se znameními, která mi kdysi ukradla Lilith?”

“Ano.”

Pročísl jsem si rukama vlasy. “Neshledávám k tomu žádný rozumný důvod.”

“Zatím ne. Ale možná jde o víc. Zatím o tom nevíme. Musí v tom být nějaká tajemná síla, Johne. Může za to opravdu počasí, že se oba cítíme tak mizerně?”

“Nemám zdání.”

“Může to tak být, ale také nemusí. Prohlédl sis už dneska svůj kříž?”

“Dnes ráno ještě ne.”

“Tak se naň podívej.”

Pousmál jsem se, když jsem ucítil v ruce tenký

řetízek, a přetáhl jej přes hlavu.

Suko mne přitom pozoroval. Jeho obličej zvážněl. Necítil jsem se zcela ve své kůži ani při tomto jednoduchém pohybu, který jsem už prováděl nesčíslněkrát.

Stáhl jsem drahocenný kousek, který jsem kdysi získal od proroka Ezechiela, a nechal jej ležet na otevřené dlani.

Ležel tam, aniž by se nějak změnil. Viděl jsem vyrytá znamení na krajích, vševidoucí oko a posvátnou slabiku AUM. Bylo na něm všechno, až na znamení v jeho středu, která tam byla předtím, než se jich zmocnila Lilith.

Až do dneška jsem o nich neměl žádnou informaci. Neviděl jsem nic dobrého v jejich zmizení. Kříž sice fungoval stejně jako dřív, ale nemohl jsem si pomoci. Kdesi hluboko ve mně od počátku klíčilo podezření, že za nitky tahá někdo, ke komu Lilith vzhlíží jako k modle. V něm se soustředilo prapůvodní zlo. Jeho jméno znělo Lucifer!

Suko přistoupil blíž, aby si kříž zevrubně prohlédl.

“Co mu říkáš?” zeptal jsem se. “Máš pocit, že se nějak změnil?”

“Ne”

“Také nic nevidím.” Abych byl zcela jistý, otočil jsem jej a prohlédl si druhou stranu. Ani hladký zadní povrch nevykazovala žádné změny. Stáli jsme před záhadou.

Pověsil jsem si kříž opět na krk.

Suko pokrčil rameny. “Tady je dobrá rada drahá, starý brachu. Nebo to vidíš jinak?”

“Stejně jako ty.”

“Tak nám zbývá varování.”

Přikývl jsem. “Správně. Ale stejně bych rád zajel do kanceláře. Tak co? Pojedeš se mnou? Jsi ochoten mi dělat společnost?”

Ušklíbl se. “Přece si nemyslíš, že bych tě teď nechal samotného.”

“Děkuji, jsi opravdový přítel.”

“Kdybych nevěděl, jak umíš být jízlivý, skoro bych ti uvěřil…”

2

Seděla předkloněná s obličejem v dlaních. Zírala strnule na podlahu, zatímco v kávovaru bouřila voda.

Při našem příchodu ani nevzhlédla. Zůstali jsme užasle stát, dokud jsem se nezeptal: “Proboha, Glendo, co se děje?”

Teprve nyní se Glenda Parkinsová, naše sekretářka, pohnula. Zvedla hlavu jako ve zpomaleném filmu. V jejích očích jsem zahlédl únavu. Přes její rty přelétl nepatrný úsměv.

“Už jste tady?” zeptala se.

“Tohle je mi pěkné přivítání,” zahartusil Suko.

Unaveně se otočila. “Vůbec se nepoznávám. Lituji, ale cítím se, jako bych procestovala půl světa. Jsem úplně mimo.”

“Proč?”

“Kvůli dnešní noci, Johne. Byla příšerná. Ani jsem oka nezamhouřila.” Glenda kývla směrem k oknu. “To bude tím počasím.”

“Určitě.”

“Vy jste na tom lépe?”

“Ne,” místo mě odpověděl Suko. “I my jsme jako po opici.”

“Dnešní den bude určitě hrozný pro každého Londýňana.”

“Pro každého?” opáčil jsem.

“Proč se ptáš?” Glenda zavrtěla nechápavě hlavou.

“Myslíš, že ta bolest hlavy postihla jenom nás tři?”

“Možná.”

“Tomu nerozumím.”

Odkašlal jsem si. “Dívala ses dnes na oblohu?”

“Ano.”

“Nebylo ti nic nápadného?”

“Jenom barva se mi zdála taková nepřirozená.

Bleděmodrá, skoro bez mráčků. Prostě zvláštní.”

“Máš pravdu, ale já jsem viděl ještě něco jiného.”

“A co?”

“Obrovský kříž přes celou oblohu. Vypadal stejně jako ten, který nosím na krku. Jenže byl větší.”

Zhluboka se nadechla. “To přece není možné,” zašeptala.

“Je to tak. Na obloze se zjevil můj kříž. Obrovský, nesmírný. Neumím si při nejlepší vůli představit, co by mohlo být příčinou toho jevu. Každopádně to nemá nic společného s mým vlastním křížem.”

Pokrčila pochybovačně rameny. “Věřím, ale nevím, co bych na to řekla. Jenom mě udivuje, že by to mělo mít něco společného s mou včerejší nespavostí.”

“O tom ještě musíme podumat,” řekl Suko. “V každém případě máme pocit, že se nad námi vznáší nějaké nebezpečí. Někdo se nás chce zmocnit.”

“Máš nějaké podezření?” Suko nadzvedl tázavě ramena.

“Lilith?” zeptala se Glenda, která věděla o spoustě našich případů a dokázala z nich vyvodit závěry.

“Možná,” připustil jsem. “Už jsme mysleli i na nejhorší.”

“Lucifer,” řekl Suko.

Glenda polkla naprázdno. Rukou si přihladila světlemodrý pulovr a tmavou sukni.

“Ztratila jsi řeč?” Usmál jsem se na ni.

“Nediv se,” zašeptala.

Vydal jsem se na cestu ke kávovaru. “Dal bych si šálek toho tvého životabudiče. Třeba potom na něco přijdeme.”

“Také si myslím.”

I Suko se vzdal svého obvyklého šálku čaje a vzal si kávu.

Měl jsem pocit, jako bych tančil mezi vejci. Jako by se svět kolem mne rozplýval, jako by něco ovlivňovalo rotaci Země.

Ztěžka jsem dopadl na židličku. Šálek jsem předtím postavil na stůl.

“Co podnikneme dál,” zeptal se Suko.

“Vypiju si kávu.”

Káva mne příjemně vzpružila. Malými doušky jsem pomalu vyprázdnil šálek do dna.

“Glenda také,” dumal Suko. “Podle všeho se kruh rozšiřuje. Nebezpečí narůstá.”

“Odkdy jsi tak pesimistický?”

Pokrčil rameny. “Copak nemáme všechny důvody k pesimismu?”

“Možná.”

“Měli bychom o tom promluvit se Sirem Jamesem, Johne.”

Přikývl jsem. “Také jsem o tom přemýšlel.” První šálek byl prázdný, ale dobře mi pořád nebylo. Nemohl jsem se soustředit. Nohy mi zeslábly, jako by se o mne pokoušela chřipka.

Možná dokonce nějaká magická chřipka. Náš mocný protivník nás pravděpodobně již nakazil. Musel jsem počítat se všemi možnostmi.

Ve dveřích se objevila Glenda Perkinsová. “Pánové, zapomněla jsem vám říci, že na vás čeká Sir James.”

“Teď hned?” Souhlasně přikývla.

“Je v pořádku?”

“Nevím, Johne. Ještě jsem ho dnes ráno neviděla.

Volal mi.”

Unaveně jsem vstal. “Vykročme tedy cestou všech cest,” otočil jsem se k Sukovi, který se rovněž zvedl ze židle.

“Vezmeš si potom ještě kávu?” zeptala se Glenda.

“Ještě jí trochu zůstalo v konvici.”

Souhlasil jsem. “Přihřej mi ji, prosím tě.”

“Pro mne taky,” přidal se Suko.

Znovu se mne zmocnil podobný pocit jako předtím. Stál jsem sice oběma nohama na zemi, ale připadalo mi, že se vznáším.

“Doufejme, že nevytáhne z rukávu nějaký nový

případ,” poznamenal Suko. “Cítím se mizerně.”

“Ani nemluv.”

Sir James nás očekával. Většinou stával u okna, když jsme vstoupili, tentokrát seděl za psacím stolem a hleděl na nás zpod brýlí zasmušilýma, unavenýma očima. Jeho pohled hodně napovídal.

“Posaďte se.”

Vtiskli jsme se polstrovaných židlí a pozorovali Sira Jamese, jak s námahou potlačuje zívnutí.

“Pane, jistě mi potvrdíte domněnku, že i vás to postihlo.”

Zarazil se. “Co mne postihlo?”

“Jste velmi unavený. Jako by vás někdo praštil po hlavě. Nemůžete se soustředit na práci.”

“Jak to víte, Johne?”

“Protože jsme na tom všichni tři stejně,” vysvětloval Suko. “Nejsme ve své kůži. Slečna Perkinsová se také cítí bídně.”

Šéfovy ruce klesly na psací stůl. “A já si myslel, že to postihlo jenom mne.”

“I nás, šéfe.”

“Nebude to tím počasím?”

Protáhl jsem koutek úst. “To by sice mohlo být, ale stejně tomu nevěřím.”

“Proč ne?”

“Protože je tu ještě jiná věc, která mi vadí. Kdyby ty pocity měl jenom jeden z nás, prosím, ale všichni čtyři? To je přece podezřelé.”

“Ani mně to nejde do hlavy.”

“Možná to souvisí se zjevením kříže. Viděl jsem jej na obloze. Byl obrovský.”

Přivřel oči. “Opravdu tam byl kříž, Johne? Můžete mi to blíže vysvětlit?”

Udělal jsem to a přitom našel v Siru Jamesovi vynikajícího posluchače. Pozorně poslouchal, občas kývl hlavou a na čele se mu objevily starostlivé vrásky.

“Vy, Johne, Suko, Glenda a já.” Zhluboka se nadechl.

“To jsme čtyři.”

“A kolik dalších obyvatel Londýna?” zeptal se inspektor.

“To bohužel nevím. Pravděpodobně to postihlo jenom nás.”

Pozorně jsem naslouchal. “V tom případě se nejspíš jedná o spiknutí.”

“Správně, Johne.”

“A kdo by podle vás mohl za tím vězet?”

“To bychom měli zjistit.” Zvrátil se na opěradlo.

“Pravděpodobně to souvisí s příhodou, kvůli níž jsem vás sem zavolal.”

“Co to je?”

“Varování,” odpověděl superintendant. “Dokonce písemné varování, které je určeno vám, Johne. Držím to už dva dny pod pokličkou, protože jste byl zaneprázdněn jinými případy. Ale už nemohu déle mlčet. Bohužel v poslední době se toho kolem vás hodně semlelo.”

Zasmál se při slově semlelo. Jindy tak lehkovážně nemluvil. “Mám na mysli zmizení vaší matky a objevení nového superupíra.”

“Je zde nějaká souvislost?”

“Ne, Johne, v žádném případě.” Sir James otevřel zásuvku a vytáhl z ní jakýsi dopis. Byl již rozlepený. Když jej zvedl, letmo jsme se Sukem zahlédli písmo na obálce.

“Je adresovaný mně?”

Sir James přikývl. “Jestli proti tomu nic nenamítáte, tak jej přečtu nahlas.”

“Ano, buďte tak laskav.”

Sir James si posunul brýle a začal tichým hlasem číst: Čas slitování pominul, Sinclaire. Zapomeň na vše, co jsi do této chvíle prožil. Tentokrát zvítězí peklo. Ujme se tě samotný Lucifer.

Víc v dopise nebylo.

Sir James jej nechal klesnout na stůl.

Mlčky jsme hleděli jeden na druhého. Mlčení se prodlužovalo.

“Jak dlouho už máte ten dopis, pane?” zeptal jsem se.

“Dva týdny.”

Přikývl jsem. “Pochopitelně jste zjišťovali, kdo jej

přinesl a podobně…”

“Nic jsme nevypátrali.”

“Kdo by podle vás mohl být jeho autorem?”

“Počítám s nejhorším.”

“Tedy Lucifer,” vydechl Suko.

“Ano, peklo osobně.”

Složil jsem hlavu do dlaní. Podle mne se Sir James zachoval správně. Dopis zapadal do dnešního rána jako

kamínek do mozaiky. Ale neviděl jsem naši budoucnost pesimisticky.

“Proč mlčíte, Johne?”

Usmál jsem se nepříliš přesvědčivě. “Co mám na to

říci, pane? Takových výhružek jsme už dostali spoustu.”

“Máte pravdu, ale tahle výhrůžka je jiná. Je reálná, Johne, zatraceně reálná. A ještě něco.” Otočil dopis, abychom viděli přední stranu. “Podívejte se pozorně na to písmo. Co vás přitom napadá?”

“Je psáno červeným inkoustem.”

“Co myslíte vy, Suko?”

Můj přítel se pousmál. “Když se mne ptáte takhle, pane, tak bych řekl, že to není inkoust, nýbrž krev.”

“Správně.”

Odpověď jako prásknutí bičem. Sir James se narovnal.

“Tento dopis byl napsán krví. A teď mě dobře poslouchejte. Nezadržel jsem ten dopis bezdůvodně. Analyzovali jsme krev. Výsledek jsem dostal včera večer. Co myslíte, že v něm bylo, pánové?”

“Nemám zdání,” odvětil jsem.

Sir James se předklonil. “V první řadě se potvrdilo, že dopis byl skutečně napsán krví. A sice lidskou krví. Ale to není všechno. Přesná analýza krve, kterou na moje přání opakovali třikrát, prokázala, že jde o krev starou přinejmenším dvě stě let.”

To byla pecka.

Seděli jsme na židlích, hleděli nevěřícně na Sira Jamese a nebyli schopni slova.

“To nemůže být pravda,” zašeptal jsem.

“Je to tak, Johne.”

“Samozřejmě promiňte.”

Suko do mne šťouchl. “Krev, Johne, přemýšlej.

Možná stará krev.”

Konečně jsem se vzchopil. “Stará krev z Drákulovy oběti? Krev, které se napil ?”

“Správně.”

“Ne!” zazněl ostře hlas Sira Jamese. Jeho slova zničila naše naděje. “Nemáte pravdu, inspektore. Kromě toho jsem ještě neskončil. Nebylo pouze zjištěno, že se jedná o starou krev, ale objevilo se ještě něco jiného. Odborníci ji podrobili přesným chemickým a biologickým zkouškám a konstatovali, Johne,” obrátil se přímo na mne, “že tato krev je shodná s vaší krví. Má stejnou skupinu a Rh faktor…”

Ticho mlčení…

Seděli jsme před Sirem Jamesem a hleděli na dopis v jeho ruce.

Po zádech mi přejížděl mráz.

“Co tomu říkáte, Johne?”

Zíral jsem na svého šéfa. “Náhoda,” zašeptal jsem.

“To vše musí být neuvěřitelná náhoda.”

“Opravdu?”

Prudce jsem přikývl, ale Suko zakroutil hlavou. On tomu nevěřil.

“Ne,” řekl superintendant. “Rozhodně nemohu uvěřit tomu, že je to náhoda. To by bylo trochu moc náhod najednou. Promiňte, ale za tím bude něco víc. Všechno nasvědčuje tomu, že se jedná o rukopis nejvyššího pekelníka, samotného Lucifera.”

V tomhle směru jsem mu neodporoval. Zarazila mne jiná věc. “Pane, moje krev přece nemůže být dvě stě let stará. To je přece vyloučené.”

“Je to vaše krev a není to vaše krev, Johne.”

“To je pro mne vyšší matematika, pane.”

“Vypadá to tak. Třeba jde o početní úlohu zadanou nejvyšším vládcem Luciferem.”

“Myslíte, že za tím vším je opravdu on?”

“Ano.”

“A ty, Suko?”

“Já také.”

Souhlasil jsem s nimi. “Zdá se, že je to tak. Jestliže si dám do souvislosti tento dopis s tím, co se událo dnes ráno, nemohu mít jiný názor. Kříž na nebi, naše nevolnost. Obávám se, že to do sebe zapadá.”

“Lov na vás právě začal, Johne.”

“Opravdu jenom na mě?” Rozhlédl jsem se.

“Domnívám se, že si vzal na mušku každého z nás.”

“Jsem stejného názoru, Johne,” souhlasil Suko.

“Existuje nějaká zbraň proti Luciferovi?” Sir James se opět vrátil k podstatě věci.

Pokrčil jsem rameny. “Vlastně ne. Nelze jej zničit. Představuje nejvyšší Zlo, které existuje, co svět světem stojí. Netroufám si tvrdit, že bych mohl odstranit zlo ze světa. To není v lidských silách.”

“Co vlastně můžeme proti tomu dělat?”

“Odrazit jeho útok. Vrátit jej do podsvětí, ačkoliv tomu moc nevěřím. Lucifer není Asmodeus. Je to Belzebub, Bafomet a Asmodeus dohromady. Ti tvoří ďábelskou trojici. Museli bychom dostat ze světa všechny tři, abychom něčeho dosáhli.”

“Máme vůbec nějakou šanci?”

“Nemůžeme jej zničit. Vycházím z toho, že čekal dost dlouho, než mohl konečně udeřit. Podle mého názoru začal

tehdy, když zasáhl prostřednictvím Lilith, která mi ukradla znamení z kříže.”

“Takže kříž by na něj nepůsobil?”

“To je velmi dobrá otázka, pane. Bohužel vám na ni nemohu dát odpověď. Ďábel kříž nenávidí jako mor, stejně jako Belzebub a Bafomet. Ale všichni tři dohromady tvoří podstatu Lucifera, který jej svou mocí pravděpodobně překoná.”

“Nezbývá nám nic jiného než jako pštros schovat hlavu do písku,” podotkl Suko.

“To nemám v úmyslu, milý příteli.”

“A co tedy?” dotazoval se superintendant.

Můj smích asi nezněl příliš přesvědčivě. “Budu bojovat, pane.”

Pozorovali mě zepředu i ze strany. Šéf a Suko.

“Ale jak?” zeptal se tiše superintendant.

“To ještě sám nevím. Nemohu jen tak ležet v posteli a

čekat, co bude dál. Lituji.”

Suko mě přátelsky uhodil do ramene. “Zachoval bych se stejně jako ty. Otázka zní, kde začneme.”

Sir James zvedl dopis. “To je naše jediná stopa,” prohlásil.

“Ne docela. Myslím na kříž, který jsem viděl na obloze. Musí mít nějakou souvislost s tím dopisem.”

“Jistě, Johne. Dokud reagoval, nemohl vládce pekel nic dělat. Bude-li reagovat dál, musí některé věci urychlit, aby dosáhl svého cíle, dřív než bude pozdě.”

“Chce nás zničit?” zeptal se Suko.

“To také,” odpověděl jsem. “A současně zničit můj kříž. To je hlavní zbraň, kterou proti němu mám. Ani samotný Lucifer se nemůže přiblížit, protože na koncích

kříže jsou vyrytí archandělé. Dej si to do souvislosti se vznikem Dobra a Zla. Zlo bylo poraženo. Archandělé jej, jeho poddané i Lilith uvrhli do hlubin zapomnění. Takto se zrodil prvopočátek všeho. Takto se vyvíjel náš svět i veškerý život. Tehdy došlo k velkému boji, který pokračuje dodnes. Nejen v této dimenzi, ale i v jiných. V našem každodenním počínání.”

“Hezky řečeno.”

Trhl jsem rezignovaně rameny. “Jiné vysvětlení neexistuje. Každopádně počítám s tím, že v příštích dnech, možná už hodinách, budeme stát před vážným rozhodnutím, zda vsadit všechno na jednu kartu. Buď vyhrajeme, nebo podlehneme!”

“Lucifera nelze zcela porazit!” odporoval Sir James.

“Správně. Ale je možné zahnat jej tam, kam patří.

Zpátky do jeho proklatého světa.”

“A kdo nám pomůže?” zeptal se Suko.

Byl jsem tak zaujatý vlastními myšlenkami, že jsem hned nepochopil, kam míří. “Jak to myslíš?”

“Zůstaneme v tom boji osamoceni?”

“Chceš vědět, kdo nám pomůže?” tiše jsem se usmál.

“Mám ti vypočítat své přátele?”

“To nemusíš. Žádný z nich nemá takovou moc, aby se mohl postavit Luciferovi.”

“Takže jsme zůstali sami.”

Suko si mnul čelo. “Možná ne, protože jsi na něco zapomněl.”

“Tak ven s tím!”

“Myslel jsem spíš na pomocníky z říše duchů. Proroka, archanděly, krále Šalamouna, Hectora de Valbis i královnu ze Sáby, kteří stojí na naší straně. Možná bys

něčeho dosáhl i se Svatým Grálem. Neměli bychom zapomínat ani na Karu a Myxina.”

Kývl jsem. “To by ve skutečnosti byla velmi mocná síla.” Svěsil jsem bezmocně ramena. “Škoda…”

“Škoda čeho?”

“Nemůžeme je jednoduše přivolat lusknutím prstů.”

“Tropíš si ze mne legraci?”

“V žádném případě. V podstatě ti dokonce dávám za pravdu. Jenom realizace je podle mého názoru nemožná.”

Sir James zvedl ukazováček. “Ne tak docela. Jestliže je kříž v nebezpečí, jestliže se něco děje v jeho okolí, potom si toho musely všimnout i jiné tajemné síly. Nedopustí, aby byl kříž zničen.”

“Také to tak vidím,” přidal se Suko.

Já jsem byl značně skeptický. “A opravdu si myslíš, že nás prorok a ostatní podpoří? Že přijdou a v pravou chvíli se nám zjeví?”

“Ne, musel bys je vyvolat.”

“A dokážu to?”

Suko na mne nevěřícně hleděl. “Johne, co to je za nápady! Jedině ty přece můžeš kříž aktivovat. Vyřkni formuli a…”

“Ano, ano, dobře, ale já se na to dívám jinak. Nemohu prostě uvést do pohybu věc, která zatím po pravdě řečeno spí. Dosud jsme měli co do činění s domněnkami. Není zde nikdo, kdo by nám je mohl potvrdit. Nevím, jestli to, co dělám, je správné, nebo špatné…”

“Johne, ty ses zbláznil.”

“Asi ano, Suko. Tohle ráno mne šokovalo. V této chvíli nevím, co mám dělat. Promiň. V tomto okamžiku se nemohu dobře zorientovat. Ten zatracený dopis, zkouška

krve, to vše mne vyvádí z rovnováhy. Nemohu dál, rozumíš?”

Sir James zasáhl. “Dohodněme se takto, Johne. Vyčkáme zatím, co bude dál. Nejsme přece žádní strašpytlové a tohle jsme mohli očekávat. Nebudeme před Luciferem schovávat hlavu do písku. Musíme bojovat.”

Čekal, co na to řekneme. Suko si jeho slova vysvětlil po svém. Já se s tím ještě nevyrovnal.

“Uvidíme, co dál.”

“Mohu si vzít ten dopis, pane?”

“Jistě, Johne.”

Vzal jsem jej od něj, ale neschoval jej. V chodbě jsem si jej ještě jednou přečetl. Suko nakukoval přes rameno a četl jej se mnou. “To je vyhlášení války,” zašeptal. “K čertu, peklo nám vyhlásilo válku.”

“Bohužel to není Asmodeova záležitost,” dodal jsem.

“Lucifer stojí o tři stupínky výš.”

Zastrčil jsem dopis do kapsy. “Jak se cítíš?” zeptal jsem se přítele.

Přejel si rukou čelo. “Tlak je pryč. Naštěstí. Ale nejsem ještě úplně fit. A ty?”

“Nic moc.”

“Vytáhnout na Lucifera,” řekl přítel s šibeničním humorem. “Panebože, to bude něco.”

Neodpověděl jsem a myslel tentokrát na tak přízemní záležitost, jakou byla Glendina káva, kterou nám slíbila připravit. Byla otočená zády, když jsme vstoupili do předpokoje. Stála skloněná nad regálem se spisy.

“Tak jsme tady,” řekl jsem odhodlaně, abych jí dodal odvahy.

“Už teď?” zeptala se.

Zarazil jsem se, jako když do mne hrom uhodí. Zatraceně, ten hlas, to přece není Glenda Perkinsová. Za dlouhá léta naší spolupráce jsem jej dobře znal. Utkvěl mi navždy v paměti.

Tento hlas patřil někomu jinému.

Lilith, první nevěstce pekla a Luciferově družce.

3

Před ní se táhla chodba. Byla temná, zároveň tu však probleskovalo jakési světlo. Modré stíny vyplňovaly prostor mezi zdmi, valily se nehlučně jako ranní mlha, aniž by postupovaly vpřed.

Nerozplývaly se, ačkoliv znovu a znovu vycházely z bezedných pramenů.

Chodba vypadala jako bez začátku a bez konce. Byla až příliš skutečná.

Vznášela se někde v prostoru ležícím mezi světy.

Působila dojmem tunelu vedoucího k věčnosti.

V ní stála postava.

Žena s plavými vlasy rozpuštěnými po obou stranách a připomínajícími křídla. Splývaly až na ramena. Vlastně to byl tehdy nemoderní účes, který se však mohl stát módní vlnou. S takovým účesem se chodívalo spát.

Také ženino oblečení vyhlíželo spíše jako noční úbor než denní šaty. Bylo to dlouhé, bílé, průsvitné roucho z tenkého materiálu, který se kolem ženina těla tiše vlnil.

Žena byla bosá.

Mizela a opět se vynořovala mezi modravými mlžnými obláčky.

Rukávy sahaly k loktům. Stála tam se spuštěnýma rukama nehnutě a strnule jako socha.

Bledý ospalý obličej hleděl do hloubky chodby, jako by chtěl proniknout skrz všudypřítomnou mlhu. Nesvítilo zde světlo, ale přesto tu nebyla tma. Tajemná mlha žila, jako by byla nasycena určitými mikroorganismy, které dopravily k ženinu mozku magické poselství.

“Pojď k nám. Běž dál a dívej se kolem sebe…”

Obličej ženy sebou škubl. Byl to hezký obličej, ne již mladý, s modrošedýma očima a oduševnělým výrazem v očích. Žena rozuměla slovům, jenom se neodvažovala udělat první krok.

Vyčkávala…

Opět zaslechla vábení. Četné hlasy, které ji volaly, jí

připomínaly zvony.

“Pojď, Jane Collinsová, pojď. Jsi vyvolena, abys mu přinesla poselství. Vyznáš se v říši temnoty. Už jednou jsi patřila k těm, kteří sloužili ďáblu. Nyní máš příležitost dokázat, že jsi na tu dobu nezapomněla.”

Jane chtěla křičet, bránit se, ale tajemná mocnější síla zabránila tomu, aby z jejích rtů splynulo byť jen slovo. Ovlivňovala její vůli a hnala ji vpřed.

Vykročila.

Její chůze připomínala vláčné pohyby tanečnice.

Natáhla nohu a ponořila ji do mléčné mlhy.

Musela se pustit touto cestou. Do nitra tunelu vedoucího k věčnosti.

Mlha, stěny, podlaha tvořily ponurou scénu. Ten, kdo by zahlédl jedinou účinkující osobu, musel by ji považovat za strašidelné zjevení, ale Jane Collinsová byla bytost z masa a kostí.

Chodba ji spolkla. Při každém kroku měla pocit, že se jí dotýkají chladné prsty. Její vlastní ruce jí poletovaly kolem těla jako dva poplašení ptáci.

Pravá ruka byla delší než levá. Z pěsti něco vyčnívalo.

Čepel nože ostrého jako břitva!

Byla velmi dlouhá. Stékala po ní tmavá sirupovitá tekutina a odkapávala z ostří na zem, kde zanechávala krvavou stopu.

Na rukou jí rovněž lpěla krev. Krev, samá krev…

Jane vypadala jako vražedkyně, která prchá před hrůzným zločinem.

Nepohybovala se normální chůzi, nýbrž toporně jako robot, kterého vlečou na neviditelném provaze.

Urazila již kus cesty, ale konec chodby byl stále v nedohlednu.

Zdálo se, že stojí na místě, ačkoliv se pohybovala vpřed.

Potom něco zaslechla.

Nejdříve to znělo jako vzdálené bzučení kdesi daleko v mlze, která ji obklopovala. Jane napínala sluch a chtěla zjistit, co tohle bzučení znamená. Vychází z nějakého přístroje, nebo od lidí?

Jane Collinsová opět vykročila. Čepel nože byla téměř čistá, všechna krev již odkapala.

Krvavá stopa však zůstala. Nebyl zde nikdo, kdo by ji odstranil. Značila cestu, kterou Jane Collinsová prošla, když se přiblížila ke zdroji těch podivných zvuků.

Bzučení se změnilo. Nyní zaslechla píseň z mnoha úst, aniž zahlédla zpěváky.

Slyšela pouze mužské hlasy. Sbor basů nerušil jediný

čistý ženský soprán.

Píseň ji vábila a přitahovala.

Šla zpěvákům naproti. Chtěla zjistit, kdo ji vábí.

Jane se nezastavovala. Mlha ji pohltila, obklopila její

tělo jako těsný šat.

Náhle mohla vidět a rozeznávat věci kolem sebe.

Uvnitř modři se něco zobrazilo. Tmavý, téměř černý obraz, který vyrůstal z podlahy a mizel v mlze u neviditelného stropu.

Zeď, vrata, dveře? Možná vchod do věčnosti? Jane Collinsová to nedokázala posoudit. Soustředila se na překážku, za níž se ozýval monotónní nápěv.

Šla stále vpřed s pocitem, že dveře nebo zeď přicházejí k ní. Bylo to podivné.

Před zdí zůstala stát.

Neslyšela vlastní dech. Připadala si jako duch, který nepotřebuje dýchat. V pravé ruce stále svírala dlouhý nůž, ale levou ruku zvedla jako na povel.

Chtěla zaklepat.

K tomu už nedošlo. Dveře se rozletěly, jako by je rozrazily neviditelné ruce. Vstoupila do sklepení, které se nacházelo za tajemnými dveřmi.

Váhavým krokem přestoupila práh. Zůstala stát za ním a rozhlédla se po temném, ale přesto rozeznatelném

prostoru, kde se přítomní pohybovali jako nejasné stíny

těch, kteří žili ve skutečném světě.

Otevřela se jí jiná, cizí říše.

Strašidelná a lidem nepřátelská. Brutální, odpudivá a zároveň svůdná.

Její pohled kroužil pomalu místností.

Postavy už nebyly jenom pouhé stíny. Seděly kolem ní v půlkruhu a zpívaly.

Předtím Jane vnímala zpěv jako vzdálené hučení. Teprve nyní jej slyšela zblízka a vnímala jej jako mohutnou akustickou bouři, která ji uchvátila, jakmile chtěla překročit práh.

Nápěv z hrdel nehybných stínů. Divoká sprška tónů, které neměly nic společného s písněmi zpívanými v kostelích a chrámech.

Ne, tyto hlasy byly temné.

Jako by vycházely z hlubin hrobů.

Příšerná monotónní melodie vyplňovala každý závit jejího mozku. Zdálo se, že ji chce strhnout do světa bez hranic.

Netušila, co je před ní, ale pevněji sevřela nůž, až jí zbělely kotníky.

Opět zazněl povel.

Platil jí a noži v její ruce!

Pokračovala v cestě. Tělo sebou trhlo, když překročila práh. V obličeji se nehnul ani sval. Rty se pevně semknuly a vytvořily úzkou čárku. Její tvář nabyla dravčího vzhledu. Jane si připadala jako socha nebo stínu podobná postava, žila však.

Monotónní melodie se příliš neměnila. Střídavě stoupala a opět klesala do hlubokého temného brumenda.

Byla to vůbec místnost, ve které se ocitla? Jane nerozeznávala zdi a prostor jí obklopoval tak, jako by byl ohraničený a zároveň bez hranic. Byl to vesmír plný protikladů, jak jej malují umělci ve své fantazii?

Vesmír v malém. Prostoupený zlem a chaosem tak

příznačným pro říší pekla.

Před ní se kdosi pohyboval. Kmitl se jako stín, jako odraz světla na zrcadle. Jane nerozeznala jeho obličej, ale postava měla obrysy lidského těla.

Přicházel k ní.

Nebylo to nehmotné zjevení jako Spuk, který vládne říši stínů. Ne, byl to podle vzhledu muž. Jane cítila chladný dotyk na své ruce.

Odváděl ji.

Jane jej ochotně následovala v tomto ničím neohraničeném prostoru.

Připadalo jí, že jí chce něco ukázat. Přitom kráčel jinou cestou, než kterou přišel k ní.

Vtáhl ji do půlkruhu.

Stín zvedl její pravou ruku i s nožem tak, že mířil šikmo do hloubky, kde dokonce viděla cíl.

Cíl se nacházel před ní. Byl kulatý, s podlouhlým temnějším místem uprostřed. Nemohla bohužel rozeznat, o co se jedná. Přitom zaslechla rozkaz, který jí projel hlavou jako blesk.

“Bodni!”

Neváhala a švihla čepelí dolů. I kdyby se bránila, nebylo by to nic platné.

“Bodni! Bodni! Bodni!”

Šeptající hlasy stále opakovaly jedno a totéž. A Jane se nebránila. Něco jí stříklo do obličeje. Pravděpodobně

krev. V té tmě to nebylo dost dobře poznat. Udeřila znovu a znovu.

“Stop!”

Ruka ztuhla uprostřed pohybu. Z levé strany jí stékala po ruce krev. Utírala ji volnou rukou.

Její okolí prozářilo tajemné světlo, jako by z neexistující podlahy vyrazily malé plamínky.

Světlo se soustřeďovalo na předmět, do něhož vší silou bodala.

Ne, nebyl to předmět. Člověka, který tam ležel

přivázaný v kole, velmi dobře znala.

Muže, po jehož obličeji stékala krev z četných ran, které mu zasadila svým nožem, znala dlouhá léta. Byl to John Sinclair!

Jane Collinsová vykřikla…

4

Londýnské letiště. Muži ve věži nechali stroj z Bombaje kroužit ve vzduchu, aby mohl podle letového řádu odstartovat kliper do New Yorku. Teprve potom dali povolení k přistání. Těžký stříbrný pták opustil mraky a v paprscích slunce poskakujících po jeho trupu se snášel k zemi.

Až na dvě místa byl plně obsazený. Seděli zde svorně Evropané i Asiaté. Přistání probíhalo jako obvykle. Pasažéři seděli vmáčknuti do svých sedadel, dokud stroj nepřistál a pomalu nedoroloval na stojánku. Někteří lidé projevili své nadšení nad úspěšným ukončením letu uznalým potleskem.

Když výkonné motory ztichly, lidé si vydechli a kabinou zahlaholila směsice hlasů hovořících různými jazyky.

Nepřipojil se k nim pouze urostlý Ind sedící v oddělení pro nekuřáky. Zůstal sedět tak dlouho, dokud všichni ostatní pasažéři nevystoupili. Teprve potom se zvedl.

I po dlouhém sezení byly jeho pohyby vláčné a pružné. Výškou přesahoval ostatní pasažéry téměř o hlavu. V jeho obličeji se nehnul ani sval. Do bronzova zbarvená kůže byla hladká jako samet. Věnoval letušce letmý úsměv a ztratil se v odbavovacím tunelu.

V ruce nesl hnědý kufr. Ani mrknutím oka nedal najevo známky pohnutí, když procházel celní kontrolou. Otevřel kufr, a dříve než mohl úředník něco říci, upřel na něho svůj pohled.

Jeho černé oči fascinovaly celníka jako kobra svou oběť.

“Můžete jít, pane,” řekl a zaklapl víko kufru, aniž do

něj nahlédl.

“Děkuji.” Muž z Indie se otočil a odcházel.

Krátce nato se celník probral z hypnotického stavu a na Inda si ani nevzpomněl.

Ten již kráčel napříč halou. Jeho světlý turban nebylo možné přehlédnout. K tomu měl evropské oblečení, šedý

oblek s jemnými proužky a růžovou košili. Vše doplňovala kravata se vzorem různě se překrývá jích geometrických tvarů.

Kam se pohnul, všude budil pozornost. Kupodivu i tady na letišti v Heathrow, kde přistávala letadla z celého světa.

Ind zamířil ke stanovišti taxíků a vzal si první, který se mu namanul.

“Zavezte mne do Scotland Yardu,” řekl Mandra Korab…

5

Výkřik zněl příšerně. Udeřil ji plnou silou do uší a zdálo se, že nikdy neskončí.

Dveře se rozletěly a ostrý hlas se pokusil jej přerušit.

“Proboha, Jane, co se stalo?”

Výkřik skončil tichým naříkáním Jane Collinsové. Zůstala nehybně sedět. Doširoka otevřené oči hleděly upřeně do tmy mezi stíny na mrtvého, kterým byl její přítel John Sinclair. Viděla ho, ale nedovedla si to srovnat v hlavě.

Jane Collinsová se podívala na strop pokoje, odkud okénkem přicházelo denní světlo. Cítila, jak se prohnula

matrace pod osobou, která vstoupila do pokoje a přisedla na lůžko.

Byla to Sarah Goldwynová. Říkalo se jí také hororová babička, protože si libovala v záhadách a hororech, při nichž naskakovala husí kůže. Jane Collinsová se k ní před nějakým časem nastěhovala a obě ženy žily ve vzácné shodě.

Sarah Goldwynová ztěžka dýchala, protože musela vyběhnout do schodů, když zaslechla ten hrůzyplný výkřik. V jejím věku to ovšem bylo pochopitelné.

Starostlivě si prohlížela ležící Jane. “Dobrotivé nebe, dítě, co jsi dělala?”

“Já…já…” Jane obtížně shledávala slova.

“Něco se ti zdálo, vid?”

“Ano,” vyhrkla Jane.

“Nějaký příšerný sen?”

“Příšerný,” zašeptala Jane. “Noční můra. Něco podobného jsem ještě nezažila.”

Lady Sarah přejela rukou její zpocený obličej.

Mladá žena ležela na posteli a z očí se jí vyřinuly slzy.

“Uklidni se, Jane, prosím tě. Byl to jenom sen.”

“Já vím, Sarah. Ale byl tak příšerně skutečný. Živě jsem cítila všechny podrobnosti.”

“Chceš si o tom popovídat?”

Jane pohybem hlavy ukázala na lehátko. “To bych ráda.”

“Poslouchám.”

Jane Collinsová začala vyprávět. Mluvila tiše, takže Lady Sarah musela pořádně napnout sluch, aby vůbec rozuměla.

Jane hovořila v silném pohnutí mysli. Rty se jí chvěly a slova mnohdy uvízla v krku.

“Bodala jsem, Sarah. Vrážela jsem nůž do jeho těla.

Já… já jsem zabila Johna Sinclaira.”

“Ne, Jane, tys to neudělala.” Sarah se pokusila o úsměv. “Byl to jenom sen.”

“Byla to hrůza. Mám strach z toho, že se může opakovat.”

“To se uvidí.”

“Hrozný den,” vydechla Jane. “Dnes je příšerný den.

A přitom svítí slunce.”

“Možná je to právě tím.”

“Jak to myslíš?”

Lady Sarah pokrčila rameny a pohlédla do okna, kde se mezi záclonkami rýsovala malá štěrbina. “Třeba to způsobilo počasí. Horko nedělá lidem dobře, zvláště v tuhle roční dobu. Je jako vězení, do kterého nás uvrhli….”

“Já vím. Ale stejně mám děsný strach. Proč bych vraždila právě Johna Sinclaira? Řekni mi, prosím tě, proč, proč?”

“Jste si blízcí, dítě. To se stává, že ve snech se objevují lidé, s nimiž se častěji stýkáš. To je běžné.”

“Ale ne tak živě. K tomu ještě to prostředí. Byla to dlouhá, mlhou naplněná chodba, která končila u dveří, které se náhle otevřely. Nevím, jestli to byla místnost, nebo nekonečný prostor. Slyšela jsem hlasy, zpívající stíny a…”

“Fantazie nám mnohdy dovede pořádně zamotat hlavu, Jane. Neber si to tak.”

“Možná bys mluvila jinak, kdybys něco takového sama ve snu prožila. Bylo to skutečně hrozné.”

“Chceš si o tom promluvit s Johnem?”

“Samozřejmě, protože jsem přesvědčena o tom, že to má hlubší význam. Docházím k závěru, že se tady děje něco, o čem jsme dříve neměli potuchy. Cítím to ve vzduchu. Uchvacuje nás to a sráží na kolena.”

“Výhrůžka?”

“Ano jenom…”

Lady Sarah přikývla. “Nechceš zůstat ležet a odpočinout si? Bylo by lépe, kdyby…”

“Ne, nemohu. Chci…” Zakoktala se a strnula.

“Co je ti?” Lady Sarah se podivila náhlé změně v Janině zděšeném obličeji.

“Nevím přesně, ale mám dojem, že se schyluje k

něčemu hroznému.”

Pomalu vytahovala ruce, které měla schované pod dekou.

Znovu vykřikla a tentokrát ani Lady Sarah nemohla potlačit své překvapení.

Jane měla ruce až k loktům umazané od krve. V pravé ruce svírala rukojeť nože, na jehož ostří bylo vidět zaschlé krvavé skvrny…

Jane Collinsová zavřela oči. Lapala po vzduchu a nebyla schopna jediného slova. Když se její dech zklidnil, mohla konečně zašeptat.

“Já… to nechápu. Omlouvám se. Je to příšerné.

Podívej se, Sarah, podívej se. Ta krev na mých rukou…”

“Ano, ano, vidím ji.” Také Sarah Goldwynová byla ohromená. S tím nepočítala. Krev se jí vehnala do obličeje. Chvěla se bázní, zavřela oči a přitiskla si ruce na ústa.

“Proč?” zaštkala Jane. “Proč mám na rukou krev, Sarah? Odkud se vzal ten nůž? Můžeš mi to, prosím tě, vysvětlit? Co jsem to udělala?”

“Nic, Jane, vůbec nic.”

“Ale tady je krev.”

“Musíš se nejdřív uklidnit, dítě.”

“Kdo mi dal ten nůž kdo? Já jsem s ním zabila Johna…”

“Ve snu, Jane, bylo to ve snu.”

“Ano i ne. Nebyl to pravý sen. Ale bylo to tak

přesvědčivé, že… panebože, nerozumím tomu.”

Sarah Goldwynová vstala. Cítila však, že ji přepadla slabá nevolnost. Musela se zachytit opěradla židle.

“Samá krev,” šeptala Jane Collinsová. Když jsem bodala, stříkala krev. Zabila jsem jej tímhle nožem!”

Sarah Goldwynová se pomalu otočila. Jane vypadala hrozně. Pokoj se nacházel na slunečné jižní straně. V místnosti byl světlý nábytek a tapety stejné barvy. Sarah Goldwynová měla k tomu své důvody. Přála si, aby Jane zapomněla na svůj krutý osud.

Ale opravdu mohla zapomenout?

Vypadalo to, že ne. Nebylo snadné vyrovnat se s ranami, které jí osud znovu a znovu zasazoval.

Proč právě Jane musí tak trpět? A kdo jí podstrčil nůž? Nebo se opět přihlásila doba, kdy byla čarodějnicí a považovala ďábla za svého pána?

Lady Sarah se znovu otočila. Jane stále ležela bez hnutí.

Krví zbrocená předloktí se odrážela na pozadí bílých prostěradel.

“Chceš si umýt ruce?”

“Ano, hned…” Zvedla se na posteli. Kamenný výraz jejího obličeje děsil. Její pohled byl prázdný a vyhaslý. Zůstala sedět na pelesti a zírala na své tmavými skvrnami poseté ruce. Nůž upadl s lehkým bouchnutím na zem.

“Nevím, jak se to mohlo stát. Opravdu nevím.”

“To se vysvětlí.”

Jane pokrčila rameny. “Přitom si umím všechno živě vybavit, rozumíš? Prostředí, tu chodbu, mlhu, namodralé světlo…” Pohodila hlavou a podívala se zpříma na Lady Sarah. “Dokonce mám i stejné oblečení, svou noční košili…”

“Zůstaň ještě v posteli.”

“Už ne.” Pochybovačně se usmála. “Už budu v pořádku. Podívej se na moje ruce. Viděla jsi je?”

“Přirozeně.”

“Není na nich žádné zranění, ze kterého by vytékala krev. Kůže je stejně hladká jako předtím. Neumím si to vysvětlit.”

“To není tvoje krev, Jane.”

“Ale čí potom?”

“Nevím.”

“Johna Sinclaira.”

“Ne!” Sarah Goldwynová ji téměř rozčileně okřikla.

“Tomu nevěřím. On přece není mrtev. O tom se můžeš

přesvědčit, Jane.”

“Jsi si jistá, že ještě žije?”

“No, vycházím z toho, že ano.”

“Nevím, Sarah.” Jane sklopila hlavu a svěsila přitom ramena. “Víc už opravdu nevím, Sarah. “Mám v hlavě všechno hrozně pomotané.”

“Ano, to vidím.”

Jane se zvedla. S obličejem bledým jako křída se mechanicky vydala ke dveřím vedoucím do koupelny.

“Chtěla bych se osprchovat, Sarah. Buď, prosím tě, nablízku.”

“Neměj obavy.”

Sarah Goldwynová kráčela za Jane. Obě důkladně prohlédly koupelnu, v níž se nacházela i sprcha. I sem malým okénkem dopadal denní jas. Místnůstka byla světlá a působila přátelským dojmem. Janiny ruce zde působily jaksi nepatřičně.

Jane se ještě jednou otočila a spatřila na tvářích Lady Sarah úsměv. Hororová babička chtěla ještě něco říci, ale vtom se ozval telefon.

V každém ze tří podlaží byl aparát. I pod střechou, kde

měla Lady Sarah svůj strašidelný archiv.

“Omluvme, Jane.”

“Samozřejmě.”

Po pátém zazvonění zvedla Lady Sarah sluchátko. Ohlásil se jí cizí mužský hlas. Zdvořile se dotazoval, zda může hovořit s Jane Collinsovou.

“Ne, pane, právě se sprchuje.”

“To je škoda. Zavolám tedy ještě jednou.”

“Můžete mi sdělit své jméno?”

“Ach pardon, zapomněl jsem se představit. Jmenuji se Mandra Korab.”

“Tak to jste vy? Jste Ind, nemýlím-li se.”

“Vy mne znáte?”

“Bohužel ne osobně, ale John Sinclair se nejednou zmiňoval o vašich hrdinských činech.”

“Jistě přeháněl.”

“Nu, to nevím. Máte nějaký zvláštní důvod, proč s ní potřebujete hovořit?”

“Ano, ale mohu jej sdělit jenom jí osobně. Jedu do Scotland Yardu. Tam bychom se mohli sejít.”

“Řeknu jí, kam má jet. Stejně se chtěla setkat s Johnem Sinclairem.”

“Má k tomu důvod?”

“Zajisté. A velmi vážný.”

“Mohu se jej dozvědět?”

Lady Sarah okamžik otálela, ale potom se rozhodla.

“Jedná se o sen.”

“Stejně jako v mém případě. Řekněte jí, prosím, ať spěchá.

“O co jde?”

“O peklo, paní Goldwynová, o nic menšího než o peklo.” S těmito vážným tónem vyřčenými slovy zavěsil.

Úsměv, který jí pohrával kolem koutku úst, se vytratil.

S vážným obličejem poodešla ke koupelně.

“Kdo to byl?” Jane se snažila křikem přerušit šumění sprchy.

Lady Sarah otevřela dveře. Jane ucítila průvan a prostrčila hlavu skulinou zasouvacích dveří.

“Řekni mi, kdo to byl?”

“Mandra Korab!”

“Cože?” vykřikla Jane.

“Ano, ten Ind. Chtěl s tebou mluvit. Bude tě čekat u Johna Sinclaira ve Scotland Yardu. Myslím, Jane, že půjde o tvůj sen, protože i on chtěl hovořit o nějakém snu.”

Jane vystoupila ze sprchy. V obličeji se jí zračilo

překvapení. “To… to nemůže být pravda.”

“Na mou duši, nelžu.”

Prohrábla si mokré vlasy. “On měl sen, já jsem měla sen. Jak tohle může skončit?”

Lady Sarah pokrčila bezmocně rameny. Potom řekla:

“Doufejme, že se vaše sny rozplynou jako tahle pěna.”

“Tomu příliš nevěřím,” odvětila Jane…

6

Ten prokletý hlas mě rozčílil tak, že jsem byl mírně šokovaný a chvíli jsem nebyl schopen se pohnout.

Lilith a Glenda. Glenda promluvila Lilithiným hlasem.

Jak je to možné?

Suko se držel zpátky. Věděl najisto, že tuhle záležitost mohu vyřešit jenom já sám. Glenda byla stále otočená zády. Připlížil jsem se po špičkách k ní a chtěl jí poklepat na rameno. Vtom se dívka otočila.

“Johne,” vyhrkla. “Panebože, tys mě vylekal.” Vytřeštěně jsem na ni hleděl. Víc jsem nemohl dělat.

Její hlas zněl opět normálně. Nikde ani stopy po Lilith. Glenda zvedla ruku a zamávala mi jí před obličejem.

“Haló, jsi při smyslech?”

“Ovšem,” zašeptal jsem.

“No a?”

“Co má být?”

“Zíráš na mě, jako bys neměl všech pět pohromadě. Připadá mi, že mne dnes vidíš poprvé. Asi ti to počasí opravdu leze na mozek, jinak…”

“Glendo, před chvíli jsi mluvila jako někdo úplně jiný.”

“Panebože,” odmítavě mávala rukama. Potom rychle uskočila stranou. “Tenhle chlap mě užírá nervy. Já z něj nakonec onemocním.”

“Glendo, prosím tě, já nežertuji.”

“Suko, řekni mu něco.” Postavila se ke kávovaru.

“Bylo to opravdu velmi zvláštní.”

“Co bylo zvláštní?”

“Ta věc s tebou.”

“Nic jsem nedělala.”

“Téměř nic, Glendo. Jenom jsi promluvila cizím hlasem, když jsme vstoupili.”

Její pohled zřetelně napovídal, že si myslí, že jsme se oba zbláznili. “A co jsem řekla?”

“Řekla jsi: Už teď.”

“A dál, Johne?”

“Dál nic. Jenom tvůj hlas zněl jinak. Poznal jsem ho.” Glenda se chtěla ušklíbnout, ale nepodařilo se jí to.

“Zajímavé,” řekla. “Smím se zeptat, jakým hlasem jsem vlastně promluvila? Snad ne jako Margaret Thatcherová?”

“Ne, je to horší. Byl to hlas jisté Lilith.”

“Cože?” vykřikla Glenda, která o její existenci rovněž

věděla. “Hlasem Luciferovy nevěstky?”

“Ano.”

Zasmála se. Lehce, zvonivě, ale potom se smích zlomil a v očích jí blýsklo poznání. Pokrčila rameny. “To je opravdu velmi neobvyklé,” řekla. “Ale já si skutečně nic takového neuvědomuji.”

Posadil jsem se. “Myslíš teď na Lilith?”

“Ano, přirozeně. Jestliže jsem promluvila jejím hlasem, potom musí…” Udeřila se rukou do čela.

“Nicméně, Johne, něco by na tom mohlo být.”

“A co?”

“Mám takový zvláštní pocit…” Prsty si pročísla vlasy.

“Co s pocitem, Glendo.”

“Já vím. Proto se to snažím vyjádřit slovy… Bylo to chvilkové zatemnění mysli…”

Zvedla hlavu. V jejích očích jsem viděl prosbu.

“Rozumíš mi, Johne?”

“Ne úplně. To může správně popsat jenom ten, koho to postihlo.”

“O co přesně šlo?” zeptal se Suko. “Můžeš si na to vzpomenout? Přišlo to náhle…?”

“Ano, jako blesk.” Podívala se směrem ke skříni na spisy. “Chtěla jsem vytáhnout jeden dopis staršího data. Už jsem se sklonila, když se mne to zčistajasna zmocnilo. Jako šok.” Hleděla na nás. “Trvalo to jen pár vteřin.”

“To právě udeřila Lilith,” řekl jsem.

“Jak je to možné?”

Bezmocně jsem pokrčil rameny. “Zeptej se mne na

něco jednoduššího, Glendo. Opravdu nemám zdání.”

“Ale můžeme si to domyslit,” ozval se Suko.

Zamířil ukazováčkem na mou hruď. “Máš na krku

kříž, Johne. Předtím tě vždycky ochránil, teď se nám

ovšem může stát osudným, protože nás spojuje s Luciferem. Je to tvůj kříž, Johne, to přece nemůžeš popřít.”

“Ne. to opravdu nechci.”

“Jaké možnosti nám ještě zbývají? O žádných jiných nevím.”

“Předpokládejme, že se nemýlíš, Suko. Co mám podle tebe udělat?”

“Odlož jej.”

“Ale tím bych byl bezbranný. Možná, že Lucifer čeká právě na to. Možná se dosud neobjevil, protože ještě vlastním kříž a jsem pod jeho ochranou.” Můj hlas zazněl o poznání ostřeji. Sukový poznámky mě poněkud rozčílily a nechtěl jsem si připustit, že by mohl mít pravdu.

“Nerozčiluj se, Johne. Je to jedna z možností. Jenom mne to tak napadlo.”

“Ne, na to nemohu přistoupit.”

Přerušilo mne zazvonění telefonu. Glenda zvedla sluchátko, ohlásila se a usmála. “Ahoj, Jane.”

Díval jsem se po očku a všiml si, jak Glenda sevřela rty. “To je pro tebe,” řekla a předala mi sluchátko.

“Je to Jane a zdá se mi nějaká divná.”

“To je možné.”

Ohlásil jsem se. Glenda nelhala. Janin hlas nezněl podle mého názoru divně, ale připadala mi rozrušená.

“Johne, musím se tebou ihned sejít ve tvé kanceláří.

Potřebuji s tebou mluvit.”

“O co jde?”

“Jedná se o sen.”

“Sny jsou…”

“Nežertuj, prosím tě. Byl to příšerný sen a ty jsi v něm hrál jednu z hlavních rolí. Ale nejsem sama, kdo tě chce navštívit. Jede k tobě také Mandra Korab…”

“Mandra?” vykřikl jsem. “Z Indie?”

“Volal mi.”

“Proč mi nic neřekl?”

“Zeptej se ho sám. Zatím na shledanou.” Rychle zavěsila a já zůstal stát se sluchátkem v ruce jako opařený.

“Co se děje?” chtěl vědět Suko.

“Hm,” řekl jsem zamyšleně a vrátil se k nim. Suko zopakoval otázku.

Usmál jsem se. “Dostaneme návštěvu.”

“A koho?” zeptala se Glenda. “Myslela jsem, že přijde Jane. Objeví se tady ještě někdo jiný?”

“Ano Mandra Korab!”

“To nemůže být pravda,” zašeptal Suko.

“Proč by Jane Collinsová měla lhát?”

“Mandra.” Inspektor pokýval hlavou. “Proboha, co ten tady chce?”

“Určitě tu není na výletě. On i Jane měli zvláštní sen, pokud se nemýlím.”

“Tomu nerozumím,” řekl Suko.

“Já také ne, ale musíme se s tím smířit. Jde o sny.”

“Jaké sny?”

“To mi neřekla.”

Glenda se vmísila do hovoru. “Nerozumím tomu, proč nám Mandra nedal vědět, že má v úmyslu přiletět.”

“To je zatím záhada,” odpověděl jsem. “Každopádně k tomu jistě měl pádný důvod.”

“Má to něco společného s tím, co jsme prožili?” vydechla Glenda. Otřepala se jako pod ledovou sprškou.

“Já mluvím cizím hlasem, ty, Johne, vidíš kříž na obloze…”

“A od Sira Jamese jsem dostal dopis psaný krví o tom, že na mne Lucifer pořádá hon.”

Tato věta Glendu šokovala. “Co jsi dostal?”

“Přečti si jej sama.”

Podal jsem jí dopis. Přeletěla jej pohledem. “To je zlé,” zašeptala. “Panebože, to je opravdu zlé. Co chceš proti tomu podniknout?”

“Nic, Glendo. Musíme čekat. Vycházím z toho, že Lucifer na nás nalíčil past a teď čeká, kdy se do ní chytíme.”

“Myslíš?”

“Nejsme už náhodou v ní?” podotkl Suko.

“To není vyloučeno. Kromě toho se domnívám, že také Jane Collinsová a Mandra Korab se chytili do sítě. Zatím o tom nevědí.”

Glenda zdvihla obočí. “Nezbývá nám vlastně nic jiného než čekat na Mandru Koraba.”

“Jistě.”

Uvažoval jsem. Cesta z Indie do Londýna není žádnou procházkou. Jestliže se Mandra vydal na tak dlouhou pouť, určitě k tomu měl závažný důvod. Co by to ale mohlo být?

Lámal jsem si hlavu, aniž bych došel k nějakému řešení. Mandra nebyl Evropan. Pocházel z úplně jiné kultury. Bojoval sice proti zlu, ale jinými prostředky než já. S křížem nebo křesťanskou mytologií to nemělo nic společného. Jeho světem byly indické a asijské báje. Jestliže se objevil zde, znamenalo to, že se naše dva okruhy překryly.

To by ostatně nebylo poprvé. S Mandrou jsem už v minulosti častěji spolupracoval při hledání způsobu jak potlačit moc démonů.

Vzpomněl jsem si na dopis. Lucifer jej napsal krví.

Krví, která byla shodná s mojí vlastní. Náhoda?

Nevěřil bych na náhodu, pokud se týkalo Lucifera.

Byl příliš rafinovaný. Peklu není radno důvěřovat.

Čekali jsme na Mandru.

Nikdo z nás nepromluvil. Ale v každém to vřelo. Suko se trochu křečovitě nutil do úsměvu. Glenda znovu a znovu zajížděla prsty do vlasů. Já jsem naopak nervózně pohyboval prsty. Suko složil hlavu do dlaní, jako by přemýšlel o velmi složitém problému.

A venku se usmívala čistá obloha prozářená sluncem. Na můj vkus bylo poněkud nepřirozené světlo. Žluté, místy s načervenalými paprsky, které všemu dodávaly neobvyklý lesk.

Glenda se podívala na hodinky. “Už by tu měli být,” zašeptala.

“To záleží na dopravní situaci.”

“Ano, Suko.” Vstala. “Připravím čerstvou kávu.”

“To je výborný nápad, Glendo. “A nezapomeň na čaj,” poradil jsem jí. “Mandra jej zbožňuje a Suko taky.”

“Samozřejmě.”

Sotva opustila místnost, aby se postarala o vodu, ozval se telefon. Suko seděl nejblíž. Zvedl sluchátko a kývnul na mne.

Mandra už dorazil.

Suko se nabídl, že jej vyzvedne dole v hale.

Zamnul si ruce. “Teď jsem skutečně zvědav, o co

běží.”

Setkal se s Glendou mezi dveřmi. Glenda zčervenala, když zaslechal, že Mandra je už tady. Trpěla slabostí pro našeho urostlého indického přítele s očima jako uhel.

Byl jako vždy plný života. Světlý turban měl perfektně zapletený kolem hlavy. Oblékl si šedý módní oblek s bílou košilí. Glendě téměř znachověly tváře, když ji Mandra obřadně a přitom dvorně pozdravil.

Hleděli jsme chvilku na sebe a potom se objali. Slyšel jsem, jak si Mandra zhluboka oddechl. “Vy žijete,” řekl radostně. A dodal: “To je strašně důležité.”

“Proč bychom neměli žít?”

Mandra postavil kufr na zem. Jeho oči potemněly.

“Nepřijel jsem za vámi bez příčiny. Vím, že dozrál čas.”

“Do jaké míry?”

“Naplnil se můj sen. Sen o krvi, smrti a umírání.”

“A my v něm hrajeme hlavní roli, Mandro?”

“Tak jest, Johne.”

Glenda servírovala kávu a čaj. Když ji Mandra obdařil děkovným úsměvem, opět se začervenala. Kromě toho jí pochválil čaj, takže Glenda roztávala jako jarní sníh.

I přes vážnost svého postavení jsem nebyl schopen potlačit shovívavý úsměv.

Uvidíme, co bude dál.

Ind usrkl první doušek a obrátil se na mne. “Vlastně jde o tebe, Johne.”

“Pokračuj.”

Přejel si rukou čelo. “Musím ti připomenout případ, který jsme spolu kdysi řešili.”

“Takových byla spousta.”

“Správně. Mám na mysli jenom jeden z nich.

Připomenu ti jej jediným slovem: Aibon.”

Přikývl jsem.

Mandra pokračoval. “Chtěli mne tehdy připravit o mých sedm dýk. To je pryč, překonal jsem to a mám své dýky opět ve svém držení. Ale nechme to, protože tato věc není v této chvíli rozhodující. Jinak je tomu však s kolem času.”

Strnul jsem. Na tohle jsem měl přece přijít sám. Ano, kolo času se nacházelo na Aibonu. Bylo to div magie, který lze těžko vysvětlit. Kdo s ním byl spojený, mohl prožít budoucnost, jestliže se kolo otočilo napravo. Otočilo-li se doleva, mohl hledět do minulosti. Já jsem to nikdy nezažil na vlastní kůži, ale Mandra ano.

Zahlédl můj pohled a řekl: “Už si vzpomínáš, Johne?”

“Aby ne,” vydechl jsem.

“Potom si také vzpomeneš, že i já jsem se jednou spojil s kolem času.”

“To je pravda.”

Mandra přešel velmi opatrně k jádru věci. “Připoutal jsem se k němu a kolo se otočilo.”

“Napravo.”

“Správně. Nahlédl jsem do budoucnosti.”

Glenda a Suko se ani nepohnuli. V jejich obličejích se zračilo napětí a mně běhal mráz po zádech. “Mandro, prosím tě, mluv dál.”

“Bude to pro tebe kruté, Johne.”

“Pokračuj.”

“Tak dobrá. Otočil jsem se doprava. Co jsem přitom cítil, to vám nebudu vysvětlovat, ale mohl jsem pohlédnout do budoucnosti.” Jeho hlas se nepozorovaně zvýšil. “Díval jsem se a viděl jsem, co se má stát. Byl jsem tím zdrcen, já…”

Odmlčel se.

“Ty jsi to zapomněl,” vykřikl jsem.

“Ano,” odpověděl, “opravdu jsem to zapomněl nebo nevědomky potlačil v paměti. To ti teď, Johne, nevysvětlím. Každopádně to bylo příšerné. Před několika dny se vše změnilo. Měl jsem sen, který mi vše opět připomněl. Ten sen mi připadá jako poselství. Závěs, který rozhrneš, abys vyhlédl do ranního rozbřesku. Znovu jsem nahlédl do hlubin času, pohyboval jsem se v minulosti. Ve snu jsem znovu prožil příběhy z krajiny Aibon.”

“To znamená, že se ti vrátila paměť.”

“Správně, Johne. Ale bylo to ještě horší než poprvé. Všechno mi opět proběhlo před očima a já se nevýslovně zděsil.”

“Co se stalo?” křikl jsem netrpělivě.

“Jane Collinsová. Ano, viděl jsem Jane Collinsovou. V pravé ruce držela dlouhý nůž. Jako smyslů zbavená bodala do nějaké ležící postavy, až ji zabila. Musím ti říkat, kdo to byl, Johne?”

Podíval jsem se mu zpříma do obličeje. “Ne, Mandro, nemusíš mi to říkat. Tuším to. To do mne Jane bodala.”

“Správně, Johne, Jane Collinsová tě zabila.”

7

Dlouhé vteřiny neříkal nikdo nic. Potom jsem přerušil pochmurné mlčení. “Sen,” zašeptal jsem. “Jane Collinsová měla také nějaký sen.”

“Byl to stejný sen?” zeptal se Mandra.

“To nevím. Hovořila o nějakém strašném snu. O noční

můře, která ji k smrti vyděsila.”

“Potom pravděpodobně viděla vraždu, kterou na tobě spáchala, Johne. Nic jiného si opravdu neumím představit.”

“Zeptáme se jí, až přijde. Bude tady za pár minut.” Suko přistoupil ke mně. Položil mi ruku na rameno.

“Johne, jsme tady s tebou. Uděláme, co je v našich silách, abychom ti pomohli. Postavíme se spolu s tebou proti osudu.”

“Je to vůbec možné, když Lucifer v pozadí tahá za provázky? Umínil si, že mne zničí, a vtahuje do toho kruhu každého z nás.”

“Ať se snaží,” řekl Suko plný optimismu. “Kromě toho víme o blížícím se nebezpečí. Tím je méně nebezpečné.”

“To neplatí v případě Lucifera.”

“Johne, nebuď tak skeptický.”

“Ale mně nic jiného nezbývá. Tentokrát je to velmi vážné. Kromě toho jsem přesvědčen, že náš protivník je o všem, co podnikáme, dobře informován. Věř mi, že je to tak…”

“Jak jsi na to přišel?” zeptal se Mandra.

“Díky svému křížku.”

Tohle nečekal. Ustoupil o krok. “Můžeš mi to vysvětlit podrobněji?”

“Ano. Už delší dobu cítím, že mne někdo vodí na provázku jako loutku. Nezapomeň, že Lucifer nezůstává osamocen. Také on má pomocníka. Nemám teď na mysli armádu démonů, kteří mu donášejí. Pro mne je nejdůležitější jiná osoba, která je rovněž na jeho straně. Lilith!”

Mandra souhlasně přikývl. “Ano, to jméno je mi povědomé. Nenazývá se tak jeho první nevěstka?”

“Správně.”

Odkašlal si. “Přirozeně nebude jednoduché bojovat proti oběma.”

Mluvil jsem dál: “A Lilith se postarala, aby z mého kříže zmizela jistá znamení. Zažil jsem, že se ve středu kříže něco zjevilo. Byl to její obličej, z něhož vyzařovala stejně krutá síla jako z Lucifera. Byl jsem neustále pod jejím vlivem, aniž bych to zpozoroval, a přitom jsem vybojoval četné vítězné bitvy. Držela mě na oprati. Lucifer ji už nepotřebuje. Chce mě zničit. Viděl jsi to přece na kole času. Je to velmi jednoduché.”

“A Jane má být tím, kdo to provede.”

“Jestliže se temná věštba naplní.”

“Mandra přikývl. Odkašlal si a černé obočí se mu stáhlo. “Co můžeme proti tomu dělat?”

“Bránit se, pokud to půjde!”

“To znamená, že to chceš zkusit?” dotíral Suko.

“Mám snad jinou volbu? Musím se nechat spojit s kolem času. Musím se připravit.”

“Budeš bojovat proti samotnému osudu,” konstatoval Mandra.

“Jistě.” Pokrčil jsem rameny. V tomto okamžiku jsem navenek působil velmi odhodlaně, ale v nitru jsem potlačoval obavy. Zřetelně jsem cítil, jak ve mně narůstá úzkost. “Co je to osud?” položil jsem řečnickou otázku.

“Dá se ve spojení s osudem hovořit o náhodě? V poslední době jsem se touto otázkou trochu zabýval, protože jsem tušil, co se na mne řítí. Matematici, fyzikové i filosofové jsou toho názoru, že náhoda neexistuje. A také neexistuje žádný nezvratitelný osud. V současné době se vědci snaží připravit takový model myšlení, aby se náš svět mohl opět postavit na základy, které jej sjednocují. Odporují Einsteinovi, ale zdá se mi, že právem.”

“To je těžké pochopit,” ozval se Suko.

“Já to také přirozeně neberu naprosto vážně, ale ani to úplně neodmítám. Je třeba experimentovat, soustřeďovat výsledky, které skutečně budou svědčit o tom, že je možno náhodu vyloučit. Že je všechno v pohybu a vše souvisí se vším. Je to koloběh minulosti, přítomnosti a budoucnosti. Všechno tu už jednou bylo, všechno se znovu vrátí.”

“Týká se to i vraždy spáchané na tobě?” zeptala se Glenda.

“Možná.”

“To je tučné sousto,” přidal se Suko. “Filosofie pro pokročilé.”

“Pokouším se v tom vyznat.”

“Pro mne za mne, proti tomu bych nic neměl, ale ty se chceš dostat do toho koloběhu!”

“Ano, protože vím, že z něj nemohu uniknout. Lituji, Suko, ale jinak to nejde. Nemá smysl před tím utíkat.”

“Asi máš pravdu.” Přítel jen pokrčil rameny. “Dovolíš nám aspoň, abychom hledali způsob, jak ti pomoci?”

“Dokonce v to doufám.”

“Ale jsme příliš slabí,” šeptla Glenda. “Musel by sis najít ještě jiné pomocníky.”

“Ano, proroka, archanděly, svůj kříž…” Optimisticky jsem se zasmál. “Všechno je možné. Jenom stále ještě nevím, kdo je prorok. Tvoří jej tři osoby, trojlístek osob či duchů, jejichž jména zatím neznám.”

Mandra Korab se optimisticky pousmál. “Jistě na to brzy přijdeš.”

“Tím by se splnilo jedno z mých velkých přání.”

Dostali jsme návštěvu. Jane Collinsová se z vrátnice neohlásila. Šla rovnou nahoru, otevřela dveře, překročila práh a byla zde.

“Co se děje?” zeptal jsem se.

Ztěžka oddychovala. “Nebudeš mi věřit, jak jsem ráda, že vás tu vidím živé a zdravé.” Vstoupila dovnitř a zavřela za sebou dveře.

“Proč bychom měli být mrtví?” ptal jsem se.

“Johne, ty nevíš, co se mi zdálo.”

“Ale Jane, vím to. Tys mne ve snu zabila.” Ulekla se. “Tys už o tom už slyšel?”

“Dokázal jsem si to domyslit. Mandra Korab prožil stejný sen jako ty.”

“Ach tak…” Sklopila odevzdaně hlavu a vzala si šálek kávy. Jane vypadala rozcuchaně. Asi velmi spěchala a nestačila se učesat. Přes kalhoty a pulovr měla přehozený tenký plášť.

Napila se, potom odložila šálek a zašeptala: “Byl to příšerný sen, Johne. Až hrozivě skutečný. Měla jsem nůž a dělala jsem věci, nad kterými ještě teď kroutím hlavou.

Zabila jsem tě. To vše jsem musela vytrpět. Potom jsem se probudila a vykřikla.”

“Co se stalo?” ptala se Glenda.

“Ležela jsem v posteli. Lady Sarah slyšela můj křik. Přišla a sedla si na okraj postele. Po nějaké •chvíli odkryla deku a uviděly jsme tu hrůznou podívanou současně. Moje ruce byly až po lokty od krve.”

Zbledl jsem. “Co to povídáš, Jane?”

“Ano, zbrocené krví. To ale není všechno. V pravé ruce jsem držela vražednou zbraň.”

“Neuvěřitelné!” vzdychla Glenda.

“Můžeš se zeptat Lady Sarah.”

“Věřím ti. Ale jak je to možné?”

“Přesné vysvětlení neexistuje,” řekl Mandra. “Ale vím, že podobné sny jsou již zdokumentovány. Jsou až neskutečně opravdové. Vyjevují budoucnost, kterou snící lidé ve spánku prožívají neuvěřitelně realisticky. Z toho musíme bohužel vycházet. Když uvážíme, jakou mocí vládne Lucifer, není tento sen nijak neobvyklý.”

Byla to slova k zamyšlení. Chtěl jsem vědět víc, a proto jsem se zeptal: “Jane, prožila jsi hrozné okamžiky. Chtěla jsi mne zabít?”

“Ano.”

“Kde se to odehrálo?”

“V nějaké místnosti, v hale, prázdnotě, v jiné dimenzi, nevím. To všechno je možné, Johne. Nemohu to říci přesně. Spala jsem a přitom byla uvržena do toho strašného světa. Tam jsem prožila všechnu tu hrůzu. Šla jsem dlouhým tunelem, ve kterém se válela modročerná mlha. Potom jsem narazila na dveře, které se otevřely. Ocitla jsem se v prostoru, kde se pohybovaly tajemné stíny.

Promlouvaly ke mně. Rozkázaly mi, abych šla k muži

připoutanému na kolo.”

“Kolo času,” poznamenal jsem.

“Myslím, že ano.”

Složil jsem hlavu do dlaní. “Tys tedy také viděla kolo času. Ale nestálo v Aibonu? Je možné, Jane, že ses ocitla v Aibonu?”

“Ne, tomu nevěřím.”

“Proč ne?”

“Protože Aibon vypadá jinak. Mluvil jsi o zelené krajině. Já jsem kráčela tunelem a potom se za dveřmi objevil svět stínů. Určitě se nejednalo o Aibon.”

“Kdo zná tu krajinu dopodrobna?” vmísil se Suko.

“Johne, ty jsi tam býval dost často. Znáš tam opravdu každý kout, každý kámen?”

“Ne.”

“No prosím.”

Zavrtěl jsem hlavou. “Kromě toho nemohu uvěřit tomu, že se jednalo o Aibon, protože i Mandra byl v té krajině upoután na kolo času.”

“Máš lepší nápad?” pokračoval Suko.

“Možná. Za vším vězí Lucifer. On tahá za nitky.

Domnívám se, že se kolo času nachází v jeho říši.”

“Potom je ovšem musel v Aibonu ukrást.”

“Správně, Suko.”

Mandra rovněž přispěchal s otázkou. “Co je to ta jeho

říše? Jak se jmenuje svět, kde panuje Lucifer?”

“Říká se mu peklo.”

“Ty to tam znáš?”

Skromně jsem se usmál. “Částečně. Ale kdo z nás by je mohl přesně určit či popsat?”

“Ano,” dal mi Mandra ochotně za pravdu. “Je všude. Peklo je bez hranic. Může se nacházet v duších lidí stejně jako v tisícimetrové hlubině.”

“Přesně tak.”

“Mám strach,” zašeptala Jane. “Mám příšerný strach. Musíme něco udělat, aby se ten děsivý sen nestal skutečností. Já… nevím, co mám dělat!” Pohledem prosila o radu.

Nemohl jsem jí pomoci.

Přesto jsem jí odpověděl. “Jane, jsem připraven

přijmout svůj osud. Co tomu říkáš?”

Rozšířily se jí oči. “Opravdu chceš, aby tě Lucifer chytil do pasti?”

“Chci, aby se ta záležitost s konečnou platností rozhodla.”

“Jsi si vědom, Johne, že můžeš prohrát?”

“S tím musím vždy počítat. Je jedno, o jaký případ se jedná. Každý nový úkol, každé nové nasazení pro mne znamená ohrožení života. Promiň, ale je to tak.”

“Rozdíl je jenom v tom, že Lucifer není nějaké venkovské strašidlo. Představuje absolutní zlo,” podotkl Suko.

“Já vím.”

“Existuje něco, co by tě od toho mohlo odradit?” zeptala se Glenda.

“Určitě ne.”

“Máš proti sobě také Lilith,” pokusila se ještě jednou Jane Collinsová.

“To je mi jasné.”

“Já,” zastal se mě Mandra Korab, “bych na Johnově místě jednal jako on.”

“Omrzel tě snad život?” vykřikla Jane.

“Ne, ale každý si má zvolit svou cestu. John nebude sám. Nevydal jsem se na cestu s prázdnýma rukama.” Sklonil se, vzal kufr a položil jej na Glendin psací stůl. Otevřel zámky a zvedl víko kufru. Otočil jej tak, abychom se mohli podívat dovnitř. “Co vidíte?” zeptal se.

“Sedm dýk,” šeptla rychle Glenda.

Přikývl. “Ano, sedm dýk určených ďáblovi. Víte sami dobře, že nejsou tak neškodné, jak vypadají. Poslední dvě jsem přinesl z Aibonu. Jsou stejně účinné jako předtím.”

Dýky byly zasunuty do speciálního pouzdra, takže jsme zahlédli jen jejich rukojeti. Jejich tmavočervená barva připomínala krev.

“Jistě.” zašeptal jsem. “Sedm dýk proti ďáblovi. Ale budou účinné i proti samotnému Luciferovi?”

Pokrčil pochybovačně rameny. “To se uvidí, Johne.

Doufám, že je budu moci použít.”

“Ale nejdříve ho musíš najít,” poznamenal Suko.

“Ovšem,” přidala se Jane. “Možná bys měl jít do pekla, Mandro.”

“Takovou příležitost si nenechám ujít.”

“A kdo ti ukáže cestu?”

“Ty, Jane.”

“Já?” Zasmála se. “Jak to?”

“Protože ji znáš ze svého snu. A nebyla jsi už ostatně jednou čarodějnicí a nesloužila jsi ďáblovi?”

“Ano, ale…”

“Žádné ale, prosím. Tobě jako bývalé čarodějnici se jistě podaří spojit se s Lilith, pramátí všech čarodějnic. Proto bych tě chtěl poprosit, abys ještě jednou prošla cestu ze svého snu. To by bylo jisté řešení.”

“Ale ne příliš dobré,” odporovala Jane a obrátila se na mne. “Co tomu říkáš, Johne?”

“Také se mi to příliš nezamlouvá.”

“Potom ovšem musíš najít lepší způsob,” řekl rázně Mandra.

“Už jsem jej našel.”

“A jaký?” zvolala Jane.

Všichni napjatě hleděli, co odpovím. “Nebudu se přece dívat, jak se pro mne obětujete, přátelé. Je to jednoduché. Půjdu sám. Pokusím se spojit s Luciferem. Je jasné, že ode mne něco žádá. Dal mi i jistá znamení. Rozhodl se mě zničit. Dobrá, postavím se mu.”

“Krásně řečeno,” zatleskal Suko. “Smím se zeptat, jak to chceš provést? Vždyť neznáš cestu.”

“Něco mě napadlo.”

“Myslíš na kříž?”

“Možná.”

Glenda vstala a šla ke dveřím. “Musím se napít vody,”

řekla.

Glenda Perkinsová byla tak bledá, že jsem se ulekl. Něco s ní nebylo v pořádku. Znovu jsem si uvědomil, že předtím mluvila jako Lilith. Snad se to nebude opakovat.

Dřív než jsem zareagoval, zavřela za sebou dveře.

Vyběhl jsem za ní a zastihl ji v chodbě. Stála již před dveřmi toalety. “Glendo, co je s tebou?”

Bleskurychle otevřela dveře a zmizela za nimi. V duchu jsem vyhlásil nejvyšší pohotovost.

Lehce jsem zatlačil do dveří. V naléhavém, krajním

případě smí i muž vstoupit na dámskou toaletu.

Velmi opatrně jsem nakoukl skulinou dovnitř. Glendu jsem neviděl.

Opatrně jsem se vsoukal dovnitř a zavřel dveře.

“Glendo!” zavolal jsem.

Žádná odpověď.

Na prsou jsem cítil zvláštní tlak. Jako bych uvnitř hořel plamenem.

Kříž! Rychle jsem jej vytáhl. Sotva jsem jej stačil stisknout v dlani. Ani jsem se nedostal k tomu, abych si jej důkladně prohlédl, když se rozletěly dveře jedné ze tří kabinek.

Z nich vyrazila Glenda.

“Peklo!” zaječela. “Peklo si tě vezme!”

Nebyl jsem tak rychlý, jak bylo zapotřebí. Glenda Perkinsová už nebyla sama sebou. Pod vlivem pekelného ohně se změnila v hrůznou kreaturu.

Bleskurychle po mně sáhla a přitom promluvila

vřískavým, cizím, nicméně mně dobře známým hlasem.

“Teď patříš mně, Sinclaire!”

Nepromluvila Glenda, ale Lilith. S její pomocí nastražil Lucifer past. Jeho prokletá říše mě pohltila!

8

Jane Collinsová řekla: “Glendě se něco přihodilo. Proč by jinak tak rychle odešla z kanceláře? Je mi to divné.”

Mandra odpověděl: “Třeba se jí udělalo nevolno.

Nevidím na tom nic zvláštního.”

“Nevím,” Jane pochybovačně zavrtěla hlavou.

“Neměla bych se za ní podívat?”

“John už tam šel,” zasáhl Suko.

“Ale stejně bych ráda…”

Glenda se vracela. Jako by se nechumelilo, otevřela dveře a vstoupila do místnosti. Hleděla na nás upřeně a vrtěla hlavou. “Co je to s vámi? Stalo se snad něco?”

“Měli jsme o tebe starost,” řekl Suko.

“Proč?”

“Vytratila ses tak náhle.”

Glenda rozpačitě pokrčila rameny. “Musela jsem na toaletu. Lituji.”

“Za to se nemusíš omlouvat. Jenom nás to trochu

překvapilo.”

“Ano, já vím.”

“A kam odešel John?” zeptala se Jane.

Glenda nakrčila čelo. “John?” usmála se. “Kam by

měl odejít?”

“Vyšel hned za tebou.”

“Poslouchej, Jane, to bych ho přece viděla. Ne, nikdo za mnou nešel. Vážně.”

“Ale on odtud vyšel kvůli tobě a už se nevrátil,” vysvětloval Suko.

“Já jsem ho neviděla.”

“Ale muselas ho vidět,” nedala se Jane.

“Lituji, vyletěla jsem jako blesk. Náhle se mi udělalo nevolno. Zkrátka… přišlo to na mne.”

Suko to ponechal bez komentáře. Uchopil telefonní sluchátko a po očku sledoval Glendu. Byla stále bledá jako předtím.

Inspektor vytočil číslo ústředny, aby zjistil, zda jeho

přítel neopustil budovu.

“Ne, pane. Kolem nás určitě neprošel.”

“Děkuji.” Položil sluchátko. “John se musí nacházet

někde v budově. V každém případě neodešel ven.”

Mandra svraštil čelo. “Kde by se mohl schovat a proč by to dělal?”

“Právě, proč by se vůbec měl schovávat ?” zeptala se Jane Collinsová. “To nedává žádný smysl, nemohu si pomoci.”

“Máš samozřejmě pravdu,” řekl Suko a obrátil se na Glendu Parkinsovou.

Přitom přešel až k ní a ona ustoupila o dva kroky zpátky.

“Co je, Suko ?”

“Zatím nic.”

“Tvůj výraz, Suko, se mi nezdá. Hrozně divně se díváš. Takhle jsem tě ještě neviděla.”

“Správně Glendo. Mám totiž jakési špatné tušení, omlouvám se.”

“Tomu nerozumím.”

“Já ti to vysvětlím. Myslím si, že máš s tím zmizením

něco společného.”

Zasmála se. Znělo to naprosto upřímně. “Já? Ne. Já jsem byla na toaletě.”

“To ti nezazlíváme, ale pravděpodobně jsi tam prožila výpadek paměti.”

Glenda zjevně znervózněla a prudce zamžikala. “To je hrozné obvinění, Suko, uvědomuješ si vlastně, co říkáš ?”

“Ano, Glendo, já to moc dobře vím. Ale nemám to podezření bezdůvodně. Ty už jsi měla ten výpadek paměti jednou a mluvila jsi cizím hlasem, to přece všichni víme.”

“Ano, ano,” připustila. “To je pravda. Ale podle toho nemůžeš všechno posuzovat, Suko.”

“A co si mám myslet?”

“Bylo mi trochu zle.”

“Kdy?”

“Při tom výpadku.”

“A na té toaletě ti nebylo zle?” nedal se odbýt inspektor. Ne “

“Tak mi vysvětli, co se tam stalo.”

“Suko, prosím tě,” řekla Jane, “nezacházíš ve své horlivosti příliš daleko? To jsou snad naprosto intimní záležitosti.”

“Je mi líto, Jane, ale musím mít dostatek informací. Jak už John předtím řekl, Lucifer rozhodil sítě, aby nás do nich polapil. Doba hájení nenávratně skončila. Jsme v pořádné bryndě. Musíme se bránit stůj co stůj.”

Mandra si odvedl Suka stranou. “Smím?” zeptal se

tiše.

“Prosím.”

Ind se podíval na Glendu a usmál se. Pod jeho

pohledem znejistěla. Koutky úst sebou trhly, ale bylo to spíše vyjádření rozpaků.

“Posaď se, prosím!”

“Proč?”

“Udělej mi tu laskavost.”

Pokrčila rameny a podívala se na ostatní, jako by u nich hledala zastání.

“Když myslíš.” Glenda se posadila na okraj židle, což se Mandrovi Korabovi nelíbilo. Naznačil jí, aby si udělala pohodlí.

Tmavovláska se pomaloučku posouvala dozadu, až narazila zády na opěradlo. Také Mandra si přitáhl židli a posadil se naproti tak, že se téměř dotýkali koleny.

Jane Collinsová a Suko se drželi v pozadí. Oba tušili, k čemu se Mandra chystá. Nebylo to poprvé co viděli Mandru Koraba při práci.

Ind patřil k těm lidem, kteří perfektně ovládají umění hypnózy. Svým pronikavým pohledem a silou vůle ovládal lidi. Avšak pouze zřídka, v naléhavých případech, použil své neobyčejné nadání.

Takový okamžik právě nadešel.

Glenda nic netušila. Nervózně se tahala za vlasy. Indova blízkost ji zneklidňovala. Ano, měla ráda toho neobvyklého muže se záhadnýma tmavýma očima. Mandra Korab pocházel ze staré indické šlechty, ke které patřilo v dřívějších dobách i mnoho maharádžů. Tomu odpovídalo i jeho vznešené chování. Byl to nepochybně každým coulem aristokrat.

“Je všechno v pořádku?” zeptal se tiše.

“Ano, ale stále nevím, proč tu vlastně sedím.”

Mandra ji uchopil za ruku. Neodtáhla ji. Cítila tlak silných prstů, který na ni působil konejšivě. “Musíš teď udělat jedno jediné, Glendo. Důvěřovat mi, že ti opravdu nechci ublížit.”

“Pokusím se.”

“Nestačí jen se o to pokusit. Musíš mi věřit, jinak všechno ztrácí smysl.”

“Co ode mne chceš?”

“Rád bych si s tebou promluvil. Nic víc. Budeme si spolu povídat.”

“A o čem?”

“O tobě, Glendo. O tobě a tvém osudu, také o Johnovi a tvém selhání paměti.”

Náhle se uzavřela do sebe. “Ano, selhala mi paměť.

Proč mi nikdo nevěří?”

“Ale my ti věříme, Glendo. Já dokonce ještě víc než ostatní. Všechno je v pořádku.”

“Ne, nic není v pořádku. Nevěříte mi. Připadá mi, jako byste mne zavrhli.”

“Jistěže ne, Glendo!”

Chtěla protestovat, prudce odporovat. Místo toho se vpila pohledem do Indových očí.

Něco se v nich změnilo.

Navenek sice zůstaly stejné, ale odněkud z hlubin vyšlehly plamínky.

Byl to oheň? Vůle nebo duševní síla?

Nedovedla by to přesně říci. V každém případě neudělala nic, aby se odvrátila od jeho pohledu. Byl příliš naléhavý. Vpálil se jí hluboko do mozkových závitů a pronikl i do její duše, kde zanechal svoji ozvěnu.

Ozvěnu, proti níž byla Glenda Perkinsová bezmocná. Seděla stále na židli, ale bylo jí, jako by někam odplouvala. Slyšela Indův měkký, hluboký a uklidňující hlas.

“Uvolni se, soustřeď se pouze na můj hlas. Neexistuje nic jiného než můj hlas. Rozumíš, Glendo? Jenom můj hlas.”

“Ano, slyším tě. Jenom tvůj hlas. Všechno ostatní je pryč. Poslouchám jen tebe.”

“Vidíš něco?”

“Ne,” zašeptala. “Nic nevidím. Všechno je hrozně temné. Jako by se svět ponořil do černého inkoustu.”

“To je dobře, Glendo. Nesmíš se nechat zmást jinou silou. Jsem tu jenom já.”

“Ano, jenom ty.”

“Potom jsem spokojený.”

Jane Collinsová a Suko si vyměnili pohledy. Detektivka se nenápadně usmála. Bylo jí jasné, že se Mandra Korab pokusí o hypnózu. Jiným způsobem by nezískali potřebné informace.

Zatím se na nic neptal. Ind cítil, že Glenda potřebuje čas. “Klid,” řekl a přitom nepouštěl její ruce. “Musíš se dokonale uvolnit. To je velmi důležité. Žádné pohyby, napětí, myšlení. Klid a můj hlas musí vytvořit vzájemnou harmonii.”

“Ano, pozoruji to. Zmocňují se mne jako říční proud.”

“Přesně toho jsem chtěl dosáhnout.” Mandra spokojeně přikývl, aniž by to dívka sedící proti němu zpozorovala.

Podařilo se mu uvolnit ji. Už na první pohled bylo zřetelně patrné, že nesedí na židli tak ztuhlá jako na začátku seance.

Pohodlně se opřela. Oči měla přivřené, dýchala klidně a pravidelně.

Dřív než Mandra začal s vlastním dotazováním, otočil se na Jane a Suka s naléhavým výrazem ve svých temných očích.

“Může se stát, že překročím hranice. V hlubinách podvědomí bych mohl narazit na něco, co by se dalo přirovnat k bariéře, kterou musíme prolomit.”

“Je to normální?” informoval se Suko.

“Ne, to opravdu není.”

“Takže počítáš s tím, že je, řekněme, posedlá?”

“To je příliš silný výraz. Může být ovlivněná ďáblem, ale ne posedlá. Mějte na paměti tenhle rozdíl. Je podstatný.”

“Pochopitelně.”

Mandra se opět obrátil ke své ‚pacientce’. “Slyšíš mě, Glendo?”

“Ano, vnímám tvůj hlas.”

“Je ti příjemný?”

“Ano, chci mu dál naslouchat.”

“To můžeš. Vysvětli mi přesně, kdo jsi.”

“Jmenuji se Glenda Perkinsová…”

“A dál…”

Glenda vyprávěla svůj životopis. Uváděla čísla a údaje. Protože se nacházela v kruhu důvěryhodných přátel, mohla to bez okolků udělat.

Mandra Korab postupně přecházel k tématu, které jej zajímalo nejvíce. “Chtěl bych vědět, co soudíš o pekelných mocnostech.”

“Nenávidím je.”

“My všichni je nenávidíme.”

“Ano, nenávidím je.” Glenda zhnuseně protáhla obličej. Na čele se jí zaperlil pot.

“Chtěla by ses spojit s peklem?” chtěl vědět.

“Ne! Nikdy! Hnusí se mi. Vím, že s ním musím bojovat.”

“Tak jako John Sinclair?”

“Ano.”

“To je výborné. Vím, že máš Johna Sinclaira ráda.”

Glenda se usmála, což zpozorovala také Jane. Na prsou ucítila slabé píchnutí. Mezi oběma ženami panovala už léta jistá řevnivost, která nikdy úplně nevyprchala.

“On tě má také rád, Glendo.”

“Já vím.”

“Nemůže vidět, když se ti vede špatně nebo když trpíš. Proto šel za tebou, když jsi opustila tuto místnost. Vzpomínáš si na to?”

Glenda Perkinsová uvažovala. Svraštila přitom čelo.

“Už tomu věřím.”

“Ty jsi šla na toaletu?”

“Cítila jsem se tak špatně.”

“To byl od tebe dobrý nápad. My všichni jsme viděli, že ti není zrovna nejlépe. John Sinclair utíkal za tebou. Našel tě?”

Rty jí zacukaly, jako by se chtěla zasmát. “Ne, on pouze přišel.”

“On tě neviděl?”

Potřásla hlavou. “Nemohl mě vidět. Já… já jsem se schovala.”

“Před ním?”

“Ano…”

“To mě udivuje. Proč ses před ním ukryla?”

“To je těžké. Musela jsem to prostě udělat. Zamkla jsem se v kabině. Nešlo to jinak. Nějaký hlas mi to poručil. Musela jsem se schovat.”

“Můžeš nám vysvětlit, kdo to byl?”

“Ne, to nemohu.”

“Proč jsi tedy poslechla?”

“Slyšela jsem ten hlas. Ona… ona ke mně promlouvala. Poručila mi, abych šla na toaletu a schovala se před Johnem Sinclairem.”

“Kdo to tedy byl? Kdo k tobě promlouval? Určitě jsi ten hlas poznala nebo ne?”

“Ne.”

“Řekni pravdu, Glendo.”

“Je to pravda. Opravdu jsem ten hlas nepoznala.

Neznám ho.”

“Ale ty jsi poslechla?”

“To je právě to. Nemohla jsem dělat nic jiného. Ten hlas tak naléhal. Bylo to silnější než já. Nedovedu si to vysvětlit, ale je to tak.”

“Promlouval k tobě muž nebo žena?”

“Ten hlas zněl tak zvláštně, tak podivně. Myslím, že to byla žena.”

“Co to znamená, že to znělo zvláštně?” zašeptal Mandra.

“Už jsem to řekla.”

“Ne, Glendo, musíš to říci přesně. Nepřipadal ti ten hlas třeba povědomý?”

“Ne, nepřipadal. Já… já jsem jej nikdy předtím neslyšela. Ale byl velmi přesvědčivý.”

“Co od tebe ten hlas chtěl potom?”

“Měla jsem otevřít dveře a vyjít ven.”

“Udělala jsi to, Glendo?”

Náhle přestala tmavovláska dál mluvit. Vypadalo to, jako by chtěla odpovědět, potom se však zarazila a pevně sevřela rty.

Mandra Korab zopakoval ještě jednou svoji otázku, tentokrát naléhavěji. Glenda už nic neřekla. Její stav se rovněž změnil. Nesetrvala v klidné pozici. Něco ji nepochybně zevnitř drásalo.

I Suko a Jane si toho všimli. Oba kvapně přešli za Mandrou.

“Co je s ní?” zeptala se Jane.

Mandra odpověděl šeptem: “To je zábrana, kterou nemůže překonat.”

“Ani ty ji nezdoláš?”

“To nevím. Když se o to pokusím, může to znamenat, že způsobím nějakou škodu.”

“To za to riziko nestojí.”

“Právě.”

“Za tím bude určitě ten hlas, který promlouval ke Glendě. Patrně se ozval znovu. Nebo se na to dívám špatně?”

“Ne, Suko, máš pravdu. Jakási cizí moc tady převzala kontrolu.”

“Nemůžeš to opatrně zjistit?” zeptala se Jane. “Jsem přesvědčena, že Glenda má nepřímo podíl na Johnově zmizení.”

“To je mi jasné. Ale současně myslím na obrovské riziko, které je s tím spojené.”

“Prosím tě o to.”

Mandra pokrčil rameny a otočil se ke své “pacientce”. Glenda se stále chvěla. Kapky potu se spojovaly a tvořily jednu velkou hladkou a lesklou plochu na jejím čele.

Ind přikývl a sklonil se ke Glendě. “Glendo,” řekl tiše.

“Soustřeď se jenom na můj hlas. Slyšíš mě, Glendo? Rozumíš mi?”

“Slyším tě, Mandro.”

“Víš ještě, co jsi mi chtěla sdělit? Dokážeš si na to vzpomenout?”

“Ne.”

“Slyšela jsi hlas. Patrně ženský hlas. Něco ti nařizoval.”

“Nevím…”

“Ale Glendo!” řekl Mandra pronikavě. “Určitě to víš. Jenom si srovnej myšlenky. Jsem přesvědčený, že to víš, dítě.”

“Ale jak bych mohla…” Nedořekla a zalapala po dechu.

Jane, Mandra i Suko se zděsili výrazu jejího obličeje. Před nimi sice seděla Glenda Perkinsová, ale vypadala úplně jinak než před několika minutami.

Obličej se protáhl v ohyzdnou grimasu. Z úst se řinula pěna a hrdlo se jí svíralo, jako by ji něco dusilo.

“Řekl jsem příliš mnoho,” vzdychl Mandra. “Podcenil jsem sílu, která ji ovládá.”

“Podívejte se,” vykřikla Jane, “její oči! Podívejte se na její oči.” Pevně se přimkla k Sukovi.

Všichni to viděli.

Glendiny oči se příšerným způsobem změnily. Z dosud tmavých zřítelnic zablýsklo tajemné červené světlo. Mělo barvu krve, ale současně bylo mrazivě studené.

I Mandra ustoupil o krok dozadu, jakmile je zahlédl. Rychle pustil Glendiny ruce, jako by jej pálily. “Démon, který ji ovládl, je bohužel silnější než já!” Mandra vybuchl. Ztratil svůj vnitřní klid. Byl zmaten.

“S tím jsi musel počítat,” řekl Suko, který stejně jako Jane ostře pozoroval Glendu.

Ještě seděla, ale přitom posunovala dopředu. Vypadala jako šelma před skokem.

Suko si netroufal zaútočit na Glendu posedlou ďábelskou mocí. Ne, nemohl použít svou zbraň. Bylo to příliš nebezpečné. Mohl by Glendě ublížit.

Nejen oči změnily svůj vzhled, ale i obličej.

Z pórů kůže vystupovaly stíny, které se velmi rychle rozdělily po celém obličeji. Nebyly beztvaré, postupně vytvořily obrysy jiného obličeje.

Byl to obličej ženy!

Hleděl chladně a krutě jako ocelová maska s jiskřícíma, krvavě rudýma očima.

Pozorovatel v nich mohl zahlédnout všechna pekelná muka, oheň mísící se s ledovým chladem. Při té podívané divákům běhal mráz po zádech.

Ustoupili hrůzou. Suko se vzpamatoval jako první.

“To je ona,” zašeptal. “To je Lilith. Byl to její hlas. To ona poručila Glendě, co má dělat.”

Glenda Perkinsová dosud nepromluvila. Postavila se.

Její pravý obličej ustoupil novým rysům.

Lilith ji zcela ovládla a zotročila.

Mandra byl první, kdo zpozoroval ten šramot. A pouze proto, že bylo ticho.

Ind se otočil.

Nevěděl přesně, odkud zvuk vychází. Již v pohybu zjistil, že otevřený kufr na stole se otáčí, jako by jej vedly neviditelné ruce.

Současně natáhla Glenda ruce před sebe a rozevřela vějířovitě prsty. I její kůže najednou zprůsvitněla. Žilami se jí něco hnalo jako proud, až to dosáhlo do konečků prstů.

Nebyla to krev, ale čistá nebezpečná magie, která ze špiček prstů bleskurychle vystřelila ven.

Záblesk prolétl mezi Sukem a Jane. Mandra okamžitě vytušil, kde má být cíl. Byl to jeho kufr.

Záření jej omotalo jako pavučina. Současně se zmocnilo i jeho dýk.

Zbraně se zlověstným syčením opustily kufr a náhle se vznášely ve vzduchu.

Patřily Mandrovi Korabovi, ale už nemohly plnit jeho rozkazy, neboť moc nad nimi převzala Glenda-Lilith. Když Mandra zaslechl její úděsný smích, pochopil, že jejich životy jsou smrtelně ohroženy….

9

Zařval: “Rychle pryč! Proboha, musíme pryč!” Jeho hlas proletěl místností a vyburcoval Suka i Jane. První zareagoval inspektor.

Podíval se nahoru a uviděl dýky. Jedna z nich se oddělila a svištěla k Sukovi.

Jako šelma vyrazil přes pokoj, strhl přitom Jane na zem a zaslechl, jak těžká čepel udeřila o podlahu.

Druhá dýka se hnala na Inda. Ten se bleskurychle schoval za psací stůl, který jej ochránil. Dýka s třesknutím narazila na jeho desku.

Jane ležela vedle Suka. Všem zněl v uších pronikavý, ječivý smích Glendy-Lilith.

Lilith ovládala smrtící zbraně a v jejich veselém reji oslavovala své vítězství.

Vyletěla další dýka.

Ve výši kolenou se hnala nad podlahou přímo na Suka. Ten se přitiskl k podlaze. Kdyby to bylo možné, tak by se do ní zavrtal jako červotoč.

Dýka jej minula.

Dříve než ji mohla démonická síla opět použít, obtočil Suko prsty pevně kolem rukojeti. Chtěl ji vyrvat z moci Lilith, ale podcenil situaci.

Ruka s dýkou mu vyletěla do výšky, jako by se jí chtěl dotknout stropu.

Dýka se zabodla a Suko se začal otáčet kolem ní. Nebyl schopen vlastními silami přerušit kouzlo. Při otáčení si letmo povšiml, že Mandra uhýbá dalším dvěma dýkám.

Glenda ovládla hrůzné jeviště. Vlastně ne ona sama, ale ta, která se usadila v jejím těle. Ve skutečnosti byla hlavní postavou Lilith. Její pekelné síle nemohli slabí lidé dlouho odolávat.

Mandra se pokusil o radikální řešení. Zvedl těžký stůl,

přičemž odrazil další dýky, a hodil jej na Glendu.

Zasáhl ji.

Pod nárazem se překotila dozadu. Přepadla přes židli, na níž předtím seděla. Tato příhoda na okamžik přerušila sílu pekelné magie.

Suko se přestal otáčet. Stál opět nohama na zemi, ale byl tak zesláblý, že se doslova vpotácel Indovi do náručí.

Mandra pochopil, že má jedinou šanci, jak uniknout létajícím dýkám. Neprodleně opustit místnost a vynésti Suka.

Dveře do kanceláře obou lovců duchů zůstaly otevřené. Mandra vrazil rychle dovnitř, v náručí bezvládného Suka, a kopancem za sebou přirazil těžké dveře.

Oba zůstali ležet na zemi. Mandra zaslechl tupý úder, jak se dýka zabodla do dřeva.

Suko se stočil na bok. Opřel se o ruce a chtěl se zvednout, když Mandra zděšeně vykřikl: “Dobrotivé nebe, Jane!”

Vyskočil. Bez ohledu na nebezpečí se hnal ke dveřím, aby je otevřel. Ruka prudce sjela na kliku.

Dveře byly zamčené a z předpokoje se ozval Janin výkřik!

10

Když se Suko ocitl v moci té obrovské síly, vzchopila se Jane Collinsová. První úlek byl pryč a rozhodně se nechtěla stát terčem pro jednu z těch hrozných zbraní. Musela se stále pohybovat.

Suko se pořád ještě otáčel.

Jane se zvedla. Ještě se nenarovnala, když se to stalo. Nůž projel kolem ní tak blízko, až se ulekla. Upadla opět na zem, otočila se na záda a sledovala další dva nože, které mířily na ni.

Dostihly ji.

Měla smůlu, že si oblékla plášť i pulovr se širokými rukávy, které skýtaly pro hvízdající čepele příhodný cíl.

První nůž zasáhl plášť a přibil jej k podlaze na pravé straně. Druhá dýka se zabodla do levého rukávu, třetí přiletěla jako smrtící šíp a probodla látku ve výši pasu. I čtvrtá dýka zasáhla. Čtyři čepele nebohou zcela znehybnily.

Ležela na zádech a nemohla proti tomu nic podniknout. Nože se na ni sypaly jako déšť. Další tři se připravovaly ke svému smrtonosnému letu, když Mandra hodil na Glendu-Lilith psací stůl.

Pro Suka to bylo vysvobození. Upadl kousek od ní na podlahu, aniž by cokoliv vnímal. Zato jednal Mandra. Odvlekl bezvládného Suka do vedlejší kanceláře.

Jane zůstala v místnosti sama.

Sama se třemi dýkami, z nichž jedna se prudce zabodla do zavřených dveří a ještě hodnou chvíli se chvěla. Glenda-Lilith se zase vztyčila. Její pohyby nebyly lidské. Vymrštila se, jako by ji vystřelil neviditelný

katapult.

Otočila se k Jane, která ležela na zemi obkroužena dýkami jako Jupiter svými měsíci.

Jane se nemohla pohnout. Ležela na zádech a zírala strnule na Glendu-Lilith. Zbývající tři dýky ji naštěstí

nezranily. Byla jen bezbranná, neschopná jakéhokoliv pohybu.

Proměněná Glenda měla v rukou všechny trumfy. Věděla to. Úsměv na obou obličejích vyzařoval nafoukanost a také nesmírnou krutost. Nebyla to už zdaleka ta dívka, kterou znala Jane. Zlo ovládlo její tělo i duši. Zachvátilo ji jako jed, proti němuž není léku.

Glenda se postavila před Jane. Rozvážným pohybem zvedla nohu, zatímco tři poslední dýky se rozletěly do různých stran.

Jane Collinsová vykřikla, protože jedna čepel zamířila proti její hrudi. Naštěstí netrefila. Jane pocítila náhlý tlak na prsou. Glenda se o ni opřela podpatkem. Čepel zasvištěla vedle ní a zabodla se do koberce.

Nikdo nepřicházel, aby jí pomohl. Jane připadalo, že se s Lilith nacházejí na pustém ostrově. Byla jí vydána na milost a nemilost.

Mandra a Suko bušili ve vedlejší místnosti na dveře. Za normálních okolností by je vyrazili, ale teď tomu něco bránilo.

Když Jane trochu pootočila hlavu, poznala pravý důvod. Na koženkových dveřích tančila světlá skvrnka. Glenda neboli Lilith se postarala o to, aby je magické síly zavřely.

Glenda si všimla Janina pohledu. “Ne,” řekla, “ti dva nemají žádnou šanci. Ani ty ne, Jane. Tvůj osud je zpečetěn. Zabiješ ho! Zabodneš nůž do těla Johna Sinclaira. Nemáš jiné východisko ani možnost uniknout. Musíš jej zabít!”

“Nikdy!” vykřikla Jane. Až se sama podivila, odkud se v ní vzala odvaha vzepřít se. “Nikdy Johnovi

neublížím!” Detektivka myslela na dobu, kterou prožila jako čarodějnice, kdy se jí mnohé věci kladly za vinu. Byly to hrozné roky a měsíce. Už by je nikdy nechtěla znovu prožít.

“Nemáš jinou volbu,” prohlásila Glenda-Lilith.

“Musíš to udělat. Je to prostě psáno v knize osudu a nic s tím nenaděláš. Musela jsem dlouho čekat na tuhle chvíli. Ale ty doby jsou pryč. Máme konečně Johna Sinclaira. Míra Luciferovy i mé trpělivosti je dovršena.”

“Zůstanu tady, já…”

Glenda stáhla nohu zpět. Jane mohla opět volně vydechnout. Glenda na ni pánovitě namířila ukazováčkem. Čišela z ní zloba a zároveň jakési zvrácené potěšení z vývoje situace. Hlas jako nůž prořízl vzduch.

“Vstaň!”

“Já zůstanu…”

“Nebudeš už ležet,” řekla osoba stojící před ní. Než se Jane nadálá, ucítila tlak v zádech. Nemohla se mu ubránit. Proti své vůli musela vstát, jakkoliv se slabostí chvěla.

Těsně před ní se míhaly oba obličeje Glendy Perkinsové. Lilith měla hodně síly, ale i tak jen s obtížemi dokázala překrýt původní Glendiny rysy. Jane si nemohla nevšimnout chladného cizího fluida. Jako závan pekla se pohybovalo nebezpečně blízko ní.

Potom sáhlo po ní.

Sto neviditelných rukou ji uchopilo a táhlo pryč.

Vrávoravě se potácela napříč pokojem směrem k oknu.

Za oknem probleskovala obloha až nepřirozeně modrá, zalitá slunečními paprsky. Glenda alias Lilith Jane popostrčila, protože si nepřála, aby její bezmocná zajatkyně volila jinou cestu než k tomuto oknu.

Nemusela je otvírat. Na zlomek sekundy obkres-lilo tajemné světlo jeho obrysy a okno se prudce otevřelo bez jejího doteku.

Do místnosti vrazil vítr. Rozcuchal Jane zpocené zlaté vlasy, opřel se jí do obličeje a hladil celé její tělo.

Jane Collinsová nejenže tušila, dokonce věděla, co po ní Glenda chce.

“Skoč!” potvrdila ďáblice její neblahé tušení. “Postav se na římsu a skoč. Rozumíš, milá Jane? Skoč dolů!”

“Ne, já…”

Glenda se jí dotkla. Jane pocítila tlak její ruky v zádech. Poté Glenda pohnula prsty, jako by se chystala hrát na klavír. Dotýkala se určitých míst a předávala bezbranné Jane ochromující dávky hrůzné magie.

Janin vnitřní odpor slábl. I kdyby se chtěla vzepřít, nebylo by to nic platné. Ovlivňovala ji prastará síla, stará jako svět. Té nemohl normální člověk odolat.

Těsně před oknem se Jane zastavila. Dotýkala se téměř římsy. Teď už mohla skutečně vypadnout ven.Stačil by jediný pohyb, jediný dotek.

“Na římsu!”

Glenda-Lilith promluvila tiše, ale důrazně. Nemusela udělat nic víc, protože Jane bez odporu uposlechla.

Jane ucítila pod nohou římsu. Opřela se, sklonila hlavu a vyhoupla se nahoru. Její silueta se temně rýsovala proti sluncem ozářené obloze.

Glenda se zasmála.

“Teď!” přikázala.

Jane neskočila hned. Jednu nebo dvě vteřiny se dívala do hlubiny pod sebou. Hluboko pod ní panoval každodenní velkoměstský ruch. Viděla spoustu aut, která jí připadala

jako dětské hračky. Všechno se v ní vzbouřilo. Propast pod ní jí připadala jako hrob. Proti síle, která ji vedla a ovládala, nesvedla nic a zřítila se dolů.

Jane padala rovně a přímo do plamenů, které se náhle objevily jako záchranná plachta mezi nebem a zemí.

Praskot ohně pohltil zoufalý, bezmocný, bolestný výkřik nebohé.

11

Snažili se ze všech sil.

Nejdříve se o to pokusil Suko, potom Mandra Korab. Žádnému z nich se nepodařilo vyrazit dveře. Když se proti nim vrhli, dveře se sice otřásly, ale neotevřely.

Bylo to k zlosti.

“Určitě je ovládají nějaké magické síly,” zhluboka oddechoval Suko a otíral si pot z čela. “S tím nic nenaděláme.” Podíval se na Mandru, jako by od něj očekával nějaký nápad, ale ten jen bezmocně pokrčil rameny.

“Také nic,” zašeptal Suko.

“A co tvůj bič?”

Suko přikývl. “Pokusím se.” Myslel přitom na Janin výkřik, který oba zaslechli. Věděli, že Glenda Perkinsová

alias Lilith může s Jane nakládat podle libosti. Jinou možnost než bič stejně neměli.

Suko vytáhl nástroj a šlehl jím nad podlahou.

Tři řemeny z kůže démona se rozvinuly. Potom zvedl Suko bič do výše a udeřil.

Řemeny vyšlehly proti cíli. Sukův obličej se zkřivil vnitřním napětím. Počítal s magickou explozí při dotyku s překážkou, ale nestalo se vůbec nic.

Dveře sice na okamžik zprůsvitněly, ale magická síla vyvolaná Lilith odolala.

“Nemáme žádnou šanci,” řekl Mandra, když Suko odstoupil od dveří. “Jsme tady jako na ztracené vartě.”

Suko, ač nerad, přikývl. Zesmutněl. Cítil se náhle bezmocný. Prokázalo se, že i jejich moc má své hranice.

“Lucifer je příliš silný,” zašeptal Suko. “Vezme si nás, kdy bude chtít. Jednoho po druhém. Promiň, Mandro, ale nezvládnu to.”

Ind se tiše a hořce usmál. “Nemusíš se omlouvat. Mně se přece vedlo stejně.”

“A Jane?”

Mandrův obličej vyjadřoval pohnutí. V jeho očích se usadila beznaděj. “Je po Johnovi druhou obětí. Vzpomeň si na můj a její sen. Zmocní se Johna. Je připoutaný na tom zpropadeném kole času. V pravou chvíli se tam objeví Jane, aby jej zabila. Viděl jsem to zcela zřetelně, když jsem byl tenkrát jako zajatec v Aibonu připoután na kolo času. Na tu příhodu nemohu zapomenout.”

“Prostřednictvím toho snu se stane skutečností,” řekl tiše Suko. “Jenom díky tomu snu.”

Mandra souhlasně kývl. Prošel kolem Suka ke dveřím. Ruce měl předpažené, jako by si chtěl něco ověřit. “Je to pryč,” zašeptal, “neznámé kouzlo pominulo…”

“Tak otevři!”

Ind ani nečekal na jeho výzvu a rozrazil dveře. Oba muži vtrhli do předpokoje. Spatřili Glendu, která stála nehybně jako socha uprostřed místnosti, přičemž upírala strnulý zrak do otevřeného okna.

Na římse stála Jane Collinsová ve velmi vratkém postoji.

Suko zařval její jméno, vrhl se k oknu, ale stačil už jen vykřiknout slovo “Topar”.

Jane byla rychlejší.

Náhle přepadla a římsa zůstala prázdná. Přímo do stěny ohně, která ji polkla, jako by ji chtěla spálit na prach…

Suko při skoku uklouzl, padl na podlahu a několikrát se otočil, než se opět postavil na nohy.

Mandra pevně svíral Glendu Perkinsovou. Chvějící se, živou a plačící Glendu, která se nemohla vzpamatovat ze strašného zážitku. Oční víčka měla pevně sevřená, ale slzy si stejně našly cestu a koulely se jí po tvářích jako hrachy.

“Glendo, ty za to nemůžeš,” utišoval ji Mandra Korab.

Suko přikývl a potom se k nim otočil zády, aby vyhlédl z okna.

Před očima měl ještě stěnu z ohně. Toho obrazu se nemohl jednoduše zbavit. Viděl také, jak Jane proletěla tou stěnou a chtěl se přesvědčit, co se tam dole děje.

Pod ním pulzoval normální městský život. Žádný řidič

nezastavil, žádný chodec nevzhlédl vzhůru. Lidé si zkrátka

ničeho nevšimli. Brutální úder pekla proběhl tak rychle, že Suko ani Mandra neměli žádnou možnost zasáhnout.

Otočil se. V jeho nitru háral pocit, který neuměl popsat. Unaveným pohybem si protřel oči.

Glenda se stále opírala o Korabovo rámě. Suko viděl, že se lehce chvěje. Tiše, téměř neslyšně vzlykala a Mandra ji přitom hladil po vlasech. Jeho dýky vězely zabodnuty na všech možných místech předpokoje. Mandra upíral zrak na podlahu a vypadal stejně bezradně jako Suko.

I přes svůj stav Glenda pochopila, že také ona má na situaci svůj podíl. Pustila se Mandry, vysmrkala se a její pohled přeletěl po obou přátelích.

“Na co si vzpomínáš?” zeptal se Suko.

Glenda bezmocně pokrčila rameny. “To ti neřeknu, Suko. Všechno bylo tak neskutečně strašné, rozumíš? Nemohu se z toho vzpamatovat.”

“Dostala tě do své moci, že?”

“Ano. Byla to síla pekla. Síla, které jsem se nemohla ubránit. Najednou jsem byla někdo úplně jiný.”

“Rozumím ti.”

“Lilith…” Glenda se otřásla při vyslovení toho jména.

“Zřetelně jsem cítila, jak si mne podmaňuje. Nebyla to tělesná bolest, ale něco hrozného, co jsem ještě nezažila. Znám stavy úzkosti, ale tohle…” Polkla a otřela si oči.

“Bylo to nepředstavitelně silné. S ničím takovým se u lidí nesetkáš. Poprvé jsem cítila, jakou silou vládne peklo.”

“Ale žiješ. Přežila jsi to,” prohlásil Suko. “To je nejdůležitější.”

“Myslíš?”

“Máš snad jiný názor?” zeptal se Mandra.

Glenda byla bezradná. “Nevím. Myslím na to, že život ztrácí cenu, když vím, že jsem někoho jiného vehnala do náručí smrti.”

“Jane není mrtvá.”

“Ano, Suko, máš pravdu. Není mrtvá. Žije.” Její hlas zněl náhle znepokojeně. “A jak víš, že žije?”

“Vím to.”

“Ale já to musím říci. Žije přece jen proto, aby zabila Johna Sinclaira, kterého jsem já vlákala do pasti.” Glenda zalomila rukama. “Teď mi dochází, jak ďábelský plán si vymyslel Lucifer. On a Lilith využili nás dvě, protože věděli o naší dřívější rivalitě, kterou jsme už dávno pohřbily. Poslali Jane, aby zabila Johna. Jí se o tom zdálo a ty, Mandro, jsi to potvrdil.”

“To je pravda.”

“Co budeme dělat?” zeptala se Glenda. “Využili nás. Druhá strana zvítězila a zanechala nás s pocitem naprosté bezmocnosti.”

Protože oba mlčeli, mlčela i Glenda. Po chvilce ukázala na dýky. “Podívej se, Mandro. To byly tvoje dýky, které se rovněž dostaly do vlivu pekla. Sedm dýk. Vzpomínáš si? Sedm dýk pro ďábla, tak jsi to řekl. To už je za námi.”

“Ne tak docela,” řekl Ind. “Tentokrát nás Lucifer a Lilith překvapili. Podruhé se jim to nepovede, to přísahám.”

“Počítáš s tím, že se ještě vrátí?” zeptala se tiše Glenda.

“O tom jsem přesvědčen. Ne tvým prostřednictvím, ale dají o sobě vědět.”

“Jak?”

Mandra pohlédl na Suka. “Nehodíš se k tomu právě ty?” zeptal se tiše.

Inspektor dopadl na židli. Zvedl jednu dýku a zběžně ji prohlédl. “Každý, kdo by mu chtěl pomoci, se již nevrátí do našeho středu. John si pomůže sám.”

“Jak si můžeš být tak jistý?”

“Dokáže to pomocí kříže, Mandro. To je jediná možnost, jak se postavit pradávnému zlu.”

“Takže bychom mohli být klidní,” mínil Ind, “protože John má kříž s sebou.”

“Věříš tomu, co říkáš?”

“Vlastně ani ne.”

“Já tomu také nevěřím.” Suko zamyšleně přikývl.

“John má sice kříž s sebou, ale musím ti připomenout, že u jednoho případu mu Lilith ukradla znamení ze středu kříže. Nikdo z nás dosud neví, jaký to pro ni mělo význam. To je na celé věci fatální. Pocházela stejně jako ostatní znamení od Ezechiela, nebo tam byla vyryta dodatečně? To bych opravdu rád věděl.”

“Okamžik,” řekl Mandra a i Glenda zpozorněla.

“Soudíš, že na vytvoření Johnova kříže se podílel ještě někdo jiný?”

“Nesoudím, Mandro, počítám s tím. Je potřeba to mít na zřeteli.”

“Potom by byl už samého počátku manipulován mocí

zla.”

Suko přikývl.

“Ale to byste nemohli nic dělat,” řekla Glenda.

“Vzpomínáš si, jak velkých úspěchů dosáhl John právě pomocí kříže?”

“Samozřejmě.”

Suko pokyvoval pochybovačně hlavou. “Nesmíš zapomínat, že měli dostatek času. Lucifer a Lilith čekali na vhodný okamžik. Poctivě řečeno, ještě nás čekají zlé časy.”

“Jaké zlé časy?” Sir James zaslechl poslední inspektorova slova, právě když otvíral dveře.

Všichni tři se ulekli tak, že i superintendant zůstal stát, když uviděl, jaký chaos zavládl po jeho nečekaném příchodu. “Co se děje? A kde máte Johna? Slyšel jsem, že zde má být i Jane Collinsová…”

“Oba tu byli, pane.”

Sir James pozdravil kývnutím Mandru, se kterým se dosud nesetkal.

“Kde jsou nyní?”

“V pekle,” zašeptal inspektor.

Sir James nejdříve zavřel dveře a potom se zeptal:

“Můžete mi to zopakovat, Suko?”

“Ano, v pekle.”

“Znám vás už dost dlouho, abych věděl, že nežer¦ tujete.”

“Vskutku nežertuji. Promiňte, pane, rád bych žertoval, ale bohužel, nejde to. Tady se udaly věci, které nelze ani popsat, a vy jste si přitom ničeho nevšiml.”

“Skutečně? Mohu se dozvědět, co se odehrálo v mém

úřadě?”

“Samozřejmě, pane.” Suko podal hlášení o všem, čeho byl svědkem.

Další důležité informace doplnila Glenda Perkinsová. Sir James nevycházel z údivu. Neřekl ani slovo, pokašlával a potom se posadil na židli.

“Vidím, že jste bezradní,” shrnul nakonec.

“To opravdu jsme,” připustil Suko.

“A co vy, Mandro?”

“Ani já nevidím žádné řešení.”

Sir James přemýšlel. “Předpokládám, že vaše návštěva není náhodná…”

“Máte pravdu, pane. Přijel jsem kvůli snu, velmi důležitému snu. Má souvislost s jedním mým dávným zážitkem. Jistě si vzpomínáte, že jsem byl v Aibonu přivázán na kolo času…”

“Samozřejmě.”

“Tam jsem nahlédl do budoucnosti, avšak vzápětí jsem zapomněl, co jsem viděl. Teprve před několika dny jsem si opět vzpomněl na svoje tehdejší prožitky. Prostřednictvím snu…”

Mandra vysvětlil, o jaké prožitky šlo a připomněl, že podobný sen měla i Jane Collinsová. “Nemyslím, že se jednalo o náhodu. To je záměr, pane. Lucifer se rozhodl znovu udeřit.”

Sir James souhlasil. “Máte pravdu, také nás to napadlo. Jistě by neposlal ten dopis, kdyby k tomu neměl důvod. Navíc je psán staletí starou krví, a ta je stejného složení, jaké má krev Johna Sinclaira. Mám-li být upřímný, nenašel jsem žádné pravděpodobné vysvětlení a domnívám se, že ten dopis nehraje v tomto případě hlavní roli. Musíme najít Johna. Pochopitelně i Jane. To je velmi důležité, protože nevěřím, že by se tomu, co ji čeká, dokázala účinně vzepřít.”

“Ne proti Luciferovi a Lilith,” řekla Glenda.

“S tím souhlasím.”

“Ale jak se jim dostaneme na stopu?” zajímal se Mandra. “Jak se dostaneme do pekelného knížectví?

Zaříkáváním? Ne, tomu nemohu uvěřit. To je prostě nemožné.”

“To by bylo příliš jednoduché,” souhlasil Sir James. Otočil se k Sukovi, posunul si brýle a řekl: “Vy jste, Suko, byli s Johnem stále spolu, fiešili jste společně téměř všechny případy. Do vás vkládáme všechny naděje.”

Inspektor se usmál. “Naděje umírá poslední, pane.

Mám však pocit, že jsem v kleštích.”

“To jsme všichni.”

“Ale kde máme začít?”

“U Lilith,” ozvala se Glenda.

Suko se překvapeně ozval. “Jak jsi na to přišla?”

“Protože podle mého názoru je právě ona nejslabším článkem v síti. K ní by mohlo vést spojení přes někoho třetího. Vzpomínám si na jisté věci, které mi John vysvětloval. Ani ty, Suko, bys na ně neměl zapomínat.”

“Smím se tě zeptat, Glendo, co tím myslíš?”

“Jistě. Ěíká se, že Lilith byla první nevěstkou v nebi.”

“To říká křesťanská mytologie,” prohlásil Sir James.

“Vycházím z toho, ale existují i jiná vysvětlení. Tenkrát, při spáchání prvotního hříchu, účinkovali tři účastníci. Adam, Eva a také had, který svedl ženu. John jel toho názoru, že údajně bezejmenný had měl přesto své jméno…”

Suko přerušil Glendu a uhodil se přitom pěstí do hlavy. “Správně, Lilith.”

“To pro mne není nic nového,” řekl Sir James.

Glenda přikývla Sukovi. “Teď jsi vlastně na řadě ty, protože jsi byl u toho, když jste hledali a našli královnu ze Sáby.”

Suko ji přerušil. “Už nemusíš nic říkat. Vím, kam míříš.”

“Můžete to laskavě vysvětlit mně i Mandrovi Korabovi, prosím?” požádal Sir James mírně nazlobeným tónem.

“Hned, pane. Když jsme hledali hrobku, nebyli jsme sami. Také Morgana Laytonová ji chtěla najít. Tenkrát se jí podařilo odcizit nám Grál. Našli jsme hrobku, ale předtím nasadila Johnovi brouka do hlavy, když hovořila o tom, že mezi královnou ze Sáby a Lilith bylo nějaké pouto. Nechce se mi ale věřit, že by to byla jedna a táž osoba. To nechám těm, co věří čemukoliv.”

“K těm vy nepatříte, Suko?”

“V žádném případě.”

Mandra se připojil. “Je ale jisté, že přesto musí mezi královnou ze Sáby a první nevěstkou Lilith existovat nějaké spojení. Nebo se mýlím?”

“Tobychneřekl.”

“Mohli bychom toto spojení obnovit? Mohlo by se nám podařit, že bychom mu dodali takovou sílu, abychom se nakonec dostali do blízkosti Lilith i samotného Lucifera?”

Skvělý nápad. Glenda, která to postřehla, se ulekla a zbledla. Také Suko ucítil slabé lechtání v žaludeční krajině.

“Čekám na vaši odpověď,” řekl Sir James s jistou netrpělivostí.

Inspektor si odkašlal, než přikývl. “Ovšem,” zabručel.

“Když se tak na to dívám, zbývá nám jediná možnost. Královna ze Sáby.”

“Ale nemůžete teď cestovat do Sáby, vždyť je to někde v Jemenu,” vykřikla Glenda. “Tolik času přece nemáme.”

“Myslím, že to nebude zapotřebí.” Suko se zvedl. S kamennou tváří pokračoval. Pohybovaly se jenom jeho rty.

“Domnívám se, že i v Londýně bychom mohli něčeho dosáhnout. Máme ještě k dispozici Tajemný Grál. Je v Johnově bytě.”

Pochopili. Mandra svíral dýky a ukládal je do pouzder ležících v kufru.

Sir James se zhluboka nadechl. “Opravdu, Suko, to je jediná možnost.”

“Ale já bych ráda byla u toho,” zaútočila Glenda na svého šéfa.

Sir James přikývl. “Ano, slečno Perkinsová. Můžete být při tom. Možná vás budeme potřebovat.”

“A vy, pane?” chtěl vědět Suko.

V očích za brýlemi se rozzlobeně zablýskalo. “Vážně si myslíte, že bych vás v tom nechal samotné?”

“To bych si nedovolil, pane.”

“Takže vyrazíme!”

12

Ta zatraceně triumfální věta mi nešla z mysli.

“Konečně jsi můj, Sinclaire!” Raději bych myslil na něco

jiného, ale byl jsem v situaci, kdy jsem se bohužel nemohl proti tomu bránit.

Glenda či spíše Lilith v její podobě mě přivábila do říše Lucifera. Vadil mi především pocit úplné bezmocnosti. Všechno se rázem změnilo.

Zmizel Scotland Yard a vyvstal kolem mne jiný svět, do něhož jsem byl proti své vůli uvržen.

Tady neplatily fyzikální zákony, tady se střídaly dimenze a skulinami mezi nimi vedla cesta do hrozné říše tmy.

Jímala mne hrůza, protože tady bylo peklo, říše zla ovládaná Luciferem.

Před sebou jsem nic neviděl.

Jenom inkoustovou čerň, stejnou jako ve Spukově říši. Lucifer miloval temnotu. Viděl jsem ho už častěji. Vlastně je obtížné jej popsat. Je to duch, fluidum. Pokud ovšem chtěl dokončit svůj triumf, musel se nějakým způsobem zhmotnit. Využíval přitom studenou modř a

obličej, který už nemohl být hroznější.

Obličej jsem dosud nezahlédl. Věděl jsem, že se Lucifer nevzdálil, že jenom čeká na vhodný okamžik, aby se mi zjevil.

Svět kolem mne byl liduprázdný. Nerozuměl jsem tomu. Kolem mne byla jen nekonečná modř. Nevadilo mi to, protože jsem se mohl soustředit na svůj kříž.

Talisman byl pro mne odjakživa varovným ochráncem. Majákem, který mi ukazoval, odkud přichází zlo. V tomto světě by vlastně měl reagovat, nestalo se však. Kříž ležel dál pokojně na mé hrudi. Cítil jsem jen lehký dotyk kovu.

Příčina byla prostá. Stačilo si jen připomenout střed kříže. Byl ovlivněn pradávnou mocí zla a choval se tak, jak si přál můj protivník.

Neměl jsem příliš růžové vyhlídky. Nezbývalo mi nic jiného než vyčkat, co se bude dít dál. Jednou musí přijít.

Jak tahle cesta skončí?

Pokusil jsem se pohnout, ale nešlo to. Zdálo se mi, že mám na nohou olověná závaží. Byl jsem v moci sil, které mne vedly dál.

Vůbec se mi nelíbil sen, o kterém mluvila Jane. Zmiňovala se o modrém světle a mlhou naplněné svatyni. Prošla jí až ke dveřím. Za těmi bylo centrum všeho dění.

Svět strnulých stínů, které jí svou monotónní písní jednoznačně ukazovaly cestu.

Neuměl jsem si představit jiný cíl a očekával jsem prakticky totéž, jakmile dosáhnu konce chodby.

Horko nebo chlad pro mne neměly žádný význam.

Proletěl jsem vzduchoprázdnem.

Když jsem otevřel oči, nespatřil jsem žádné světlo. Obklopovala mne stále ta zatracená modrá, neproniknutelná tma. Byla všude, ale proměňovala se.

Pod nohama jsem ucítil odpor. Připadal jsem si, jako bych stál na obrovském magnetu.

Obklopen nicotou, možná mezi dimenzemi, možná v pekle. Něco takového nelze popsat.

Vzpomněl jsem si na Janino vyprávění. Prošla ve snu cestu, kterou jsem teď prožíval na vlastní kůži. Jestliže byl její sen pravdivý, nemohlo mé dobrodružství skončit jinak.

Proto jsem byl napjatý a necítil strach před tím, co

mělo přijít.

Mám před sebou tunel, kterým prošla Jane?

Ano, musel to být on. Byl osvětlený, i když jsem netušil, odkud světlo přichází. V každém případě se přede mnou táhlo cosi, co mi tunel připomínalo.

Napravo i nalevo jej ohraničovaly zdi táhnoucí se do nekonečna. Když jsem se otočil, neviděl jsem ani vstup do něj.

Tento tunel sice neměl vchod nebo východ, ale byl tady. Bylo to jednoduché a současně velmi složité. Takový jev se těžko popisuje. Bylo zcela jedno, kterým směrem jsem se podíval. Rozum mi však velel, že musím dopředu.

Dokážu se vůbec pohnout?

Muselo to vypadat komicky, když jsem zvedl pravou nohu. Případnému pozorovateli by to muselo připadat, jako když se batole s postavou dospělého pokouší o první krůčky. Opatrně jsem vykročil, aniž jsem vlastně věděl kam.

Při každém novém kroku se odkudsi vyvalil obláček mlhy. Moje pohyby a jejich objevení určitě vzájemně souviselo.

Mlha zůstávala.

Nebyla nijak hustá, jenom její cáry se zlověstně tiše valily proti mně.

Moje pocity nelze popsat. Vnitřní napětí přirozeně zůstávalo dál. Jako by mi kůži probíhal elektrický, proud.

Něco mne obklopilo…

Šel jsem dál tunelem. Náhle jsem ucítil nezvykle svěží a čistý vzduch. Byl jiný než v tajemné krajině Aibonu, ale byl bez prachu s podivnou příchutí. Byla to pachuť kovu nebo síry?

Už jsem o tom dál nepřemýšlel a vytáhl jsem konečně svůj kříž.

Jakmile by se kříže dotkla magie krajiny Aibonu, zelené záření by překrylo jeho jindy matný lesk. Pokud jsem se však dobře díval, v tomto světě vypadalo vše jinak. Stříbro pokrýval stín. Šedý, kovový stín, který vyplňoval každou skulinu, každé znamení. Pochopil jsem, že nebude reagovat tak, jak jsem byl zvyklý. Moc Lucifera,

absolutního vládce zla, jej držela ve svých spárech.

Jak by asi reagoval, kdybych vyslovil formuli? Ta myšlenka mě zaujala. Už jsem o tom déle nepřemýšlel, neboť jsem chtěl zjistit, jestli se mi vyslovením formule podaří narušit jednotu tohoto záhrobního světa.

Zastavil jsem se a položil kříž na dlaň pravé ruky.

Potom jsem vyslovil formuli. Ani příliš hlasitě, ani

příliš potichu. Naprosto normálním hlasem.

“Terra pestem teneto Salus hic maneto!”

Teď to přijde. Očekával jsem záblesk světla, výron energie bílé magie a nestalo se nic.

Můj kříž poprvé úplně selhal.

13

Ne, nemohu říci, že bych dostal strach. Tak daleko to nedošlo. Ale cítil jsem se neobyčejně zklamaný a zrazený.

Jistě, měl jsem spoustu pomocníků, ke kterým patřili archandělé, prorok, také Hector de Valois i král Šalamoun,

protože jsem se mnohokrát narodil a tento život nebyl mým prvním. Kříž však nereagoval, a to bylo zlé. Současně to dokazovalo, jak obrovskou moc má Lucifer. Jako představitel absolutního zla se zřejmě nemusel tohoto symbolu nikterak obávat. To bych musel použít něco jiného.

Letmý pohledem jsem přelétl kříž a snažil se objevit nějaké změny mezi znameními. Neobjevil jsem ani stopu po zásahu černé magie. Ba ani obličej nevěstky Lilith se neobjevil tam, kde chyběla znamení.

Taková pasivita kříže mne zarážela. Co dělat?

Jít dál a přitom doufat, že se Jane Collinsová nenechá oklamat a já se nějakým způsobem dostanu za tajemné dveře, kde se pravděpodobně skrývá řešení? Doufal jsem, že mne to nebude stát život.

Chtěl jsem sevřít prsty dlaně, na níž ležel kříž, když jsem v poslední chvíli něco zpozoroval.

Přesně v místě, kde byla dříve znamení, se objevil obličej. Ženy, či muže? Nejdříve jsem se v tom nemohl vyznat. Tahy obličeje se však po chvíli zvýraznily a já viděl, že je to Lilith.

Potom jsem uslyšel její hlas. Kovem kříže pronikala šeptaná slova: “Johne Sinclaire, srdečně tě vítám v říši Lucifera, představitele věčného zla!”

“A co dál?”

Lilith se dokonce zasmála. “Čekali jsme velmi dlouho.

Čas se naplnil.”

“Jaký čas?”

“Tvůj, Johne. Hodinový stroj došel. Tvůj osud je zpečetěn. Ne,” opravila se, “zpečetil jej tvůj příchod do tohoto světa.”

“Už mnohokrát jsem slyšel podobné řeči,” odporoval jsem jí. “Ještě žiji, Lilith.”

“Pro nás jsi už mrtvý.”

“Dovolíš, abych ti odporoval? Musí ti přece být jasné, že se jen tak nevzdám.”

“Co chceš dělat? Už jsi to zkusil. Vyslovil jsi formuli…”

“To byl jen pokus.”

“Nic si nenalhávej,” ozvalo se ze středu kříže, kde z temného obličeje probleskovala malá očka. “to nebyl žádný pokus. Chtěl jsi otevřít bránu tohoto světa, abys mohl uniknout. Cítili jsme to.”

To jsem si mohl domyslit. Ovládala umění číst myšlenky druhých, včetně svých nepřátel, proto věděla o našich plánech.

Změnil jsem téma a zeptal se, co mají za lubem.

“Neřekli ti to?”

“Myslíš Jane Collinsovou?”

“Je už na cestě, po níž jsi přišel. Ta vede přímo do středu pekla, lovce duchů.”

“K Luciferovi?”

“Ano.”

Přesně tohle jsem chtěl vědět. Číhal tedy za tajemnými dveřmi, aby se se mnou vypořádal. Klamal mě zrak nebo se obličej na kříži opravdu chladně usmál? Jistě, protože Lilith a Lucifer pracovali společně, tvořili nerozlučný celek. Napadla mne znovu ztracená znamení. Připomněl jsem to Lilith, která mi odpověděla.

“Ráda věřím, že jsi na ně nezapomněl. Jejich zmizení patří k tvým největším prohrám a mým největším úspěchům.

“Co znamenala?”

“Byla to tvoje osudová znamení, Sinclaire.”

“Copak je znal i starý prorok Ezechiel?”

“Ezechiel?” Ačkoliv šeptala, znělo to pohrdavě.

“Ano. To on vytvořil kříž v babylonském zajetí. Není to žádná legenda.”

“Já ti to dokonce i věřím. Stvořil sice tvoji ochranu, ale ne všechna znamení pocházejí od něj. Především ta, která byla uprostřed kříže. Vytvořil je někdo jiný.”

“Kdo?”

Vysmála se mi. Znělo to jako varovné zasyčení zmije.

“Já to vím, ale zatím si dám pozor, abych ti to neřekla. Nesmím tě přece připravit o všechna překvapení,, rozumíš? Dostal ses na konec své cesty. Jen pár kroků a tvůj osud se naplní. Kniha tvého osudu se zavře. Nic není náhodné, i když vy lidé tomu nevěříte. Příroda a její mocné síly nepřipustí náhodu. Ale to tě, Johne Sinclaire, nemusí zajímat. Tvůj čas se naplnil. Kráčej dál. Čeká se jen na tebe. Všechno je již připraveno. Jenom pro tebe, Sinclaire, jenom pro tebe.”

Lilith mluvila v hádankách a s nimi mne také v následujících okamžicích nechala o samotě.

Zíral jsem na kříž a nedočkal se vysvětlení. Na dlani mi ležel opět jen kus ryzího kovu.

“Jak mám zemřít?” vydechl jsem proti kříži.

“Vyčkej, Sinclaire, vyčkej…” Odpověď zněla jakoby z velké dálky. Lilithin obličej se na kříži neobjevil.

Byl jsem opět sám.. Ze zvyku jsem přemýšlel o svých šancích. Můj policajtský mozek zklamal.

Teď byl nesmysl dumat o nějakých možnostech, pokud vůbec existovaly.

Vpřed!

Do nitra osudového tunelu, který přece jen měl své hranice.

Mlha. Vystupovala přede mnou jako tajemný zdroj síly, která se přes mne převalila a dále unášela povědomí o konci a smrti. Uvažoval jsem, jak se musí cítit člověk, který sám kráčí na popraviště.

Podobně jsem se cítil i já. Všemi opuštěný, bez pomoci, sám v pekle. Příšerné postavem, nad kterým jsem už nechtěl dál přemýšlet. Ještě bych z toho mohl dostat deprese. Potřeboval jsem si zanadávat. Na osud, na náhodu, která prý neexistuje.

Bylo mi chladno. Chlad však nepřicházel zvenčí.

Zachvátil mé nitro a obalil mé srdce jako pavučina.

Jane Collinsová hovořila o tajemné písni. Do této chvíle jsem nic neslyšel a nyní ležel cíl dozajista někde nablízku. Co však tady představoval pojem vzdálenosti? Nic. Tady nemohl člověk počítat s pozemskými rozměry.

Když jsem vykročil, nebylo nic slyšet. Nemohu říci, kdo nebo co tlumilo mé kroky. Ani jsem to nezpozoroval. Všude ležela černá tma. I když tu nebylo vidět podlahu, cítil jsem odpor pod nohama. Připadalo mi, že se vznáším ve vzduchoprázdnu.

Vtom jsem to uslyšel.

Bylo to tajemně znějící hučení z nevelké dálky. Vycházelo z neviditelného zdroje někde přede mnou. Hluk,

který jsem znal z Janina vyprávění. Jenže teď jsem byl oběť a ona vražedkyně.

Pokračoval jsem v cestě.

Doprovázela mne monotónní melodie, která vycházela z hrdel neviditelných stínů, duchů nebo osob, možná soudců černé magie.

Cestu ozařovalo tlumené světlo. I když jsem neviděl stěny tunelu, cítil jsem podvědomě, že tu jsou, protože mlha plynula kolem nich.

A také jsem uviděl dveře!

Bylo to jako vosí píchnutí. Předtím jsem na ně jen myslel, ale při pohledu na ně jsem si uvědomil, že vedou k mému konci. Tep se mi zrychloval každým krokem.

Teprve teď se mne začal zmocňovat strach. Takto jsem si svůj osud nepředstavoval. Konec za dveřmi v prázdnotě dimenzí.

Zastavil jsem před nimi. Ještě jednou jsem podržel kříž v dlani, ale neviděl jsem nic než tmavý stín překrývající znamení. Snad mi chtěli ukázat, jak je neúčinný.

V duchu jsem se loučil se životem. Rozčileně jsem polkl, rty se mi chvěly. Muselo to dojít až tak daleko?

Dříve než jsem položil ruku na dveře, abych otevřel, otřel jsem si studený pot, který mi vyrazil na čele. Kliku ani knoflík jsem nenašel.

Už při prvním lehkém dotyku jsem cítil, že se dveře chvějí. O chvilku později se pohnuly a otevřely dovnitř.

Zpěv zesílil.

Hučení zmizelo. Dveře se rozevřely dokořán, jako by za nimi někdo stál a strhával je dovnitř.

Ještě jsem nešel dál. Můj pohled přelétl prostor a zdálo se mi, že vidím halu bez konce. Místo posledního soudu, který zasedal kvůli mně.

Zatím jsem neviděl nic.

Cosi se vysoukalo z temnoty, a bylo to ještě temnější než temnota sama. Musely to být stíny, o nichž se zmiňovala Jane.

Nepohnuly se.

Nehybně číhaly, až vstoupím.

Předtím jsem je slyšel. Teď jsem je i cítil. Bylo to chvění, ďábelské záření, které pronikalo hlavou do mého vědomí.

Dosáhl jsem jeho říše, jeho světa, pekla.

“Pojď blíž, lovce duchů. Vykroč vstříc svému osudu!” Hlasy mne zasáhly jako ohlušující burácení hromu. Doznívalo v mých uších, i když jako ozvěna odlétlo do prázdna. Náhle se ve mně probudil strach. Hrůza opanovala mé tělo i mysl. Nechtělo se mi jít dál. Otočil jsem se a

viděl jsem, že nemám žádnou šanci.

Tunel zmizel!

V této chvíli jsem si připadal jako na okraji propast.

Jeden falešný krok a propast by mne spolkla!

Otočil jsem se zpátky, protože jsem neměl jinou možnost. Vtom jsem jej uviděl.

Povstal z nicoty. Hlasy nehybných zpěváků vystoupaly k hučivému infernu. Jejich zpěv byl ještě hrozivější, temnější a tísnivější.

Byl to nejskvělejší hudební doprovod pro jeho vystoupení, pro absolutní zlo, které ovládalo svět a nezměrné prostory vesmíru.

Poté se mi zjevil.

říši.

Na počátku věků poražený, nyní vítěz a vládce ve své Lucifer!

14

Ano, byl to on. Ukázal se mi tak zblízka, že jsem se jej mohl dotknout.

Čím více rostl, tím více slábl zpěv. Jakmile dosáhl své velikosti, zpěv zcela ustal.

Rozhostilo se ticho.

Něco mne přinutilo zvednout hlavu. Vtom jsem uviděl jeho obličej.

Ano, pouze obličej. Nebyl pro mne ničím novým, protože jsem věděl přesně, jak Lucifer vypadá, lidé již ztvárnili jeho podobu.

Obličej, který mi z přízemní lidské perspektivy připadal jako hora. Ovládl prostor i čas. Byl tu a všechno ostatní bylo náhle nicotné a nedůležité. Pro mne existoval pouze obličej.

Bylo to trojjediné zlo, spojení Asmodea, Bafometa a Belzebuba, kteří dohromady zplodili vše, co potlačuje dobro.

Byl to muž nebo žena?

Ne, bylo to něco neutrálního, anděl v negativním slova smyslu. Ani u nebeských tvorů není jisté, ke kterému pohlaví patří. Jsou prostě bezpohlavní.

Stejně tak Lucifer.

Vlasy jsem neviděl. Jeho obličej mi připomínal sochu vytvořenou umělcem. S kamenným výrazem vyjadřujícím chlad, který mne obklopoval. Byla to živná půda veškeré hrůzy a zla, prapůvodní zárodek špatnosti, ačkoliv to tak nevypadalo. To jsem si musel přiznat.

Přede mnou nestálo žádné monstrum, zpotvořená lidská postava. Jenom holá hlava s obličejem, v němž se zračila krutost a pohrdání.

Byla to pýcha a arogance, která mu vyzařovala z očí stejně jako z pevně sevřených rtů.

Egoismus, opovržení životem na jedné straně proti kráse na straně druhé. To byla pravá tvář Lucifera, tak se jevil případnému pozorovateli.

Slyšel jsem, že někteří lidé při spatření jeho obličeje zešíleli.

U mne k něčemu takovému nedošlo, protože jsem byl na tu podívanou připraven. Ale přece jen jsem cítil lehké mrazení v zádech.

Bylo to varování, které jsem musel vzít v úvahu.

Nejraději bych vytáhl kříž z kapsy a zahodil jej. Místo toho jsem tady stál a nehýbal se. Strnule jsem zíral před sebe.

Zdálo se mi, že obličej se pohybuje ve dvou dimenzích. V tomto světě však rozměry nehrály žádnou roli. Pojmy jako délka, šířka či výška tu byly bezvýznamné. Jediným měřítkem byla hlava.

Otočil jsem se.

Ano, nemýlil jsem se. Luciferův obličej byl všude. Vpravo i vlevo, vpředu i vzadu. Obklopil mne bariérou hrůzy, která mne, člověka, činila ještě menším a mé postavení beznadějnějším.

Netušil jsem, kolik času uběhlo. Místo toho jsem uslyšel Lucifera. Mluvil, aniž přitom pohyboval rty.

“Přišels, lovče duchů, protože jsi neměl jinou volbu. Odporoval jsi peklu. Naše trpělivost je u konce. Zlo, které ztělesňuji, se rozhodlo tě zničit. Já a Lilith, která již před mnoha léty poznamenala tvůj kříž, jsme se rozhodli tě popravit. Víš, jakou smrtí zemřeš, protože jsme ti o tom poslali zprávu. Vzpomeň si na jisté věci, které se udaly. Vzpomínej, Johne Sinclaire.”

“Co po mně chceš?”

“Měl by sis vzpomenout na kolo času. Sebral jsem je v krajině Aibon, kterou vy, lidé, nazýváte očistcem. Rozhodl jsem se tě k němu připoutat. Unikl jsi Satanovi, ale kolu času neunikneš. Jeden z tvých přátel to již zažil, ale zapomněl, co viděl. Možná ti ani nechtěl nic říci.”

“Kde stojí to kolo?” vykřikl jsem.

“Ne tak ukvapeně, Sinclaire. Také my máme zákony, které jsem osobně sestavil. Vnutil jsem tvé přítelkyni sen, takže ví, co tě očekává. Kdyby zůstala věrná Satanovi, nemusela prožít žádné utrpení. Nedělalo by jí problémy tě zničit. Takhle tě zabije jako normální člověk. Předtím však zasedne soud, který vynese rozsudek.”

“Chceš mě soudit?”

“Já ne, já pouze nařizuji. Jsou tady druzí, kteří si to nenechají vzít.”

“Kdo je to?”

“Patří ke sboru duchů, které jsi slyšel. Cekali na tebe stejně jako já. Já jsem oni, oni jsou já.”

“Asmodeus….”

“Belzebub a Bafomet!” Ta tři jména zahřměla proti mně. Ještě než dozněla, v nekonečných dvoranách se něco stalo.

Objevilo se světlo.

Nebylo to světlo v pravém slova smyslu. Bylo to spíše přítmí, v němž jsem však uviděl obrysy stínů v nekonečných prostorách.

Zdálo se, že sedí vedle sebe na dlouhé lavici. Přitom seděli v prázdnotě té hrozné dimenze a šklebili se na mne.

Tři mocní démoni, vtělení zla.

Viděl jsem Bafometa, démona s rohy a plnovousem cihlové barvy jakoby utkaným z plamenů.

Vedle něj seděl Asmodeus. Vychytralý, s trojúhelníkovitým obličejem, širokým čelem a tlamou plnou ohyzdných zubů.

Viděl jsem také Belzebuba. Vlasaté, shrbené monstrum se žhnoucíma očima a obličejem ne nepodobným gorile.

Světlo doletělo až k nim a ozářilo je, takže vypadali jako postavy z filmového plátna. Bohužel byli skuteční, i když se ani nepohnuli a jen na mne strnule hleděli.

Chtěli nade mnou vyřknout svůj ortel. Vůbec se mi nelíbilo, že kromě tří ďáblů, kteří tvoří podstatu Lucifera, se zde navíc objevila ještě čtvrtá postava.

Světlo putovalo dál a vylouplo z pozadí další postavy, které jsem znal. Ony mne také.

Stěží jsem tomu mohl uvěřit, když jsem je uviděl. Ale v tomto světě bylo možné všechno.

Za třemi ďábly stály čtyři postavy.

Rytíři Apokalypsy, zvaní též AEBA. Poslové smrti, kteří ve středověku roznášeli mor, aby lidstvo povolně sloužilo Satanovi.

Neseděli na svých vranících, ale zvedli se ve

třmenech, aby viděli přes sedící.

Měli u sebe svou zbroj a hledí přileb zdvižené. Sloužili mocným démonům. Na hrudi by měli mít znamení své poddanosti, avšak tentokrát jsem neviděl žádné písmeno.

Pochopil jsem, že jsou tu jako strážci a svědkové mé popravy a že byli vybráni samotným Luciferem.

Jeho ohromný obličej se vznášel nad celou scénou.

“Viděl jsi je, Johne Sinclaire?”

“Ano.”

“Chtějí být svědky okamžiku, kdy zemře ten, který se proti nim odvážil vystoupit. Oni tě přežijí, Sinclaire.”

Neodpověděl jsem, beze slova jsem vytáhl kříž a pověsil si jej na krk. Když to spatřil, začal se smát, a jeho poddaní se přidali k němu. Pro mne osobně to byla zničující porážka. Byl to hrozný, nepopsatelný pocit naprosté bezmocnosti.

Smích sílil. Hlasy se různily. Jednou temné výhrůžky, jindy ječeni. Protivné, jízlivé a především odporné jako celý tento svět. V tomto ohledu se mocní démoni chovali velmi lidsky, neboť se vysmívali mé bezmocnosti. Cítil jsem, že je jim můj kříž pro smích.

Kříž, který byl v tomto světě bezcenný, protože nereagoval, i když jsem vyslovil zaklínači formuli. Něco takového se mi dosud nestalo.

Smích ustal.

Ještě jeden ostrý výkřik a opět ticho.

Co se bude dít dál? Kdo mě zabije? Smrtonoši, Asmodeus, nebo zbývající dva? Nebo se otevře kniha osudu, aby poslední stránka vyjevila hořkou a neodvratitelnou skutečnost?

Ano, Lucifer se řídil pravidly. Do ticha zahřměl jeho hlas: “A nyní ti, Johne Sinclaire, ukáži osobu, která tě zabije.”

Světlo se nezměnilo. Jenom se přesunulo na druhou stranu a vylouplo ze stínu postavu, s jejíž přítomností jsem vlastně musel počítat.

Byla to žena, a stála tam jako vytesaná z kamene bez jediného hnutí.

Hleděla upřeně na mne. Pokusila se pohnout rty, ale nepodařilo se jí vyslovit jediné slovo.

Jane Collinsová!

Lucifer se chtěl řídit starými zákony a neodchýlil se ani o vlas, protože Jane Collinsová svírala v pravé ruce vražedný nůž s dlouhou čepelí…

Oba jsme mlčeli. Pouze jsme na sebe hleděli a oba jsme patrně mysleli na totéž, i když každý pravděpodobně jiným způsobem.

Nezvyklé bylo to, že jsem rozeznával její rysy. Bleděmodré světlo se vědomě soustředilo na její obličej. V jejích očích jsem zahlédl neskonalý smutek. Byla to známka velkého boje, který probíhal v jejím nitru.

“To je tvoje vražedkyně,” vykřikl Lucifer. “Museli jsme čekat dlouhou dobu, ale nyní tě tvůj osud dohonil.”

“Něco podobného jsem už slyšel,” vyštěkl jsem proti studenému modrému obličeji. “Už před nějakou dobou mi bylo vysvětleno, že moje svíce dohořela. Pokusila se o to

ztělesněná smrt s kosou. Byl jsem stejně bezbranný jako teď, a přece žiji, Lucifere. Žiji, jak sám vidíš.”

Unikl jsem tenkrát o vlásek. S hrůzou jsem si vzpomněl na komturství v Belgii, kde jsem na poslední chvíli unikl Zubaté a ani prorok mne nebyl schopen zachránit.

Nu ano, unikl jsem, nikoliv naposledy, s pomocí abbé Blocha. Dveře k věčnosti se zase jednou přede mnou zavřely.

Ačkoliv jsem už delší dobu hleděl na Luciferův obličej, nemohl jsem si na něj zvyknout. Byl příliš chladný a krutý. Sklonil jsem hlavu a prohlédl si kříž.

Neviděl jsem na něm žádné změny. S tím jsem mohl počítat, když se v něm objevil obraz Lilith.

Vytratil se stejně rychle jako onen pověstný had v ráji. Ani pekelní rytíři se nepohnuli z místa. Podobali se kostlivcům. Věděl jsem, co se skrývá pod brněním, protože jsem proti nim mnohokrát bojoval a vždy jejich útok odrazil. Ale teď stáli na straně Lucifera a byli prosyceni jeho temnou energií.

Jane byla uvržena do tohoto světa proti své vůli. Stála tam a plakala. Její osud byl nyní velmi těsně spjatý s mým. Slzy jí stékaly po tvářích. Připomínaly kulaté průhledné perly.

“To není sen, Johne,” zašeptala. “Tentokrát jsem zde a ty…”

“Já vím, Jane.”

“Pokusím se ti neublížit. Nechci tě zabít. Princezna z hvězd mi vrátila obličej a já už nechci sloužit těm zatraceným mocnostem temnot.”

“Na to se tě nikdo neptal,” zasyčel chladný obličej. Tady budeš jednat podle mé vůle. Neubráníš se mé síle, Jane Collinsová.”

“A co se stane, když to udělám?” Její hlas zněl ostře, ale roztřeseně. Její vnitřní neklid se stupňoval.

“Potom tě předám někomu, kdo čeká, aby tě mohl potrestat.”

Okamžitě bylo jasné, o koho jde. To potěšení mělo patřit Asmodeovi. Otevřel tlamu tak, že z jeho útrob vyletěly žlutočervené ohnivé jazyky. Olízly tmu a zmizely.

“Ano, Jane Collinsová. Už jednou jsi sloužila peklu a odvrátila ses od něj. Něco takového neodpouštím. Kdo byl poddaným pekla, ten se do něj opět vrátí.”

Věřili jsme mu oba. V tomto světě jsme neměli naději uniknout. Měl jsem dojem, že se nacházím v obrovské soudní síni.

Lucifer ještě neskončil s vysvětlováním. “Ještě něco ti řeknu, lovce duchů. Dosud jsi viděl jen nás a ji. Ale to hlavní teprve přijde. Na tvém místě bych se otočil doprava.”

“A potom?”

“Otoč se!”

Také Jane přikývla. Přitom se chvěla a trýzeň z jejích

očí zmizela. Bylo jasné, že mne čeká překvapení.

Otočil jsem se.

Náhle se rozhostilo ticho.

Ano, přesně tak mi to připadlo. Mrazivé ticho, které nenarušovalo ani vydechnutí. Ale i mně přejížděl mráz po zádech. Nemohl jsem se toho pocitu zbavit.

Zatím jsem nemohl nic rozeznat, ale pode mnou a vedle mne se něco dělo.

Z hlubiny se opět vynořil kužel mdlého světla. Vytáhl z temnoty to, s čím jsem počítal, ale stejně mne to překvapilo. Bylo to kolo času!

Věděl jsem, že stávalo v Aibonu a patřilo nebezpečnému druidovi Guywanovi. Byl to příšerný nástroj. Mandra Korab stěží přežil, když na ně byl připoután. Zachránil jej Železný anděl.

Kolo času…

Už samotné toto označení vyvolávalo strach a hrůzu. Jenom ďábelská inteligence mohla něco takového vytvořit. Jednalo se ve skutečnosti o velmi zvláštní zařízení.

Kolo času se skládalo ze dvou kol spojených dohromady. Spojovala je velká druidská hvězda. Byl to symbol, který jsem dobře znal. Nacházel se i na mém kříži, než mi jej Lilith uloupila.

Tato hvězda byla spojovacím článkem.

Jedno kolo pro minulost, druhé pro budoucnost. Kdo byl přivázán na kolo, přišel do styku s druidskou hvězdou. Kolo se otáčelo jak napravo, tak i nalevo.

Jestliže se kolo otočilo napravo, hleděl vězeň do budoucnosti, kde mohl vyčíst svůj budoucí osud.

Jestliže se kolo otočilo opačným směrem, prožíval

vězněný svou minulost.

Byla to ďábelská hračka, kterou mohl vymyslet jen zvrácený duch.

Můj indický přítel mi nesdělil, co viděl, když se kolo otočilo. Nyní jsem věděl, že se jednalo o můj konec. Byl svědkem, jak mne Jane Collinsová zabila.

Všechno se vyplnilo.

Tato tři slova mě deprimovala. V podstatě jsem neviděl žádnou naději, jak uniknout svému osudu, přesněji řečeno smrti. Bylo to zkrátka nemožné.

Nerozeznal jsem dobře, z jakého materiálu je vyrobeno. Mohlo být sestaveno z kostí nebo také z kovu. Viděl jsem tajná znamení, která pro mne osobně měla jistý význam, a také do sebe vsunuté trojúhelníky s tajuplnými symboly.

Symboly jsem znal.

Viděl jsem malé srdce probleskující podobně jako můj kříž. Skládalo se z číslice čtyři a písmen U a M zapadajících do sebe.

Uvnitř obou trojúhelníků se proti sobě leskla písmena J a S.

Byla to počáteční písmena mého jména a příjmení.

Bylo jasné, že kolo je připraveno pro mne.

“To je tvé popraviště, vstup do věčné nicoty,” vysvětloval Lucifer. Slyšel jsem, jak se jeho hlas za-chvívá rozkoší. Jistě se celá léta těšil na to, až je konečně bude moci vyslovit.

“Proč?” zeptal jsem se. “Proč mám zemřít na kole

času? To mi nedává žádný smysl.”

“Vždyť je to pentakel neboli sigillum, v němž jsou zvěčněna počáteční písmena tvého jména. Od počátku připomínají, že toto místo je určeno k umírání. Osud, Sinclaire…”

“Nevěřím na osud, Lucifere. Nevěřím ani na náhodu. Je mnoho faktů, které mluví proti tomu. V knize je psáno, že uniknu svému osudu. A ty o něm opět hovoříš. Ne, Lucifere, všechno můžeš ovládnout. Tento svět i svět snů a nočních můr. Jedno však kontrolovat nemůžeš. Mou duši.

Duši člověka, který ti nepodlehl. Takový člověk má svou

vůli, a tu nezlomíš.”

“Zlomím, Sinclaire.”

“Tomu nevěřím.”

Lucifer si byl jistý vítězstvím. “Sinclaire, jsi posledním nositelem toho proklatého kříže. Po tobě už nebude patřit nikomu. Znovu už se nenarodíš. Až tě zničím, dosáhnu vítězství, po němž jsem tolik prahl.”

“Nezvítězíš. Krátce po zrození světa tě archanděl Gabriel uvrhl do pekla. On a jeho přátelé jsou silnější než peklo. Můžeš mě zničit, ale nikdy se ti nepodaří zničit Dobro. Na něm si peklo vyláme zuby.”

Lucifera jsem však nevyvedl z míry. Ani jeho tři

ďábly, kteří přihlíželi.

“Tvoje smrt, Sinclaire, je jenom počátek. Peklo vytáhne do boje. Zpočátku nenápadně, ale účinně. Podívej se na lidi, jak snadno je lze ovlivnit. Ve vašem zpustlém světě není místo, kterého by se Zlo nemohlo zmocnit. Jsi smělý, jestliže se tomu pokoušíš zabránit. Dokonce bych řekl velmi smělý.”

“My, lidé, umíme také bojovat, Lucifere.”

“Já vím, ale teď to skončí. Tvůj čas minul. Moje past je perfektní. Okusíš kolo času, ale před smrtí ještě uvidíš věci, které jsi dosud nespatřil.”

Zdržel jsem se a dál se nevyptával. Pro Lucifera jsem přestal existovat. Neodvrátil sice ode mne svůj příšerný obličej, ale vydal neslyšný rozkaz čtyřem strážcům.

Smrtonoši přicházeli. Neměl jsem ani ponětí, jak se ke mně dostali. Přilétli černou tmou kolem stínů, které opět spustily svou hučivou melodii.

Stejný temný nápěv, který jsem vnímal při svém

příchodu.

Na cestě k popravišti mě doprovázel chór zemřelých,

při němž mi běhal mráz po zádech.

Hledal jsem cestu ven, i když jsem věděl, že nic takového neexistuje.

Čtyři poslové smrti mě vzali mezi sebe. Dva šli přede mnou, dva za mnou.

Jane trpěla zároveň se mnou. Za chvíli bude hlavní postavou dramatu, kterému zatím pouze přihlížela. Její pohled vyjadřoval strach a současně vůli k odporu. Momentálně nebyla pod přímým vlivem Lucifera. Její pravá ruka s nožem sebou potrhávala. Chystala se napadnout jednoho z mých strážců.

Zavrtěl jsem hlavou. Jane zahlédla mé znamení.

Přikývla na souhlas a spustila ruku s dýkou.

Smrtonoši prošli kolem ní. Teď, když neseděli na svých vranících, nevypadali tak nebezpečně. Zjistil jsem, že jsem vyšší než oni. Jenom brnění je činilo mohutnějšími a hrozivějšími. Zpod zvednutého hledí bylo vidět bílé lebky s prázdnými očními důlky.

Stál jsem a ani se nepohnul.

Vlasy na hlavě se mi zježily, když dva ze smrtonošů přistoupili ke mně a pevně mne uchopili.

Kostěná klepeta mi nemilosrdně obemkla paže pod rameny. Cítil jsem, jak z nich vane smrtelný chlad.

Slyšel jsem jejich hlasy, ale nerozuměl jsem tomu, co povídají. Připadalo mi, že odříkávají nějaké staré zaklínadlo, aby mne ovlivnili.

Náhle jsem se otočil kolem své osy. Musel jsem něco udělat, protože ve mně narůstal vztek. Prudkými pohyby jsem se snažil uvolnit ze sevření.

Před sebou jsem uviděl šklebící se lebku. Chtěl jsem do ní uhodit a přitom vytáhnout svoji beretu, když mě zasáhla rána do zátylku. Ještě jsem zaslechl Janin výkřik.

Přepadl jsem dopředu.

Neupadl jsem do bezvědomí. Připadalo mi, že se vznáším a plachtím přímo proti smrtonošům, kteří mě chytili a už nepustili. Zpěv mrtvých duchů zesílil, až zněl jako temné dunění.

Kolo času stálo vpravo ode mne. Za chvilku mne dovlečou až k němu, aby mě tam pevně přivázali.

Vzpíral jsem se nohama o zem, která prakticky neexistovala, i když jsem cítil určitý odpor.

Všechno bylo jiné než ve světě tam nahoře. Tady panoval prvotní chaos, který ovládaly Satanovy zákony.

Asmodeus, Belzebub a Bafomet se zvedli, aby sledovali, co se přesně stalo. Nikdo z nich nezasáhl, ačkoliv všichni dohromady tvořili toho, jehož obličej se vznášel nad námi.

Triumvirát, který se však mohl rozdělit. Přemýšlel jsem o tom, ale žádné vysvětlení mne nenapadlo. Něco nesouhlasilo. Narazil jsem na věci neměřitelné lidskými měřítky.

Nebo měly černé duše těch tří tvořit Zlo a tělo zůstalo rozdělené?

Přede mnou vyrostlo kolo času. Bylo ohromné. Mandra již pocítil jeho účinky, na mne to teprve čekalo. Tlak zesílil. Ještě jeden krok a jsme u toho vraždícího kola.

Nebránil jsem se, ani když mne zvedli a já na zádech ucítil dotek něčeho pevného.

Byl to symbol, který obě části kola spojoval. Znamení, které se ztratilo z mého kříže.

Smrtonoši mě připoutali za ruce a nohy tak, že moje

tělo tvořilo velké písmeno X.

Lepší polohu, jak někoho učinit bezmocným, není možno vymyslit.

Neprojevovali žádné nadšení. Vytratili se jako němí otroci. Pohltila je temnota.

Svou práci vykonali. Vše ostatní bylo záležitostí Lucifera, Jane Collinsové a mojí maličkosti.

Předtím ke mně přišla návštěva.. Asmodeus, Bafomet a Belzebub opustili svá místa a kráčeli ke mně.

Každý z nich na mne pohlédl.

V čele šel Asmodeus. Zůstal stát přede mnou a posměšně se uklonil. “Rozloučíme se, lovce duchů. Jsi ztracen. Dlouholetá bitva ti neprospěla. Nejraději bych tě roztrhal.” Odcházel a zanechával za sebou pach síry, která vycházela z jeho smrduté tlamy.

Jeho místo zaujal Bafomet, démon s rubínovýma očima a cihlově červenou bradou. “Nezničil jsi mne,” zasupěl, “tenkrát, když jsi zabil Garingu. Vrátili jsme se. Van Akkeren a já jsme se postarali o to, aby opět vzrostla síla templářů. Tvůj abbé nemá šanci.” Zachechtal se a odplížil se pryč.

Zůstal Belzebub, vlasatý démon, odporný na první pohled. S ním jsem se předtím téměř nesetkal. Věděl jsem však, že je přítelem oživlých mrtvol, z kterých se stali zombiové. Když jsem se díval na jeho shrbenou postavu, karikaturu člověka a zvířete, musel jsem dát za pravdu

středověkému umělci. Zobrazil Belzebuba tak, jak ve skutečnosti vypadal.

Lidé většinou nemají ponětí o Luciferově trojjedinosti, kterou neumějí popsat ani zařadit do svých vědomostí.

Belzebub se odplížil jako divoké zvíře.

“Teď jsme sami,” ozval se hlas absolutního vládce pekla. “Odsoudil ses. Od této chvíle začíná rituál černé magie. Hned poté se zmocním Klíče světů, který mi vydá tvoje smrt.”

Nechápal jsem. “O jakém klíči to mluvíš?”

“Buď bez obav, Sinclaire, uvidíš jej.” Nic jsem neslyšel, a přesto musel cosi silou vůle přikázat Jane, protože přicházela ke mně.

Klíč byl pro tuto chvíli zapomenut. Moje pozornost platila osobě, která mě měla zabít.

Panebože, Jane Collinsová! Představil jsem si dobu, kdy jsme oba prošli nebem i zemí. Myslel jsem na Jane, která stála po mém boku. Potom však přišel ďábel, zmocnil se jí a zle poznamenal.

To všechno bylo za námi. Jane se od té doby změnila zásluhou Consuely, princezny z hvězd, ale v tomto okamžiku byla pod vlivem jiného kouzla, které vše ostatní překrylo.

Lucifer!

V něm se koncentrovalo všechno. Nebyl osobou mužského ani ženského pohlaví. Byl ztělesněním hrůzy a zla.

Jak by se mohla Jane vzepřít jeho rozkazu?

Musel jsem se usmát při pomyšlení na kříž, který visel na mé hrudi. Nebyl mi k ničemu, i když jsem se pokoušel vyslovit zaklínači formuli. Jeho reakce byla nulová.

V tomto světě vládl pevnou rukou sám Lucifer. Možná se na počátku věků stala chyba, že se obě nejdůležitější věci oddělily, protože světlo nemohlo proniknout temnotou podsvětí.

Janin obličej se mi rozplýval před očima. Zakoušela hrůzu a děs. Nedovedla se vzepřít Luciferovu rozkazu.

Byli jsme tu jen my tři. On, ona a já!

Ale on měl více moci než všichni démoni, proti nimž jsem ve svém životě bojoval, dohromady.

Udivilo mě, že nepociťuji žádný strach ze smrti. Bylo by zcela normální, kdyby mne přepadl tento těžko popsatelný pocit a přivedl mě k šílenství. Opak byl pravdou. Téměř klidný hleděl jsem vstříc Jane Collinsové, která se nacházela přede mnou na vzdálenost paže.

Měla snad Luciferova moc způsobit, že jsem nepocítil žádný strach? Chtěl, abych všechno společně prožil nebo měl strach přijít později?

Můj pohled padl na nůž.

Z držadla vyrůstala široká, patrně oboustranně broušená čepel. Už jednou prožila Jane hrůzu, když viděla své krví zbrocené ruce v děsivém snu, který jí přivodil Lucifer.

Jane se zastavila.

Její obličej se nacházel v těsné blízkosti mého. Kdybych se chtěl na ní podívat, musel bych sklonit hlavu. Její rysy ztvrdly. Z očí se vytratil zápal, který jsem dobře znal. Její oči jejichž barvu jsem nedokázal blíže rozeznat, neklidně těkaly.

Čepel zatím visela volně dolů. Lucifer si dával na čas. Proč ne, vždyť byl pánem věčnosti. Mohl si se svou obětí pohrávat podle libosti.

Jane Collinsová pohnula rty. Zaslechl jsem ji tiše vyslovit své jméno. V jejích očích se náhle objevil neobyčejně smutný výraz.

V zádech jsem cítil tlak obou trojúhelníků. Každý ze symbolů, které se tam nacházely, jako by se chtěl vpálit do mé kůže a zanechat tam vzpomínku. Měl jsem pocit, že se znamení pohnula, že žijí. Pokusil jsem se uvolnit aspoň o kousek. Bohužel, bez úspěchu. Nepohnul jsem se ani o milimetr. Magické kouzlo, kterým mne Lucifer připoutal ke kříži, bylo příliš pevné.

“Já vím, že to nechceš udělat, Jane,” zašeptal jsem směrem k ní. “Nebudu ti nic vyčítat. Nevím, co mne čeká, a nevidím žádnou šanci, jak se z této situace dostat. Chtěl bych ti přesto říci, že čas, který jsme spolu strávili, byl nádherný i přes všechny hrozné události, kterými jsme prošli.”

Přikývla.

V tomto okamžiku byla velmi statečná. To, co musela udělat, bylo nad její síly. Jinému by již dávno selhaly nervy.

Divil jsem se, že byla ještě relativně klidná. Bylo pro ni těžké shledávat slova v hodině loučení. Mluvila jako malé dítě, které se krátce předtím naučilo mateřské řeči.

“Až to budu mít za sebou, Johne, můj život už nebude takový jako dřív. Vím, že se vydám na stejně dlouhou, nekonečnou cestu jako ty. Upadnu do nicoty a nikdo mne odtud nevytáhne. Nedostanu šanci jako většina lidí. Lucifer čeká, aby mne také mohl zničit.”

“Je to tak,” zaslechli jsme oba jeho chladný, nebezpečně znějící hlas. “Po vaší smrti nebude následovat nic, jak také jinak. Ty jsi můj začátek, ostatní budou následovat. Jane Collinsová, po ní ostatní tvoji přátelé. Zničím tým Johna Siclaira do posledního muže.”

Stočil jsem oči šikmo nahoru, kde jsem tušil jeho obličej.

Modrý škleb se ani nehnul. Stál tam jako vytesaný.

Nevyjadřoval žádné pocity. Nevěděl jsem, zda triumfuje, zda se raduje nebo zlobí, že jsem v minulosti připravil peklu mnoho porážek. Obličej byl naprosto nečitelný.

Lucifer došel k závěru, že naše loučení trvá příliš dlouho a opět beze slov vydal Jane povel, aby vše ukončila.

Zvedla ruku.

Ne, nebyla to pravá ruka. v níž svírala nůž. Opatrně zvedla levou ruku a prsty se svíraly, jako by se chtěly kolem něčeho obemknout. Sledoval jsem ten pohyb a pochopil, že osudný okamžik se přiblížil.

“Kolo, Johne,” zašeptala. “Můžeš mi vůbec odpustit?

Musím pohnout kolem času, jinou možnost nemám.”

“Udělej to.”

“Johne, milovala jsem tě…” Tuto jedinou větu téměř vykřikla. Náhle jsem ucítil tlak, který mi sevřel hruď. Byl to pocit, který na člověka dolehne ve chvíli, kdy ztrácí nejbližší přátele. Hlas se mi zadrhl.

Janina levička pevně zachytila kolo času. Potom jím otočila doleva.

Panebože, to znamená minulost! Opravdu se nezmýlila? Ne, nemohla. Pro mne už budoucnost neexistovala. Zůstala pouze minulost.

Kolo se otočilo. A já se otočil s ním…

15

Před dveřmi bytu dostal Suko nápad. Klíč už držel v ruce, ale přesto se otočil a podíval na Mandru Koraba, který stál těsně za ním.

“Co se děje?”

“Mandro, něco mě napadlo. Ty ještě máš těch sedm dýk, které jsi nám ukazoval, ne?”

“Ano, mám.”

“Ale pokud si dobře vzpomínám, bylo jich pět zničeno v Aibonu. Musel to udělat Železný anděl. Ty bys tedy měl mít jenom dvě.”

Mandra se vlídně usmál.

“Dával jsi dobrý pozor a všechno sis zapamatoval. Suko, obdivuji tě. Už jsme se potom delší dobu neviděli, milý příteli. Podařilo se mi narazit na pět dalších dýk. Nechal jsem je vysvětit u jednoho starého mudrce.”

“A už jsi je použil?”

“Zatím jsem k tomu neměl důvod, protože bohyně Kálí, moje nepřítelkyně na život a na smrt, se v posledních měsících držela zpátky. Kdybych je použil, byl by to křest ohněm.”

“Nezbývá nám než doufat, že mají stejnou sílu jako ty

původní.”

“To mají.”

Sir James se prodral dopředu. “Suko, prosím vás.

Spěcháme.”

“Jistě, pane.”

Suko, který si vždy zachoval pevné nervy, náhle zjistil, že jej opouští obvyklý klid. Ruka se mu chvěla a trvalo chvíli, než se mu podařilo zastrčit klíč do zámku.

Otočil klíčem a zatlačil do dveří. Přitom naznačil ostatním, aby ještě nevstupovali do bytu. Museli stále počítat s nemilým překvapením.

Slunce příjemně vyhřálo pokoj. Paprsky probleskovaly oknem a v širokých pruzích poletovaly po pokoji, na jehož prahu zůstal inspektor stát. Rozhlížel se, zda neuvidí něco podezřelého.

Nikdo na ně nečíhal. Suko pokynul ostatním, a ti po špičkách vcházeli za ním do obývacího pokoje. Působili jako zloději, kteří pasou po majitelově dobře zaplněném trezoru.

Suko poodešel k oknu a stáhl žaluzie. Větší část pokoje teď ležela v přítmí.

Nikdo si netroufal sednout, až Sir James se osmělil a přitáhl si židli. Glenda se rovněž posadila na židli a Mandra se uvelebil na pohovce. Jenom Suko zůstal stát.

“Kde má John schovaný Tajemný Grál?” zeptal se

Ind.

“Moment!” Suko si otřel pot z obličeje. Potom

přistoupil k malé úzké skříňce a otevřel dvířka.

Uviděl tam nejen Tajemný Grál, ale i bumerang.

Suko oběma rukama uchopil drahocennou nádobu, zvedl ji a otočil. Byl silně rozrušený a dalo mu hodně námahy potlačit chvění, které je v té chvíli přemohlo. Špičkou jazyka si navlhčil rty.

Rovněž ostatní mlčeli. Téměř uctivě hleděli na Grál, na tu drahocennou nádobu, která kolem sebe házela zlaté záblesky. Nebylo to nic jiného než Ohňový kalich, který se již dlouhou nacházel v Johnově vlastnictví a o jehož poslání se přesvědčil teprve nedávno.

Ke Grálu však nepatřil pouze Ohňový kalich, ale ještě jedna věc.

Koule věštkyně Tanith!

Měla své místo v oblině kalicha a doplňovala jej.

Suko postavil magický předmět na stůl, kolem něhož se všichni sesedli. Teprve potom se posadil i on. Vpravo od něj seděl Mandra Korab.

Glenda Perkinsová dosud nepromluvila. Seděla na kraji židle, ruce položené na kolenou. I na ní bylo vidět, jak silné vzrušení prožívá. Dělala si výčitky kvůli tomu, co se stalo. Nemluvila o tom, ale v jejich očích bylo možno číst jako v otevřené knize.

“Jak chcete postupovat?” Sir James položil otázku relativně klidným hlasem.

Suko na něj pohlédl přes Grál. “Musím se přiblížit k pradávnému Zlu.”

“K samotnému Luciferovi?”

“To by bylo nejlepší řešení, ale rád bych zkusil jinou cestu.”

“Jakou?”

“Obrátím se na královnu ze Sáby.”

Všem naskočila husí kůže, když Suko vyslovil její jméno. Sir James potřásl pochybovačně hlavou. “Je to vůbec možné? Královna ze Sáby přece nepředstavuje pradávné Zlo.”

“Ale zná je.”

“Ona nemohla žít jako Lilith…”

“Pane, Johnovi to prozradil duch krále Šalamouna, když jsme stáli před jeho hrobem v rozpálené poušti.”

“Můžeme se na to spolehnout, Suko?”

Inspektor se zhluboka nadechl. “Pane, vy jste to nezažil. Byly to minuty, na které žádný z nás nezapomněl. Nerad bych hovořil o nějakém posvátném okamžiku, ale opravdu to tak bylo. Viděli jsme a slyšeli věci, které ani nelze popsat. Vlastnili jsme sice Grál, ale věděli jsme tak málo. Templáři byli v tomto směru vzdělanější, především Hector de Valois, jemuž se tenkrát zdařilo zavřít dveře na věčnost, které John neprozřetelně otevřel.”

“Co to má společného s Grálem?”

“Právě proto, že o něm tak málo víme a můžeme se dohadovat jen v narážkách, musíme jej použít. O králi Šalamounovi je známo, že on a královna měli velmi úzké kontakty. V ústním podání se traduje, že královna a Grál tvořili protipól Lilith a Luciferovi, kteří již ve starověku představovali pradávné Zlo. Legenda Grálu dosud nebyla vysvětlena. Existují různé verze a některé mohou být identické s těmi, které kolují o královně. I když pocházejí z různých koutů světa, jedno je jisté. Královna ze Sáby patří k osobnostem, které jsou Johnu Sinclairovi příznivě nakloněny. Ti dva jsou vlastně přátelé. A přátelé si navzájem pomáhají. John a Jane se nacházejí ve spárech Lucifera a Lilith. Ona zmanipulovala Johnův kříž. Jestliže

existuje spojení mezi královnou a Lilith, mohlo by se rozšířit i na kříž, a tím i na Johna Sinclaira.”

Sir James přikývl.

Mandra Korab zašeptal: “Má to rozhodně hlavu a patu, to musím přiznat.”

“Také si to myslím.”

“Jste si jistý, že by to mohlo vyjít?” znovu se ujišťoval Sir James.

“Co je teď jisté, pane? Je to pokus, jakási šance, naděje. Musíme vyjít z toho, že se náš přítel John ocitl v nebezpečí života. Když se člověk ocitne v takové hrozné situaci, uvolňuje se síla a energie, kterou lze těžko popsat. Jsou nám však k dispozici a já doufám, že se prostřednictvím Grálu ještě zesílí. Pokusíme se probudit ze spánku toho, jenž se označuje za jeho pomocníka.”

“Proroka?”

“Ano,” přikývl prudce Suko. “Toho myslím.”

“Nikdo přesně neví, kdo to vlastně je,” vmísila se do hovoru Glenda.

“To není v této chvíli důležité, děvče. Podstatné je, jestli se prorok zjeví a je jedno, kdo to je a odkud pochází.”

“Bude na to mít vliv královna ze Sáby?”

“Možná.”

Sir James svíral pěsti a potom se obrátil na Suka. “Tak se o to pokuste, Suko. Prokažte nám tu laskavost. Udělejte, co je ve vašich silách.”

“Budu se snažit, pane.”

Všichni věděli, co si inspektor usmyslil. Byl to velmi těžký, téměř neřešitelný úkol, který by se mohl podařit, kdyby John Sinclair nevědomky spolupracoval. Pokud by

se uvolněná energie zesílila pomocí kříže a spoluúčasti královny.

Suko se předklonil. Položil ruce na kouli věštkyně Tanith a soustředil se na události a osoby, které měly své místo kdesi v prostoru a čase.

16

Kolo se otočilo doleva!

Nic jsem necítil. Otočilo se lehce, neslyšně. Jenom závan přeběhl přes můj rozpálený obličej.

Jane Collinsová ještě stála přede mnou. Ale potom se změnila perspektiva, protože jsem se překlopil.

Náhle jsem se nacházel ve výši jejích kolen a viděl zblízka čepel toho strašlivého nože. Potom jsem se opět dostal nahoru.

Celé zorné pole mi zabral Luciferův obličej. Ale ten studený hrozný škleb se rozmazal, jako by z pozadí začala působit ještě mocnější síla.

Začalo cosi jiného. Výlet do minulosti.

Bylo to fascinující a strašidelné zároveň. Prožil jsem věci, o jejichž existenci jsem neměl do této chvíle nejmenší tušení. Určitě jsem je neviděl v současném životě, možná v některém ze svých dřívějších.

Pokusil jsem se o tom přemýšlet, ale stále rychlejší otáčení kola mi v tom bránilo. Dokonce i v tomto světě platily až na výjimky některé zákony fyziky. Měl jsem dojem, že mne odstředivá síla vymrští daleko do nicoty času.

Čekal jsem na obraz, který se přede mnou rozprostře. Scéna, zážitek, který se přede mnou ještě jednou promítne. Nic takového však nenastalo. Pohltila mě tma jako obrovské černé moře a odmítla mě propustit.

Kolo se točilo dál, letopočty se vzájemně promísily. Měl jsem pocit, že má duše a tělo se od sebe oddělují. Teprve potom, za dlouhou chvíli, jsem se mohl rozhlédnout.

Z mlhou zastřeného pozadí se něco vynořilo.

Mohutná postava, která měla bezprostředně vliv i na mou existenci.

Největší z templářů. Francouz jménem Hector de Valois.Znovu se ve mně narodil.

Hector de Valois se ke mně přiblížil. Vždy, když jsem se s ním setkal, zdravil mě širokým úsměvem.

Teď ne.

Tvářil se velmi vážně. Dokonce bych přísahal, že jsem v jeho velmi lidsky působících rysech zahlédl stopy strádání. Pokrčil rameny, roztáhl paže. Loučil se se mnou. Aspoň mi to tak připadalo.

Jak se objevil, tak zmizel.

Kolo mě dál unášelo proudem času. Znovu jsem se ocitl v temnotě, kde čas nemá žádný význam.

Možná to byl vesmír, možná skulina mezi dimenzemi. Místo zrození ducha a hmoty, kde čas nemá žádný rozměr a zákony fyziky vyvolávají shovívavý úsměv.

Vůbec jsem necítil, že se kolo otáčí. Tento stav se mi příliš nezamlouval, ale trpělivě jsem jej přijímal, protože mě uváděl hlouběji do minulosti, která se mne osobně dotýkala.

Kolem mne byl otevřený prostor. Bezvýchodná tma, která mne obklopovala, měla však své trhliny, kde bylo možno objevit život.

Část mé existence.

Kdosi další se objevil v temnotě. Muž jedoucí na koni, válečník, který tvořil dějiny a rovněž patřil k templářům, protože i jemu byla předurčena pečeť sjednocení.

Král Richard Lví srdce!

Jednou jsem se s ním už setkal, stejně jako s Hectorem de Valois. Tenkrát jsme navázali spojení. Velký Richard Lví srdce se vyřítil z tunelu a zamířil ke mně.

Zvedl ruku k pozdravu.

Ne, nebylo to kývnutí, jakým se zdraví přátelé.

Připadalo mi jako gesto na rozloučenou.

Můj život končil…

Měl jsem zemřít. Můj život měl vyhasnout a byla to vina i mé nejsilnější zbraně. Kříže, který už nebyl tím, čím býval dřív.

Možná se už brzy zařadím do kohorty duchů a setkám se s těmi, které jsem v hlubinách staletí znával.

Neměl jsem téměř žádnou jinou volbu. Lucifer pro mne chystal jiný osud. To bylo jisté.

Kůň a statný rytíř se vyřítili proti mně. Kopí namířené na mou hlavu, jako by ji chtělo rozdrtit, se krátce před dosažením cíle rozlomilo na tisíc kousků a zmizelo. Jednotlivé kousky praskly jako mýdlové bubliny.

A opět koloběh stínů v temnotě. Uplynulé zmizelo, ale moje cesta ještě nekončila.

Poznenáhlu mi začalo svítat, jak ohavně se mnou Lucifer jedná. Chtěl mi uloupit mé vědomosti a rozum, protože chtěl, abych dokonale pocítil svou bezmocnost.

Měl jsem přijít na to, že nikdo z velikánů mi nedokáže pomoci. Lucifer mne s požitkem nechal trpět dál.

Kolo času se otáčelo dál a unášelo mne do ještě vzdálenější minulosti. Muselo již uplynout tisíciletí. Přiblížil se čas Kristova narození.

Nic se nestalo.

Tma zhoustla a mezi stíny se neobjevila nejmenší štěrbina. V této době se nic důležitého nepřihodilo. Nepochyboval jsem však, že se závoj tmy musí nadzvednout a osvětlit scénu, protože já jsem existoval i ve starověku.

Překročil jsem dobu Kristova narození. Když se tma roztrhla, málem jsem vykřikl radostí.

Staré zdi, strážci, kteří nosili bederní roušky, lýčené sandály a jako ochranu proti slunci dlouhý ručník přes hlavu.

Staří Egypťané.

V té době se Izraelité dostali do zajetí faraóna. Mezi nimi se vyskytoval jeden velmi důležitý člověk.

Jeden z velkých proroků. Ezechiel, tvůrce mého kříže! Věděl jsem, jak vypadá. Už jsem se s ním jednou setkal. Při jedné cestě časem se mi dokonce podařilo

sledovat vznik kříže.

Nyní jsem ho opět uviděl.

Jako tenkrát seděl osamělý a opuštěný v malé

vězeňské kobce, obklopen tlustými zdmi.

Mohl by mi pomoci? Jestliže ano, jakým způsobem, když jsem připoután ke kolu času? Viděl jsem sice všechno, ale minulost pro mne nebyla vůbec reálná.

Viděl jsem ho sedět. Zády se opíral o zeď. Na oblečení se mu lepil prach. Vlasy na hlavě mu visely zplihle jako provazce hluboko do obličeje.

Ale byl tady.

Lucifer, císař zla, vynesl při ovládání kola všechny možné triky, aby u mne vyvolal smrtelný strach. Nechal mé pomocníky proběhnout minulostí, čímž zesílil můj pocit beznaděje.

Ezechiel, velký prorok, tvůrce mého kříže, který dokázal hledět do daleké budoucnosti, unaveným pohybem zvedl hlavu a odhodil vlasy dozadu.

V tazích jeho obličeje se projevoval dlouhý pobyt ve vězení. Dokonce i na povrchu vody v nádobě vedle něj plavala šedá vrstva prachu.

Potom jsem uviděl jeho oči. Byly čisté a jasné.

Nehodily se k truchlivému osudu národa Izraelitů, upadnuvšího do zajetí. Náhle mi došlo, že naprosto přesně ví, kdo stojí před jeho duševním zrakem.

Jeho pohled se změnil. Čelo se svraštilo, jako by o

něčem hluboce přemýšlel.

Jeho pohled se zakalil. Náhle sebou trhl. Vztáhl ruce před sebe. Snad chtěl zahnat obraz, který se před ním zjevil. Pravda byla až příliš krutá. Prorok mi nemohl pomoci.

Na své cestě do středu říše zla jsem vyslovil zaklínači formuli, aniž bych dosáhl nějakého výsledku. Můj kříž pro neměl žádnou cenu.

A Ezechielův obraz zmizel v obrovském mlýně času, zatímco kolo se otáčelo dál.

Prorok již zmizel. Vlády se opět ujala tma. Sto let se

převalilo a já čekal, zda se v toku času objeví světlo.

Musí tam ještě někdo být, jinak by se kolo neotáčelo.

Ještě jedna mýtická postava se musí zjevit.

Král Šalamoun!

Zda jsem žil ještě i dříve jako Torkan nebo barbar,

těžko říci. Pro mne byl moudrý král konečnou stanicí.

Již při vzpomínce na toto jméno mi naskakovala husí kůže. On a tajemná královna ze Sáby, jejíž hrobku jsme před nedávném v poušti objevili, mi oba byli nakloněni.

Moudrý král Šalamoun.

Ano, viděl jsem jej, mluvil jsem s ním o Tajemném Grálu, který rovněž patřil královně. Znala tajemství Grálu, které svěřila i králi Šalamounovi. Právě on tenkrát tvořil protipól ke starověkému zlu.

V Orientu se nacházela kolébka civilizovaného lidstva. To už věděl i Wolfram von Eschenbach, jehož tajná poselství vypovídají o tajemstvích Grálu nejvíc.

Šalamoun byl moje poslední šance.

Kolo se otáčelo dál. Nevěděl jsem vlastně, jak je možné, že mne najednou v toku času přepadl příjemný pocit optimismu. Byl však okamžitě brutálně potlačen, protože Lucifer, který režíroval tuto hru, to zpozoroval.

Ze tmy rychle vyrůstal obraz postavy Jane Collinsové

a jejího nože.

Zvedla ruku a čepel dlouhého nože namířila na mne. Hlavou mi proletěl hrůzu nahánějící šepot vládce pekel Lucifera. “Nemáš žádnou šanci, Sinclaire, žádnou šanci…”

Znovu jsem se nacházel v tunelu času. Temnota dávných věků se hnala kolem mne.

Konečně se objevil!

Přede mnou stál můj zachránce zahalený v načervenalém svitu.

Moudrý král Šalamoun!

Dosáhl jsem svého cíle. Uviděl jsem osobu, jejíž život jsem rovněž prožil.

Po něm už mne nečekalo nic jen smrt!

17

A kolo se zastavilo.

Nevěděl jsem, zda ještě dýchám, či nikoliv. Všechno mi připadalo tak cizí. Hleděl jsem dopředu a viděl jej v celé jeho velikosti. Nebylo možno jej srovnávat s Ezechielem. Šalamoun věděl, co může očekávat. Hrdě vztyčený stál přede mnou a hleděl na mne. Měl na sobě dlouhé roucho v barvě pouštního písku a na hlavě cosi podobného štole, takže bylo možno rozeznat obličej.

Jaký to byl obličej?

Nebyl poznamenán věkem. Odrážela se v něm veškerá moudrost starověkého světa, zejména v očích, které hleděly moudře a chápavě. Dál jsem o tom nepřemýšlel a soustředil se na něj.

Jeho vlasy měly šedomodrou barvu. Kadeře se draly zpod štoly na vysoké čelo. Oči, nos, ústa i dlouhý vous, to vše charakterizovalo tuto starozákonní postavu, jež byla ztělesněním dobra, vůle a síly. Stál přede mnou a zdálo se, že nahlíží otevřeným oknem nebo skulinou ve zdi. Jeho oči hleděly jen na mne. Hledal jsem v nich nějakou zprávu. Díval se na mne stejně jako ostatní mí příznivci. Nedokáže snad ani on změnit můj osud?

Lucifer zcela zmizel z mého podvědomí. Začal jsem se chvět obavami, že mne můj pomocník nemůže zachránit.

Kývl mi na pozdrav.

“Opět se shledáváme, Johne Sinclaire!”

Panebože, on se mnou mluví! To mi připadalo neuvěřitelné. Mluvil se mnou a nenacházeli jsme se tentokrát v hrobce královny ze Sáby.

Bylo to vůbec možné?

Odpověděl jsem. Slova mi jen s obtížemi plynula přes rty. Byl to spíše šepot. Ano, mluvil jsem na něj a byla to slova zoufalství: “Smím tě ještě jednou vidět před smrtí? Tebe, který jsi věděl o kříži sto let předtím, než jej prorok Ezechiel stvořil?”

Pověděl jsem mu, co jsem prožil, a přiznal svou porážku.

“Ano,” řekl, “já to vím.”

“Jak se to mohlo stát?”

Usmál se. “Všechno je možné, když člověk pochopí koloběh věků. Nevím, jak daleko postoupilo lidstvo tvé doby, Johne Sinclaire, ale mám dar určité věci pochopit. Možná se mi opravdu podaří vysvětlit ti světa běh, Johne…”

A tohle mi říká v mé situaci těsně před smrtí.

Připadalo mi to jako holý nesmysl, nicméně jsem souhlasil

“Všechno ve vesmíru vzájemně souvisí, Johne, takže vše, co se stalo, je spojeno s jinými událostmi. Poznání se šíří rychleji než světlo. Musí se změnit představa o prostoru a čase. Vše tvoří jednotu a jednota zahrnuje vše. Každá část obsahuje všechny informace celku. To je moje filozofie. Každá část vesmíru obsahuje všechny informace o celku. Neexistuje nic, co by bylo nahodilé, co bys nevěděl. Musíš pouze hledat cestu, která tě vyvede z tvého ohraničeného myšlení. Když ti sdělím informaci, její pohyb skončil a začíná její existence. Chtěl bych ti otevřít oči, a proto ti pomohu. Musíš si uvědomit, že celý vesmír se chová tak, jako by prostor a čas neexistovaly. Něco málo se od mých dob změnilo. Ale že jsme se opět setkali, není náhoda. Nikdy nebudeš mít lepší příležitost než právě teď. Za normálních okolností bys musel bojovat sám, ale v tomto případě, kdy proti nám stojí absolutní zlo, sám nezůstaneš. To, co prožiješ, zůstane pouze jednou z epizod tvého života…

Jeho hlas utichl. Objevily se ruce, které měl předtím složené pod rouchem. Držel v nich něco. Byla to otevřená starozákonní kniha. Mlčel jsem. Pokynul mi a začal z ní předčítat.

“Když Syn světla našel Tajemný Grál a Lucifer uvrhl svět do temnot, když smrt se chopila spravedlnosti, nastal čas přednést tyto řádky tomu, který jako Syn světla spojený se znameními Universa, znameními, která se později objevila na kříži zhotoveném velkým prorokem, vykročí, aby našel řešení této hádanky. Konfigurace hvězd je zobrazena na kříži. Spojená se dvěma trojúhelníky moci

tvoří tři důležité prvky. Tato znamení jsou tvojí ochranou, jsou důkazem živého vesmíru, v němž se ocitne každý znovuzrozený. I já do něj vstoupil stejně jako jiní velcí duchové, abychom se sjednotili proti moci zla. V tomto znamení je síla tří, kteří tvoří jednu o-sobu. Víš, o čem mluvím, Johne Sinclaire?”

“Ano.” Měl jsem pocit, že musím to slovo vykřiknout, ale místo toho mi splynulo ze rtů jen prázdné sípění.

“Řekni to.”

“Prorok.”

“Máš pravdu, prorok. Já jsem prorok, Nostradamus je rovněž prorok a prorokem se staneš i ty.”

“Já?” zabručel jsem nedůvěřivě.

“Ano, Johne Sinclaire. Ještě to nevíš. Je to část tebe, tvoje duše, která tě chrání a ukazuje ti cestu, jakmile se ukáže obličej. Oba trojúhelníky na kříži, symboly všehomíra, tvé iniciály, naše znamení, to vše dává klíč k osudu světa, který se nalézá tam, kde právě dlíš ty…”

“Grál,” vydechl jsem. “A také Ohňový kalich.”

“Ano. Tvoří protipól k pradávnému Zlu, ale Lilith a Lucifer se nevzdali. Ukradli ta znamení, protože chtěli ovládnout celý vesmír. A dokázali by to, Synu světla, kdybys zemřel.”

“Ale já zemřu, Šalamoune. Jsem v jejich rukou.”

“Vím to.” Mudrc přikývl. “A vím také, že tvoji přátelé

dělají vše, aby tě odtud dostali.”

“Oni přece nemohou…”

“Ale vykročili správnou cestou. Dělají přesně to, co je potřeba.”

“Ale co to je?”

“Vzali Tajemný Grál a probudili ducha královny ze Sáby. Ona se musí postavit Lilith…”

Cítil jsem se jako v příboji. Jedno překvapení se valilo za druhým.

Srdce mi bušilo, dostal jsem strach. Šalamoun mi ještě jednou pokynul a zmizel. Zůstal jsem sám.

Vykřikl jsem do prázdna.

“Ne, Johne Sinclaire, Synu světla, nyní se musíš sám rozhodnout. Řekl jsem ti vše, co jsem ti říci musel. Mnoho hádanek zůstalo nevyřešených, ale znáš to nejdůležitější. Musíš získat zpět svá znamení, protože jen ona tě ochrání.”

Šalamoun zmizel. Pohltila jej bezedná hlubina vesmíru a času.

A já?

Slyšel jsem svůj dech. Po obličeji mi stékaly slzy. Nemělo žádný smysl zírat do temnoty. Co jsem dosud prožil, bylo hrozné. Byla to plavba mezi nadějí a zoufalstvím, v níž se náhle zjevil obličej.

Jane Collinsová a Lilith! Obě byly spojeny v jedné osobě.

A obě žádaly moji smrt!

18

Seděli v zešeřelém obývacím pokoji bytu Johna Sinclaira kolem malého stolku.

“Je tam. Panebože, je tam. Vidím to…” koktal Suko, zatímco hleděl upřeně do koule. Stále znovu a znovu se pokoušel soustředit na tajemství Grálu, chtěl vyvolat královnu ze Sáby, aby ji v této bezvýchodné situaci požádal o pomoc.

“Kdo je tam?”

Suko zaslechl Mandrovu otázku, ale neodpověděl. Pohled na kouli jej fascinoval tak, že nebyl schopen mluvit.

Viděl obličej.

Jasný a zřetelný, opovrhující lidstvem. Tak mohlo vypadalo jen ztělesněné Zlo. Byl to sám Lucifer. Suko zahlédl i kolo času, na němž byl pevně připoután John Sinclair.

John, Syn světla!

Připoután magickým kouzlem, nacházel se ve spárech pekla a před ním stála jeho přítelkyně, jeho milovaná s nožem.

Jane Collinsová, dříve čarodějnice, prožívala nezměrná muka.

“Ona to udělá,” zaúpěl Suko. “Panebože, není jiná možnost. Nevěřím, že se dokáže vzepřít, Lucifer je příliš silný.”

“Zabije Johna?” zeptal se Sir James.

“Ano…”

Pro Suka to byla hrůzná podívaná. Viděl, že se kolo

času točí, a s ním i jeho nejlepší přítel. Byli si tak blízcí a

přitom na míle vzdálení. Grál nemohl zasáhnout, překážka byla příliš velká. Zůstávala pouze možnost, že zasáhne královna ze Sáby, která se již kdysi postavila pradávnému zlu, které představovala Lilith.

I ona se zjevila.

Janin obličej se změnil. Stíny halící její tvář od-vanul neznámý dech.

Kolo se ještě točilo. V rysech Johna Sinclaira se stále zračil život. Suko viděl zcela zřetelně, že lovec duchů prochází něčím strašlivým bez naděje na pomoc.

Kdy Jane udeří?

Vtom se kolo zastavilo.

Jane Collinsová ustoupila a napřáhla ruku se smrtící zbraní.

Suko vykřikl a zhroutil se, zatímco se z koule valil oslnivý, vše pohlcující jas…

19

Kolo času se zastavilo!

Pevně k němu připoután, byl jsem surově vržen z minulosti do přítomnosti a opět vtažen do říše Luciferovy.

Ticho, smrt…

V pozadí jsem viděl obličej. Hledělo na mne samo Zlo s číhavým, vskutku zlověstným úšklebkem na rtech.

Spatřil jsem také Jane a Lilith.

První nevěstka pekla převzala opět moc nad mou přítelkyní Jane. Vedla jí ruku, aby vrazila nůž do mé hrudi. Ne jednou, ale znovu a znovu…

Nemohl jsem vydechnout, nemohl jsem dělat vůbec nic. Mohl jsem jen věřit, že v poslední chvíli nezůstanu osamocen.

Ale kdo mi podá ruku?

Prorok jehož mysl byla jakýmsi tajemným způsobem přes propast času napojena na mne? Nebo archandělovi, s jehož podstatou jsem byl rovněž neoddělitelně spojen?

Na tuto otázku jsem nenašel odpověď. Stál jsem sám proti Zlu a tušil, co bude dál. Nevěřil jsem ve spásu ze strany nebes.

Lucifer ke mně promluvil. “Udělal sis výlet na kole času, Johne Sinclaire. Hodně jsi viděl, především svou vlastní bezmocnost. Tolikrát ses znovu narodil. Tví předchůdci přišli, viděli tě a opět odešli, protože se zalekli mé síly.”

Stálo mne velkou námahu sledovat jeho slova. Ale nehovořil o mém setkání se Šalamounem, což jsem považoval za dobré znamení.

Je to opravdu poslední naděje?

“Je konec, Johne Sinclaire. Konec Syna světla. Musí to tak být. A ty, Jane Collinsová, jej zabiješ. Poruč jí, Lilith!”

Neslyšel jsem jediné slovo, a přece rozkaz nepochybně zazněl.

Jane Collinsová vybuchla!

Křičela: “Ne, Johne, já nechci… ne!” Bránila se, pokusila se vzepřít magii, která byla silnější než ona, než kterýkoliv člověk, ale nakonec osudný pohyb udělala.

Čepel mířila na mou hruď. Jistě by jí pronikla, kdyby ji něco nezastavilo. Kříž mne přece nechránil, znamení byla pryč…

Ale to se právě teď změnilo.

Mrkl jsem na něj. Něco jsem v jeho středu uviděl. Obličej ženy, který však nepatřil Lilith, ale královně ze Sáby.

Mé patronce, andělu a ochránkyni, která již v pradávných dobách bojovala proti Zlu a teď zabránila tomu, aby nůž pronikl mou hrudí.

Střed kříže ovládla královna ze Sáby a její magie vyzařovala proti zlé moci Lilith.

Jane Collinsová se odpotácela zpět. Přitom se celá nahrbila. Pustila nůž a ruce si přitiskla na obličej. Zavládlo naprosté ticho.

Z temnoty se něco vynořilo. Bylo to mohutnější než Lucifer a skládalo se to ze dvou trojúhelníků se symboly. Můj ochránce a klíč k Universu.

Přiblížilo se to a obličej Lucifera se otřásl. Cítil jsem, jak magické kouzlo proniká mou hrudí až do srdce. Současně mě neznámá síla odtrhla od kola času a vrhla směrem k Jane.

Radostně jsme se objali, zatímco kolem nás poletovaly rozzuřené stíny, teď už zbavené své proklaté moci.

Kříž opět získal svá znamení a jeho původní moc byla obnovena. Pekelná magie Lilith byla poražena. Královna ze Sáby zvítězila.

Zahlédl jsem její průzračnou postavu. Stála vznešeně, jak se sluší na královnu, obklopena červeným jasem vycházejícím z Tajemného Grálu. Zvedla nohu a položila ji vítězně na ležící postavu poražené Lilith.

“Prchněte,” vykřikla. “Dříve než bude tento svět, který vybudoval Lucifer, zničen.”

Za námi zuřily pekelné mocnosti. Lucifer zasáhl, aby si vzal Lilith. Podíval jsem se do výše a v temnotě spatřil světlo.

Stál tam prorok.

Natáhl k nám své nehmotné ruce. On a světlo Grálu nás vyvedli z pekla….

20

Ne, ještě nenastala doba klidu. Nejdříve jsem nic nechápal stejně jako Jane, která se ke mně přitiskla. Oba jsme bezradně hleděli na lidi nacházející se v mém bytě.

Postarala se o to síla Grálu. Stál na stole a v jeho kouli se mi zjevila královna ze Sáby, jejíž duch se se mnou rozloučil milým úsměvem.

Kráčel jsem pokojem a nevěděl kam. Prožil jsem strašné věci, které mi v této chvíli připadaly naprosto nepravděpodobné. Ale byla to skutečnost; mí přátelé ji prožili se mnou.

Držel jsem svůj kříž a s obavami jsem si jej prohlížel. Jeho střed byl opět plný.

Nebyl to sen. Lucifer přišel o kořist, kterou mi prostřednictvím Lilith před časem uloupil.

Jane Collinsová stála u okna a tiše zašeptala: “Vidím slunce, Johne. Tma odešla. Je tu den…”

“Nejen nový den, ale také nový život, Jane…” Souhlasně přikývla.

Seděli jsme potom dlouhé hodiny a hledali vysvětlení. Moji přátelé však vycítili, že chci být sám se svými myšlenkami, a pochopili to.

Rozloučili se.

“Promluvíme si později,” řekl superintendant.

“Jistě, Sire Jamesi.”

Jane se zvedla současně s nimi. “Půjdu také, Johne. Musím ještě…” Zapomněla, co chtěla dodat. Všechno se jí pletlo dohromady.

Společně s Glendou opustily můj byt.

Zůstal jsem sám obklopen tichem. Když se zešeřilo, vstal jsem a šel jsem se projít…

KONEC