Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 17 - Krev medúzy

1

Unylý hlas zpěváka bubnoval z

obou

reproduktorů

do

uší nočního hlídače

Fritze

Hoppitzana, který před dvěma hodinami nastoupil službu v galerii. “Víno je věčné a náš život krátký…”

“Hrome!” zavrčel rozmrzele. “Už to nemůžu poslouchat.” Nevypnul však přijímač, jenom jej ztišil. Hlas přicházel jakoby z dálky.

Víno, ženy a smrt. Trochu chuti do života, trochu morbidní zápach mrtvol, s nímž koketovala smrt to byly prožitky, jimž v těchto dnech propadli Vídeňáci. Neboť mohlo uplynout mnoho času, lidé se mohli přizpůsobit moderní podobě světa, ale v jejich mysli něco přežívalo.

Čekání na smrt…

Myslel na ni i Fritz Hoppitzan, jehož rodiče pocházeli z Maďarska. Ne že by se však na ni chystal, naopak. I přes svých šedesát pět let nehodlal trpně čekat na příchod kostlivce s kosou. A proto přímo nesnášel tyhle sentimentální slátaniny, v níž se opěvovalo umírání, smrt a definitivní konec.

V tu chvíli by člověk nejraději zatoužil po centrálním hřbitově, který už také nebyl tím, čím dřív, když jezdila smuteční tramvaj a dopravovala zemřelé na místo posledního odpočinku.

Hoppitzan seděl ve své malé kanceláři a hleděl na psací stůl. Myslel na svoji dceru Anni, která se ve svých třiceti letech před dvěma týdny rozvedla. Teď se usadila v rodném domě a neustále diskutovala se

svou matkou. Trvalo to celý den až do půlnoci. Starý Fritz byl moc rád, že má své místo nočního hlídače.

Zesílil rádio. Zpěvák stále ještě sentimentálně opakoval slova písně, která se zdála být nekonečná.

“Do prdele,” vykřikl Fritz nefalšovaným vídeňským dialektem. “Teď už toho mám dost.” Zuřivým pohybem vypnul přístroj a těšil se z nastalého ticha.

“Zemřít!” dumal si pro sebe a potom polohlasně pronesl: “To není to pravé.” Nečekaně se rozchechtal jako blázen. Ramena se mu otřásala smíchem, protože si vzpomněl na to, že za ním v hale visí obraz, který má mnoho společného s lidským umíráním a hrůznou mystikou. Kdo obraz pozoroval a neměl příliš pevné nervy, tomu naskakovala husí kůže.

Hoppitzan se rozhodoval, zda má zůstat sedět nebo se vydat na obchůzku. Rozhodl se projít ještě jednou halou, v níž svítilo jen nouzové osvětlení. Když obraz zasáhlo rozptýlené světlo, vypadal hrůzostrašněji než ve dne.

Vstal a bezděky přitom zasténal. Kosti už mu nesloužily, jak by si přál. Fritz to sváděl na počasí, které se právě měnilo.

V této podivné době přecházelo jaro přímo do podzimu, který vystřídala dlouhá zima. Letos byla Vídeň ještě v březnu zledovatělá. Nebylo divu, že mnozí chodci se ocitli na zemi, aniž by si to sami přáli.

“Víno je věčné…”

Skoro se praštil přes ústa a vynadal si do bláznů, když si znenadání zanotoval píseň, kterou předtím slyšel v rádiu. Nápěv mu nešel z hlavy. Zavrtěl nechápavě hlavou. Stále silněji myslel na smrt a na svůj vlastní konec.

Kdy si pro něj asi přijde?

Vstoupil do první haly, kde na parketách ležel koberec s velmi zajímavými motivy. Dal si za úkol jít vždy po okraji koberce.

Hodnotu děl pocházejících z období manýrismu nedovedl odhadnout. Takové částky si neuměl ani představit. Obrazy byly většinou aspoň podle jeho mínění nádherné. Především pestré. A člověk na nich bez potíží poznal, co představují.

Návštěvníky fascinoval zvláště jeden obraz. Jeho název nebylo možné zapomenout.

DĚSIVÁ HLAVA.

Obraz znázorňoval Medúzu. Jenom hlavu, nádherný obličej. Místo vlasů se však svíjelo klubko jedovatých hadů. Malíř ji zobrazil velmi naturalisticky. Když světlo dopadlo na obraz pod určitým úhlem, měl divák pocit, že hadi žijí a pohybují se.

Ale byli jen namalovaní stejně jako jiné obrazy. Převládaly na nich antické motivy. Bylo tu vidět Kirké nebo Floru, bohyni květin. Ale staří mistři neváhali odhalit divákovi i krásu ženského těla. Dokonce i starý noční hlídač se lehce zapýřil.

Pohyboval se tiše, protože kráčel po koberci. Této skutečnosti vděčil za to, že zaslechl ten divný zvuk.

Nejdříve si myslel, že se jedná o nějaký akustický klam. S ušima už měl předtím jisté zdravotní problémy. Pro jistotu nešel dál. Soustředil se a bedlivě naslouchal, jestli se zvuk bude opakovat.

Znovu jej zaslechl. Tiché zasyčení.

“Plynový kohoutek,” zašeptal. “Zatraceně, nezavřeli plyn. Ti idioti…”

Idiot byl vlastně on sám. Po krátkém přemýšlení došel k závěru, že plynové kohoutky tu vůbec nejsou. Takže zvuk musí mít jinou příčinu.

Ale jakou?

Rozvažoval a přitom naslouchal. Přesvědčil se, že hluk vychází z druhé místnosti, kde visel obraz příšerné Medúzy.

Musí se tam podívat.

Ne proto, že by byl tak služebně horlivý za těch pár šilinků mu to ani nestálo ne, Fritz Hoppitzan byl zkrátka zvědavý.

Patřil k lidem, kteří už v třicítce měli šedivé vlasy. Nyní, když se jeho věk zdvojnásobil, nebyly vlasy šedivé, ale bílé jako padlý sníh. Chtěl si je už nechat zkrátit, ale sousedka, která jej stříhala, byla tři týdny na dovolené. Vlasy se kroutily a lezly přes límec košile.

V galerii byly průchody bez dveří, které by se daly uzavřít. Koberec pokračoval dál, a tak noční hlídač vstoupil do sousední místnosti stejně tiše jako předtím a znovu slyšel nevysvětlitelné syčení.

Tentokrát hlasitěji a blíže…

Ani se nepohnul. Obezřele otočil hlavou nalevo.

Pokud se nemýlil, přicházel zvuk odsud.

Ale tam je přece jen stěna s vysokými okny a obrazy mezi nimi.

Šel tam.

Obrazy postupně nabývaly zřetelných tvarů. Vynořovaly se ze světla nouzového osvětlení jako strašidelné postavy. Jejich barvy, jakkoliv byly staré, stále ještě svítily. Především na obraze, na němž byla namalována Medúza.

Rozkošný obličej, z něhož vyzařovalo něco vznešeného. Obličej královny. Nádherná žena. Hrome, ta kdyby ožila, musela by každého uchvátit. Něco takového se dnes už nevidí. Syčení nepřestávalo.

Přerušilo jeho myšlenky a úvahy, což Fritze Hoppitzana rozčililo. Nechtěl se nechat rušit. K jeho vybavení patřila i baterka. Ve službě nosil uniformu a baterku si strkal za opasek. Teď ji rozsvítil.

Pronikavý paprsek světla ozářil zšeřelou místnost.

Hoppitzan namířil baterku tak, že její světlo muselo najít svůj cíl, obraz Medúzy.

Bohyně s obličejem anděla. S hladkou kůží a nádhernýma očima. Zornice, které se nepohybovaly, a přesto žily. Smyslná ústa, nad nimi malý rovný nosík, perfektní oblouky obočí, sametově hladké čelo

a v protikladu k nim odporní hadi.

Hadi jako vlasy!

Bylo to příšerné a nechutné. Hoppitzan nesnášel hady. Patřili k několika málo živočichům, kterých se bál nebo se mu hnusili. Vlastně se jich bál nejvíce.

V dětství nikdy nešel s kamarády, když se vypravili na lov hadů. Ve Vídeňském lese jich byla spousta. Později častokrát označoval svoji ženu za zmiji, ale dnes se tomu smál.

I když hady odmítal, na obraze jej přiváděli k úžasu. Fritz musel připustit, že vypadají jako ve skutečnosti. Umělec, který je stvořil, patřil k absolutní špičce. V dnešní době by nikdo něco takového nenamaloval. Většina obrazů moderního umění mu připadala jaksi mrtvá, prázdná, když na ně hleděl. U tohoto obrazu měl dojem, že nejen obličej, ale i hadi ožili.

Byl to falešný dojem. Hadi se jen jednou krátce pohnuli.

Přistoupil blíž k obrazu. Sešel z koberce. Zvuk jeho kroků na parketách se rozléhal prostorami galerie hlasitěji než předtím. Kruh světla nabýval na velikosti. Fritz mnohem jasněji rozpoznával rysy obličeje Medúzy.

Hoppitzan leccos věděl o řeckých bájích, včetně té o Medúze, i o hrůze, kterou rozsévala. Kdo jí pohlédl do tváře, ten zkameněl. Stačil k tomu jediný pohled.

Hoppitzan se chtěl zasmát, ale úsměv mu ztuhl na rtech, protože jej obraz neustále přitahoval. Byla to skutečně působivá malba. Kdyby tahle děsivá hlava žila, už dávno by zkameněl. Přicházel stále blíž. Dva kroky před obrazem zůstal stát. Uvažoval o tom, proč

na něj dílo nikdy předtím nepůsobilo tak intenzivně jako dnes v noci. Mnohokrát prošel kolem obrazu a věnoval mu letmý pohled, ale nikdy jej tahle kráska nezaujala tak silně jako nyní.

Něco takového se mu stalo poprvé.

Ačkoliv neměl hady v lásce, nepodařilo se mu odtrhnout pohled od těch tvorů, kteří ovíjeli hlavu ženy. Byli v porovnání s hlavou neobyčejně silní, až nepřirozeně tlustí. Přinejmenším jako paže. Vyrůstali přímo z lebky. Měli šedozelenou barvu s nádechem do červené.

Nelíbili se mu, ačkoliv byli nádherně namalovaní. Raději se chtěl zaměřit na dokonalý obličej ženy. Jeho pohled zasáhl oči. Nyní mu připadly jako dvě malá čistá jezírka. Průzračná až na samé dno. Zračil se v nich život.

Život?

Tohle slovo zabušilo v jeho mozku na poplach. Pokud Medúza žije a pokud staré legendy nelžou, tak každý, kdo se na ni podívá, zkamení.

A Hoppitzan na ni hleděl.

Náhle se zpotil, znejistěl. Zavřel oči a znovu je otevřel. Nechal pohled sklouznout dolů a k jejím ústům.

Usmívala se!

Hoppitzan se zděsil. Ústa byla ztvárněna vynikajícím způsobem jako celý obličej. Ale on znal obraz dokonale a věděl, že předtím se Medúza neusmívala. Teď však měla protažené koutky a ústa připomínala ležící půlměsíc.

Jako by opravdu ožila.

Náhle jej obraz přestal zajímat. Starý Fritz Hoppitzan se začal bát. Chtěl odejít, nechtěl se už na obraz dívat a náhle měl pocit, jako by byl přikovaný na místě, kde stál.

Nemohl odejít!

Nejdříve si myslel, že je to jen jeho dojem. Pokusil se zvednout pravou nohu. Nepohnula se ani o centimetr.

S levou nohou to bylo podobné. Byla dokonce ještě těžší než pravá.

Kdo se na Medúzu podívá, zkamení.

Ano, Fritz znal tu legendu. Pln strachu zjišťoval, že legenda nelhala. Díval se na Medúzu, která se náhle probudila ke svému hroznému životu.

A on kameněl.

Byl to nepopsatelný pocit. Tělo mu tuhlo postupně výš a výš. Strnulost začala u chodidel a pokračovala koleny, stehny, boky a hrudníkem.

Jestliže předtím bylo v hale naprosté ticho, nyní mohl případný posluchač vnímat prudký dech, který se dral z mužových úst.

Lapal zajíkavě po dechu. Každé vdechnutí mu působilo obtíže. Strnulost stoupala výš a blížila se k srdci.

Ještě bušilo. Jeho údery však již nepřipomínaly běžné bušení lidského srdce. Jako by už nedokázalo dopravit krev do celého těla.

Fritz Hoppitzan zasténal.

S náhlou jasnozřivostí viděl, že nemůže této hrůze uniknout. Medúza z toho zatraceného obrazu byla probuzena k životu. Antické prokletí se naplnilo.

Tlak v jeho prsou narůstal. Obličej měl zbrocený potem. Vytřeštil oči. Obraz jej nemínil propustit. Okouzlení Medúzou mu přivodilo smrt.

Viděl chladný a hrozivý úsměv, viděl i hady na její hlavě.

Hýbali se a dokonce syčeli. Z malých tlamek vyletovaly rozeklané jazýčky.

Poslední smích, poslední pozdrav, který si Fritz Hoppitzan vzal s sebou na věčnost.

Zůstala z něj socha stojící dva kroky před obrazem Medúzy. Hrůza z dávných dob si našla další oběť…

2

Těsně předtím, než mne nechal stát a zmizel, mne můj průvodce počastoval bezpochyby dobře míněným upozorněním: “Jestli se pohneš, je z tebe mrtvola!”

Zmizel jako stín, s tichým nenávistným smíchem na rozloučenou. Byl pryč.

Stál jsem v temné jeskyni a vyčítal si, že jsem byl

příliš důvěřivý.

Nebyl jsem přesvědčen, že jsem už dosáhl svého cíle. Možná jsem ani nestál těsně před ním. Pravděpodobně se mi povede jako lidem, kvůli nimž jsem se vydal na cestu do jihovýchodní Evropy.

V té příšerné tmě se mi nedařilo soustředit myšlenky. Nebyla to normální tma. Připadala mi černá jako saze, skličující. Jako by žila, jako by se v ní skrývalo cosi, co se ve vhodném okamžiku ocitne na svobodě.

Zatím se nic nehýbalo.

Ten chlapík to řekl dobře. Dostal jsem na něj od kohosi tip, dal jsem mu peníze a on mne dovezl až k této jeskyni. Nacházela se na liduprázdném ostrůvku, jakých je v Egejském moři spousta.

Proč odešel?

To jsem nemohl s určitostí říci. V každém případě to souviselo se zmizelými lidmi. Mladí turisté z Anglie, Francie a jiných zemí se prostě nevrátili zpět. Jak jsem zjistil, trvalo to přes dva roky. V současné době

to zřejmě není žádný důvod k rozčilování, zvlášť když moře nevyplavilo na břeh ani jednu mrtvolu.

Patří k výsadám mladých lidí, že snadněji unikají z jednotvárnosti všedních dnů. Hodí za hlavu všechny starosti a prostě vystoupí z vlaku. A rodičům nezbývá než doufat, že se syn či dcera vrátí v pořádku zpět do rodného hnízda.

Ale tohle nebyl ten případ. Ani jeden z pohřešovaných se totiž nevrátil. Přece jen se však objevila stopa.

Po bouřlivém počasí a následném slabším zemětřesení se v hlubinách moře zvedlo mořské dno. Rybáři, kteří se po zemětřesení opět vydali na moře a rozhodili své sítě, něco zajímavého ulovili. V

síti nevytáhli ryby, ale něco jiného, velmi těžkého.

Sochu!

Sochu člověka, až neskutečně realistickou. Vypadalo to, jako by ten člověk žil, ale v kamenné podobě. Rybáři by úlovek ihned hodili do moře, kdyby nebyl zasáhl osud v podobě lodi pobřežní hlídky. Celníci je zastavili a vstoupili na palubu, aby loď prohledali, zda neveze pašované zboží.

Našli kamennou postavu.

Jeden z policistů, který kdysi studoval historii a nenašel jinou práci, okamžitě poznal, oč jde. Zbledl v obličeji, když mluvil o prokletí Medúzy a o ostrově mrtvých.

Nikdo se mu nesmál. Policisté vzali sochu s sebou. V Athénách se rozběhlo pátrání. Zjistilo se, že se nejedná o Řeka, a pátrání uvízlo na mrtvém bodě. Potom jeden chytrý člověk dostal nápad použít

počítač. Zabýval se shromažďováním údajů o pohřešovaných mladých lidech a opravdu, počítač mu dal odpověď.

Rysy kamenné postavy se shodovaly s podobou jednoho mladíka, který byl již půl roku v seznamu pohřešovaných. Jednalo se o mladého muže jménem Rob Isle. Pocházel z Londýna, a proto se athénští policisté spojili se svými anglickými kolegy.

Potom už vše probíhalo velmi rychle. Otec nalezeného mladíka, jistý Sir Norman Isle, měl spoustu konexí. Byl členem Horní sněmovny, měl velký vliv a chtěl, aby celá záležitost byla řádně vyšetřena.

Nevěřil sice na povídačky o Medúze, ale v hloubi jeho duše zůstaly pochybnosti. Proto se postaral, aby byl informován člověk, který zaujímal vysoké postavení ve Scotland Yardu.

Byl to Sir James Powell.

Od něho ke mně byl pouhý krůček. Sešli jsme se se Sirem Normanem. Z naší schůzky sice nevzešel žádný plán, zato jsem se dozvěděl o osudu zmizelého mladíka a usoudil jsem, že se za tím skrývá víc. Dokonce mnohem víc.

Proto jsem se ani nezdráhal odjet do Řecka a sledovat stopu.

V jednom hotelu jsem se seznámil s mužem, který byl údajně o zmizeních dobře informován, a navíc se označil za odborníka ve věci Medúzy.

Vzal mne na tento malý kamenitý ostrůvek, který byl prošpikován labyrintem jeskyní a měl v celém případu hrát velmi důležitou roli.

V této chvíli jsem stál opuštěný v jeskyni, protože můj průvodce mne tu zanechal a zmizel jako stín.

“Jestli se pohneš, je z tebe mrtvola!”

Jeho poslední věta mi neustále vrtala hlavou a uvažoval jsem, zda si ze mne nevystřelil. Především jsem se však proklínal za svou bezmeznou důvěřivost.

Mladík mne prostě nějakým záhadným způsobem přesvědčil.

Moje chyba.

Pokud se nepohnu, budu tu stát tak dlouho, až zkamením nebo postupně zpráchnivím. To pochopitelně nepřicházelo v úvahu. Ten hoch se bude divit.

Nejdříve jsem se však divil já sám.

Náhle jsem zaslechl zvuk, který se mi vůbec nelíbil. Bylo to příšerné syčení, jako by někdo otevřel plynový kohoutek, ačkoliv tu žádné plynové lahve nestály.

Po zádech mi přeběhl mráz, protože jsem si

představil, od koho by mohlo to syčení pocházet.

Pohnout jsem se nesměl. Ale teď jsem se vykašlal na výhrůžky a opatrně jsem pravou rukou vytáhl z kapsy saka malou baterku. Rozsvítil jsem.

Můj pohled sledoval k zemi směřující paprsek světla. Právě odtud se ozýval syčivý zvuk.

Kolem mne se plazila dlouhá hadí těla. Mnohá z nich natažená, jiní hadi zvedli hlavy a hleděli na mne malýma nehybnýma očima. Někteří se svinuli a vztekle syčeli, když na ně dopadlo světlo baterky.

Otočil jsem a posvítil jsem kolem sebe. Kam jsem se podíval, všude hadi.

Zdálo se, že přirostli k zemi. Našli si místa v malých prohlubních nebo ve výklencích ve stěnách jeskyně. Všude okolo mne!

Znovu jsem proklel lehkomyslnost a slepou důvěřivost, s níž jsem podlehl mladému Řekovi. Ten hoch mne zavedl přímo do hadího doupěte. Tohle nebyla obyčejná jeskyně. Nechal jsem se vlákat do smrtící pasti. Hadů byl bezpočet. Ani jsem nevěděl, kolik z nich je jedovatých a kolik neškodných. Každopádně jsem se cítil jako v kleštích.

Jsou chvíle, kdy vám úzkostí vyschne v krku. Něco podobného jsem nyní cítil i já. A tak jsem stál v temné jeskyni s perspektivou, že pokud se pohnu, budu tu stát ještě za deset let jako kostlivec. Nemohl jsem se odtud zachránit ani dlouhými skoky, protože ty potvory se plazily nebo ležely stočeny všude. Všude.

Když jsme přišli, nebylo hady nikde vidět. Ten mladík je snad musel zhypnotizovat. Možné je všechno.

Nic mi nemohlo pomoci, vězel jsem v hadích kleštích. Kdybych skočil, nevyhnutelně bych narazil na hadí tělo. Raději jsem si ani nepředstavil, jak by podráždění hadi reagovali. Určitě by mne bleskurychle uštkli, a vysoké holínky jsem s sebou neměl.

Světlo je očividně dráždilo. Když přejíždělo po jejich tělech, rušilo je a znervózňovalo. Vztyčovali

hlavy, natahovali je a z malých tlamek se ozývalo varovné syčení, při němž mi naskakovala husí kůže.

První had ležel blízko mých nohou. Byl to zvlášť vyvinutý exemplář, tlustý téměř jako lidská paže.

Neměl jsem zdání, o jaký druh se jedná. V tom jsem nebyl žádným odborníkem. Jsou jedovatí, nebo ne? Každopádně jsem zhasl světlo, abych ty potvory nedráždil. Musel jsem začít vážně přemýšlet, jak se dostat z této zpropadené a životu nebezpečné situace.

Teď byla každá rada nejen drahá, ale prostě nebyla ke koupi.

Jeskyně mi pojednou připadala jako velký hrob, určený jen pro mne. I zápach k tomu přispíval.

Ovanul mne chlad, který s sebou přinášel vlhkost, zachycující se na kůži i oblečení.

Hadi přece milují sucho. Co dělají tady? A jak to, že se jim tu vede tak dobře?

Pořád jsem stál nehnutě a přemýšlel. Moc mi to nešlo, protože jsem neustále musel myslet na hady. Rušilo mne syčení, které se ozývalo v pravidelných intervalech.

Jak uniknout z téhle zatracené pasti?

Měl jsem ještě v paměti, jak jsme se sem dostali. Můj průvodce a já jsme vstoupili do jeskyně a šli jsme prakticky stále rovně. Štola nás přivedla až do hadího doupěte.

Člověk se může snažit sebevíc, hadům neunikne, zvláště když jsou v přesile. Kdybych se pokusil dostat se velkými skoky k východu, musel bych kolem nich.

Kdybych je vyrušil a oni by ucítili můj dotyk, určitě by mne uštkli. A moje kalhoty byly z lehčího materiálu.

Před očima se mi promítl film, který jsem nedávno viděl. Indianu Jonese také strčili do podobného hadího hnízda. Tak to viděli diváci. Mezi ním a hady byla ve skutečnosti skleněná stěna, kterou ve filmu vidět nebylo.

Já jsem tady nic takového neměl.

Stál jsem v temné sluji, obklopen nespočetnými plazy, a počítal kapky potu, které mi stékaly po zádech dolů.

Jak by se dali hadi zahnat? Hlava mi praskala od

přemýšlení, ale konečně jsem přišel na řešení.

Oheň!

Ano, hadi se bojí ohně. Skvělé.

Oheň mám, jenom mi chybí předmět, který bych mohl zapálit a zapudit tu havěť.

Možná sako, také košile. A kdyby tu stále byli hadi, mohu sáhnout po kalhotách. Lépe vyjít z jeskyně polonahý než tu zůstat jako oblečená mrtvola.

Něco se zlehka otřelo o moje boty. Tělo jednoho z hadů. Strnul jsem jako solný sloup. Ani dýchat jsem se neodvážil.

Kousne mne?

Zatím ne. Ale neplazil se dál. Zvedl přední část těla a dotýkal se hlavou mého lýtka.

Pocit hrůzy, který mne zachvátil, nemohu ani popsat. Zamrazilo mne v zádech a na těle jsem měl husí kůži jako struhadlo.

Had o mne ztratil zájem.

Pouhé vteřiny mne dělily od vstupu na věčnost. Když had zmizel z mé bezprostřední blízkosti,

opatrně jsem vydechl.

Žádného úspěchu jsem zatím nedosáhl. Stále jsem stál v jeskyni jako přikovaný a toužebně se ohlížel po východu. Nebylo pro mne jiného východiska než se pokusit rozdělat oheň a doufat, že sako bude také hořet. O košili jsem se nebál, ale větrovka přece jen byla z jiného materiálu a benzin, kterým bych ji polil, jsem neměl po ruce.

Možná by bylo lépe, kdybych nejdříve zapálil košili. Taková věc však hoří strašně rychle. Bylo otázkou, zda přitom získám čas potřebný k úniku.

Musel jsem se přirozeně pohnout, abych si sundal sako a košili.

Snad se přitom nepohnu tolik, abych podráždil hady.

Zbývaly poslední dva knoflíky na saku. Prsty jsem měl ztuhlé, ale snad se to povede. Všechno muselo probíhat velmi pomalu, jako zpomalený film, aby hady nic nevydráždilo.

A hadi byli opět tady. Ke každé mé noze se připlazili dva a vlnili se těsně kolem mne, jako by se mi chtěli vlichotit. Bez toho bych se klidně obešel.

První knoflík povolil. Hadi nejblíže u mne se nepohnuli. Pokračoval jsem dál a zkoušel štěstí s druhým knoflíkem.

Rozepnul jsem jej, aniž by hadi zaútočili. Na malou chvilku jsem přestal. Ve tmě jsem potom opět zvedl ruku a začal jsem hledat knoflíčky u košile.

První, druhý, třetí. U čtvrtého jsem se zarazil, protože něco odvrátilo mou pozornost. Přicházelo to shora.

Protože bylo ticho a ani hadi nesyčeli, zaslechl jsem ten zvuk velmi zřetelně. Přicházel od stropu jeskyně. Tam nahoře se něco hýbalo.

Zvedl jsem hlavu. Uviděl jsem paprsek světla, který pronikl do sluje.

Bylo to denní světlo!

Uviděl jsem kulatý otvor, bohužel příliš vzdálený, než abych k němu mohl doskočit. To by nesvedl ani panter.

Ale kdo má ten otvor na svědomí? Je to snad ten chlapík, který mne sem dovedl? Chce se přesvědčit, jestli ještě žiji, nebo jsem už padl za oběť hadům?

Otvor se nacházel přímo nade mnou. Zahlédl jsem dokonce světlemodré řecké nebe, jak je známe z pohlednic. Okrouhlý výřez najednou zaclonila jakási postava.

Vlastně pouze obličej, ramena a paže. To vše patřilo nějaké mladé ženě. Neřekla ani slovo, jenom položila prst na ústa a já jsem pochopil.

Netroufl jsem si ani přikývnout, ale v duchu jsem byl napjatý, jak to všechno dopadne.

Žena se nejdříve stáhla zpět a v příští půlminutě se neobjevila. Pouhé půl minuty, a mně ta doba připadala jako celá věčnost. Počítal jsem i s tím, že mne může chtít napálit. Možná je komplickou mladého Řeka, kterého jsem znal jen křestním jménem. Tuším Stavros.

Přijde znovu?

Ano, objevila se v otvoru a něco přinesla s sebou. Nemohl jsem rozeznat, co to je. Zato jsem slyšel její hlas, který ke mně doléhal z výšky jako zvon, ačkoliv neznámá jenom šeptala.

“Žádnou paniku, pane, vytáhnu vás odtud.

Dělejte, co vám řeknu.”

Na odpověď nečekala. Neznámá hovořila anglicky. Nechtěl jsem se jí ptát, jaké důvody ji vedou k takovému jednání. Jistě mi to poví časem sama.

V otvoru se objevil jakýsi předmět. Byl tmavý, kulatý a připomínal nějakou nádobu. Byl to koš, který visel na dvou lanech a klesal níž a níž. Jakýsi rumpál, který jsem pochopitelně neviděl, vydával nahoře typické zvuky.

Musel jsem čekat, až koš klesne dolů natolik, abych do něj mohl vstoupit. Hady jsem samozřejmě nespouštěl z očí. Náhlé vyrušení se jim pranic nelíbilo. Byli nepokojnější než předtím. Ale nepřítele neviděli ve mně, nýbrž ve světle, které na ně dopadalo shora. Proti němu se však nemohli bránit.

Koš se trochu kolébal, protože neznámá otáčela rumpálem rychleji a rychleji.

Zvedl jsem pomalu ruce a zachytil jej. Byl zhotovený z hrubého proutí a bylo vidět, že unese i větší váhu.

Nastával kritický okamžik, protože hadi byli vytrženi ze své nečinnosti. Koš spuštěný shora je vyrušil z jejich klidu. Jejich syčení znělo hrozivě a já jsem stál uprostřed celého hadího orchestru.

Bleskurychle jsem skočil do koše, sotva se dotkl země. Přitom jsem se nevyhnul tomu, abych jej prudkým pohybem rozkýval.

Sahal mi téměř k bokům. Čtyři hadi se svíjeli kolem koše a jejich komíhající se hlavy se objevily nad jeho okrajem.

Bodl jsem dvakrát svojí svěcenou stříbrnou dýkou. Tentokrát jsem ji použil jako obyčejnou zbraň. Jednoho z hadů jsem zasáhl do hlavy, ostatní se hned potom stáhli.

Trhnutí, se kterým začal koš stoupat vzhůru, mi téměř podrazilo nohy a vyhodilo mne z koše. V posledním okamžiku jsem se zachytil okraje. Hadí zuby mne naštěstí minuly.

Rumpál skřípěl stále silněji. Dívka musela pořádně zabrat, aby mne vytáhla nahoru.

Podíval jsem se přes okraj koše, ale na jeho vnější straně nevisel žádný had.

Všichni zůstali dole a zalezli do prohlubní a skrýší.

Jejich oběť uletěla.

Pomalu jsem se zbavoval vnitřního napětí. Nejraději bych se hlasitě zasmál, ale připadalo mi to příliš dětinské. S přibývající výškou se mi ale vskutku mnohem lépe dýchalo.

Nejdříve jsem se zhluboka nadechl. Udělalo mi to dobře. Už jsem necítil v plících žádnou podzemní vlhkost, nýbrž vzduch vonící mořem, horký a pročištěný větrem.

Skřípění rumpálu zesilovalo. Do něj se mísilo ženino oddechování. Pro moji zachránkyni nebylo

jistě nikterak jednoduché zvedat koš s takovou váhou.

Nemohl jsem bohužel pomoci jí ani sobě.

Nad sebou jsem uviděl břevna a válec, na němž bylo namotáno lano.

Když jsem se dostal k okraji, uviděl jsem podstavec rumpálu. Stála tam mladá žena a otáčela klikou.

Jakmile to šlo, překulil jsem se přes okraj koše a zůstal jsem ležet zády na tvrdém skalisku. Když jsem popadl dech, posadil jsem se a uviděl vedle rumpálu ležet dřevěné víko, kterým se zakrýval otvor.

Žena pustila kliku. Sotva popadala dech, založila ruce v bok a protahovala si záda. Její obličej zčervenal nezvyklou námahou a byl zbrocený potem.

Vstal jsem. “Děkuji,” zašeptal jsem. “Patrně jste mi zachránila život…”

Žena na mne hleděla. Mluvit zatím nemohla, protože byla silně vyčerpaná, a tak jsem měl čas prohlédnout si ji.

Měla dlouhé vlasy, černé jako saze. Na koncích byly zastřižené jen velmi neuměle, což ale vůbec nevadilo, záplava vlasů se k ní hodila. Vypadala v nich volně a nespoutané jako pravé dítě přírody. Bylo jí mezi dvaceti až pětadvaceti léty. Měla opálenou

pleť, nádherné tmavé oči a štíhlé vláčné tělo. Ve vysokých holínkách byly zastrčeny džíny a horní, pěkně modelované partie zakrývala kostkovaná košile, jejíž tři horní knoflíky si rozepnula. Kolem krku si uvázala žlutý šátek.

“Už je vám lépe?” zeptal jsem se.

“Ano,” zasupěla. “Trochu.”

“Odpočiňte si. Času máme víc než dost.”

“Také si myslím.”

Sklonil jsem se, vzal jsem dřevěné víko a položil je zpátky na otvor. Potom jsem se rozhlédl.

Nacházeli jsme se na jednom z nejvyšších vrcholů skalnatého ostrůvku. Pohledem jsem přeletěl moře. Viděl jsem další ostrůvky blízko nás. Vykukovaly z vody jako velké hrby, na něž dorážely světlé hřebeny příboje, rozbíjející se o skaliska.

Obloha byla nádherně modrá bez jediného mráčku. Rozprostírala se jako nekonečné měkké vlněné sukno až k horizontu, kde se setkala s mořem. Na takovém ostrůvku si člověk mohl skutečně odpočinout a zapomenout na všední starosti. Ale

kvůli tomu jsem tady nebyl.

Měl jsem vyřídit záležitost, která byla zatraceně nebezpečná.

“Tak, už je mi lépe,” zaslechl jsem ženin hlas. Otočil jsem se. “Vítejte do života, pane Sinclaire,” dodala.

“Vy znáte mé jméno?”

“Jistě.”

“Odkud?”

“Nebylo těžké zjistit si to. Stejně jsem vás už delší dobu pozorovala.”

“Což jistě mělo svůj důvod.”

“Ovšem.” Zasmála se a přehodila si pramen vlasů dozadu. To se nelíbilo větru a vrátil černou záplavu zpět. “Přivezli vás na ostrov hadů. Víte, tady se původně hadi nevyskytovali. Dovezli je sem a ukryli do jeskyně, aby je mohli prodávat nějakému biologickému institutu. Dost často je vytahovali tímhle košem. Bylo to jistější než jakýkoliv jiný způsob.”

“Asi ano.” Skromně jsem se usmál. “Hadů se běžně straním. Teď mne zajímají trochu víc. Mohu znát vaše jméno?”

“Jmenuji se Clarissa Mainová.” Podala mi štíhlou ruku. “Ale můžete mi říkat Clarisso.”

“Já jsem John.”

“Dobrá, Johne, pravděpodobně budeme partneři.”

“Jak to?”

“Přemýšlejte trochu. Ještě nikdy jste neslyšel moje jméno?”

“Mainová?” Nechal jsem ho rozplynout na rtech.

“V seriálu Sever a Jih vystupovala jakási rodina Mainových…”

Musela se usmát. “Ano, vím o nich, ale nemáme spolu nic společného. Trochu vám tedy napovím. George Main. Říká vám to něco?”

Jakpak ne. “Jistě, znám to jméno. George Main patří k pohřešovaným osobám, jak se oficiálně říká.”

“To je pravda.”

“To je váš muž…?”

“Můj bratr, Johne. George je můj bratr. Ale na to teď nemohu ani pomyslet.” V jejím hlase zazněl trpký osten. “Měl byste vědět, že jsme dvojčata. Jako děti jsme si velmi rozuměli. Sdělovali jsme si navzájem své problémy. Byl to vzácně krásný vztah mezi sourozenci. Nevěřím, že by George jen tak zmizel. Řekl by mi o tom.”

“Hovořil vůbec s vámi o svých záměrech?”

“Ano. Krátce před svou cestou naznačil, že se chystá na dva měsíce k Egejskému moři. Řecké ostrovy mu jednoduše učarovaly. Nemohl se toho zbavit. Čtrnáct dní po jeho odjezdu z Londýna jsem obdržela pohlednici. Psal mi, že se mu tam líbí, ale nechtěl by tam žít. To je všechno.”

“A co dál?”

“Dokončila jsem studia a mám teď volno, protože zatím nemám žádnou vyhlídku na dobrou práci. Proto jsem sbalila pár věcí a vydala se hledat Georga. Zjistila jsem, že nezmizel sám. Kupodivu se jednalo jenom o muže.” Pokrčila rameny. “Proto jsem usoudila, že upadli do osidel krásných žen.”

“Pátrala jste po tom?”

“Pochopitelně. Ale ať jdu z kterékoliv strany, narazím vždy na problém, se kterým si nevím rady. Je to jako zeď, z tohoto bodu nemohu dál. Ten problém má své jméno Medúzy!”

Opakoval jsem si to jméno. “Okay, odtud by se dalo vyjít. Osud Medúzy znám dostatečně. Mají tyto Medúzy také hady místo vlasů??”

“Ne, vypadají jako každá jiná žena. Vytvořily uzavřenou společnost a říkají si Medúzy. Toť vše.”

“Zjistila jste nějaké podrobnosti?”

“Bohužel ne. Nepodařilo se mi dostat se do blízkosti žádné ženy z té společnosti.”

“Ale u mne to bylo jiné.”

“Myslela jsem si to. Choval jste se nápadně, Johne, a kromě toho jsme přece krajané. Hodně jste se vyptával, chodil jste po hospodách, ukazoval jste obrázky zmizelých. To muselo být nápadné i Medúzám.”

“A v tom byl smysl mého počínání,” řekl jsem.

“Viděl jste, že to pro vás mohlo dopadnout velmi nepříjemně. Zdá se, že už zareagovaly. Hadí jeskyně, ve které jste měl najít smrt, je toho nejlepším důkazem.”

“Ano, i druhá strana je zřejmě informovaná.” Ušklíbl jsem se. “Zřejmě jsem jim šlápl na kuří oko. Ale já se nikdy nesetkal s Medúzami, jenom s jistým mladým Řekem. Říkal, že se jmenuje Stavros.”

Clarissa znovu pohodila hlavou. “Znám ho.”

“Odkud?”

“Stavrose zná v přístavu zkrátka každý. Je to případ sám pro sebe. Člověk, který obchoduje se vším a s každým, má spoustu peněz a ty nejlepší styky. Stavros má mnoho přátel. Nic mu neujde.”

“Už jste s ním měla co do činění?”

“Nepřímo.”

“Ale dozajista ví, proč jste zde.”

“To ano.”

“Jak se na to tvářil?”

Clarissa přimhouřila oči. “Nijak, Johne. Neudělal

vůbec nic. Ani se nepřeptal.”

“Je to nezvyklé?”

“Víc než nezvyklé, jeho zvědavost je všeobecně známá. Tak jsem obrátila role. Měla jsem na očích já jeho, ne on mne. Jenom proto jsem mohla vyzvědět, co s vámi zamýšlí, Johne.”

“Neví o tom, že jste ho sledovala?”

“Ne.”

Přikývl jsem. “To je samozřejmě dobré. Odtud můžeme začít. Podle toho, co jste mi řekla, Clarisso, to vypadá, že tenhle Stavros má spojení se skupinou Medúz. Musíme ho donutit mluvit.”

“To nebude jednoduché.”

Pokrčil jsem pochybovačně rameny. “Co je dnes jednoduché?” Potom jsem změnil téma. “Určitě tady máte loďku.”

“Ano, je schovaná v zátoce.”

“Vyplujeme?”

“Můžeme.”

Cesta k pobřeží byla svízelná, protože skaliska se příkře svažovala do moře a byla tak ohlazená, že nám každou chvíli hrozilo sklouznutí. Raději jsem přenechal Clarisse vedení. Přece jen se tu vyznala lépe než já.

Když jsme opatrně kráčeli úzkými skalními žleby, vítr mezi skalami zpíval a s ječením se hnal kolem nás. Byl teplý a jako stvořený pro toto roční období. Velká vedra už naštěstí pominula. Vyžádala si hodně obětí.

Nahoře byla skaliska hladká a bez porostu. V blízkosti pobřeží se ve větru kolébala divoce rostoucí

tráva. Povrch byl rozvrásněný a skýtal oporu. Dokonce jsem ucítil i vůni šalvěje.

Také cesta se zlepšila. Už nebyla tak příkrá. Až na pár ohybů běžela téměř rovně. Několikrát jsem zahlédl i mořský břeh, kde vlny nabíhaly na úzké písečné duny.

Clarissa zůstala stát. “Schovala jsem člun dobře.” Zasmála se. “Strašně jsem se s tím naplahočila.”

“To si umím představit. Ale nebudeme muset veslovat, že?”

“Ne, člun má závěsný motor.” Znovu se vydala na cestu. Zůstal jsem za ní a mohl si ji dobře prohlédnout.

Clarissa Mainová se mi zamlouvala. Vložila se do toho případu, poněvadž ji tížila starost o osud jejího bratra. Potěšilo mne, že jsem našel pomocnici, která se vyzná na ostrovech v Egejském moři a může mi ukázat věci, které bych jako normální návštěvník nikdy neviděl.

Písek na pobřeží byl sice měkký, ale nepříliš hluboký, a tak jej vítr na několika místech odfoukl a obnažil holé skály.

Šum moře a divoké nárazy příboje na skaliska dolehly do mých uší jako rajská hudba. Po příšerném tichu v hadí jeskyni mne tento zvuk uklidňoval.

“Můžete mi pomoci?” Clarissa mi pokynula. Stála na malém skalním útesu omývaném zpěněnými vlnami. Běžel jsem k ní a skákal jsem přitom ze skaliska na skalisko. Byla často mokrá a hladká.

Clarissa mne lehce předběhla a zmizela v zátoce, kde ukryla člun, obyčejnou veslici se

závěsným motorem. No co, nepoplujeme přece přes velkou louži. Koneckonců jsme se měli dostat přes moře jen do přístavu, který ležel na východním pobřeží velkého poloostrova Peloponésu.

Nebylo to víc než deset mil otevřeným mořem.

To bychom měli zvládnout.

Společně jsme zatáhli člun do vody. Mezi skalami byl písečný žlab, kterým jsme člun bez námahy posunovali.

Motor byl zvednutý. Spustil jsem jej dolů.

“Umíte to obsluhovat?” zeptala se Clarissa.

“V případě potřeby ano.”

Usmála se. “Tak mě k tomu pusťte.” Clarissa se protáhla těsně vedle mne. “Někdy zastane žena víc než muž.”

“To jste už zřetelně dokázala, když jste mne tak obratně zachránila,” řekl jsem.

“Poslouchejte, Johne, možná mi to jednou oplatíte. Nechci přivolávat potíže, ale…” Další slova zanikla v rachotu motoru. Potom se nás zmocnil příboj a vrhal na nás zpěněné chuchvalce vodní tříště.

V té chvíli se mne zmocnil nádherný pocit, že jsem stále mezi živými…

3

Z okna jsme měli fantastický výhled na přístav v Galatasu. Viděli jsme přístavní molo, stěžně lodí, rybářské sítě i dopravní ruch, který zde vládl. A taky spoustu lidí. Jedni nečinně posedávali, jiní zase pobíhali sem a tam.

Na všechno dohlíželo horké slunce, které i v září vytáhlo rtuť teploměru nad třicet stupňů Celsia.

Seděli jsme v malé restauraci, kam zabloudilo jen pár turistů. Připravovali tu rybí speciality. Ani Clarissa nevěděla, co všechno rybáři ulovili. Nechal jsem si od ní poradit a objednal jsem si stejné jídlo jako ona.

Filé z mečouna pečené na rožni a výborně kořeněné. Pochoutka, jak mne ujistili.

Vůně opékané ryby se linula z kuchyně do lokálu.

Salát už stál na stole. Rajčata, olivy a nějaké tmavé listy, které jsem ani neznal.

Připravili i přísady. Olej, cibuli i ocet. Mohli jsme si jídlo dochutit podle vlastního gusta.

Číšník přinesl víno. Byl až neskutečně tlustý. Rozumí se samo sebou, že vychválil jídelníček zdejší kuchyně až do nebe.

Objednali jsme si retsinu, těžké řecké víno. Na místní kořalku jsem si netroufl, chtěl jsem si zachovat naprosto jasnou hlavu.

Clarissa a já jsme tu neseděli jen pro zábavu. Jak mi řekla, patřila tato restaurace k těm, které pravidelně navštěvoval Stavros. K večeru by se tu měl objevit.

Zatím bylo světlo, i když oblohu už potáhly podvečerní stíny. Ohlašovaly soumrak, který se brzy rozloží nad ostrůvky Egejského moře. Lokál byl poloprázdný. Povětšinou tu seděli muži.

Najednou sem vstoupila žena. Měla kučeravé vlasy černé jako smola, byla oblečená do jasně žlutých džínsů a bílého tílka s nápisem LOVE ME na hrudi. Písmena byla krvavě červená a už zdaleka bila do očí.

Clarissa se zasmála, když uviděla tu ženu.

“Znáš ji?” zeptal jsem se. Mezitím jsme se

důvěrně spřátelili.

“To je Konstantin.”

“Muž?”

Pokrčila rameny. “Spíše obojí. Konstantin je velká místní atrakce. Přichází pozdě odpoledne, něco pojí a potom s každým švitoří.”

“Má dost zákazníků?”

“A kolik! Především turistů, které může později na pokoji ranit mrtvice, když zjistí, o koho se jedná. Když nám Konstantin jednou vyprávěl, jak zákazník vyváděl, mohli jsme se smíchy potrhat.”

Sledoval jsem ho pohledem. Lehkým kývnutím ruky se zdravil s většinou hostů. Na prstech se mu blýskaly velké prsteny. Dva mladíky políbil na tvář.

Ostatní návštěvníci se smáli, když viděli jejich rozpaky.

“Nebojte se, nechci vás připravit o nevinnost,”

řekl Konstantin. Clarissa mi jeho řečičky překládala.

Konečně nám přinesli rybu. Voněla fantasticky.

Číšník nám popřál dobrou chuť.

Rybí pochoutka, víno a dobrá nálada nám pomohly zapomenout aspoň na půl hodiny na všechny starosti.

Tohle jídlo bylo skutečně hotový zázrak. Nepamatuji si, že by mi někdy chutnalo maso z mečouna, a nevadila mi ani lehce tymiánová příchuť.

Dokonce jsem s požitkem usrkl i retsiny, třebaže tento druh vína nemám právě v oblibě.

Pomalu se stmívalo. Na molu se rozsvěcela první světla, zářivé ostrůvky v nezadržitelně postupujícím soumraku. Otevřeným oknem zaznívaly tóny sirtaki. Kdosi seděl venku a přizvukoval nádherné melodii.

Zvrátil jsem se opěradla a odstrčil jsem od sebe talíř. “Bylo to dobré.”

Clarissa si ubrouskem přejela ústa. “Taky bych

řekla.”

“A teď malá procházka po nábřeží, doušek před spaním a …”

“Tobě se něco zdá?” zeptala se.

Usmál jsem se. “Nech mne snít, dokud mi na to zbývá čas.”

“Máš pravdu.”

Nabídl jsem jí cigaretu. Zavrtěla odmítavě hlavou.

“Nekouřím.”

“A já smím?”

“Pro mne za mne.”

V poslední době jsem podstatně omezil kouření.

Jen tu a tam jsem sáhl po cigaretě.

Číšník se zeptal, zda si ještě přejeme víno. Protože měl karafu na podnosu, neodmítli jsme. “Ale víc už pít nebudu,” dušoval jsem se.

“Až přijde, musíme být střízliví.” Clarissa hleděla na vinoucí se kouř. “Ještě jsi mi, Johne, nevysvětlil, proč ses jako policista dostal až sem.”

“Neslyšela jsi ještě, co vylovili rybáři?”

“Ne.”

Pojal jsem ke Clarisse dostatečnou důvěru k tomu, abych jí pověděl o nálezu.

Překvapeně na mne zírala. “Zkamenělý člověk?” zeptala se tiše.

“Ano.”

Clarissa polkla a hleděla upřeně do sklenice s vínem. Potom nechápavě pokrčila rameny. “Vůbec to nechápu,” zašeptala tiše. “To přece není možné.”

“Je to pravda bohužel.”

“A ta zkamenělina byl někdo z těch zmizelých?” dotazovala se dál tiše.

Přikývl jsem. Dobrá nálada se rozplynula. Viděl jsem na její tváři, že o něčem usilovně přemýšlí.

“Johne, měla bych počítat s tím, že mého bratra stihl podobný osud? Ale poctivě, prosím.”

“Vyloučit se to nedá.”

Zvedla hlavu a hleděla někam za mne. Lokál se už téměř zaplnil. Přinejmenším byly všechny stoly obsazeny. Místnost naplnil mnohohlasý hovor. Otevřeným oknem sem vanul svěží vítr. Ovíval mi obličej a přinášel s sebou vlhký mořský vzduch. Připadali jsme si jako na opuštěném ostrůvku. Okolí jsme teď nevěnovali žádnou pozornost. Zamáčkl jsem cigaretu v popelníku stojícím na stole. Uchopil jsem Clarissu za ruce, které sevřené v pěsti ležely na stole.

“Může to tak být,” zašeptal jsem, “ale také nemusí. To by sis měla uvědomit.”

Pokývala hlavou. “Jestli se to opravdu stalo, tak to chci vědět, rozumíš?”

“Samozřejmě.”

“Nerada bych už teď oplakávala svého bratra, ale přeji si, aby ten, kdo mu to udělal, byl potrestán. Zatím nic nevím, ale ten, kdo měl co do činění s Medúzou, vlastně…” Odmlčela se a po tváři jí stékaly slzy. Bylo to vyjádření jejího okamžitého pocitu. Rychle se ovládla a omlouvala se mi za svou slabost.

“Za co? Je přece přirozené, že člověk pláče pro ty, kteří mu jsou blízcí.”

“Mám ráda svého bratra.”

“Možná ho najdeme…”

“Je tady!” Clarissa poslední větu ostře zašeptala. Nemohl jsem jej vidět, protože jsem seděl zády ke dveřím. “Stavros je u dveří.”

“Jde sem?”

“Zatím se rozhlíží a zdraví své známé. Předvádí se. Připadá mi, že je nějaký nejistý. Jako kdyby před něčím utíkal.”

“Třeba má taky nějaké svědomí,” poznamenal jsem.

“Ten?”

“Je to docela možné.”

“Uvidíme. Jde k pultu. Teď už ho uvidíš.”

Otočil jsem se doleva. Stavros se skutečně objevil v mém zorném poli. Měl na sobě sepranou džínsovou košili a k tomu bílé kalhoty se širokými

nohavicemi a širokým opaskem, jako když jsme se setkali posledně.

Stavros vypadal jako prototyp Řeka, po jakém mnohé ženy ze severu šílí. Urostlý, štíhlý, černovlasý, s vítězoslavným úsměvem na opáleném obličeji. Obraz člověka, který ví o svých kvalitách. Usmíval se a zdravil muže u pultu. Clarissa měla pravdu. V jeho úsměvu bylo něco záhadného. Postavil se tak, aby mohl přehlédnout celý lokál.

Vidí nás?

Zatím ne. Jeho pohled směřoval do opačného kouta restaurace.

Podíval jsem se na Clarissu. “Máš strach, viď?” Neurčitě se usmála a hrála si dál se sklenicí.

Potom si nervózně odhrnula z obličeje pramen vlasů.

“Nevím,” řekla.

“Ze Stavrose?”

“Asi ano,” připustila. “Má výraz, který se mi vůbec nelíbí.”

“Zahlédl tě?” “Už ano.” “To je špatné?”

“Určitě netuší, že jsem tu s tebou.” Předklonila se. “Johne, teď si musíme dávat větší pozor. Stavros má mnoho přátel.”

To jsem také zaznamenal. Slyšel jsem ho, jak se směje. Hlasitě a drsně. Rozesmála se i společnost, která ho obklopovala. Nikdo nechtěl zůstat pozadu.

Stavros platil. Koutkem oka jsem zahlédl odlesk mince, kterou mával nad hlavami svých kamarádů z mokré čtvrti.

“Nejraději bych odešla,” řekla mi šeptem Clarissa.

“Proč? Vždyť se zatím nic neděje. Všechno probíhá normálně Jen žádnou paniku.”

“To ano, ale on…” Kvapně usrkla retsiny. “Chová se úplně jinak než jindy.”

“A jak?”

“Jako by něco věděl a nechtěl to na sobě dát znát, rozumíš? Určitě nás už viděl. Hraje si s námi jako kočka s myší.”

“Tak lehké to mít nebude.”

“Tobě se to řekne, ale ty neznáš tu bandu kolem

něj.”

“Stavros je gangster?”

Clarissa zdráhavě zavrtěla hlavou. “To bych ani

neřekla. Má prostě všelijaké kšefty.”

“Pašování?”

“Také.”

“A jeho spojení na Medúzy?”

“Takové spojení jsem ještě neobjevila. Zatím nevím, zda vůbec existují nebo jsou to jen povídačky.” Zašilhala k pultu a vykulila oči.

Přišel číšník a postavil nám na stůl zapálenou svíčku. Skleněný cylindr kryl plamínek před všudypřítomným větrem.

Číšník se naklonil ke Clarisse. “My se známe, děvenko, že? Buď opatrná. Stavros po tobě pokukuje.”

“Co tím myslíš?”

“Uvidíš. Měj se na pozoru.” Číšník odběhl a Clarissa se podívala na mne.

“Rozuměls tomu?”

“Ani za mák.”

Přeložila mi to. Zašilhal jsem mezitím ke Stavrosovi a všiml si jeho potutelného úšklebku. I on mne už objevil. V pravé ruce držel vysokou sklenici naplněnou čirou tekutinou. Prudkým pohybem ji zvrátil do sebe.

Jako by to byl signál. Tvrdě postavil sklenici zpět na stůl. Ruka se mu mírně chvěla, když se odrazil od pultu a hledal si cestu mezi dvěma stoly.

Jeho kumpáni se drželi vzadu, ale ohlíželi se po něm. Jejich pohled se mi nelíbil. Rozhodl jsem se nespustit je z očí.

Stavros se zastavil u našeho stolu, hleděl na nás a rozesmál se, no, spíš se zahihňal. Oči měl dokořán otevřené. V jeho zornicích se odrážely záblesky plamínků svíčky.

Vrhl jsem pohled na Clarissu. Měla strach. Ruce položila vedle sebe. Prsty se chvěly.

Stavros se zašklebil. “Člověk nemá strkat nos do cizích věcí,” řekl. “To od tebe nebylo hezké, Clarisso. Nadělala sis nepřátele.”

Mlčela.

Stavros mluvil anglicky, proto jsem mu rozuměl a odpověděl jsem: “Připomínáte mi osobu, která mi pomáhala.”

Prohlédl si mne a nasadil výraz, jako by teprve nyní poznal, o koho jde. “Hadi tě nechtěli?”

“Ne, byl jsem pro ně tuhé a velké sousto.”

Jeho oči se temně zaleskly. “Ale to se dá ještě napravit, Sinclaire.”

“Opět s hady?”

“Možná.”

Hrál jsem si se sklenicí. Ze Stavrose se linula kolínská. “Mohlo by se jednat o lidské hady, ne?

“Jistě.” opřel se oběma rukama o stůl. “Koho tím myslíš?”

“Medúzy.”

Stavros neodpověděl. Ohlédl se zpět. Když uviděl své kumpány, uklidnil se. Potom se zeptal:

“Proč jste přišli zrovna sem? To bych rád věděl. Sinclaire, jsi v tom až po uši. Místo toho jsi měl sednout do letadla. Londýn je pro tebe bezpečnější.”

“Mám jiné úmysly.”

“Ty tě mohou stát krk,” řekl jedovatě.

Zvedl jsem k němu oči. “Stavrosi, nelíbí se mi, když mne někdo zavede do hadí jeskyně a nechá mne tam samotného.”

“Chceš mi vyhrožovat?”

“To ne, jenom si myslím, že jsi mi něco dlužen.”

“A co?”

“Přinejmenším malou informaci.”

“Nech mě projít a nepleť se mi do cesty.” Konstantin přitančil blíž a zamrkal na mne. “Musím si přece zasloužit své peníze.” Dával mi očima znamení, zatímco Stavros ustoupil, aby mohl projít.

“Ještě se uvidíme, slaďoušku,” švitořil Konstantin.

Myslel tím Clarissu.

Stavros se nenechal tím malým přerušením rozptýlit. Opět na nás soustředil pozornost. “Dám vám jednu dobrou radu. Zmizte a už se nevracejte. Jasné?”

“Jsi mi pořád ještě dlužen,” trval jsem na svém.

“Peníze dostaneš zpět.”

“To jsem nemyslel. Chci něco jiného. Hovořili jsme o Medúzách. Říkal jsi, že o nich něco víš. Vzpomínáš si?”

“Už jsi je přece viděl.”

“Hady?”

Roztáhl ústa dokořán. “Přesně tak, Sinclaire, pochopil jsi to správně.”

“Ale já tím myslím někoho jiného.”

“To je tvoje věc.”

Ten chlap mě rozčiloval. “Nikam nepůjdeme, Stavrosi. Zůstaneme tady. Přišel jsem, abych tady někoho našel. Příliš mnoho mých krajanů tady u vás a v okolí zmizelo, rozumíš?”

“No a?”

“Ty o tom něco víš.”

Stavros vtáhl nosem vzduch. Do lokálu vstoupil hudebník. Když zazněly první tóny, hosté se odmlčeli. Tři muži se zvedli a odsunuli stůl a židle stranou. Chtěli si zatancovat.

“Zmiz!” Pro Stavrose byla věc vyřízená. Odvrátil

se.

Chytil jsem jej za zápěstí. “Zůstaneš tady.” Nevytrhl se. Druhou rukou vytáhl bleskurychle

nůž. Ani jsem nezpozoroval, kde jej měl schovaný. Každopádně s ním zakroužil a náhle se mi před očima zableskla jeho čepel. Ten nůž vůbec nebyl podle mého gusta. Byl velký, s ostřím jako břitva. Takový se používá na kuchání ryb.

“Ten projede tělem jako máslem,” sliboval mi.

“Tak se radši drž zpátky.” Stál tak, aby ostatní hosté nezahlédli, co se děje. Stejně se však většina z nich

zaměstnávala hudbou a tancem. Clarissa zbledla. Seděla nehybně vedle mne. Pohledem sledovala nůž. Od okna sem zavanul vánek a rozkomíhal světlo svíčky.

“Rozumíme si, Sinclaire?”

“Samozřejmě. Tenhle argument se nedá

přehlédnout.”

Tvrdě se zasmál. “To vím taky.”

“Ale stejně bych rád něco věděl. Proč jsi mne zavedl do hadí jeskyně?”

“Vždyť sis to sám přál.”

“Ale nechtěl jsem zemřít.”

“Nenávidíme zvědavce. Zvláště cizince, kteří strkají nos do věcí, po kterých jim nic není. Jasné?”

“Skoro,” řekl jsem. “Je mi jasné, že kvůli mně pár lidí znervóznělo. Jsou Medúzy…”

Jeho ruka sebou trhla. V příštím okamžiku jsem cítil nůž na hrdle. Slyšel jsem Clarissin zoufalý výkřik, ale seděl jsem nehnutě dál. Stavros trochu přeháněl, což jsem mu hned sdělil. “Chceš riskovat vraždu před tolika svědky?”

“Klidně.”

“Policie…”

“Neudělá vůbec nic. Nikdo nic neprozradí, a kdyby, mám dost známých.”

“Mezi Medúzami?”

“Například.”

“Zaveď mě k nim.”

Stavros byl tak překvapený, že se nezmohl na odpověď. “Co jsi to řekl? Zavést k nim?”

“Ano.”

“Sinclaire, zahráváš si se smrtí.”

“Je to můj život.”

“Johne!” Clarissa se poprvé vmísila do našeho rozhovoru. “Johne, prosím tě, nech ho.”

“Okay.” Podíval jsem se Stavrosovi zpříma do očí. “Zvítězil jsi. V každém případě jsme spolu ještě neskončili.”

Ušklíbl se. “Vždycky vyhraju. Zmizte odsud! Bude to tak lepší. Ostrov mrtvých není nic pro vás.” S touto poslední poznámkou se otočil a schoval nůž. Kdybychom byli sami, nenechal bych jej odejít. Ale proti nám by se postavili i ostatní hosté restaurace.

Stavros rychlým krokem opustil hospůdku a nedbal přitom na hlasité volání svých známých.

Clarissa Mainová se uvolnila. “Panebože, já jsem měla takový strach, když vytáhl ten nůž.” Ubrouskem si otřela kapky potu z čela.

Měl jsem trochu jiný názor. “To byla porážka, Clarisso. A já nemám porážky rád.”

“A co jsi očekával? Buď rád, že jsi unikl hadům, bylo to o vlásek…”

Otočil jsem se. “Rád bych věděl, co má Stavros společného s ostrovem mrtvých, a co je to vůbec za ostrov.”

“Nemám tušení.”

“Přemýšlej, Clarisso. Jsi tu déle než já.”

“Ano, ale o ničem takovém jsem dosud neslyšela. Věř mi. Vůbec nevím, co tím chtěl říci. Je to všechno tak příšerné, tak nepochopitelné.” Zvedl jsem ruku, protože se blízko nás objevil číšník. “Platit, prosím!”

Dal nám účet a hleděl na nás výmluvným pohledem. Tenhle člověk něco věděl. Přišel na to, že jsem Stavrosovi vyhrožoval, ale zdržel se komentáře.

Když se ztratil, zeptala se mne Clarissa: “Co teď budeme dělat?”

Počkal jsem s odpovědí, až dozněl potlesk určený hudebníkovi. “Víš, kde Stavros bydlí?”

Polekaně se na mne podívala.

“Víš to?”

“Ano, ale…”

“Rád bych ho navštívil. Zajímá mě ten ostrov mrtvých. A chci vědět, co s tím má Stavros společného.”

“Ale on má nůž.”

“Podruhé už mě nepřekvapí. A kromě toho bude sám, nebude mít za sebou celou hospodu.”

Vstala. I já jsem se zvedl. Clarissa šla bez jediného dalšího slova přede mnou. Teprve venku, kde vítr smíchal nejrůznější pachy ulic a uliček dohromady, opět promluvila. “Měl jsi už někdy dojem, že smrt je blízko, Johne?”

“Ano, často. Dostal jsem se mnohokrát do situací, které se zdály být bezvýchodné.”

“Tak to nemyslím. Mluvím o takovém tušení, které člověka náhle přepadne, a on si je jist, že konec se blíží.”

“Ne, to ne.”

Clarissa zvedla ruce a položila mi je kolem krku. Potom se ke mně přitiskla. “Ale já jsem je už měla a teď je znovu cítím. Něco není v pořádku, věř mi.”

Můj pohled zaletěl až tam, kde se houpaly čluny na vlnách. Na některých svítila palubní světla. Kolébaly se podle toho, jak s nimi pohazovaly vlny, a šířily kolem sebe nažloutlý svit.

Clarissa měla strach. Chvěla se po celém těle.

“To tušení nebylo nikdy tak silné jako teď,” šeptala mi do ucha. “Opravdu, Johne, nemohu si pomoci…”

“Ale my musíme pokračovat. Možná by ses měla vrátit zpět do Anglie a …”

“Ne!” odporovala Clarissa a odtáhla se ode mne.

“To v žádném případě. Přijela jsem do této země, abych našla svého bratra. Tohle předsevzetí chci dodržet, rozumíš?”

“Samozřejmě.”

Vzduch byl nádherně svěží. V lidech ožívala zvláštní veselá nálada. Vycházela z nich a působila nenuceně. Ať turisté či domácí, všichni si této noci navzájem rozuměli a víno teklo proudem.

“Clarisso, ještě jsi mi neřekla, kde Stavros bydlí.”

Se zavzdycháním se nadechla. “Pořád chceš jít za ním?”

“Musím, děvče. Je to nadějná stopa. Ostrov mrtvých, považ. Určitě to jméno nepřipomněl jen tak.”

“Taky si to myslím.”

“Tak povídej, kde ho najdu?”

“Nedaleko odtud. Lidé jeho typu žijí jak na otevřené scéně.”

“Tak pojďme.”

Clarissa přikývla. Bylo na ní zřetelně vidět, jak těžce se rozhoduje. Vzala mne za ruku. Potřebovala pocit bezpečí. Když jsem si vzpomněl, že mi

zachránila život, a uvědomil si, jak vypadala a jak vypadá teď, nemohl jsem nevidět ten obrovský rozdíl. Po jejím odhodlání nebylo ani památky. Musela se hrozně bát.

Malé přístavní městečko Galatas leželo přímo u moře. Za domy se už zvedaly skály. Divokou hornatou krajinou se táhly úzké silnice, spojující pobřeží s vnitrozemím. Mnoho domů vybudovali na stráních a skalách nad přístavem a středem města, kde se nacházel bezpočet malých obchůdků otevřených do pozdního večera.

Ubytoval jsem se v malém penzionu umístěném v romantickém prostředí. Dům stál na malém plácku. Z okna byl nádherný výhled na moře a přilehlé ostrovy. Dojet autem až nahoru stálo značnou námahu. Silnice byla úzká s četnými zatáčkami. Stavrosův byt se nacházel o něco výše nad penzionem. Abychom se tam dostali, museli jsme projít úzkými uličkami a vystoupat spoustu schodů. Konečně jsme se ocitli na správné úrovni a pustili jsme se směrem na západ.

Tady už obchody nebyly. Domy ležely ve stínu hor. Všechny měly světlou fasádu. Mnohá okna byla otevřená a vítr, který jimi províval, přinášel ozvěnu hlasů a hudby.

Řekové jsou veselý národ. Rádi se baví, oslavují a milují.

Mnozí obyvatelé seděli před svými domy nebo na balkóncích. Rozvěšené petrolejové lampy dodávaly večeru zvláštní romantickou atmosféru. Zdálo se mi, že si lidé v tomto kraji hodně potrpí na petrolejky.

Před jednou uličkou či spíše průjezdem zůstala Clarissa stát. “Tady je to,” řekla.

“Musíme tudy projít?”

“Ano.”

“A kde přesně bydlí?”

Ukázala rukou do tmy. “Musíme ještě dál. Je to poslední dům na pravé straně.”

“Ty už jsi tam někdy byla?”

Clarissa zavrtěla hlavou. “Ne, ale Stavros je tu velmi známý. Každý ví, kde bydlí.”

“Dobrá.”

Ponořili jsme se do tmy. Ano, to je ten správný výraz. Napravo i nalevo nás provázely fasády bez oken. Teprve daleko před sebou jsme uviděli slabý svit. Padal shora a stěží dosáhl země.

“Musíme ke světlu.”

“To je v pořádku.” Vzal jsem Clarissu za ruku.

Podle jejího stisku jsem poznal, že jí to dělá dobře.

Ulička končila malým prostranstvím. Zezadu je uzavírala skalní stěna.

Nahoru vedly provizorně vysekané schody. Proti nám zasvítily dva řeřavé body.

Před skálou seděli dva staříci a pokuřovali cigarety. Když jsme se k nim přiblížili, viděli jsme vrásčité obličeje.

Kývli nám na pozdrav.

“Nevíte, jestli je Stavros doma?” zeptala se řecky Clarissa.

“Neviděli jsme ho.”

Dívka se podívala doprava. “Vevnitř se nesvítí.”

“Často přichází za tmy.”

“Přesvědčíme se. Děkuji vám.”

“Není zač.”

Dům měl tmavou fasádu ne nepodobnou okolním skalám.

Abych lépe viděl, rozsvítil jsem baterku. Kužel světla přeběhl přes průčelí až ke starým dřevěným dvoukřídlým dveřím. Jedna půlka byla otevřená.

Vstoupil jsem do domu jako první. Pohltila nás studená chodba. Bylo tu cítit jídlo a víno.

Světlo vylouplo ze tmy úzké schodiště. Ohlazené kamenné schody vedly do horních poschodí. Zábradlí bylo ze železa.

“Kde přesně…?”

Clarissa mne nenechala domluvit. “Patří mu celé horní poschodí.”

“Ty se tu ale vyznáš…”

“To tady ví každý, Johne. Konec konců jsem se o něj zajímala. Šlo mi o to, že přes Stavrose jsem mohla všelicos vypátrat. Třeba Medúzy, rozumíš?”

“Chápu.”

Sotva jsme položili nohu na první schod, ozval se seshora strašný výkřik…

Reagoval jsem jako tygr!

Aspoň tak mi to připadlo, když jsem obrovským skokem překonal první čtyři schody. Pravačka pleskla dlaní o zábradlí. Cítil jsem pod ní studené železo.

Nemohl jsem najít žádný vypínač.

Ocitl jsem se v tmavé chodbě. V pravé ruce jsem svíral berettu. Ze všech stran na mne skákaly stíny a v zádech jsem slyšel vzrušený dech své společnice.

Výkřik dozněl.

Znenadání umlkl. Obklopilo nás ticho. Riskoval jsem a rozsvítil jsem baterku. Světlo, ozářilo úzkou chodbu.

Dvojí dveře byly otevřené. Ucítil jsem průvan. Dveře se nacházely na pravé straně. Byly lehké,

průvan jimi pohyboval a přitom lehce skřípěly.

“Zůstaň tady,” nařídil jsem Clarisse. “Podívám se dovnitř.”

Nebyla tu taková tma, jak jsem si zpočátku myslel. Z otevřených dveří vycházelo slabé světlo, kterého jsem si všiml, když jsem zhasl baterku.

Clarissina ruka sklouzla z mého ramene, jakmile jsem udělal první krok. Po třech krocích jsem byl u dveří. Ještě jednou jsem se zhluboka nadechl a potom jsem vletěl do místnosti. V pokoji svítila lampa z barevného skla. Její zář dopadala na postavu nehybně ležící na pohovce.

Byl to Stavros!

Za ním jsem uviděl otevřené okno. Přiskočil jsem k němu a vyhlédl jsem ven.

Někdy má člověk štěstí. V bledém měsíčním světle, které se odráželo od hladkých skal jako v zrcadle, jsem uviděl běžící postavu. Obratně se

prodírala mezi skalami. Pokud jsem se nemýlil, jednalo se o ženu.

Blond vlasy za ní vlály jako závoj, oděv se třepetal ve větru. Žena se ještě jednou otočila a potom mi zmizela za skalním výčnělkem z dohledu. Za sebou jsem zaslechl potlačované vzlyky. Clarissa přicházela za mnou.

“Johne…”

Stála vedle pohovky a tiskla si obě ruce na ústa. Odstrčil jsem ji jemně stranou, abych si mohl lépe prohlédnout mladého Řeka.

Ležel před námi jako mrtvý.

Ale ještě nezemřel. Jeho obličej zkřivila příšerná grimasa. Jednu ruku měl ohnutou, prsty připomínaly spíše pařát.

Ležel strnule a nehnutě. Moje podezření se potvrdilo, když jsem mu sáhl na stehno. Pod rukou jsem cítil něco nepřirozeně a překvapivě tvrdého.

“Kámen,” řekl jsem tiše. “Clarisso, ta noha je kamenná.”

A nejen noha. Také ostatní části těla se již měnily v kámen.

Až na obličej!

Stavros nás poznal. Pohnul rty. Z úst mu vytékaly sliny. Tušil jsem, co chce. Sklonil jsem se nad něj tak, abych rozuměl jeho přerývaným slovům.

“Ostrov mrtvých… návštěvu… Medúzy… ony…”

“Kde je ten ostrov?”

“Nedaleko… Hydra… opatrně… zahrady… krev Medúzy. Dědička… “

To byla jeho poslední slova. Potom jsme uslyšeli příšerné skřípění, při němž nám naskakovala husí kůže. Ústa zůstala zkroucená, jak se mladý Řek pokoušel ještě něco říci. Z očí se vytratil život. Před námi ležela zkamenělá mrtvola.

Odvrátil jsem se.

Clarissa na mne hleděla, aniž mne vlastně viděla. Její zrak se upíral do jejího nitra. Poprvé bezprostředně prožila hrůzu, kterou způsobila Medúza. Nyní věděla, jakým způsobem tito tvorové ničí lidi.

“Proměnil se v kámen,” vydechla jakoby cizím hlasem.

“Ano, stará legenda nebo kletba se naplnila tímto hrozným způsobem.”

“Johne, proč?”

“Byla to žena,” řekl jsem tiše. “Dokonce jsem ji viděl, když jsem vyhlédl z okna. Musela jej navštívit. Předstoupila před něj a on jí pohlédl do očí…”

“Potom jí ovšem z hlavy vyrůstali hadi, ne?”

“To je možné.” Vzpomněl jsem si na blondýnku.

“Kdyby to tak bylo , museli by mít světlou barvu.”

“Pomstily se,” vydechla znovu Clarissa.

“Hrozným způsobem se pomstily. Nedovedu to pochopit.”

“Pojďme.”

“A co policie?”

“Nebudeme ji do toho zatahovat. Teď jsou důležitější jiné věci. Dlouhým výslechem bychom ztratili spoustu času.”

Clarissa stále nechápala. “Ostatní také slyšeli výkřik.”

“Určitě ano, jenom se sem bojí přijít, aby se podívali, to je to.” Šel jsem k oknu a zavřel jsem je, abych zabránil průvanu. Na okamžik jsem pohlédl ke skalám, kde se odráželo měsíční světlo jako v bledém zrcadle.

Po ženě nebylo ani památky. Buď se vrátila zpět k Medúzám, nebo pozorovala dům z úkrytu za skalním výběžkem.

Medúzy mi nešly z hlavy. Byl jsem skálopevně přesvědčen, že jedna z nich má Stavrose na svědomí. Změnil se na kámen. To znamená, že pohlédl do tváře své vražedkyni. Tak praví legenda.

Myslel jsem také na to a to vypadalo dost zle, že se pravděpodobně jedná o celou skupinu Medúz.

Možná čtyři, pět nebo celý tucet. Tyhle myšlenky ve mně vyvolávaly strach.

“Johne, prosím tě.” Otočil jsem se. V Clarissině hlase zněla prosba.

“Nepůjdeme už?”

“Hned. Jenom se chci ještě rozhlédnout, zda tu nenajdeme nějaké stopy.”

“Té vražedkyně?”

“To možná ne, ale Stavros se vyznal. Věděl spoustu věcí. Možná právě on byl prostředníkem mezi Medúzami a těmi zmizelými, ke kterým patří i tvůj bratr, Clarisso. Běž na chodbu, já zatím prohledám pokoj.”

“Dobrá.” Vrhla štítivý pohled na zkamenělého Stavrose a opustila pokoj.

Stavros se sice před svými kumpány vychloubal, ale zařízení tohoto pokoje nebylo valné. Stará pohovka, stejně stará skříň. Starý hadrový koberec, který už pamatoval lepší časy. Žádná židle ani stůl. Zdi byly holé, bez tapet nebo aspoň nějakého obrázku.

Otevřel jsem dveře skříně, které se div nevytrhly z pantů.

Světlo bylo natolik mdlé, že neosvětlilo vnitřek skříně, proto jsem opět použil vlastní svítilnu. Dříve zde určitě byly i police. Nezůstalo po nich nic. Na dně skříně ležela nevábná hromada špinavého prádla, které příšerně páchlo.

Clarissa čekala u dveří. Došel jsem k ní. “Promiň, nechal jsem tě čekat, a stejně jsem nic nenašel.”

“Obýval možná i další místnosti.”

“Tam bych se taky rád podíval.”

Ve špinavé kuchyni jsme objevili jen kupu ještě špinavějšího nádobí. Objevili jsme i ložnici a koupelnu, která byla kupodivu moderně zařízená a měla dokonce i sprchu. Ve pokoji na druhé straně jsme našli činky a různá železná závaží roztroušená po podlaze. Překročil jsem je a přistoupil k psacímu stolu pod oknem. Starožitný kousek. Na jeho desce stál kalíšek s kuličkovými pery.

Otvíral jsem jednotlivé zásuvky. Neobjevil jsem žádné papíry, jenom malý kalendář. V takových se často najdou zajímavá telefonní čísla a poznámky.

Zastrčil jsem jej do kapsy. Clarissa už stála v chodbě. “Už jsi hotový?”

“Ano, můžeme jít.”

Viděl jsem, jak si oddechla úlevou. Když jsme procházeli kolem pokoje s mrtvým, zavřel jsem dveře. Teprve venku na dvoře si Clarissa zhluboka vydechla. I já jsem se cítil líp.

Ve tmě stále doutnaly dva ohnivé body. Staříci měli dost času. Možná takhle dokážou prosedět celou noc. O čem si však neustále povídají? Clarissa chtěla proklouznout kolem nich, ale jeden ze staříků ji oslovil. Dívka se zastavila. “Klidně

mluv!” zašeptal jsem. “Neprozradí tě.”

Přistoupila k nim blíž.

“Co chcete…?”

“Žije ještě?”

Clarissa otočila ke mně tázavě hlavu a přeložila jeho otázku.

“Řekni jim pravdu.”

“Je mrtvý.”

“To muselo přijít,” řekl jeden z mužů. “Nebyl to dobrý člověk. Přeháněl to. Jenom využíval ostatní lidi. Viděli jsme nějakou ženu se zlatými vlasy…”

“Já… to já nevím.”

“Hodně štěstí, dítě. A dávej na sebe pozor, Medúzy se vrátily. Je jich mnoho…”

Po tomto varování oba staříci vstali, zahodili oharky cigaret, zašlápli je a zmizeli v úzkém vchodu do domu.

Clarissa mi jejich odpověď přeložila a zeptala se mne, co jsem z ní vyrozuměl.

“Je to zajímavé. Jak se zdá, o návratu nových Medúz ví více lidí, než jsme si mysleli. Jsou téměř jako mor.”

Kráčeli jsme vedle sebe k normální široké ulici.

“Co teď podnikneme, Johne? Stojíme zase na začátku. Stavros je mrtvý a jiné stopy jsme nenašli.”

“Ne tak docela,” pokračoval jsem. “Vzpomeň si na poslední Stavrosova slova, než zemřel. “Zmínil se o ostrově mrtvých a také o krvi Medúzy.”

“No a?”

“Nevidím zatím žádnou souvislost, ale jsem pevně přesvědčený, že nějaká existuje. Kromě toho padlo ještě jedno jméno. Jméno, které mne nutí k zamyšlení. Hydra.”

Zůstali jsme stát blízko jedné pouliční lampy. V jejím světle vypadaly naše obličeje bledé, zsinalé. Nedaleko odtud se muchlali nějací dva mladí.

“To je přece had ze starořeckých bájí,” řekla Clarissa. “Má víc hlav. Když člověk jednu z nich urazí, narostou okamžitě dvě další. Je to tak?”

“Ano, to je pravda. Zdá se, že budeme muset najít ještě Hydru.”

Clarissa Mainová chvíli přemýšlela. “Možná ne,”

řekla náhle.

“Jak to myslíš?”

“Johne, jsem tu déle než ty.” Její hlas zněl rozčileně, tváře jí hořely. “Je tu ještě jedna možnost. Jeden ostrov nedaleko odtud se jmenuje Hydra.”

Hleděl jsem jí do očí a začal se potichu smát.

“Děvče, to bude ono. Řekl bych, že teď jsi na to kápla.”

“Proč myslíš?”

“To je to, o čem mluvil Stavros, to je naše stopa. To je výborné. Jen si to přeber. Stavros hovořil o

ostrově mrtvých. Proč by se nemohl jmenovat Hydra?”

“Ale ovšem, proč ne?”

Spokojeně jsem zatleskal. “Hodně lidí zmizelo, mezi jinými i tvůj bratr, Clarisso. Kde by se dali lépe ukrýt než na malém, nejlépe neobydleném ostrůvku?”

“Tak malý zase není, ale podívat bychom se tam samozřejmě mohli.. Leží asi dvacet kilometrů odsud.”

“Výborně, to zvládneme.”

“A kdy?”

Usmál jsem se na ni povzbudivě. “Hned zítra, Clarisso…”

4

Stály majestátně proti sobě. Na jedné straně Státní opera, ctihodná stará budova, v níž hostovali největší pěvci světa, a na druhé straně neméně ctihodný hotel Bristol, v němž se tradice zvláštním způsobem mísila se supermoderním zařízením.

A v Bristolu, kde již nocovala spousta prominentů, se jednoho krásného zářijového dne ubytovali ve druhém poschodí dva hosté z Londýna. Přijeli do města nad Dunajem, aby v plné míře vychutnali šarm tohoto města valčíku.

Byli to Sheila a Bill Conollyovi, přátelé našeho lovce duchů Johna Sinclaira. I oni často stáli tváří v tvář démonům a jiným tvorům temnot.

Ale o tom nechtěla Sheila nic vědět. A rozhodně ne ve Vídni. Bill s tímto výletem rychle souhlasil, protože se mu v hlavě rojily jisté myšlenky. Nápad, o kterém hovořil se svým přítelem Johnem Sinclairem před jeho odletem do Řecka.

John odcestoval do oblasti Egejského moře v jisté záležitosti.

Jednalo se o zmizelé mladé lidi, z nichž jednoho našli zkamenělého.

A ve Vídni se rovněž nacházela Medúza. Tento obraz byl zlatým hřebem výstavy manýrismu. Pověst o její výjimečnosti už dávno přesáhla hranice Rakouska a upoutala i pozornost reportéra Billa Conollyho.

Kromě toho patřil Bill k lidem, kteří mají fůru známých po celém světě. Poslední den před cestou hovořil s jedním rakouským kolegou, který byl potěšen tím, že Conollyovi chtějí přijet do Vídně.

“Snad jsi už také neslyšel o té vraždě?” dotazoval se Billa jeho známý.

Bill pochopitelně zbystřil pozornost. Dověděl se, že noční hlídač v Domě umělců přišel podivným způsobem o život. Našli ho mrtvého před obrazem Medúzy. Mrtvého, tuhého. Ale nebyla to obvyklá posmrtná ztuhlost. Ten muž zkameněl.

Bil samozřejmě znal legendu o Medúze. Kdo se na ženu s hady místo vlasů podíval, změnil se v kámen. Tak to stojí psáno a tak se to tradovalo ve vyprávění.

Denně však procházely kolem obrazu spousty lidí, aniž se kdokoliv z nich proměnil v kámen. Jak se to mohlo stát ozbrojenému muži?

Na to chtěl Bill pochopitelně přijít, ale se ženou o tom zatím nemluvil. Byla úplně nadšená myšlenkou, že navštíví Dům umělců na Karlsplatzu, protože výtvarné umění bylo jejím koníčkem.

Snídaně v hotelu byla vynikající, počasí rovněž, a tak oba manžele nic nemohlo udržet na pokoji. Lehce se oblékli, protože sluníčko mile hřálo a lákalo ven. Když zahnuli za roh, rozložila se před nimi nádherná budova vídeňské Státní opery.

Sheila se tvářila jako turistka. Sundala z ramene fotoaparát a udělala několik snímků.

“Ty sedí,” řekla spokojeně a usmála se na muže. Měla na sobě světlé šaty a přes ně hnědou tenkou vestičku, sahající k bokům.

“Dobře.”

“A kam teď?”

“Neměli bychom už na tu výstavu…?”

“Moment.” Sheila pohlédla ostře na manžela. Za ním proudila auta a před Sacherem, kde začínala pěší zóna, ostře zahýbala.

“Chtěla jsi něco, miláčku?”

“Udivuješ mě.”

“Proč?” Bill nasadil nevinný výraz. “Copak nesmím do muzea…?”

“To ano, Bille. Ale znám tě. Nikdy jsi nebyl tak horlivý, pokud šlo o to, jít na nějakou výstavu. Odkud se bere ten nebývalý zájem?”

“Chtěl jsem tě na to upozornit už dřív.”

“Dobrá. A o co jde?”

“Zajímá mne jeden obraz.”

“To ti nevěřím.”

“A proč ne?”

“Protože tě znám. Kromě toho vím, že ses chtěl s

někým sejít.”

“To je jeden kolega.”

“Jen tak?”

“Ano. Mám s ním domluvenou schůzku. Pokud chceš bezpodmínečně projít obchody na Kärntner Straße, nemám nic proti tomu. Zavolám Erichovi a domluvím se s ním na pozdější hodinu.”

“Ne, ne, obchody nám neutečou. Půjdeme se podívat na výstavu.”

“Díky.” Bill manželku vděčně políbil. “Ty jsi ta nejlepší ze všech.”

Sheila ustoupila. “Milý Bille, víš, že jsem ti nikdy v ničem nebránila. Na to se známe příliš dlouho. Jak se jmenuje ten tvůj kolega?”

“Erich Tarknet.”

“To jméno jsem nikdy neslyšela.”

“Znám ho z dřívějška.”

Sheila nakrčila čelo. “To je divné, Bille. Téměř všechny tvé kolegy znám osobně, ale o tomto jsem ještě ani neslyšela.”

“On… on pochází z Lince.”

“To nehraje žádnou roli. Mám pocit, že mi něco zatajuješ.”

“A co, prosím tě?”

Zavěsila se do manžela. “Pojďme. Nemá zřejmě smysl o tom diskutovat.” Pokrčila rameny. “A možná se také mýlím.”

V centru Vídně je všechno pěkně pohromadě, takže je možno spoustu věcí projít pěšky a všechno si důkladně prohlédnout. Byl by nesmysl brát si na těch pár kroků k muzeu taxíka, když bylo tak nádherné, přímo ukázkové počasí.

Museli přejít Kärntner Ring a dostat se na Kärntner Straße. Ta vede na Karlsplatz, kde se nachází budova, v níž instalovali výstavu.

Centrum Vídně, to nejsou jen staré honosné budovy, ale také spousta zeleně. Nádherné staré stromy obklopují historické památky jako ochranný val. Tak tomu je i na Karlově náměstí, kde se kříží tratě podzemní dráhy.

“A kde čeká ten tvůj přítel?” zeptala se Sheila.

“Před vchodem.”

Podle toho, co slyšeli kolem sebe, musela být výstava něco skutečně mimořádného. Odpovídala tomu i nezvykle vysoká cena vstupenky. Přesto se i v tomto příjemném dopoledni hrnulo ke vchodu hodně návštěvníků. Stál tam muž a četl si noviny. Měl je rozevřené tak, že je Bill těžko mohl přehlédnout. Kolem úst mu zahrál potutelný úsměv, který nemohl před manželkou utajit.

“To je ten Tarknet?”

“Ano.”

“Proč se schovává za noviny?”

Bill přikývl. “To je domluvené znamení. Už jsme se léta neviděli.”

“To je zvláštní, že se tu scházíte, abyste navštívili

nějakou výstavu.”

Bill neodpověděl a blížil se k muži s novinami.

Prstem na ně zaklepal. “Haló, Erichu, nespi.”

Tarknet se ani nepohnul. Teprve teď začalo být Billovi podezřelé, že se opírá o zeď.

“Vezmi mu ty noviny,” řekla Sheila.

Bill je kolegovi vytáhl z prstů. Jejich útržky zůstaly v sevřených rukou, zato. Billovi noviny vypadly, když se podíval do Tarknetova obličeje.

Byl nehybný, zkamenělý.

Před Conollyovými se o zeď opírala nehybná mrtvola!

Sheila byla zvyklá na všelicos. Nevykřikla, jenom si přitiskla ruku na ústa a zbledla téměř stejně jako

mrtvý před ní. Strašný pozdrav věčnosti uprostřed životem kypícího velkoměsta.

Mrtvý stál tak, že nemohl upadnout. Kůže v obličeji byla popelavá stejně jako jeho oči. Slámově žluté vlasy byly hladce přičísnuty dozadu. Rty byly tak bledé, že se daly jen stěží odlišit. Kdo o tom nevěděl, domníval by se, že ten muž zde jen stojí a čeká.

“Medúza,” zašeptal Bill, “panebože.” Vrhl pohled na Sheilu, která už se vzpamatovala z prvního úleku a její obličej opět dostával zdravou barvu. Přistoupila k mrtvému a zaťukala prsty na jeho ruku… “Kámen,” vydechla zděšeně. “Tvrdý jako kámen. Měl jsi pravdu, Bille.”

“Byla to Medúza.”

“Ale kde?”

“V muzeu.”

Mrtvého si nikdo nevšímal. Návštěvníci se courali sem a tam. Někteří šli pomalu a důstojně, jiní kvapně pospíchali ke vchodu. Každý podle své povahy. Vídeň prožívala nádherné babí léto. Náměstí naplnila vůně květin. Slunce se schovávalo za korunami stromů, ptáci radostně cvrlikali. Byl to neobyčejně rozkošný den. Jenom ten mrtvý u muzea do něj jaksi nezapadal.

Přinášel do normálního světa chladný dech říše smrti.

Bill pokrčil rameny. “Ptám se sám sebe, jak se Erichovi mohlo podařit dostat se ještě ven.”

“Možná viděl Medúzu tady.”

“Tomu nevěřím. Má to na svědomí ten zpropadený obraz uvnitř.”

Sheila souhlasně kývla. “Myslím, Bille, že bys mi

měl něco vysvětlit.”

“Ano, to je pravda.”

“Určitě jsme do Vídně neletěli jen tak.”

Reportér se usmál. “Tak nějak,” řekl. “Moc se mi hodilo, když ses rozhodla vydat se do Vídně. Erich mi pověděl, co se zde stalo. Nějaký noční hlídač zkameněl. A já jsem věděl od Johna, že letí do Řecka kvůli nějaké záležitosti s Medúzou.”

“Myslíš, že je zde nějaká souvislost?”

Bill poodešel pár kroků stranou a Sheila jej následovala. “Bylo by samozřejmě dost odvážné spojovat ty dvě věci, ale vyloučit se to rozhodně nedá.”

Sheila hleděla k zemi. Radostný úsměv, s nímž vítala nádherné jitro, byl pryč. “Zavoláme policii?”

“Ne.”

Jeho odpověď ji překvapila. “Co teď chceš

dělat?”

“Jít dovnitř.”

Sheila se udeřila rukou do čela. “Chceš také zkamenět? Jak si to vlastně představuješ?”

Bill se zasmál. “To nemám v úmyslu. Ostatní také nezkameněli. Můžeme si obraz v klidu prohlédnout.”

“A jak to, že tvůj kolega zkameněl?”

“Tomu bych také rád přišel na kloub. Chtěli jsme se o to pokusit společně. Teď jsme na to zůstali sami.”

Sheila se zeptala: “Zůstali? Domníváš se snad, Bille, že do toho šílenství půjdu s tebou?”

“Chceš se vrátit do Londýna?”

“To ne.”

“Co máme podle tebe dělat?”

“Nechci mít s tou záležitostí nic společného.

Nebudeme se o to starat.”

“To nejde.”

“A proč ne?”

“Protože už jsme v tom až po uši. Je mojí povinností postarat se o ten případ.” Bill změnil téma.

“Máš s sebou nějaké zrcátko?”

“Jistě. V pudřence.”

“To je fajn. Podíváme se na obraz Medúzy přes zrcadlo.”

“Jako Perseus, když tenkrát Medúze srazil hlavu?”

“Přesně tak.”

“Bille, to je šílený nápad. Je to přece pouhý obraz. Medúza je postava z bájí!”

“A Erich Tarknet? Jeho úmrtí je také jen báje, drahoušku?”

“Ne, to ne.”

“Tak to musíme udělat.”

“Přenechej to jiným.”

“A komu, prosím tě?”

Sheila nevěděla, co odpovědět. Tiše zašeptala:

“Až se John vrátí z Řecka, postará se o to. Můžeme poslat zprávu Sukovi, aby se sem oficiálně vypravil a o celé záležitosti informoval příslušná místa. To všechno je možné a my se můžeme držet stranou.”

“Tvůj návrh není špatný, Sheilo. Jenom by to všechno moc dlouho trvalo. A tolik času my nemáme.”

Věděla, že nemá smysl jej přemlouvat. Bill měl jednu výraznou povahovou vlastnost. Byl tvrdohlavý jako mezek. Sheile nezbylo nic jiného než pokrčit bezmocně rameny a podvolit se osudu.

Její muž už zamířil ke vchodu. Sheila se ještě jednou zadívala na plakát, který visel na podstavci vedle vchodu. Viděla na něm otištěný obraz s příslušným textem.

Sheila si polohlasně četla. “Postava z řeckých bájí, jejíž pohled vás promění v kámen, okouzlila město na Dunaji.” To byla pravda. Více než dvě stě tisíc lidí navštívilo výstavu, jejímž zlatým hřebem byl portrét Medúzy.

Oficiální místa zatajila, že noční hlídač zkameněl. Bill mohl vlastně děkovat jenom bohaté síti známých, že se o tom dověděl.

Zakoupil už vstupenky. Hned v hale bylo cítit okázalost. Tady procházela historie, která tvořila neodmyslitelnou součást Vídně.

Velké dvoukřídlé dveře byly otevřené. Stáli u nich kontroloři vstupenek. Bill se rozhlížel a zahlédl nenápadně vyhlížející osoby, kterých si každý hned všiml. Strážní, hlídači, dobře ozbrojení.

Když vstoupili do první místnosti, byli tou nádherou tak ohromeni, že na chvíli zapomněli, proč sem vlastně přišli.

Byly tu nádherné obrazy. Nejen malby ze šestnáctého století, jako “Triumf jara” od Antoine Carona, nýbrž také práce z minulého století, jako kupříkladu “Perseus se štítem Medúzy”, olejomalba

na dřevě od španěla Miguela Vila z roku osmnáct set osmdesát sedm.

Conollyovi se zastavili právě tady. Obraz na ně udělal ohromný dojem, stejně jako ostatní práce, které zachycovaly především mystické motivy. Zaujala je i bronzová soška “Nymfa a Satyr”, vytvořená italským mistrem, s notným erotickým nábojem. Nymfa spočívající na měkkém lehátku čeká na Satyra s kozlíma nohama.

“Viděla jsi už někdy něco podobného?” zeptal se

Bill.

Sheila zavrtěla hlavou. “V takovém množství

dosud ne. Člověk neví, kam se má dřív podívat.”

“Hledáme Medúzu.”

Nic neřekla, jenom se na něj ostře podívala a chytila jej za ruku.

Obraz nebylo možno přehlédnout, i když jej obklopovali početní návštěvníci. Conollyovi okamžitě vytušili, že se může jednat pouze o obraz Medúzy.

Zůstali v pozadí a naslouchali vzrušenému hovoru návštěvníků.

Většinou jim učaroval. Jen u několika vzbuzoval hrůzu. Jedna žena se ozvala: “V jejích očích jako by hořel život.”

Její průvodce se zasmál. “Dávej pozor, aby ses neproměnila v kámen, až na tebe pohlédne.”

“Přestaň.”

Conollyovi se nemohli nad tím rozhovorem pousmát. Věděli své.

Reportér šel pomalu dopředu. Podrážkami šoupal po podlaze. Blízko nich ležel na zemi drahocenný koberec. Oba jej obešli.

Světla byla rafinovaně umístěna tak, aby osvítila obraz a přitom neoslňovala diváka. Dva návštěvníci se od obrazu právě odvrátili. Bill se bleskurychle vsunul do mezery, která vznikla po jejich odchodu. Hned za ním vklouzla Sheila a postavila se vedle něj.

Poprvé měli možnost si podrobně prohlédnout obraz. Bill bezděčně zadržel dech a současně jej zamrazilo v zádech.

Sheile se vedlo podobně. Zaslechl tiché pokašlávání a ostré vydechnutí.

“Co je?”

“Já nevím, Bille, ale necítíš to také?”

“Něco ano, ale neumím si to dost dobře vysvětlit.”

“Žije?”

“Nevím.”

Oba měli dojem, že stojí před obrazem sami a hledí jen do obličeje. Ty oči magicky přitahovaly. Byly jako hluboké moře, které vtahuje lidi do sebe.

Byla bájná Medúza žena, anděl či bohyně? Pravděpodobně vše v jediné osobě. Umělci se podařilo všechny tyto vlastnosti přesně vyjádřit. Možná zapůsobilo i osvětlení obrazu, které mu dodávalo zdání života. Oči vypadaly jednoznačně živé. Hleděly žádostivě, měkce a také nebezpečně, podle toho, z jakého úhlu je člověk pozoroval. I bledá plet jako by žila. Zdálo se, že v ní pulzuje krev. Ústa vytvářela svůdný oblouk stejně jako obočí nad očima.

Hlava byla děsivá!

Odporní tlustí hadi obtáčeli lebku a nahrazovali vlasy. Malíř si pohrál se zelenou a šedou barvou. Na jejich těle bylo možno rozeznat každou šupinu. Takovou techniku malby už dnes nikdo neovládá.

“Co tomu říkáš?” zeptal se Bill.

Sheila zaslechla jeho slova a odvrátila pohled od obrazu. “Já… nejsem si jistá, Bille. Ten obraz mne děsí.”

“Ale nestrnula jsi.”

“Ne v tom slova smyslu, jaký bys v souvislosti s Medúzou očekával. Spíš úctou, respektem.” Nepřirozeně se usmála.

“Erich Tarknet to musel prožívat jinak. A noční hlídač taky.”

“Půjdeme dál?”

“Hned.” Bill natáhl ruku. “Rád bych se na obraz podíval zrcátkem. Podej mi ho.”

“Bille, já…”

“Prosím tě, Sheilo, podej mi ho.”

Vzdychla a otevřela tašku, která jí visela na dlouhém řemínku přes rameno. Bill si vzal zrcátko tak, aby to ostatní návštěvníci neviděli. Nechtěl na sebe zbytečně upoutávat pozornost.

Obě ženy vedle něj odcházely. Obraz je fascinoval a zároveň jim na něm něco vadilo. Tolik Conollyovi vyrozuměli z jejich hovoru.

Reportér se posunul trochu víc doprava, aby měl lepší úhel pohledu. Zrcátko držel v ruce. Podíval se na Sheilu.

Přikývla. Oba Conollyovi teď pracovali jako dobře sehraný tým. Sheila kryla svému muži záda. Ostatní návštěvníci si jich nevšimli.

Bill Conolly sledoval smělou teorii. Vycházel z toho, že s obrazem něco není v pořádku, jinak by obětí bylo podstatně víc. Při běžném prohlížení obrazu nebylo nic vidět, ale musí existovat nějaký trik, který by odhalil jeho tajemství.

Možná to bylo právě zrcadlo.

Bylo kulaté a vešlo se do dlaně. Bill natočil ruku a spustil ji vedle stehna. Když trochu sklonil hlavu, mohl do něj zašilhat.

Ještě nemohl přesně rozeznat hlavu s hady. Zrcadlo bylo prázdné. Reportéra to nijak neznepokojilo. Pohyboval rukou tak dlouho, až se mu na hladké ploše zrcátka objevil obraz Medúzy.

Zřetelně viděl hlavu. Obličej, vlasy, které vlastně tvořila hadí těla.

Je to normální, nebo ne?

Bill zíral do zrcadla. Hleděl velice pozorně, protože byl přesvědčen, že uvidí něco podstatného.

Nepohnuli se hadi?

Možná, ale to nehrálo žádnou roli, protože jeho pozornost přitáhlo něco jiného.

Obličej, ústa!

Medúza se smála. Koutky se protáhly. A nebyl to v žádném případě přátelský úsměv. Měl v sobě něco významného, ďábelského, stejně jako oči, ve kterých se zračilo samo peklo.

Reportér zbledl. Neviditelné ruce mu sevřely žaludek. Na čele se mu zaperlil pot. Sheila to

zpozorovala. Chtěla jej pohladit po tváři, ale její muž se ulekl a uskočil několik kroků stranou, sledován udivenými pohledy ostatních návštěvníků.

Sheila jej rychle následovala. “Co se děje, Bille?

Jsi úplně bez sebe.”

“Aby ne,” zašeptal Bill. “Hlavně strachy jsem bez sebe. Ta Medúza, Sheilo, to není… obraz, ona je živá…”

Sheila Conollyová nehleděla jen na svého muže. Podívala se rovněž do zrcátka, které Bill stále držel v dlani. Když vzhlédla, viděl Bill v jejích očích pochybnosti. Chtěla mu říci něco štiplavého, ale včas svoji připomínku polkla, když viděla, jak se její muž tváří vážně.

“Živá?”

“Ano, viděl jsem to. Pohnula se. Nebyli to jen hadi na její hlavě. Ona se usmála.” Bill si odkašlal.

“Byl to odporný, příšerný úsměv. Jako by se na mne šklebil sám ďábel, rozumíš?”

“Já ti věřím…”

“A potom ty oči, Sheilo. I jejich výraz se změnil. Byl tak ukrutný, studený. Jako by proti mně vyrazilo peklo…”

Bill hovořil s takovou vážností v hlase, že se Sheila neodvážila položit mu další otázku. Nevěděla,

jak se má zachovat. Stála a hleděla upřeně na svého muže.

“Jinak si toho nikdo nevšiml,” ujišťoval Bill.

“Nikdo. Kromě těch zkamenělých.”

“Ano. A jeden z nich stojí venku.”

“Je to tak.”

Sheila mu položila chlácholivě ruku na loket. “A co teď chceš dělat, Bille? Nechat si všechno pro sebe?”

“Ovšemže.”

“To nejde. Musíš podat zprávu úřadům.”

Bill odmítavě mávl rukou. “Kdo by mi, prosím tě,

věřil?”

“Stačí jen, aby se podívali do zrcátka a uvidí to, co jsi viděl ty.”

“Ne, Sheilo, to je náš případ, tím se musíme prokousat sami.”

“A vrátit se do Londýna jako zkameněliny, ne?”

“Já to tak nevidím.”

“A co tedy navrhuješ?”

“Rád bych tady zůstal přes noc.”

Sheila překvapením ustoupila o krok zpět. “Ty ses zbláznil. Tys přišel o rozum. To přece nemůžeš udělat!”

“Proč ne?”

“Vždyť je tady plno lidí.”

“Schovám se a nechám se tady zamknout. Je to prosté.”

“Nemyslíš, že předtím prohlédnou všechny místnosti?”

“Musím si najít opravdu dobrý úkryt.”

Sheila zavrtěla odmítavě hlavou a dvakrát zhluboka vydechla. “Ty jsi blázen, Bille Conolly! Nebo ne, je to ještě horší. Tebe už nejspíš unavil život, co?”

“Máš nějaký lepší návrh?”

“Ano, mám.” Prudce přikývla.

“Sem s ním!”

“Opustíme co nejrychleji tento dům. Spojíme se s policií a všechno jim vysvětlíme. To je ten nejlepší návrh, který existuje.”

“Možná pro tebe, pro mne ne.”

“Opravdu se tady chceš nechat zavřít?” Sheila tomu stále nemohla uvěřit.

“Ano.”

“Ale ne sám,” řekla po chvilce přemýšlení.

“Zůstanu s tebou.”

“Ne, kdyby se mi něco stalo, bude mít náš syn aspoň matku.”

Sheila se svým návrhem dotkla velmi citlivého místa. “Byla by tu ještě jedna možnost,” řekl Bill tiše.

“A jaká?”

“Kdyby Suko nastoupil do příštího letadla, mohl by být odpoledne ve Vídni.”

Sheila se náhle rozesmála. “S takovým návrhem, miláčku, naprosto souhlasím.”

“Tak zmizme, čas nečeká.”

Cestou zpátky se Sheila ještě jednou ohlédla po Medúze. Teď i ona měla pocit, jako by se její ústa chladně a vítězně smála…

5

Příští ráno jsem zažil nádherný východ slunce. Ohnivý kotouč stoupal přímo z moře, které jej doposud skrývalo. Noční stíny ještě úplně nezmizely, ale slunce už vysílalo první horké paprsky na hladinu Egejského moře. Vytvářelo nádhernou scénu, kde hlavní roli hrály čluny, které se vracely z nočního lovu.

Stál jsem na malém balkonu u kovaného zábradlí a pozoroval tu nádhernou scénu.

Ačkoliv jsem šel spát pozdě v noci, nebylo na dlouhý spánek ani pomyšlení. Celou noc jsem se neklidně převaloval na lůžku.

V celém hostinci jsem byl jediný, kdo už byl vzhůru. Pokoj byl bez koupelny. Pouze na konci chodby se nacházela jedna sprcha.

Znal jsem ji z předchozího dne. Voda nejdříve jen ukapávala a k tomu měla ještě zvláštní barvu. Potom proud vody zesílil a její teplota stoupla o několik stupňů.

Přesto jsem se cítil lépe, když jsem se vracel zpět do pokoje. S Clarissou Mainovou jsem měl domluvenou schůzku v jedné malé restauraci dole ve městě, kde připravovali dobré snídaně. Tam jsme se chtěli domluvit, co budeme dělat dál.

Kráčel jsem jako osamělý chodec uličkami k přístavu. Tmavé střechy bílých domů se koupaly v ranním slunci. Na druhé straně přístavu se leskla nekonečná mořská hladina.

V městečku ještě panoval klid. Za mnou, na úbočích skal, stoupala ranní mlha. Ale ani ona nemohla odolat slunečnímu náporu.

Plnými doušky jsem vychutnával nádherné ráno. Kdo vykonává takové povolání jako já, ten vychutnává nádherné okamžiky dvojnásob intenzivně. Mnohokrát v životě jsem měl pocit, že stojím jednou nohou v hrobě. To pak člověka potěší i sebemenší maličkost, kterou mu příroda nabízí.

A tak se dal chápat i pohled na pomalu se probouzející městečko, jehož klid rušil pouze hluk motorů nákladních vozů. Vozy odjížděly z přístavu. Odvážely náklad čerstvě ulovených ryb.

Přístavní hráz byla dlážděná kostkami. Proti mně přicházeli rybáři. Ryby měli naložené na vozících a pospíchali, aby je co nejdříve prodali na místním trhu. Mezi lesklými těly ryb svítily velké kostky ledu.

Obchody byly samozřejmě zavřené, stejně jako místní restaurace. Malou kavárnu, kde jsem se měl setkat s Clarissou Mainovou, právě otvírali. Kníratý zívající kavárník už otevřel a zrovna přebíral od pekaře čerstvě upečený chléb

Zastavil jsem se. Proti mně se vyvalil pach alkoholu a cigaretového kouře, který svěžest tohoto nádherného rána účinně narušil.

Hostinský se na mne přátelsky ušklíbl. “Chcete

něco pojíst?” Mluvil lámanou němčinou.

Odpověděl jsem rovněž německy. “Ano, mám tu schůzku.”

“Káva tu bude hned.” Přejel si rukou oči, aby z nich vytlačil poslední zbytky spánku, a potom

nechápavě zavrtěl hlavou. “Vy Němci jste ranní ptáčata i o dovolené.”

Nechal jsem ho v přesvědčení, že jsem Němec, a pokrčil jsem rameny. “Co má člověk dělat? Ale vám, jak se zdá, také nic jiného nezbývá.”

“To je pravda. Ale mám bratra a ten obstarává podnik v noci. Pojíte vevnitř?”

Představil jsem si vzduch v lokále a zavrtěl jsem hlavou. “Ne, zůstanu raději tady.” Blízko mne stály stolky a židle. Z jednoho kulatého stolku jsem sundal dvě židle. “Čekám někoho,” řekl jsem.

“Ano, samozřejmě, to je v pořádku.”

Ten člověk neotvíral tak časně jen tak bez příčiny. Hodně turistů vstávalo časně ráno, aby mohli obdivovat nádheru ranního rozbřesku u snídaně.

Hostinsky sundal židle z ostatních stolků a mezitím něco volal do lokálu, odkud mu odpovídal ženský hlas. “Musím pobídnout dceru. Nerada pracuje časně ráno.”

“A kdo to dělá rád?”

Hostinský utíral stolky a židle. “Máte pravdu. Ale jde o peníze.”

“To je pravda.”

“Takže snídani?”

“Ano.”

“Zaměřil jsem se na Němce. Mohu vám připravit i vejce.”

“To bych byl rád. Jak to vypadá s džusem?”

“Připravujeme.”

“Doneste mi, prosím vás, ještě druhý příbor.

Čekám hosta.”

Hostinský přikývl a zmizel. Natáhl jsem si nohy. Pohledem jsem přeletěl přístav, kde kotvily lodě rybářské flotily. Ještě tam vykládali ryby. Ranní klid městečka se pomalu vytrácel.

O dvě minuty později sedělo před restaurací sedm hostů. Kavárník měl pravdu téměř všichni pocházeli z Německa.

Nejdříve se podávala káva. Přinesl ji ve velké konvici, k tomu mléko a cukr. “Je čerstvá, pochutnáte si.”

“Děkuji.”

Také ostatní hosté si objednávali snídani. Protože jsem přišel jako první, dostal jsem hned oba příbory. Přišourala se s nimi dcera hostinského. Taková boubelka v černých dlouhých šatech.

Uviděl jsem Clarissu Mainovou. Přicházela od přístavu. Přes rameno jí visel předmět, který vypadal jako pytel. Byla to však velká, z lýka pletená kabela.

Kývl jsem na ni. Zamířila rychle ke mně. Měla na sobě džínsy stejně jako včera a černé tričko s červeným sluníčkem.

“Už jsi tady?” zeptala se, když padla na druhou stoličku vedle mne.

“Jak vidíš. Kromě toho jsem už pro tebe objednal snídani.”

“To je skvělé. Mám šílenou chuť na kávu.” Nalila si a pomalu upíjela černou tekutinu.

Hostinský přinesl vajíčka, chléb a žemle. Bylo vidět, že vskutku ví, nač si Němci potrpí. Nechyběla ani zavařenina a sýr z kozího mléka.

Pochutnávali jsme si. Od přístavu zavanul chladný ranní větřík a pohladil nás po tvářích. Kolem nás vládla pohoda a uvolnění. Na práci nikdo ani nepomyslil. Němečtí hosté fotografovali. Byli nadšeni Řeckem a nicneděláním a bavili se o tom, že u nich doma prší.

Snědl jsem vajíčka a dva chleby. Clarissa mi v tom vydatně pomáhala. O našem případu jsme nemluvili. Začali jsme o něm hovořit, až když jsem si zapálil svou ranní cigaretu.

“Náš plán se nemění?” zeptala se Clarissa.

“Musíme se tam dostat.”

“S člunem nebude žádný problém. Je tu spousta

půjčoven.”

“Znáš vlastně ten ostrov?” Během řeči mi vítr odfoukl kouř z úst.

“Ano i ne. Je zčásti obydlený. Na východním pobřeží je neschůdný. Dnes ráno jsem se trochu vyptávala a zjistila jsem, že východní část ostrova má nové obyvatele.”

Zbystřil jsem pozornost. “To zní zajímavě. Víš o nich něco víc?”

Clarissa usrkla doušek kávy. “Ne. Jenom se povídá, že tahle velmi uzavřená společnost chce změnit východní část ostrova na učiněný ráj.”

“V jakém směru a jakým způsobem?”

“To se ptáš příliš.”

Pokýval jsem hlavou. “V tom případě bychom se určitě měli vydat na východní stranu ostrova.”

“Také si to myslím.”

“Chceš ještě kávu?”

“Ne, děkuji. Čím dříve vyrazíme, tím lépe. Člun nebude laciný. Musíme vybrat takový, aby zvládl cestu přes moře.”

“To nebude problém.” Ale měl jsem ještě jednu důležitou otázku. “Nevíš, jestli jsou už otevřené obchody?”

Usmála se. “Co bys rád?”

“Zrcadlo nebo aspoň zrcátko. Může být klidně i starší.”

Její obličej zvážněl. “Proti Medúze?”

“Ano.”

“Jsi přesvědčený, že existuje? Já si pořád myslím, že je to pohádka, legenda…”

“Přinejmenším jsme slyšeli o její krvi. A Stavros

přece nezkameněl jen tak.”

“Ach, Bože, na toho jsem úplně zapomněla.” Clarissa se pleskla přes ústa. “Kdoví, jestli ho už našla policie. Jestli ano, začnou po nás pátrat.”

“S tím musíme počítat. Ale v té době už budeme na cestě.”

“Dobré ráno, drahouškové. Dovolíte?” Aniž počkal na odpověď, vzal si nově příchozí třetí židli a vtěsnal se mezi nás.

Nejdříve jsem ho nepoznal. Vlasy měl ulíznuté dozadu. Na sobě měl úzké bílé kalhoty a dlouhou košili. V obličeji zůstaly stopy líčidla z předešlé noci.

“Konstantine,” řekla Clarissa. “Skoro jsem tě nepoznala. Odkud jdeš?”

“Přímo od přítelkyně.”

“Ach tak.”

Otřásl se, jako by mu byla zima. “Mohu si nalít?”

“Jistě, prosím.”

Konstantin byl velmi bezprostřední. Nabral si prsty sýr a vložil jej do úst. Potom jedním douškem vyprázdnil šálek. Vůbec mu nevadilo, že jej kníratý hostinský pozoruje.

“Chutná výborně,” pochvaloval si a potom se s úsměvem podíval na mne a na Clarissu. “Kolem vás dvou je nějaký rozruch.”

“Jak to?”

“Ach,,něco jsem zaslechl.” Byl jsem napnutý.

“Noc má oči a uši. Všelicos se povídá.” Konstantin roztáhl teatrálně ruce. “Vítr mi něco pošeptal.”

“A copak?”

“Nebyla to přátelská řeč. Ozývala se v ní hrůza.

Zkamenělá hrůza, pokud se mám vyjádřit přesně.”

“No,” řekla Clarissa, “moc přesné to není.” Náš rozhovor probíhal v angličtině, takže jsem se mohl k němu připojit.

“Vítr hovořil velmi konkrétně. Přinesl mi zprávu o mrtvém.” Konstantin zarmouceně sklonil hlavu.

“Ubohý Stavros. Vzal si toho na sebe moc. Vždycky jsem mu to říkal. Neměl se tak předvádět, rozumíte?”

“Ne,” řekl jsem.

“Drahoušku.” Trhl jsem sebou, když mne Konstantin pohladil po tváři. “Teď je tuhý, dočista tuhý.” Mladý Řek se zasmál a v jeho očích se potměšile zablýsklo. “Nemám nic proti tuhnutí, ale nesmí to být po celém těle, prosím.”

“Co to má znamenat?”

“Už se ani nehne, rozumíš?”

“Ano, ovšem, Ale stejně…”

“Vítr, drahoušku,” zašeptal Konstantin, “mi předal zprávu. Našli ho, věř mi. Měli byste zmizet.” Opřel se.

“Panebože, co tady bylo nádherných mladíků a všichni zmizeli. Ty ženské jsou strašné. Medúzy, rozumíte? Už ta stará byla příšerná. Nenávidím je, přátelé.” Vstal. “Děkuji za snídani. Bylo to od vás nesmírně laskavé. Prostě fantastické.”

Zadržel jsem ho. “Okamžik, prosím. Co mělo tohle povídání vlastně znamenat?”

“Jenom jsem vám řekl, co mi donesl vítr. Ten vidí spoustu věcí. Dávejte na sebe pozor. Mám vás rád.” Poslal nám ještě vzdušný polibek otevřenou dlaní a mrkl na nás. Potom odtančil a ponechal nás osudu.

Kolem nás prošel hostinský. Využil jsem

příležitosti a požádal jsem ho o účet.

Jakmile odešel, vzala si Clarissa slovo.

“Pochopils, že to bylo zcela jasné varování?”

“Jistě. Muselo nám být přece jasné, že objeví mrtvého.”

Clarissa malovala prstem kruhy na desce stolu.

“Existují svědkové, kteří nás viděli.”

“Proto bychom si měli pospíšit.”

Postavil jsem se před Clarissu. “Ty víš, kde se dá vypůjčit člun?”

“Samozřejmě.”

“A kde vezmeme to zrcadlo?”

Přemýšlela. “Je tu jeden vetešník, který už by mohl mít otevřeno. Můžeme se tam podívat.”

“Jak myslíš.”

Clarissa se do mne zavěsila, když jsme kráčeli po dlážděném nábřeží. Cítil jsem, že se lehce chvěje.

Určitě měla strach. Ani já jsem se necítil nejlépe. Můj pohled zamířil k východu, kde ležel ostrov Hydra. Zatím ho nebylo vidět. Ptal jsem se sám sebe, co mne na tom ostrůvku asi čeká…

Měli jsme štěstí. Sehnali jsme zrcadlo, které se vešlo do Clarissiny kabely. To byl sám o sobě v Řecku v tuto ranní hodinu úctyhodný výkon. I pronajatý člun byl v pořádku a měl výkonný motor.

Takto vybaveni vyrazili jsme na neklidné moře.

Chopil jsem se kormidla. Jihozápadní vítr za námi hnal vlny, na jejichž hřebenech jsme se několikrát svezli. Kapky vodní tříště často přeletěly nad člunem a blýskaly se v paprscích slunce jako diamanty. Nezavřel jsem se v kabince, jenom jsem si nasadil brýle proti slunci. Clarissa seděla pohodlně na zádi na úzké lavičce a zády se opřela o hrazení. Obličej vystavila slunečnímu žáru.

Nebyli jsme jediní, kdo si vyjel na moře. Podivil jsem se čilému provozu, který panoval mezi ostrůvky v blízkosti Peloponésu.

I plachetnice se už vydaly na cestu. Jejich barevné plachty kouzlily na mořské hladině malebná seskupení.

Na palubě se nacházela i podrobná lodní mapa. Na cestě k ostrovu jsem nemohl zabloudit. Byl to největší z ostrůvků v této části Egejského moře.

Ostrov Hydra měl protáhlý tvar a byl převážně hornatý. Před mnoha lety jej z mořského dna vyzvedla sopečná činnost.

Moře dostalo šedozelenou barvu. Na mnoha místech bylo téměř průzračné, ale kolem ostrůvků se sem tam objevily olejové skvrny, průvodní jev motorizované lodní dopravy.

Uběhla hodina, než jsme před sebou uviděli mohutný stín.

Podle mého názoru to musel být ostrov Hydra. Otočil jsem a hlavu a viděl jsem, že přichází Clarissa. Šla zeširoka jako námořník, aby se udržela na nohou.

“To je on,” řekla Clarissa a odhodila dlouhé vlasy dozadu.

“Výborně.”

Vzala do rukou mapu. “Znáš cestu?”

“Ano, pojedeme rovnoběžně se severní stranou a potom uděláme malý oblouk.”

“Okay, ale nezajížděj příliš blízko. Slyšela jsem, že kolem ostrova je spousta útesů.”

“Jasně.”

Ostrůvek už jsme měli na dosah. Viděli jsme i příbojové vlny, které se hnaly přímo proti skalám vystupujícím kolmo z vody. Na jejich spodním okraji zanechávaly bílou stopu z mořské pěny. Nádherná hříčka přírody, která ani mne nenechala chladným. Nad námi stálo slunce. Sálalo z neuvěřitelně modré oblohy a pozlacovalo hladinu moře.

Ve městech teď muselo být pořádně horko. Tady na moři nás ovíval příjemný chladný vánek.

Několikrát jsem pohlédl na Clarissu Mainovou.

Usmála se. Byl to ale nucený úsměv.

“Bojíš se?” zeptal jsem se.

“Trochu.”

“Nemusíš se mnou na ostrov. Jestli chceš,

zůstaň ve člunu.”

“Myslím na Georga.”

“To je samozřejmé.”

Protože jsem se odmlčel, ujala se Clarissa slova znovu. “Myslíš, že ještě žije?”

“Já nevím, co si mám myslet. Možná ano, možná ne. Uvidíme.”

“Ano, tak to bude lepší.” Odkašlala si. “Jestli ho najdu na ostrově jako sochu, myslím, že se zblázním.”

“Nic ještě není ztraceno.” Věděl jsem, že moje odpověď zní trochu slabomyslně, ale nechtěl jsem jí odporovat. Na Hydře bylo třeba počítat s nejhorším.

Krev Medúzy!

Ta mi nešla z hlavy. Zmínil se o ní z posledních sil Stavros. Opíral se o skutečnost, nebo to byl všechno výmysl? Jakou roli hraje? Kolik protivníků nás očekává?

Ráz pobřeží se změnil. Čím více jsme se dostávali k východnímu okraji, tím byl břeh příkřejší. Tu a tam se do moře vysunula skaliska jako ostny, které mají vzdorovat moři.

Většina přístavišť ležela na jižní straně, jak jsem se dověděl z mapy. Doufal jsem, že i tady, na

východní straně, najdeme klidnější zátoku, kde bychom mohli schovat loď.

Změnili jsme kurz a zatočili v ostrém úhlu k ostrůvku. Moře bylo neklidné. Napříč běžící vlny narážely tvrdě na člun a silně jej rozhoupaly.

Člun se zmítal na vlnách. Na rozdíl od své společnice, která zbledla jako stěna, jsem tohle nepohodlí snášel dobře. “Už to dlouho nevydržím, Johne.”

“Neboj se, hned jsme tam.”

Víc jsem neřekl. Clarissa také ne. Když mne předtím upozorňovala na zrádné útesy kolem ostrova, měla pravdu. Viděl jsem je, jak vykukují z vody. Hrbolaté, číhající na svou kořist, z větší části skryté pod vodou. Proud nás táhl přímo na skaliska. Motor musel pořádně zabrat, aby překonal sílu vodního živlu.

Pobřeží jsem si teď mohl prohlédnout pouhým okem. Na východní straně bylo rovné, ale i tady se vyskytovaly útesy.

Mezi nimi se nacházely úzké průlivy, kterými jsme proplouvali a blížili se k cíli. Voda zde nebyla hluboká a hrozilo nám nebezpečí, že najedeme na mělčinu. Štěstí však stálo při nás a napravo se otevřela malá zátoka, kterou jsme zahlédli až na poslední chvíli.

Jako přirozený přístav byla ideální. Změnil jsem kurz. Pod kýlem člunu něco ošklivě zašramotilo. Oba jsme bezděčně zadrželi dech, ale pokračovali jsme dál. O chvíli později jsme už pluli v klidných vodách.

Clarissa mi chtěla pomoci. Držela už lano v ruce, když příď člunu narazila na pevné dno. Vypnul jsem motor. Člun ještě popojel dopředu. Skočil jsem do vody, sahala mi po stehna. S lanem v ruce jsem se brodil na souš.

Našel jsem skalisko, kolem kterého jsem omotal lano. Pokud nepřijde bouře, uzly jistě vydrží. Náš člun nebyl jediný, který kotvil v tomhle přirozeném přístavišti. Napočítal jsem další tři a byl jsem si jistý, že patří Medúzám. Byly ovšem primitivnější než náš. Měly vysokou nástavbu a závěsný motor. Takovým mne Clarissa dostala z hadího ostrova.

Pokynul jsem své společnici. Clarissa si hodila svou neobvyklou kabelu přes rameno a skočila do vody. Čekal jsem na ni na souši. Tam si zhluboka vydechla.

“Už je ti líp?” zeptal jsem se jí.

“Už ano.” Lhala, až se jí od pusy prášilo. Dopřáli jsme si pár minut odpočinku a já se mezitím rozhlédl po okolí.

Ostrov Hydra nebyl skalnatý pouze na pobřeží, ale i ve vnitrozemí. Z poměrné rovného mořského břehu doletěl můj pohled k vrcholům hor, které měly, střízlivě řečeno, velmi podivné tvary.

Mimořádně zajímavý ostrov. Bylo mi nápadné, že zde není žádná zeleň. Aspoň tady, na pobřeží, zcela chyběla. Žádná tráva ani lišejník, jenom hladké, sluncem rozpálené skály.

Sluneční paprsky dopadaly i na naše hlavy. Clarissa, které už se viditelně vedlo lépe, řekla:

“Upečeme se tu. To by mne zajímalo, jak se tady dá

přežít.”

“Uvidíme.”

“A je tu vůbec voda?” napadlo Clarissu, když se dívala na hejno ptáků, kteří kroužili vysoko nad našimi hlavami a jistě toho viděli víc než my.

“Jsem o tom pevně přesvědčen. Počítám s tím, že tu najdeme nějaký systém jeskyní. Všechno je možné.”

“Okay, Johne, půjdeme?”

“Ovšem, pokud se cítíš v pořádku.”

“Na malou procházku to stačí.”

Malá procházka to určitě nebude, ale to jsem si nechal pro sebe.

Protože čluny kotvily v zátoce, musely tu zůstat i nějaké stopy po lidech. Ale marně jsem po nich pátral. Půda byla prostě kamenitá.

Nenašli jsme ani pěšinu, která by nás odtud vyvedla. Chtěl jsem vzít Clarisse její kabelu, ale zdráhala se vydat mi ji.

Zatím jsme postupovali dobře. Měli jsme pevné boty. Clarissa si dokonce vzala pohodlné turistické, které ji chránily i kotníky. Slunce putovalo dál modrou oblohou. Skaliska byla rozpálená. Cítil jsem to, když jsem na ně položil dlaň.

Zem byla šedá a hnědá. Barvy se vzájemně mísily. Bohužel jsme nikde nenašli sebemenší ostrůvek zeleně. Slunce všechno spálilo.

Před námi vyrostly svahy hor. Nemohli jsme je obejít. Museli jsme se vydat přes nahromaděnou suť vzhůru. Byl to obtížný výstup. Vzal jsem Clarisse

tašku. Oba jsme byli napjati, co nás čeká na konci svahu.

Nejdříve to byla mohutná tmavošedá skaliska, která jsme nemohli při nejlepší vůli zlézt. Stála před námi jako nepřekonatelný val.

Clarissa se držela statečně. Slyšel jsem za sebou její zajíkavý dech. Myšlenky na jejího nezvěstného bratra jí dodávaly potřebnou sílu.

Svah se dal projít. Mnohokrát se nám od bot udrolily drobné kamínky a kutálely se směrem k pobřeží. Jednou jsem se otočil. Pod námi ležela zátoka s čluny. Po moři pluly lodě, které převážely turisty z jednoho ostrova na druhý.

Na vrchol jsem se dostal jako první. Otočil jsem se a podal jsem ruku Clarisse, abych ji mohl vytáhnout k sobě.

Stáli jsme vedle sebe a ztěžka oddechovali. Hleděli jsme před sebe a viděli jsme další vysoká skaliska vzdálená zdánlivě na dosah ruky. Před nimi se však rozkládala kotlina ve tvaru mísy. Náhodnému pozorovateli musela připadat jako rajská zahrada nebo oáza mezi skalami.

Clarissa si protřela oči a zavrtěla hlavou. “To

přece nemůže být pravda. Sním nebo bdím?”

“Ne, nesníš. Je to opravdu zahrada.”

A byla. Nádherná subtropická zahrada. Záplava květin, jejichž vůni k nám donášel vítr. Viděli jsme čistou vodu, která vytékala otvorem ve skále a sloužila k zalévání. “Rajská zahrada,” zašeptala Clarissa. “Tady to musí být, Johne.”

“Uvidíme.”

Pořád ještě jsem stál na místě. Rozhlížel jsem se, jestli neuvidím nějaké lidi. Nikoho jsem neobjevil, jen spoustu stromů, květin a kvetoucích keřů. Za nimi nebo mezi nimi bylo vidět kamenné zdi.

Obydlí Medúz?

“Nikoho není vidět,” zašeptala Clarissa. “Je tam

vůbec někdo?”

“Určitě. V zátoce jsou přece čluny.” Kývl jsem na ni. “Podíváme se na ten ráj zblízka. Doufejme, že nemá příliš mnoho chyb.”

Clarissa se náhle zasmála a já jsem se zeptal, co ji tak pobavilo. “Víš, Johne, když si představím svého bratra na tomto místě, tak se vlastně ani nedivím, že se mu odtud nechce pryč.”

“Mohlo by to tak být.”

“To by se Medúzám hodilo do krámu.”

Cesta do údolí nebo ráje byla lepší. Vedla serpentinami dolů. V první třetině nás ještě doprovázely hrubé kameny, prach a horko. Ale brzy žár polevil, protože z kotliny přinášel vítr chlad čisté pramenité vody.

Teď jsme uviděli i malé studánky, z nichž stříkaly gejzírky vody. Jimi probleskovaly paprsky slunce a vytvářely barevnou duhu.

Vzduch se naplnil omamnou vůní, především jasmínovou.

Kvetoucí keře vytvářely celé stěny. Lemovaly úzké cestičky, které vedly různými směry.

Připadali jsme si jako pod zvonem. Palmy a agave nabízely pod svým listovím stinný úkryt před žhnoucími paprsky.

Šípkové růže zářily.

Cestu nám uzavřelo malé jezírko s nádherně zelenou vodou. Na jeho hladině plavaly řasy a lekníny. Mezi nimi se občas zaleskl stříbrný šupináč.

Nad jezírkem vedla lávka. Za ním jsme viděli

dům, ale žádné lidi.

Před světlými zdmi domu rostly temně zelené popínavé rostliny.

Clarissa zavrtěla hlavou. “Jako v ráji,” vydechla.

“Nemohu to stále pochopit.”

Zdálo se, že můstek je pevný. Položil jsem pravou nohu na kámen. Nepovolil pod jejím tlakem.

“Udrží nás,” otočil jsem se ke Clarisse.

Přešli jsme.

Na druhé straně jsme si připadali jako v hustém lese. Větvičky se po nás natahovaly jako ruce žebráků.

Cestička se rozšířila. Vedla přímo k velké budově stojící proti nám.

Ale tak daleko jsme jít nechtěli. Protože jsem šel vpředu, objevil jsem sochu jako první. Stála na pravé straně ukrytá ve výklenku. Zakrývaly ji zelené větvičky.

Clarissa došla až ke mně.

Podívala se na sochu. Zbledla jako křída, zachvěla se a zavrávorala.

Kdybych ji nezachytil, upadla by. Nebyla to však mdloba. Když mi visela bezvládně v náručí, slyšel jsem její šepot.

“To je on! To je můj bratr George…”

Vůně květin se náhle změnila v odpuzující zápach mrtvolné zatuchliny. Zpěv ptáků mi připadal jako skřehotání supů, kteří se slétají na mršinu. Sluneční paprsky přestaly hřát. Vítr přinášel zápach rozkládajících se mrtvol.

To všechno se odehrávalo v mé mysli. Prostředí zůstalo samozřejmě stejné jako předtím, to jenom Clarissina slova mne vytrhla z okouzlení. Podíval jsem se na sochu.

Člověk, živý a zdravý, se náhle obrátil v kámen. Přitom se vůbec nezměnil. Tahy obličeje byly zřetelné, dokonce i v očích zůstal živý výraz. Měl na sobě kraťasy a tričko. Všechno bylo tak zatraceně normální. Vypadal, jako by se chtěl každou chvíli probudit. Ale jenom zdánlivě. Pro něj už nebylo návratu.

Muselo ho to zastihnout v běhu. Pravou nohu zvedl, jako by se chystal ke skoku. Levou nohu pokrčil a ramena stáhl dozadu. Ruce roztáhl, snad se chtěl něčeho zachytit, ale už se mu to nepodařilo.

George Main musel zahlédnout Medúzu. Clarissa mi stále ležela v náručí.

Tiše plakala. Potom se vzpřímila. Nemohla se tam znovu podívat, proto přitiskla obličej k mému rameni.

“Věděla jsem to,” vzlykla. “Já jsem to věděla. George už nežije. Ty proklaté Medúzy vběhl jim do pasti.” Pevně mě sevřela. “Johne, prosím tě, poraď mi. Co budeme dělat?”

“Já se o něco pokusím, Clarisso. Vrať se, prosím

tě. Schovej se a počkej na mne.”

“Ne!” vykřikla tak hlasitě, až jsem se lekl.

Rychle jsem jí položil ruku na ústa. To však nemohlo trvat věčně. “Já ho pomstím, Johne,” řekla.

“Chci, aby se Medúza, nebo kdo to vlastně je, zodpovídala ze svého činu. Musí být zničena. Ta prokletá hadí ženská nesmí už déle žít. Rozumíš mi?”

“Ano, rozumím.”

Utřela si uslzené oči a váhavě pokročila dopředu. Natáhla ruku a jemným, něžným pohybem pohladila tvář kamenné postavy. “Georgi!” vydechla, “Můj bratříčku…” Potom se vrhla dopředu a objala sochu.

Stál jsem a pevně sevřel rty. Byla z nich jen úzká čárka. I přes velké horko jsem najednou cítil nezvyklý chlad. Pohled, který se mi naskytl v této rajské zahradě, mě tvrdě zasáhl na nejcitlivějším místě. Něco podobného jsem zažil s upíry nebo vlkodlaky. Hrůza se mne bolestně dotkla už proto, že její obětí se stala bezbranná bytost, Clarissa.

Lehce jsem se dotkl jejího ramene. “Neplač a pojď,” řekl jsem. “Později se s ním ještě rozloučíš.”

Nechtěla se ho pustit. Musel jsem ji jemně odtáhnout. Hleděla na mne červenýma uslzenýma očima. “Kdo mohl něco takového udělat?” zeptala se.

“Kdo?”

“Vypátráme to.”

Přikývla. Objal jsem ji kolem ramen. K domu už nebylo daleko. Cesta vedla přímo k němu. Cestou jsme se ještě jednou zastavili, protože jsme objevili další mužskou sochu.

Tento mladík se ještě pokusil zachránit a držel si ruku před obličejem, ale už bylo pozdě.

Hleděl jsem mu do obličeje.

V Londýně jsem si prohlížel fotografie zmizelých. Tento obličej jsem okamžitě poznal. Patřil Bobu Isleovi. Jeho otci budu muset vyprávět, co se s ním stalo.

Clarissa si všimla, co se ve mně odehrává. “Ty ho znáš, vid?”

“Ano, právě jeho jsem hledal.”

“Všichni tu budou,” zašeptala. “Všichni. “Ta zatracená bestie Medúza nikoho neušetřila…”

Vedl jsem Clarissu dál. Ještě pár kroků a budeme na volném prostranství před domem. Byl obložen světlým kamenem, od něhož se fasáda barevně nelišila. Architektonicky odpovídal typicky jihoevropskému stylu. Čtvercová okna byla před žhavými slunečními paprsky chráněna žaluziemi. Dům byl prostý, bez okázalých ozdob, arkýřů nebo věžiček, měl plochou střechu.

Především mi byly nápadné velké vstupní dveře, které by se spíše hodily k nějaké stodole než k obytnému domu.

Pravá polovina se náhle otevřela. Zarazil jsem se a sáhl jsem po zrcátku v náprsní kapse. Cestou jsem je vytáhl z tašky. Mezerou mezi křídly se však neprotáhla žádná Medúza.

Proti nám vyšel muž.

Byl velmi starý, bělovlasý. Kráčel předkloněný, se sehnutou hlavou, takže hleděl spíše na své sandály než na nás. Měl na sobě světlé kalhoty, na kolenou zalátané, a dlouhou žlutou košili. Dříve než zůstal stát, zavřel za sebou dveře. Potom zvedl hlavu a podíval se na nás.

Rysy obličeje nebylo možno rozeznat. Oči se skrývaly za zrcadlovými skly slunečních brýlí, která Clarissu oslňovala, takže hleděla jinam.

Slunce opálilo mužův obličej do hněda a současně jej vysušilo. Vrásčitý obličej se skládal z nepřeberného množství záhybů, takže připomínal mapu zdejší krajiny.

Podíval se na nás. Měl široké, masité rty. Oslovil nás anglicky. Jeho hlas připomínal syčení vzduchu unikajícího z pneumatiky: “Vítejte na Hydře, ostrově mrtvých…”

Nechal jsem jeho pozdrav bez odpovědi. Neznámý vysekl poněkud směšně působící poklonu, kterou rozhodně nemohl myslet vážně.

Clarissa se přitiskla ke mně. Zdálo se, že ji muž pořádně vylekal. I mne udivila jeho přítomnost. Dosud jsem vycházel z toho, že v této části ostrova žijí pouze Medúzy.

“Kdo jste?” zeptal jsem se starce. “Patříte k Medúzám?”

Jenom se zasmál. Byl to krákoravý smích s pesimistickým podtónem. “Ne,” řekl, “já jsem jen malíř. Mé jméno je de Greco.”

“Promiňte, ale to jméno jsem nikdy neslyšel.”

Zamával odmítavě vrásčitou rukou se stařeckými skvrnami. “To je v pořádku. Mé obrazy jsou známější. Vystavuji je, víte?”

“Zde?”

“Ne, ve Vídni nebo Paříži…”

“To jste tam tedy musel být.”

“Odtud nikdo neodchází pryč. Moje mistrovské dílo, obraz Medúzy, je momentálně na výstavě ve Vídni. Namaloval jsem ji zde. Stála mi modelem. Je to mimořádný obraz. Kdo se na něj podívá, zkamení, pokud si to obraz přeje.”

“A to se stalo tady?”

“Ne, tady se člověk nemusí dívat na obraz. Tady je Medúza přítomna osobně.” Zamnul si ruce, až mu zapraskalo v kloubech.

“Ale vy jste se neproměnil v kámen, pane de Greco.”

“Ne.”

“A jak je to možné?”

“Slyšel jste už o krvi Medúzy?”

“To ano.”

“Napil jsem se jí, milý příteli. Přijal jsem krev Medúzy, a jsem proto něco víc než pouhý člověk.”

“Takže to není jen báchorka?”

“Ne, ne, tady na ostrově, na ostrově mrtvých, se tato krev uchovala. Je to pradávné dědictví po pravé Medúze. Zanechala ji pro své potomky. Může si člověk představit něco nádhernějšího?”

“Záleží na tom, z jakého úhlu se na to člověk dívá.”

“Mně neublíží. Kdo se napije její krve, tomu ublížit nemůže.”

“I kdybychom to byli třeba my?”

“Samozřejmě. Ale vy se její krve nenapijete. Mnozí se o to pokoušeli. Teď je můžete vidět v zahradě. I vy tam budete brzy stát.”

“Jste velmi otevřený, pane de Greco.”

Malíř rozpřáhl ruce v širokém gestu. “Mluvím s každým otevřeně. Ale většinou mi neuvěřili.”

Zasyčel. “Považujete mne za blázna, ale zapomínáte, že blázni mívají obvykle pravdu.”

Neodporoval jsem mu. “Chcete nám naznačit, pane de Greco, že nemáme žádnou šanci?”

Potřásl hlavou. “Ne, nemáte žádnou šanci, to mi věřte. Záleží jen na nás, jak se rozhodneme. Jen na nás.”

“To je mi jasné. Ale na tomto ostrově neexistuje

přece jen toto údolí. Jsou tu vesnice, osady…”

“To je pravda, ale rozhlédněte se po těch vysokých skalách.” Ukázal na strmá skaliska, která stála kolem jako obrovská zeď. “Tvoří přirozenou hranici. Kdo se odhodlá je přelézt, najde tu malý ráj.”

“A zkamení,” vykřikla Clarissa.

“Možná ano.”

“Zkameněli všichni?”

“Ne, jenom když si to přála.”

“Kdo je to ona? Medúza?”

“Její dědička,” zašeptal. “Napila se krve Medúzy. Maloval jsem její obraz. Je to nádherné. Cítím se jako znovuzrozený. Měl bych být už dávno po smrti, ale stále žiji. Pořád mne potřebují. Jsem dobrým duchem Medúz.”

“A kde najdu jejich velitelku?”

“Nemusíte vědět všechno, mladý muži. Vaše doba nestojí za nic. Je uspěchaná. Minulé století bylo mnohem lepší.”

“Kdo převzal dědictví?”

De Greco na mne zíral a jeho oči byly oči mrtvého. Bez života, bez lesku. “Řeknu vám jméno. Znáte Floru?”

“Ne!”

“Ale já ano,” vmísila se Clarissa. “Znám ji. Není to bohyně květin?”

Starý malíř přikývl. Jeho obličej se rozzářil. “Ano, je to bohyně květin. Rozhlédněte se. Vidíte rozkošnou zahradu. Není nádherná? Myslím, že je to hotový ráj. Ale není pro každého.” Pokrčil hubenými rameny. “My jsme vás nevolali ani nezvali. Prostě jste přišli jen tak, a to je zlé. Velmi zlé.”

“Můžeme ji vidět?”

“Floru?”

“Tu a třeba i ty druhé.”

Znovu se chrčivě zasmál. “Ona se vám neukáže.

Je zvláštní, božská, rozumíte? Přijde v pravý čas.”

“A co ostatní Medúzy?”

De Greco se nuceně zasmál. “Vědí, že jste se tu objevili. “Určitě už na vás čekají. Všechno běží jako na drátkách. Můj obraz visí ve Vídni. Je fantastický. Mistrovské dílo. Lidé jej obdivují a netuší, že obraz žije.”

“Lze jej zničit?”

“Ano, ale dokud žije Flora, nepodaří se to. V ní, ve mně i v obraze koluje krev Medúzy. Uchováváme ji jako vzácný poklad, protože jej nelze znásobit. Máme jí však dost, abychom mohli projevit a prosadit svou vůli.” Převedl řeč na jiné téma. “Nevím, kdy zkameníte, ale předtím vám umožním, abyste si prohlédli náš malý ráj.”

“To je od vás velkorysé,” ozval jsem se jízlivě.

“Směli se i ti mladí lidé podívat na pozemský ráj?”

“Ne všichni,” odpověděl. “Jenom někteří. Ti vyvolení.”

“Můj bratr také?”

Malíři se zúžily oči. “Ty hledáš svého bratra, dítě?”

“Už jsem ho našla,” vysvětlovala zadrhávajícím se hlasem Clarissa a nasucho polkla. “Už jsem ho viděla. Stojí v zahradě jako socha. Ale já vám to oplatím, na to se můžete spolehnout.”

Greco pokrčil rameny. “Už mnozí se pokoušeli o něco podobného, věř mi. Nikomu se to nepodařilo. Smiř se s tím a těš se z posledního pohledu na rajskou zahradu.”

Byl to nevkusný cynismus. Rozhodl jsem se však, že si toho nebudu všímat, neměl jsem zájem,

aby vzkypěly emoce. Stiskl jsem Clarisse ruku. Byla vlhká. Dívka prožívala obrovské vnitřní napětí.

Stařík se k nám otočil zády, protože musel otevřít dveře. Stiskl napůl kliku a lehce otevřel jedno křídlo.

Postavil se tak, abychom se mohli vzniklou mezerou podívat dovnitř. Znovu jsme oněměli překvapením.

Vrata nevedla do domu. Byla vstupní bránou vjezdu, který dělil budovu na dvě poloviny. Za ním se otvíral pohled na nádhernou pohádkovou zahradu. Vzduch byl svěží, protože všude tryskala voda v nejrůznějších podobách.

“Prosím, pojďte. V této chvíli jste srdečně zváni a vítáni. Nadýchejte se poprvé a naposledy vůně ráje. Vždyť už brzy nebudete cítit vůbec nic…”

Stále jsem držel Clarissinu ruku ve své. Chvěla se a váhavě kráčela dovnitř.

“Neměj strach, děvče,” tiše jsem vydechl.

“Přežijeme to.”

Malíř se zasmál a nasadil si zrcadlovky, které sundal, když s námi předtím hovořil. Pustil nás napřed.

Ve vjezdu jsme objevili na obou stranách dveře, které vedly k mramorovému schodišti. Kráčeli jsme k němu po mramorové dlažbě. Ve všem byl cítit přepych. Připadalo mi, že jsem mezi kulisami filmového ateliéru. Kráčeli jsme pomalu a vychutnávali skvostný obraz, který se nám naskýtal.

Zahrada měla nádech orientální okázalosti. Něco takového vlastnili asi vezírové a kalifové v dobách své slávy.

Spousta vody, překrásné květiny. Lavičky s měkkými polštáři, které sloužily jako lehátka. Misky s ovocem stály mezi vysokými hliněnými džbány.

Ve velkých klecích štěbetalo exotické ptactvo. Jejich zpěv se mísil se šploucháním studánek. Fontány rozprašovaly vodu, která padala zpět do kamenné tlamy velké ryby.

Všude kolem samý mramor. Mezi tím malé ostrůvky zeleně s květy, které majestátně rozložily své široké zelené listy.

Skutečný ostrov pohody, jehož zadní stranu tvořila galerie ve výši prvního poschodí.

Nikde ani stopy po hrůze a děsu až na porůznu stojící sochy, sochy mladých mužů v rozkvětu sil.

Pohřešovaných, kteří se už nikdy nevrátí do svých domovů.

Cítil jsem vnitřní neklid.

Nejraději bych sem hodil bombu a zničil tohle idylické místo. Ale ovládl jsem se a Clarissa také.

De Greco zůstal za námi. “Teď už se s vámi rozloučím,” řekl. “Přijdu se později obdivovat vašim sochám. Možná vás také namaluji a obraz pošlu vašim příbuzným na památku.”

“Vraz mu jednu, Johne!” zaúpěla Clarissa a otočila se.

“To ne, nemůžeme si dovolit žádné provokace!”

“Tak to udělám sama.”

Dřív než jsem jí v tom mohl zabránit, vysmekla se mi a vyřítila se na starce. “Ty… ty netvore…”

De Greco zůstal stát. Pohnul se, když jej Clarissa chtěla udeřit, a byl nečekaně rychlý. Popadl ji za

zápěstí. V této poloze zůstali několik vteřin, dokud jí stařík neukázal, čeho je schopen.

Přinutil ji pokleknout na kolena. Clarissa nebyla žádná křehotinka a vzpírala se jeho stisku.

Když jsem chtěl zasáhnout, stařec ji pustil a současně ji odhodil, až upadla na zem.

“Už se mne nedotýkej!” zaječel nenávistně. “Už nikdy!” Potom se otočil a zmizel dveřmi v domě.

Pomohl jsem Clarisse vstát. Tiše plakala vztekem. “Promiň, Johne, ale nemohla jsem se udržet.”

“Dobrá, dobrá, děvče, to je v pořádku.”

Odhrnula vlasy dozadu. “Víš, že měl hrozně studené ruce, Johne? Jako mrtvola.”

Pokrčil jsem rameny. “Možná je mrtvý.”

“Jak to myslíš?”

“Neslyšela jsi o zombiích?”

Zděsila se a přikývla. Otočil jsem, protože jsem si chtěl podrobně prohlédnout zahradu. Bylo mi jasné, že v sobě skrývá nějaké tajemství. Mým úkolem bylo odhalit je.

Už při příchodu jsme si všimli namodralého přísvitu. Vzcházel zpoza květinové stěny. Když jsme ji obešli, padl náš pohled na něco, co bychom dnes nazvali bazénem. Možná se tomu dříve říkalo lázně. Něco podobného leželo před námi.

Kulatý bazén s křišťálovou vodou, a to nebylo všechno. U bazénu stála lehátka. Byla vyložena polštáři tak, že bychom je mohli nazvat pohovkami.

Napočítali jsme čtyři. Všechna byla obsazena.

“Medúzy,” zašeptala Clarissa a ještě tišeji dodala:

“Už nemůžeme couvnout…”

6

Když se Suko dověděl, co se přihodilo Sheile a Billovi Conollyovým, pronesl pouhá dvě slova:

“Přijedu, Bille.”

Sukova odpověď zlepšila Billovi náladu a zejména si oddychla Sheila. Bylo domluveno, že je Suko vyhledá v hotelu. Conollyovi čekali.

Nejen na něho, ale také na vídeňskou policii. Bill jim anonymně telefonoval, koho najdou před vstupem na výstavu. Chtěl všechno vysvětlit později. Teď šlo o úplně jinou záležitost.

Bydleli v apartmá s velkými místnostmi vybavenými drahým nábytkem. Dvojitá okna chránila obyvatele před hlukem z ulice. Z okna byl hezký výhled na Státní operu. Sheila odcházela.

Chtěla si ještě prohlédnout i druhou stranu na Karntner Straße. Nacházelo se tam několik butiků, kde prodávali zajímavé a hezké věci. A pochopitelně patřičně drahé.

Bill zůstal v pokoji. Chtěl počkat na Suka, pokud se nic mimořádného nestane.

Čas se vlekl. Reportér se cítil v hotelu jako v kleci. Sešel po širokém schodišti do hotelové haly a zůstal tam.

Od jejich rozhovoru uběhly tři hodiny. Letadlo mělo přistát na letišti ve Schwechatu pozdě odpoledne. Bill ovšem nevěděl, jestli Suko pojede z letiště přímo do hotelu, nebo se zastaví u svých vídeňských kolegů.

Venku byl nádherný den a slunce se mile usmívalo. Početní turisté si ve městě na Dunaji užívali příjemných dnů babího léta.

V jednom obchůdku vedle hotelu si Bill koupil cigarety a ilustrovaný časopis. Každou chvíli pohlížel na hodinky nebo ke vchodu, kde se měl, jak pevně doufal, brzy objevit Suko.

Bar už také otevřeli. Bill sdělil vrátnému, kde ho má případná návštěva hledat, a sedl si k pultu. Byl to malý hotelový bar. V jednom výklenku visely fotografie prominentů, kteří kdy bydleli v tomto známém hotelu. Ze zdi se usmívaly i mnohé filmové hvězdy.

Reportér se vzdal alkoholu. Objednal si kávu. Chtěl být večer v dobré kondici. Noc bude určitě krušná.

Jeho myšlenky se neustále točily kolem Johna Sinclaira. Také lovec duchů se hnal za Medúzou. Bill se v duchu ptal sám sebe, zda mají tyto případy něco společného. Také to mohla být náhoda.

Zaslechl za sebou kroky. Do baru vstoupila Sheila. Bill udiveně pohlédl na tři velké nákupní tašky.

“Ty ses tam pěkně praštila přes kapsu.”

“To mám na podzim.” Sheila se posadila na stoličku vedle Billa. “Panebože, tam je vedro.”

“Chceš také kávu?”

“Ne, spíš něco na osvěžení.”

“Možná skleničku šampaňského, milostivá,” nabízel tmavovlasý barman.

“Ano, to je ono,” pokývla souhlasně hlavou.

“Nebo ne, dejte mi, prosím, celou láhev.”

“Velmi rád.” V malém, ledem naplněném kbelíčku

přinesl lahvinku Louis Roederer Brut.

Bill kouřil. Pil už druhou kávu. Sheila si lokla a postavila poloprázdnou sklenici na pult. Blaženě vzdychla. “To mi udělalo dobře. Už se ozval Suko?”

“Ještě ne.” Bill mrkl na hodinky. “Museli přistát později.”

“To je možné.”

“Možná jel nejdřív ke svým vídeňským kolegům. Bylo by dokonce lepší, kdyby se s nimi dohodl na spolupráci.”

Sheila otáčela štíhlou sklenici mezi prsty. “Pořád ještě chceš strávit dnešní noc v muzeu?”

“Pořád.”

“Nemohu tě od toho zrazovat, ale jsem ráda, že nebudeš sám. To bys nezvládl, věř mi.”

“Připouštím.”

“Uvedl jsi policistům naše jména?”

“Ještě ne. To pravděpodobně vyřídí Suko.”

“A bude na ně mít dost velký vliv?”

Bill zamáčkl cigaretu. “To nevím. Ale do věci se chtěl zapojit také Sir James. Víš stejně dobře jako já, že je to muž na svém místě, pokud se jedná o známosti.”

“Doufejme.”

Barman dolil sklenici. Zbytek zůstal v láhvi, která opět elegantním obloukem zmizela ve kbelíčku. Přitom hleděl ke vchodu. Bylo vidět, že chce pozdravit nově příchozího.

Oba Conollyovi se otočili. Ve dveřích stál Suko.

“Konečně!” vykřikl Bill a seskočil ze stoličky. “To je fajn, že jsi tady.” Přátelsky inspektorovi poklepal na rameno.“Máš zamluvený pokoj. Jak probíhá naše záležitost?”

“Neměli bychom si o tom promluvit nahoře?”

“Jistě, ale jdeš pozdě.”

“Má to své důvody.” Suko se nejdříve pozdravil se Sheilou, která se rozhodla, že za nimi přijde později.

Tentokrát vyjeli výtahem. Suko se rozhlédl po pokoji a potom spokojeně kývl. “Nóbl, velice nóbl to tady je…”

“V Londýně také nebydlím v žádné boudě.”

“Když si to někdo může dovolit…”

“Poslouchej, pojďme k věci.”

Suko se posadil a postavil vedle sebe kufřík.

“Dostal jsi mne do pěkné kaše, Bille. Umíš si jistě představit, jak byli rakouští kolegové nadšení, když se dozvěděli, co se tu chystá. Za normálních okolností bychom nemohli věc provést tak, jak jsme si předsevzali.”

“A čemu vděčíme za to, že okolnosti nejsou normální?”

“Ne čemu, ale komu, to je ta správná otázka. Měl bys co nejdříve poslat bednu minerálek Siru Jamesovi. Všechno zařídil a telefonický se spojil s našimi kolegy ve Vídni. Probíhalo to na ministerské úrovni. A to vše během mého letu sem.”

“Odkud to víš?”

“Protože jsem se cestou zastavil za nimi, abych se jim představil. Hleděli jako blázni, ale umožní nám,

abychom zůstali přes noc v budově. Dokonce nás budou zajišťovat.”

“Budeme uvnitř sami nebo i s nočním vrátným?”

“Sami, Bille.”

Reportér si oddechl. “To je skvělé, Suko.”

“Kdyby se však prokázalo, že to byl planý poplach, budeme z toho mít pořádnou ostudu. A k tomu ještě mrtvý Erich Tarknet! Musel jsem jim slíbit, že jim hned zítra všechno vysvětlíme. “

“To všechno uděláme, Suko. Věř mi, že se v žádném případě neženu za chimérami. Ten zpropadený obraz je živý. Ukrývá se v něm magická síla Medúzy.”

“Odkud bereš takovou jistotu?”

“Protože jsem ho viděl. Víš přece, že jsem jej pozoroval v zrcadle. Ústa se smála a hadi se hýbali. To mi jako důkaz úplně stačí.”

Suko přikývl. “Obraz nevznikne bez malíře,” mínil. “Kdo je vlastně ten umělec?”

“Jistý de Greco.”

“Toho neznám.”

“Nepatří mezi moderní malíře. Žil v minulém století. Určitě je už dlouho po smrti. Ten obraz je nezapomenutelný. Většina návštěvníků přišla, aby se podívala na Medúzu, která vypadá jako skutečná. I tebe ohromí, až ji uvidíš.”

“Ale dva lidé z toho pohledu zkameněli.”

“Ano.”

“Jak je to možné? A proč právě ti dva a nikdo jiný? “

Suko pokrčil rameny. “To se mne ptáš příliš.

Nevím.”

“No dobrá, uvidíme, co se za tím skrývá.” Suko se podíval na hodinky. “Kdy vyrazíme?”

“Co nejdřív. Měli bychom tam být dřív, než zamknou.”

Inspektor vstal.

“Tak pojďme.”

Bill už se připravil. Ve dveřích potkali Sheilu. Vstoupila tiše do pokoje a postavila nákupní tašky na zem. “Nerozmyslili jste si to?” zeptala se tiše.

“Samozřejmě že ne.”

“Vzali jste si aspoň jedno zrcadlo, Bille?”

“Dokonce dvě, jak jsme se se Sukem domluvili.”

“Je to tak, Sheilo.”

Rozloučila se se svým mužem. “Vraťte se v pořádku, oba dva. Budu tady čekat.”

“Uděláme, co bude v našich silách,” prohlásil Bill zastřeným hlasem.

“Na vdovu jsi ještě příliš hezká a mladá,” zalichotil jí na rozloučenou Suko.

Na chodbě se otočil k Billovi: “Pojedeme taxíkem?”

“Ne, není to daleko. Můžeme tam dojít pěšky.” Slunce už zapadalo. V září se brzy stmívá.

“John také sleduje stopu Medúzy,” řekl Bill.

“Ano, v Řecku.”

“Nemohu se zbavit pocitu, že oba případy nějak souvisí,” řekl reportér.

“Máš pro to nějaký důvod?”

“Ten malíř byl Španěl,” řekl Bill, když se zastavili na jedno světelném přechodu, protože svítila červená. “Ale nežil jen ve Španělsku. Byl nadšený Řeckem. Odebral se tam už jako mladík.”

“To je zajímavé,” řekl tiše Suko.

“Také si to myslím.”

“Proto si myslíš, že ty dva případy vzájemně souvisí?”

Bill odháněl rukou oblak výfukových plynů, který vyrazil z výfuku projíždějícího auta. “Nevím. V každém případě mám jakési tušení.”

“Doufejme, že ne mylné.”

“Ale, Suko, vždyť…”

7

Ačkoliv to byl holý nesmysl, napadlo mne srovnání s jedním filmem o Jamesi Bondovi, kde se hrdina rovněž pohybuje v podobných zahradách a očekávají jej zástupy krásek.

Tady byly jen čtyři, ale to stačilo, protože se jednalo o Medúzy, které jsme hledali. Zpozorovaly nás a pozdravily svůdnými úsměvy, jakmile se postavily.

Dvě z nich byly blondýnky. Bohaté kadeře jim vlály kolem hlavy. Byly mladé a měly jemnou pleť, na níž nezanechalo slunce žádnou stopu. Působily křehce jako porcelánové panenky.

Dívky v bondovce na sobě měly přiléhavé plavky. Tato štíhlá těla halily průsvitné pláště jemně utkané z mušelínu v pastelových barvách. Když se pohnuly, zablýskla se pod nimi obnažená pokožka.

Třetí Medúza měla tmavé vlasy. Byly krátce střižené, jak to nosí Grace Jonesová. Téměř na ježka. Obličej se zdál být přísnější, ale její úsměv působil přátelským dojmem.

Čtvrtá ze spolku byla černoška. Měla světle kávovou pleť, vlasy vysoko vyčesané. Byla štíhlá jako gazela s dlouhýma štíhlýma nohama. Jako jediná se ozdobila šperkem. Kolem hrdla měla náhrdelník z červených perel.

Tři bělošky se znovu usadily na svá lehátka a stále se na nás usmívaly. Černoška kráčela proti nám.

Clarissa se ke mně přitiskla. “Johne, vůbec se mi to nelíbí. Ty ženské jsou nebezpečné. Chtějí nás vlákat do pasti.”

“Už v ní jsme, Clarisso.”

“A co teď?”

“Pravou Medúzu tady nevidím. Ani tu Floru, o které byla řeč.”

“Možná je to ta snědá.”

“V žádném případě. Legenda říká, že Flora, bohyně květin, byla běloška.”

“I legendy se mohou mýlit.”

“Uvidíme.”

Snědá kráska se zajímavým obličejem obešla bazén. Čím více se blížila, tím širší a uvolněnější byl její úsměv. Zastavila se na délku paže před námi.

“Vítejte,” řekla zastřeným hlasem. Hovořila anglicky. “Já jsem Mona.”

“John,” představil jsem se.

Přikývla. “A tvoje společnice?”

Protože jsem viděl, že Clarissa neodpovídá, udělal jsem to za ni.

Mona se na ni usmála. “Jsi hezké děvče. To jméno se k tobě hodí.”

“Kašlu na to.”

“Proč je tak nevlídná?”

“Nesnáší komplimenty.”

“To je pravda,” vřískla Clarissa a přestala se v té chvíli ovládat. Přiskočila k černošce, chytila ji za ramena tak, že se jí růžový pláštík sesmekl, a zakřičela: “Ty jsi zabila mého bratra? Tys to udělala, ty čertice?”

“Ne, Clarisso.” Strhl jsem ji zpět.

Bránila se, proto jsem ji musel pevně sevřít. Mona si ležérně upravila oděv a dokonce se lehce zasmála.

Clarissa si přitiskla obě ruce na obličej a opřela se o mne. “Promiň, Johne, chovala jsem se příšerně, ale bylo to silnější než já.”

“To nevadí, děvče.”

Ostatní tři Medúzy seděly dál uvolněně na svých pohovkách.

“Co se jí stalo?” zeptala se Mona.

“Je toho na ni moc.”

“To je škoda. A na tebe?”

“Přijde na to. Máme něco slíbeno. Slyšeli jsme, že tento ostrov nebo ráj nemáme nikdy opustit.”

“Říkal vám to malíř?”

“Ano.”

“Ještě nikdy se nemýlil.”

“Také zkameníme?”

“Ano, protože kdo viděl krásu, musí pro ni trpět.” Mona pokrčila rameny. “Na tom se nedá nic změnit.”

“Co se stalo s mladými muži, kteří vás navštívili?

Přilákaly jste je na ostrov?”

“Ano.” Mona ukázala na své tři přítelkyně.

“Nezůstáváme celou dobu na ostrově. Často zajíždíme na pevninu. Ty mladé muže naše nabídka na pobyt v ráji rychle přesvědčila. Nemohli tušit, že se dostanou na ostrov, kde jsme převzaly dědictví naší paní.”

“Medúza už přece neexistuje.”

“To je pravda. Ale existuje její krev.” Mona se zasmála. “Chutná výtečně, když ji člověk ochutná.”

“Máte upírské choutky?”

“Nejsme žádné upírky. Několik kapek stačí, abychom získaly kouzelnou moc Medúzy.”

“A potom změnily muže ve zkamenělé sochy, kdy se vám zlíbí.”

Znovu se tajemně usmála. “Možná ano, možná ne. Nejdůležitější je Flora.”

“Ano, bohyně květin. Která z vás to je?”

“Žádná. Ukrývá se, ale to ona je pravá dědička Medúzy. Našla její krev a přesvědčila nás o jejím účinku. Často si připadáme jako pavouci. Lidé se zaplétají dobrovolně do našich sítí stejně jako vy dva.”

“My tu vaši zatracenou síť protrhneme!” obořila se Clarissa na černošku. “Nebudeš mít žádnou šanci uniknout, to ti přísahám. S námi ti ty tvé čachry určitě nevyjdou.”

Mona na ni lítostivě pohlédla. “Holčičko, nebuď prostořeká. Neznáš naši sílu. Chtěla bych vám navrhnout, abyste se ještě jednou rozhlédli. Už dlouho nám do zahrady nepřibyly žádné nové sochy. Ty, Clarisso, budeš první ženou v naší sbírce.”

“Z toho nic nebude. Já…”

“Ještě ne.” zadržel jsem ji. “Jen žádnou paniku, Clarisso.”

“Ale ty neděláš nic!”

Ponechal jsem její výčitku bez odpovědi. “Máš připravené druhé zrcadlo?” zeptal jsem se jí místo toho.

“Ano.”

“Dobrá. Čekej, co se bude dít.”

“Ale já nechci. Bojím se, že potom už možná bude pozdě.”

Mona nám pokynula. Pohyb ruky jako by byl znamením i pro ostatní tři ženy. Vzpřímily se na lehátkách a usmívaly se na nás.

I malíř se tu znenadání objevil. Jeho hlas zněl z výšky.

Stál na malém balkónku a hleděl s úsměvem dolů.

“Brzy prožijete zázrak zrození Medúzy. Proto jste

přece přišli.”

“Také jsi pil její krev, de Greco?” vykřikl jsem nahoru.

“Samozřejmě, jinak bych byl dávno mrtvý. Nebo snad může žít člověk víc než stopadesát let?” zasmál se.

Clarisse stojící vedle mne naskočila husí kůže.

“To nemyslí vážně, že?”

“Bohužel ano.”

“Zombie…” sklopila hlavu a zachvěla se. “Já… já se asi zblázním.”

Teď jsem si Clarissy nevšímal, protože moji pozornost upoutaly ty čtyři ženy.

Nymfy se zvedly a hleděly na Monu. Obcházela něžně své přítelkyně a vdechovala jim polibky na tváře. Potom se k nám otočila s triumfálním výrazem v obličeji. “Uvidíte ji a pocítíte její sílu.” obrátila se k nám. “Chcete se dočkat Flory. Přijde jen kvůli vám.

Slibuji vám, že se jí dočkáte. Pocítíte její sílu. Nejen tady v Řecku, ale i severněji.”

“Ve Vídni?” vykřikl jsem tázavě.

“Máš dobré informace.”

“Říkal jsem mu to,” ozval se malíř shora.

Mona pokývala nespokojeně hlavou. “Neměl bys být tak upovídaný, příteli.”

Stařec mlčel.

Clarissa byla stále netrpělivější. “Nezasáhneme už? Jinak může být pozdě.”

“Chci nejdříve přijít na kloub tomu jejich tajemství. Mysli na zrcadlo, víc ti neřeknu.”

Na druhé straně bazénu se vinula úzká cestička. Vroubily ji nejroztodivnější květiny. Vyrůstaly z velkých nádob a před žárem je kryly listy palem.

Mona neodcházela pryč. Sehnula se vedle jednoho květináče a něco odtud vytáhla.

“Krev Medúzy,” vydechla Clarissa.

Měla pravdu. Medúza pevně oběma rukama svírala hliněný džbánek. Kráčela opatrně, jako by nesla drahocenný poklad.

Clarissa do mne strčila. “Johne, máš přece pistoli. Vezmi ji a rozstřílej ten džbán. Krev ztratí svůj účinek.”

Nebyl to špatný nápad. Ale váhal jsem a potom jsem se rozhodl úplně jinak.

“Ne, to neudělám.”

“Proč, ty…?”

“Chci Floru!”

Clarissa kývla. “Okay, ty máš hlavní slovo. Už nebudu nic dělat.”

“Ale ano, něco bys udělat mohla. Vrať se, prosím tě. Schovej se pro mne za mne třeba v domě. To bude nejlepší.”

“Proč? Já…”

“Dělej, máme málo času. Teď máš ještě příležitost.”

Clarissa po mně hodila nejistým pohledem. Potom přikývla, otočila se a odběhla. Její kroky po chvíli zanikly.

Bylo mi jedno, co si přitom myslely Medúzy.

Viděly to, ale staraly se jen o sebe.

Tři ženy držely v rukou pohárky a Mona jim nalévala.

Dělala to pomalu a rozvážně. Tajemně se usmívala. Jistě, ona přece věděla, co se bude dít.

Vsunul jsem ruku do kapsy tenké bundy. Prsty jsem obemkl zbraň, která byla v tomto případě nejdůležitější. Zrcadlo.

Kdyby se ty ženské opravdu proměnily v Medúzy, znamenalo by to pro mne velké nebezpečí.

Mona postavila džbán na zem. Od černovlasé družky si vzala pohárek a ponořila jej do džbánu. Nabrala si trochu krve Medúzy.

Pozoroval jsem ze svého místa tekutinu, která tekla ze džbánu. Nebyla hustá jako lidská krev a také měla světlejší barvu.

Pomalu jsem vypouštěl vzduch nosem. Pokusil jsem se vnitřně uvolnit. Postavil jsem se tak, abych měl slunce za zády, aby mne neoslňovalo.

Čtyři Medúzy zvedly pohárky k přípitku. Přitom se stále usmívaly. Připadlo mi to falešné a záludné.

Potom se napily.

Připomínalo to obřad. Přitiskly pohárky k ústům a vlily si vazkou tekutinu přímo do hrdla.

Podíval jsem se rychle napravo a nahoru, kde byla galerie. Byla prázdná. Clarissu nebylo vidět.

Obrátil jsem pozornost opět k Medúzám. Ruce s pohárky klesly. Jejich obličeje se blaženě rozzářily, jako by se napily toho nejvzácnějšího šampaňského.

Stály v půlkruhu, hleděly na sebe a kývaly se v jednotvárném rytmu. Byly připraveny vykonat své hrůzné dílo.

A já jsem měl být jejich obětí!

V té chvíli jsem již držel zrcadlo v ruce. Otočil jsem se a držel je tak, abych v jeho ploše viděl všechny čtyři Medúzy.

“Kdo se na mne podívá, zkamení!”

Tuto větu vykřikla Mona, protože byla první, která se začala měnit v příšernou Medúzu…

8

Suko myslel opravdu na všechno a díky známostem svého šéfa měl volné pole působnosti. Přenechali mu i klíč od hlavního vchodu, takže mohl vstoupit do výstavní síně.

Bill se tomu divil. “S tebou jsem udělal terno,”

řekl.

“Děkuji.”

“A tady stál zkamenělý,” zašeptal reportér.

Ukázal Sukovi místo, kde Sheila a on našli Ericha Tarkneta.

“Byla to hádanka i pro místní policii. Přesto je to už druhý člověk, který zde přišel o život tímto způsobem.”

“Doufejme, že příště to nebudeme my dva.”

“To je ve hvězdách.”

“Jak chceš postupovat dál, Suko?”

Inspektor pokrčil rameny. “Vlastně ani nemám přesný plán. Jedno vím jistě, obraz je třeba zničit. I o tom jsem mluvil se svými kolegy.”

Bill hleděl ke korunám stromů, za nimiž zapadající slunce zbarvilo nachově oblohu. “Pokud je to vůbec možné.”

“Mohl bych zkusit svůj bič na démony.”

“Myslíš?”

“Ano. Jestliže neztratil svou magickou sílu, nebude obraz dlouho vzdorovat jeho úderu.” Suko se sehnul a zasunul klíč do zámku.

Kolem nich vřel večerní dopravní ruch, který tlumily stromy v parku. Dveře zajišťovalo více zámků. Kromě toho se zde nacházelo i elektronické poplachové zařízení, které však bylo pro tuto noc vypnuto.

Suko odemkl. Velmi opatrně strčil do dveří a vklouzl dovnitř jako první. Bill kráčel těsně za ním. Zavřel za nimi dveře.

V budově vládla úplně jiná atmosféra než ve dne. Místnosti ztichly. Billovi připadalo, že ho to ticho stísňuje. Ačkoliv klimatizace udržovala nižší teplotu, než panovala venku, reportér se brzy zpotil.

Osiřelé pokladny působily uprostřed té nádhery nepatřičně. Dělené okno ve vstupní hale budovy vyhlíželo jako matné oko.

“Ty se tady vyznáš,” ozval se Suko šeptem.

“Kudy teď?”

Bill ukázal přímo.

Oba přátelé kráčeli po studené podlaze. Koberec ležel teprve v místnosti za vstupní halou. Ztlumil zvuk jejich kroků.

Inspektor dal Billovi přednost. Protože svítilo jen nouzové osvětlení, nevypadaly obrazy tak nádherně jako ve dne nebo při plném osvětlení. Jako by se schovávaly před zraky zvědavců. Teprve když se jich dotklo světlo, mohl Suko rozeznat, jaké nesmírné bohatství se nachází v této budově.

Barevná nádhera, kterou umělec ozdobil lněné plátno, jej uchvátila.

“Jedinečné,” zašeptal Suko.

“To samé řekneš i o obrazu Medúzy.”

“Uvidíme. Kde je?”

“Musíme jít dál.”

Oba šli dál po měkkém koberci. Ačkoliv kromě nich nikdo v obrazárně nebyl, chovali se co nejtišeji.

V cestě jim stálo drahocenné vyřezávané křeslo od Allesandra Mendiniho. Kdysi patřilo významnému autorovi a spisovateli Marcelu Proustovi. Teď to byl velmi hodnotný muzejní kousek. Jeho cena činila určitě padesát tisíc marek.

Viděli také obraz “Perseus se štítem Medúzy” a Suko se zeptal, zda už je to zde.

“Ne, ještě pár kroků.” Bill sešel z koberce a pustil se doprava, kde na zdi visel hledaný obraz.

Hlava Medúzy od de Greca!

Jedinečná ve své kráse. Ačkoliv to byl pouhý obraz, budil zdání, že žije. I Suko měl ten pocit. Zdálo se mu, že obraz zevnitř vyzařuje zvláštní tajuplné světlo. Svěřil se se svým dojmem Billovi.

“Máš pravdu,” zašeptal reportér a přikývl. “Také mi to tak připadá.”

“Viděl jsi něco podobného, když jsi tu byl poprvé?”

“Ne, protože tu bylo světlo.”

Suko udělal dvě věci. Nejdříve vytáhl malou baterku a potom bič. Zakroužil jím nad podlahou, aby tři řemeny mohly vypadnout z otvoru. Padly na podlahu a rozložily se jako vějíř. Inspektor byl připraven. Ale ještě neudeřil, bič si zastrčil za opasek do pohotovostní polohy.

Podal Billovi svítilnu. “Rozsviť ji, chci se na ten obraz pořádně podívat.”

Bill zamířil paprsek světla přímo na obraz a Suko se konečně dostal k tomu, aby jej mohl pozorovat.

“Panebože, to je neskutečné. Jako by byla živá.”

“I já jsem to tak cítil.”

“Ale nepohybuje se. Ani hadi, ani ústa.”

“Musíš si vzít zrcadlo.”

Suko se ušklíbl na Billa. “Něco takového nosím stále s sebou. Dělá to chlapa chlapem.” Vytáhl z brašny čtyřhranný předmět a podržel jej tak, aby se v něm objevil obraz. Nejdříve neviděl nic, i když Bill na obraz svítil.

“Tak co je?”

“Promiň, Bille, ale já nic nevidím.”

“Zatraceně, přece se mi to nezdálo. Ten obraz vyzařuje magickou silou, jsem si jist. Je živý, Suko.”

Reportér vytáhl malé zrcátko a nastavil ho, aby si v něm mohl prohlédnout obraz.

“No?” zeptal se Suko.

Bill stiskl na okamžik zklamaně rty. “Máš pravdu, nic se na něm neděje.” Odkašlal si. “Ale nenech se mýlit, Suko. Kromě toho ti dva zkamenělí jsou dost pádným důkazem, že něco není v pořádku.”

“O tom jsem pevně přesvědčený. Ale tady je Medúza…” Suko nedořekl větu do konce. Ještě jednou se plně soustředil na obraz. Náhle měl dojem, že se s ním něco děje. Medúza se neusmívala, ale v jejích očích se objevil zvláštní lesk. Jako by do nich vstoupil život. Měly úplně jiný výraz. Předtím hluboko v jejich zorničkách číhala neznámá síla, která nyní vystupovala ven.

“Je živá, viď?” zeptal se Bill, který samozřejmě všechno sledoval.

“Myslím, že ano.”

“Kde to vidíš?”

“Na očích.”

Bill se rovněž soustředil. “Vážně, Suko, máš pravdu. Jsou jiné. Vychází z nich temné světlo. Panebože, to je neuvěřitelné, člověče.”

Jejich rozhovor poznenáhlu utichl. Teď je zajímal především obličej Medúzy. Nebyl to pouhý portrét. Skrývalo se za ním něco víc. Síla, která byla mocnější než člověk.

Život postupně proudil do celé hlavy.

Jednou se pohnula i hadí těla. Nejdříve to byl jen pouhý záchvěv, přičemž se jejich tlamičky otevřely a vylétly z nich dlouhé rozeklané jazyky.

Ani ústa už nezůstala strnulá. Koutky se roztáhly. Po obličeji přelétl pobavený úsměv. Vypadalo to, jako by se Medúza chtěla oběma mužům vysmát, protože si byla vědoma své moci.

“Vidíš to?” zašeptal Bill. “Co tomu říkáš teď, Suko? Měl jsem pravdu?”

“Beru všechno zpět a tvrdím, že legendy nelžou.”

“Chceš ji zničit?”

“Ano, teď je ta nejvhodnější chvíle. To znamená, že se o to pokusím.” Suko ještě jednou pohlédl do zrcadla a otočil se k obrazu zády. Chtěl do obrazu udeřit obloukem, aby se k němu nemusel přibližovat.

Bill ho napjatě pozoroval. Rád by přispěl svou pomocí, ale Sukova metoda byla jistější.

Inspektor zvedl pravou ruku. “Nedívej se přímo do obrazu,” sykl k Billovi.

“Co si o mně myslíš? Já si chci ještě užít života.

Hodně štěstí, starý brachu.”

“Budu ho potřebovat.” Suko se připravil. Stál dva kroky před obrazem, otočen zády k němu. Byl v bezpečné vzdálenosti, a přitom dost blízko, aby byl úder účinný.

Pravou ruku měl už zdviženou. Jemně, ale pevně svíral rukojeť biče. Suko uměl s tímto nástrojem výborně zacházet. Byl v tom přímo mistrem.

Jeho ruka klesala dolů. Současně se napjal. Řemeny se rozdělily tak, jak si to přál Suko. Oba muži přitom hleděli do zrcátek. Chtěli vidět, co se stane, jakmile zaslechnou plesknutí, se kterým řemeny dopadnou na obraz.

Vějířovitě se roztáhly a zasáhly obraz na třech místech.

Zaslechli výkřik nebo zasyčení? Pravděpodobně obojí. Potom došlo k něčemu neuvěřitelnému. Obličej Medúzy zmizel. Mezi řemeny vystupovaly z prázdné plochy uprostřed namalované krajiny jen tenké proužky mlhy a pomalu se vinuly ke stropu.

Oba přátelé byli k obrazu stále otočeni zády. Nemohli to ještě vidět. První promluvil Bill. “Zničil jsi ji?”

Suko se pomalu otočil a postavil se před obraz.

“To nevím.”

I Bill provedl obrat čelem vzad. “Ale ona už tady není,” vyjekl.

“To je pravda. Je tu jenom mlha…”

“Jako by se v ní rozplynula.”

“Jsi si tím jistý?”

“Co to znamená být si jistý?” Bill pokrčil rameny.

“Dobrá, řekněme, že si neumím představit jinou možnost.”

“To ještě nic neznamená,” řekl Suko. “Podívej se ještě jednou. Obličej zmizel. To by bylo v pořádku. Jenom se ptám, proč nezmizela i krajina. Přinejmenším by mělo být plátno pěkně potrhané.”

“To je pravda.”

Dosud se neodvážili přistoupit k obrazu blíž. Začal s tím Suko, když dvěma malými krůčky překonal vzdálenost k obrazu. Kývl na Billa. “Pojď sem. Chci si něco ověřit.”

Reportér se podivil. Ze Sukova hlasu zaznívalo něco velmi zvláštního. Jako by na něco pozoruhodného přišel.

“Je tam ještě něco,” řekl inspektor.

“Kde?”

“Mlha je řídká. Zdá se mi…”

“Zatraceně!” Tentokrát Bill skoro vykřikl. “To je John Sinclair. Ano, to je on!”

Cáry mlhy prořídly. Oba hleděli na obraz a připadalo jim, že hledí do díry ve zdi připomínající tunel. A na jeho konci se odehrávala zajímavá scéna.

Bylo tam vidět nějaké osoby.

Mezi jinými se tam v krajině ozářené sluncem pohyboval i vrchní inspektor Scotland Yardu John Sinclair. Byla to spíš pohádkově krásná zahrada. A John v ní nebyl sám.

V jeho blízkosti se nacházely čtyři ženy, jejichž hlavy místo vlasů obtáčeli hadi…

9

Clarisse Mainové se nelíbilo, že má opustit Johna Sinclaira, ale uznala, že je to pro ni jediná možnost. Stejně mu v této chvíli nemohla pomoci. Jistě se v takových situacích vyzná lépe. Nakonec nepatřil v této hrozné záležitosti k začátečníkům. To už si všimla předtím, než se sem dostali.

Proběhla zahradou a přitom minula kamenné postavy. Když si připomněla, že to donedávna byli mladí lidé, nebylo jí právě do smíchu. Potlačila pochmurné myšlenky, protože byly v této chvíli bez užitku, a vběhla do průchodu, který rozděloval dům na poloviny. Dveře na jeho konci byly zamčené. Clarissa stejně nechtěla běžet do přední zahrady. Snažila se najít úkryt v domě.

Přitom myslela i na malíře de Greca. Ukázal se na galerii, která se táhla podél levé poloviny domu.

Chtěla si s ním promluvit. Z tohoto důvodu se rozhodla pro levou polovinu budovy. Ke dveřím vedly dva kamenné schody. Přeskočila je najednou a o něco později stanula v úzké chodbě. Bylo tu šero, protože před okny byly ještě dřevěné okenice.

Chlad, který tu panoval, jí dělal dobře. Dokonce jí přejel mráz po zádech. Ale bylo to spíše vnitřním napětím než okolní teplotou.

Chodba končila schodištěm. Vlevo se nacházely

tři pokoje. Do nich však nechtěla vstoupit.

Dívka stoupala po hladkých schodech nahoru. Držela se po straně, protože doufala, že tam nebude dřevo hlasitě vrzat.

Clarissa měla štěstí. Hluk byl nepatrný, a tak se dostala bez problémů do prvního poschodí.

Zůstala stát v chodbě. Dveře pokojů byly otevřené. Oknem sem pronikalo světlo. Se stísněným pocitem nahlédla do prvního pokoje.

Byl prázdný. Balkónovými dveřmi se mohlo vyjít na galerii. Obě dveřní křídla byla dokořán otevřená.

Clarissa už chtěla vstoupit do pokoje, když zaslechla malířův hlas. De Greco musel být v některém z pokojů na konci chodby.

Clarissa se po špičkách blížila ke svému cíli. Malíř byl pro ni klíčovou postavou. Pokud se jí podaří překonat strach, mohla by získat další informace o zkamenělých osobách.

Náhle jí připadalo, že i její obličej zkameněl. Měla pootevřená ústa. Velmi opatrně vydechla a úzkostlivě dbala na to, aby nadělala co nejméně hluku.

Podle ní se de Greco zdržoval ve třetím pokoji na levé straně. Dveře byly dokořán otevřené. Pokoj byl velmi světlý. Clarissa se přitiskla ke zdi. Slyšela muže mluvit. Hovořil sám pro sebe.

“Umělecká díla,” řekl chraplavě. “Moje obrazy jsou umělecká díla. Každý z nich je jedinečný. Lidé se musí naučit jim rozumět a ocenit je.” Zachechtal se.

“Moje Medúza,” mluvil dál, “moje Medúza žije. Je namalovaná a žije. Nikdo kromě mne to neví. Jsem s ní ve spojení. Napil jsem se přece její krve, protože jsem ji chtěl malovat. Ona vedla mou ruku. Každý tah

štětcem znamenal kus života. A když bude chtít, zabije kohokoliv. Dává na vás pozor, na vás lidi, na nevěřící. Na vaši aroganci. Věci se daly do pohybu. Medúza není mrtvá. Žije dál v mých obrazech.”

Clarissa zbledla. Musela nejdříve strávit jeho slova. Současně se ptala sama sebe, jestli je ten muž snílek či realista. Pravděpodobně obojí. Žije ve světě, který je úplně jiný než okolní svět. Odtržen od věcí, které zajímají dospělé. K tomu se ještě narodil v minulém století a vlastně už měl být dávno po smrti.

Ale on stále žil. Byl to zombie. Jelikož se napil krve bájné Medúzy, překonal vlastní smrt a zánik.

Clarissa Mainová cítila, jak ji mrazí v zádech. Nemohla pochopit, kde se vlastně ocitla. Nenašla žádné rozumné vysvětlení.

De Greco mluvil dál. “Všichni zkameněli. Tady i ve Vídni. Ta výstava se jí náramně hodila.” Zahihňal se. Chtěl ještě něco říci, ale selhal mu hlas.

To opět Clarissu udivilo. Musela nejdříve

překonat strach, aby mohla prozkoumat místnost.

De Greco se nacházel přibližně uprostřed pokoje, který byl téměř bez nábytku. Blízko něj stálo proutěné křeslo. Vedle stěny si někdo zřídil sklad lýčených rohoží.

Clarissa už chtěla na starce promluvit, když ji něco zarazilo. Jeho chování bylo nepřirozené. Stál strnule jako prkno. Pravou ruku zvedl a prsty sevřel jako pařát. Držel ruku před vlastním hrdlem, jako by se dusil.

Ústa měl otevřená. Ze rtů mu vycházely skřehotavé zvuky se zuřivým syčením. Pohyboval nohama a přitom stále zůstával na místě.

Clarissa opustila svou tajnou pozorovatelnu a proklouzla až na práh místnosti, aby lépe viděla.

De Greco ji ještě nezahlédl. Připomínal svým chováním opilce. Musel stát zeširoka, aby udržel rovnováhu.

Přitom se nakláněl horní polovinou těla dopředu a dozadu. “Ne… ne…! To nesmíte udělat! Nesmíte obraz zničit! Je to moje mistrovské dílo. Je jedinečný. Maloval jsem ho pod vlivem Medúziny krve. Dává mi sílu. Já, de Greco, já… aaahhhgggrrr…” Tentokrát se jeho prsty sevřely kolem hrdla, jako by se chtěl sám udusit.

Clarissa jej s hrůzou pozorovala. Sama se divila, kde s v ní vzala odvaha, s níž pak vstoupila do pokoje a přistoupila k malíři. Bylo mu zle. Chtěla mu pomoci. Probudil se v ní soucit.

Vtom se otočil.

Nebyl to rychlý pohyb. Kromě toho zůstal na místě a Clarissa hleděla do jeho obličeje.

Tělem jí projel záchvěv jako po ráně elektrickým proudem.

Počítala se vším, jenom ne s tím, že z muže před ní se stane netvor.

Jeho kůže se zvrásnila natolik, že vypadal jako mumie. Z úst, která připomínala studnu uprostřed obličeje, vyrážel chroptivé zvuky. I oči zapadly hlouběji do očních důlků, jako by je tam zatlačila neznámá síla.

Měl strach dokonce smrtelný strach!

De Greco hleděl na Clarissu, která se neodvažovala dát se na útěk. Ani poté, když k ní natáhl ruku, jako by žádal o její pomoc.

Clarissa se nebránila. Dokonce k němu vztáhla ruku a uchopila jeho třesoucí se ruku.

Byl to nepopsatelný pocit! Tolik hrůzy!

Měl studenou ruku, ne však ledovou, jako mívají mrtví. K tomu se ještě stále měnila kůže. Byla tenčí a tenčí. Kryla už jenom kosti a vypadala, jako by se chtěla každým okamžikem rozpadnout.

Levou ruku držel de Greco pořád před obličejem, jako by chtěl do něj zatnout nehty.

Jenom jeho oči bylo možno jasně rozeznat. Ale i ony se měnily a rozplývaly.

“Ty… ty…” vyrazil vztekle ze sebe. “Ty to víš. Obraz… zničili můj obraz. Zničili jej a mne s ním, k čertu…”

Ve stejném okamžiku vypadla jeho pravice z Clarissiny ruky. Udeřila rukou o nehybné tělo, a to zapůsobilo jako impulz. Starcova pokožka popukala, kosti zachrastily, jako by byly ze skla.

De Greco už se neudržel na nohou. Zapotácel se, padl na křeslo a po něm se svezl na zem. Na křesle zůstaly viset zbytky jeho těla. Úlomky kostí a kousky kůže.

Přicházel konec.

Muž, který už měl dávno umřít, konečně najde posmrtný klid.

Při životě jej udržoval obraz a síla Medúzy. Teď byl obraz zničen, a tak se naplnil jeho neblahý osud.

Ležel na břiše těsně před jejíma nohama. Ještě jednou se pokusil pohnout hlavou. Byl to poslední zoufalý pokus. Zvedl se nepatrně nad podlahou, ale hlava mu padla zpět. Clarissa zaslechla zapraskání.

Potom nastalo ticho.

Odstoupila stranou. Nejraději by utekla pryč, daleko odtud. Nemohla však opustit tuto místnost, protože se bála nebezpečné zahrady, v níž číhalo zlo. Malíř de Greco zemřel. Někdo, koho Clarissa neznala, musel zničit jeho mistrovské dílo, které

miloval nadevše.

Ale byli tu ještě jiní protivníci. Čtyři Medúzy a jejich paní, kterou nazývaly Flora podle bohyně květin.

Ani John, ani ona ji dosud neviděli. Přesto si dívka nemyslela, že se jedná o nějaký přelud. Musela se tu někde schovávat.

Clarissu stálo hodně přemáhání, aby přistoupila k balkónovým dveřím. Protáhla se kolem mrtvoly. Pohybovala se jako robot. Po zádech jí běhal mráz při pomyšlení, co by ji čekalo v zahradě, kdyby jim pověděla o malířově smrti.

Světlo naplnilo pokoj. Zlaté slunce se opět rozzářilo. Paprsky se draly přes balkon do místnosti.

Clarissa kráčela pomalu k cíli. Zastavila se přímo před balkonem, vystrčila hlavu ven a opatrně vyhlédla do zahrady.

Viděla část bazénu. Kromě toho zahlédla

černošku, která nasadila k ústům pohárek.

Ačkoliv Clarissa nemohla rozeznat, jakou tekutinu pije, bylo jí jasné, že se jedná o krev

Medúzy. Téměř se jí udělalo nevolno, když na to pomyslela.

Jak se někdo může napít krve, i když je to prý obdivuhodná tekutina!

Mona odložila pohárek a Clarissa zaslechla větu, která ji doslova elektrizovala.

“Kdo se na mne podívá, zkamení!”

Odskočila, potácela se místností a chodbou a myslela na to, že se z Johna Sinclaira brzy stane kamenná figurína…

Přesně na totéž jsem myslel i já!

Všechno mi bylo dovoleno, jenom jsem nesměl pohlédnout do obličejům těm čtyřem Medúzám. Jinak bych byl ztracen.

Sice nás odděloval bazén, ale vzdálenost byla směšně malá. Neoslabovala jejich magické působení. Vzduch byl stále čistý. Dokonce i ze země dýchala svěžest zeleně. To však v žádném případě nepotlačovalo hrůzu, kterou budila přítomnost Medúz.

Představovala se mi v celé své kráse magická síla Medúzy načerpaná prostřednictvím její krve.

Pochopitelně jsem se vyhýbal tomu, abych se otočil. Nejsem sebevrah. Proto jsem hleděl jen do zrcátka tak, abych měl ty čtyři ženy stále na očích.

Začalo to vlasy. U všech čtyř žen současně. Nejdříve se kroutily jako červi. Potom však dostaly jinou, šedozelenou barvu. Byl to šokující pohled, když se konce prstenců měnily na těla.

Hadí těla…

Strašné protažené tlamy, z nichž vyletovaly rozeklané jazýčky, připomínající pramínky důtek nebo karabáče.

Hlavu každé ženy obtáčeli čtyři hadi. Dohromady šestnáct. Teď se teprve podobaly pravým Medúzám. I jejich obličeje prodělaly proměnu.

Před několika minutami ještě hezké a upravené, nyní z nich zbyly jen rozšklebené masky. Příšerné pitvory s dokořán otevřenými ústy a červenýma očima.

Zaslechl jsem jejich ječení, které přelétlo bazén a dostihlo mne zezadu.

Měl jsem se stát jejich novou obětí! Nebylo to poprvé, kdy jsem bojoval proti Medúzám. Platilo stále to samé. Nesměl jsem se na ně podívat, ale v příhodném okamžiku překvapivě zaútočit.

Stáhl jsem se zpět. Na této straně vodní plošky jsem stál na otevřeném prostranství. Jedinou možností bylo hledat vhodný úkryt v zahradě.

Medúzy zcela určitě pochopily moje úmysly. V zrcátku jsem viděl, že nezůstaly na jednom místě, ale rozdělily se. Hon na zajíce začal.

Měl jsem jednu velmi důležitou výhodu. Jestli mne chtějí Medúzy dostat, musí oběhnout vodu. Nečekal jsem už na nic a rozběhl se do zahrady.

Běžel jsem po úzké cestičce lemované keři růží, jejichž trny se mne rovněž chtěly zmocnit. Zachytávaly se mého oblečení a bolestivě píchaly. Také tady stála jedna socha schovaná za hustými keři.

Schoval jsem se za ní, ale nestačilo to. Přikrčil jsem se v oleandrovém křoví a vyčkával. V pravé ruce jsem držel berettu a zrcátko jsem přendal do druhé ruky.

Pro mne za mne mohly klidně přijít. Pozoroval jsem pěšinu. Soustředil jsem se především na zvuky. Měl jsem proti sobě čtyři protivnice a přirozeně jejich paní jménem Flora, která objevila krev Medúzy, požila ji a nabyla tím jejích schopností. Dosud se neukázala, ale někde se najisto skrývá.

Dýchal jsem co nejtišeji. Nesměl mě prozradit sebemenší hluk. Dokonce mi vadilo i šplouchání vody ve studánce, které přehlušilo všechny ostatní zvuky.

Vítr přinášel omamnou vůni květin. Mohl to být skutečně malý ráj. Medúzy z něj bohužel na tomto malém kousku země udělaly peklo. Nádherné, půvabné, ale peklo.

Hrozba, že zkamením, trvala stále!

Zaslechl jsem kroky. Přicházely zpředu. V zahradě se ozval hlas černovlásky.

“Myslím, že šel sem. Pokud je to tak, nemůže být daleko.”

V tom měla pravdu.

Vpravo ode mne se ozvalo: “Máme už jít?”

“Ano, to bude lepší.”

To se mi vůbec nelíbilo. Jestli se dostanu do kleští, budu mít mnoho práce, abych se z nich vysmekl ven. Z tohoto důvodu jsem chtěl celou záležitost uspíšit.

Vystavil jsem se velkému riziku, protože jsem opustil křoví a kryl jsem se jen za sochou.

Kroky byly stále hlasitější. Úplně jsem přestal dýchat a usilovně se snažil zjistit, odkud zaznívají.

Jak daleko ode mne mohou být? Metr, dva, víc?

Cestička byla úzká. Připravil jsem si náboje a

čekal jsem.

Perseus srazil Medúze hlavu mečem. Já jsem takovou zbraň u sebe neměl. Jenom bumerang. Ale nechtěl jsem jej házet, protože by snadno mohl narazit na skálu nebo strom či jinou překážku. Zvolil jsem stříbrné kulky, což bylo mnohem jistější. Snad na ně budou účinkovat.

Cestička byla úzká. Mělo by to vyjít.

“Vidím ho, sestro. Jeho stín je za…”

Další slova zanikla ve výstřelu. Mířil jsem od boků zkamenělé sochy. Dvakrát jsem zmáčkl spoušť.

Z cestičky zazněl proti azurově modrému nebi ostrý výkřik. Nebylo to radostné volání, ale předsmrtný výkřik někoho, kdo umíral.

Čekal jsem ještě pár vteřin a naslouchal pleskání nohou o zem. Teprve potom jsem opustil úkryt, ale tak, abych se nemusel podívat na osobu ležící na cestičce. Použil jsem opět svého zrcátka.

Nebylo možno rozpoznat, jestli ji zasáhly oba výstřely. Každopádně tam ležela a ani se nehnula. V

obličeji se usadil téměř přátelský výraz.. Také s její hlavou se něco stalo.

Hadi se podobali spíše tupým tlustým červům, kteří se před mýma očima rozpadali na šedozelený prach. Dodal jsem si odvahy a podíval se na ni bez zrcátka.

Obličej zbledl. Ústa zůstala otevřená stejně jako oči. Stříbrná kulka přervala nit jejího života. Stejně jako zasaženým upírům.

“Hej, Chloe, kde jsi? Ozvi se!”

Obě blondýnky volaly svou černovlasou sestru.

Dostaly odpověď. Ne od hledané společnice, ale ode mne.

“Chloe je mrtvá!” vykřikl jsem hlasitě a ozvěna mého hlasu přeletěla zahradu. “Pokud nechcete, aby se vám vedlo stejně, vraťte se zpět a nechte mne na pokoji. Nechci vás, hledám Floru. Řekněte mi, kde je a kde se nachází krev Medúzy.”

Po této výzvě nastalo naprosté ticho. Nezůstal jsem na místě, ale přikrčen jsem běžel zpět k bazénku.

Tam určitě nikdo nebude.

Nemýlil jsem se. Lehátka byla prázdná. Jejich povrch se leskl v paprscích jižního slunce.

Lehátka byla natočena jednou stranou ke květinovému záhonu. Odtud se vlastně měla linout libá vůně, ale bylo to poněkud jinak. Cítil jsem sice květiny, ale do jejich vůně se mísil příšerný zápach zatuchliny.

Připadal jsem si jako slon v porcelánu, když jsem rozšlapal květinový obrubník, abych zjistil, odkud zápach vychází.

Květiny rámovaly čtverec, tvořený mramorovými deskami. V jejich středu jeden velký čtverec chyběl a otvíral se tam vstup do nějakého tunelu pod zem.

Že by k Floře?

Musí to tak být! Pokud se chtěla bezpečně skrýt, pak to muselo být jedině pod zemí. Na mnoha řeckých ostrovech se nacházel celý labyrint podzemních jeskyní, tunelů a chodeb. Proč by to zde mělo být jiné?

Medúzy se svolávaly dohromady hlasitým voláním. Divil jsem se, že neslyším hlas černošky Mony. Hledala snad někde jinde?

V mé bezprostřední blízkosti se nenacházela, jak jsem zjistil bleskurychlým rozhlédnutím se kolem sebe. Váhal jsem, zda mám vstoupit do otvoru, dokud jsem nezaslechl smích a výhružně znějící hlas.

“Jen pojď, čekám na tebe!” Muselo to tak být. Buď, nebo.

Rozhodl jsem se pro nebo a vstoupil jsem na první schod…

10

Trvalo nějakou chvíli, než se Clarissa dostala z šoku, který prožila s umírajícím mužem. Ale pořád myslela na to, že neměla opustit Johna Sinclaira. Chtěla mu pomoci ze všech svých skromných sil. Z balkonu se jí otvíral velmi dobrý výhled do okolí.

Nešlo jí z hlavy varování lovce duchů. V žádném případě se nesměla podívat na žádnou z proměněných Medúz, jinak by byla ztracena.

Clarissa se neodvážila vystoupit na balkon. U dveří zůstala stát. Vytáhla se na špičky, aby lépe viděla do zahrady.

Nejdříve neviděla nic. Ani Johna Sinclaira, ani

čtyři Medúzy.

Její pohled putoval zprava doleva zahradou.

Uviděla pohyb.

Dívka měla štěstí, že hleděla dolů pod určitým úhlem, takže neviděla obličej světlovlasé Medúzy, pouze temeno její hlavy. Na něm se svíjeli hadi jako obrovití šedozelení červi.

Medúzy viditelně nevěděly, kde mají hledat svého protivníka. Vypadaly bezradně, zmateně. Chvíli hleděly napravo, potom nalevo a něco si šeptaly.

Náhle se objevila Chloe.

Clarissa ucukla zpět. To bylo její štěstí, protože černovláska zvedla hlavu. Pravděpodobně by ji pohledy obou žen zasáhly.

Chloe věděla, kde se lovec duchů zdržuje. Informovala o tom ostatní sestry Medúzy. Clarissa se

začala o Johna bát. Tyhle tři ženské uměly vlákat své protivníky do pasti.

Znovu vyhlédla. Nestačila se ani pohnout, když ozvěna dvou výstřelů narušila ticho zahrady. Clarissa uskočila. Výkřik jedné z žen signalizoval, že John musel zasáhnout některou Medúzu.

Mělo by ji to těšit?

Clarissa si nebyla jista. Někdo zahynul, ale pravděpodobně to byla jedna z Medúz. Clarisse to nedalo, aby nešla k opět k oknu a nevyhlédla ven. Udělala krůček, ale při druhém se zarazila.

Něco zaslechla.

Ne v pokoji, ale na chodbě. Byly to tiché šoupavé kroky, které přicházely od schodiště a potom zamířily k místnosti, kde stála.

John Sinclair to nemohl být, protože se ještě zdržoval v zahradě. Byla zde jediná možnost.

Když na to Clarissa pomyslela, zbledla. Krev jí vyprchala z obličeje a čelo se silně orosilo. Nohy se jí rozechvěly. Ani se nepokoušela zjistit, kdo to po chodbě přichází. Určitě to byla Mona, nejhorší ze všech Medúz.

Clarissa zaslechla Monin smích. Medúza nemusela nic říkat. Jejích smích zněl víc než výmluvně.

Kousek od dveří se kroky zastavily. Smích umlkl. Ticho drásalo Clarisse nervy. Neviděla žádné východisko z této beznadějné situace. John Sinclair si jistě myslí, že je v bezpečí. Kdyby jen tušil, jak hluboce se mýlí!

Má křičet?

“Haló, děvče, už jdu. Hned jsem u tebe.” Mona vyslovila větu šeptem, ale srozumitelně. “Jenom vstoupím do pokoje a pohlédnu na tebe. Potom budeme mít první ženskou sochu.”

Clarissa nemohla odpovědět. Vědomí blížícího se konce a strachu jí stáhl hrdlo. Chránila se otočit a podívat se ke dveřím. Otočena zády k nim se cítila bezpečněji.

“Tvůj přítel zabil naši sestru, holčičko. To se mi vůbec nelíbí. Pomstím se mu. Protože momentálně není k zastižení, staneš se mojí obětí ty. Slyšíš mě?”

“Běž! Táhni pryč! Já… jsem ti nic neudělala!” Clarissa stála proti otevřeným dveřím. S námahou vykoktala několik zoufalých slov. “Zmiz! Nech mě na pokoji!”

“Ne, holčičko!”

Mona šla dál. Medúza s tmavou pokožkou si s ní pohrávala jako kočka s myší. Přehoupla se přes práh a opřela se o veřeje.

“Už jsem v pokoji, holčičko.”

Clarissa měla pocit, že má v krku nějakou vatu, která ji dusí. Všechno se změnilo. Dech smrti se pomalu usazoval mezi čtyřmi stěnami pokoje.

Nezmohla se na odpověď a zaslechla další otázku: “Nechceš se otočit a podívat se na mě? Jsem za tebou. Nebo se ti nezdám dost hezká? Vadí ti hadi na mé hlavě? Buď bez obav. Až na ně pohlédneš, určitě se ti zalíbí. Tak nějak to uděláme.”

“Ať už jsi pryč!” Clarissa přitiskla ruce před obličej, jako by Mona stála před ní.

“Promiň, děvče, ale já zůstanu. Jsem téměř u tebe.” Poslední slova doprovázelo šoupání kroků. Náhle stála Mona těsně u ní.

Mladá Angličanka stála bez pohnutí. Už v této chvíli si připadala jako zkamenělá. To se změnilo v příštím okamžiku, když jí Mona položila ruku na rameno.

Otřásla se. Tlak Medúziny ruky byl velmi silný, jako by jí na rameno položila kámen. Mona ji sevřela tak, že se nemohla ani pohnout. Jako jí tím gestem dala najevo, že svou oběť jen tak nepustí.

“Teď patříš mně, děvče. Stačí aby ses otočila a podívala ses na mne.”

“Ne, to neudělám!”

“Potom tě k tomu musím donutit. Otočím tě a sundám ti ruce z obličeje. Už dříve jsem si všimla, jak jsi nápadně podobná jednomu mladíkovi, který se do mne zamiloval a přišel sem. Stojí dole v zahradě…”

“To je můj bratr George!”

“Ano, to je pravda, Jmenoval se George. Vlastně je mi ho líto. Měl v sobě cosi, co se mi líbilo. Ale to je pryč. Nejdříve tvůj bratr a potom ty. Postupně shromáždíme na ostrově celou vaši rodinu. Proč ne? Jste hezcí, líbíte se nám.” Hlasitě se zasmála.

Clarissa nechtěla zemřít.

Ne tímto hrozným způsobem. Zkameněla by a kdo ví, kdy by ji našli.

Mona zesílila stisk. V jejích prstech se skrývala síla, které Clarissa nedokáže dlouho vzdorovat. Medúza ji přemůže a využije toho. Angličanka hleděla

před sebe. Mezi prsty viděla otevřené balkónové dveře.Tudy by se snad dalo uniknout.

Byla by tu ještě šance?

Dlouho neuvažovala a pokusila se o to. Bleskurychle skočila. S něčím takovým Mona nepočítala.

I přes silný stisk se jí Clarissa vysmekla. Medúza se musela dívat, jak se téměř jistá oběť dostala na balkon a běžela k zábradlí. Clarissa se jej chytila oběma rukama.

To jediné co ji mohlo zachránit, byl skok přes zábradlí. Vpravo od ní leželo jezírko. Kdyby padla na mramorovou dlažbu, mohla by si něco zlomit nebo vymknout. Kdyby však do skoku vložila všechno, mohla by dopadnout do vody.

Takové úvahy jí probíhaly hlavou rychlostí blesku. Už už pokládala úzkou dlaň na zábradlí, když se za ní ozval zuřivý křik obelstěné Mony.

To rozhodlo.

Clarissa sebrala všechny síly a skočila.

S široce roztaženýma rukama prolétla vzduchem. Její oblečení vlálo ve větru. Pod sebou uviděla kameny a také vodní hladinu.

Podaří se jí tam přistát?

V jednu chvíli to tak nevypadalo. Srdce se jí rozbušilo, zavřela oči a padla do vody.

Povedlo se!

Jako kámen klesla pod hladinu vlažné vody…

11

Bill Conolly a jeho přítel Suko prožili v následujících minutách duševní muka. Bylo pro ně příšerné, že musí pozorovat svého přítele Johna Sinclaira, jak ho pronásledují čtyři Medúzy.

Později se přesvědčili, že nahlíželi do brány času, kterou otevřela, předvěká síla bájné, mocné Medúzy.

Bill svíral pěsti. V kloubech mu praskalo, nehty zarýval do kůže. Nedbal na bolest, protože se nemohl odtrhnout od scény, která se před ním odehrávala.

John se držel dobře. Věděl, že nesmí pohlédnout na Medúzu, a proto se schoval.

Také Suko stál nehybně. V jeho obličeji nebylo možno vyčíst, co si myslí. Byla v něm jen typická asijská netečnost. Jenom ve výrazu očí bylo možno vidět, jak trpí spolu se svým přítelem Johnem.

Ale John se držel velmi dobře. Byl to profesionál, v boji se silami zla ostřílený.

Bill a Suko zjistili, že si našel úkryt. Trochu se uklidnili.

“Jak bychom mu mohli pomoci?” zeptal se chraplavě reportér.

“Vůbec nijak.”

“Jak to…?”

“Nedostaneme se k němu, Bille.”

“Není tento otvor vlastně tunel, který by nás k

němu mohl dovést?”

“Tomu nevěřím.”

“Zkusím to.” Reportér se zachytil rámu a za sebou slyšel Sukovo varování.

Potom se to stalo.

Nikdo z nich vlastně nevěděl proč, ale závoj mlhy zastřel celou scénu. Zhoustl. Když Bill udeřil rukou tam, kde předpokládal mlhu, vykřikl a vytáhl zraněnou ruku zpět. Na kloubech se zaleskly kapky krve.

“Hrome,” zašeptal. “Zavřelo se to…”

“Tušil jsem to.”

“Proč? Co jsme udělali špatně?”

“My pravděpodobně nic. Příčina bude spíš tam, kde John bojuje o holý život. Možná se tam těsně před naším útokem stalo něco, co se tady projevilo uzavřením průchodu.”

Takto formulovaným zdůvodněním trefil Suko hřebík na hlavičku. Magie obrazu pozbyla svou sílu se smrtí malíře.

Byli bezradní. Bill si otřel krev na rukou kapesníkem. “Teď opravdu nevím, co bychom mohli dělat,” zašeptal.

Suko poctivě přiznal, že ani on netuší, co podniknout dál.

12

Vstoupil jsem do podsvětí, abych bojoval proti té, která převzala dědictví Medúzy.

Lhal bych, kdybych řekl, že mi při tom bylo dobře. Po pravdě řečeno, bál jsem se jí. Tato bytost z říše bájí byla strašně nebezpečná. Ostatní démony, i když vypadali strašidelně]i, jsem si mohl aspoň prohlédnout, ale na Medúzu a její následnici jsem se podívat nesměl.

V mnoha příbězích i řeckých bájích je podsvětí představováno jako temný a hrozivý svět. Prosycený hrůzou a děsem, utrpením a bolestí.

Tady tomu bylo jinak.

Jednotlivé stupně schodiště byly vytesány do skály. Jeskyni, která se přede mnou rozkládala, osvětlovalo světlo pochodní, umístěných někde v pozadí.

Háj jsem musel nechat za sebou, abych mohl vstoupit do pekla. Měl by v něm planout oheň pokud se dá věřit starým příběhům ale tady to nepáchlo sírou, nýbrž zatuchlinou, vlhkostí a kouřem.

Musel jsem soustředit pozornost na schody, abych se z nich nezřítil dolů. V jednu chvíli mi uklouzla noha, ale podařilo se mi opět nabýt ztracenou rovnováhy.

Zastavil jsem se, otočil jsem se a pohlédl jsem zpět. Za mnou zůstal pravidelně ohraničený vstup. Na jeho okrajích ještě probleskoval sluneční svit, v němž se tam nahoře koupala rajská zahrada.

Naštěstí jsem neobjevil obličej žádné z Medúz. Z toho jsem usoudil, že ještě nezjistily, kde se nacházím.

Světlo pochodní mi ukazovalo cestu. Musel jsem se pustit vlevo. Předtím jsem pevně sevřel v ruce bumerang a zrcátko.

V rozlehlém klenutém sklepení se míhalo světlo a stín. Byla zde spousta temných zákoutí, v nichž se mohl kdokoliv ukrýt. Počítal jsem s tím, že se může odněkud vynořit dědička Medúzy a pohlédnout na mne. Proto jsem byl neustále ve střehu, když jsem se pomalu přibližoval k místu, kde hořely pochodně.

Teď jsem už mohl lépe rozeznávat jednotlivé

předměty.

Kolem dokola byly kamenné nepravidelné stěny, pod nohama jsem měl hrboly posetou kamennou podlahu. Ale bylo zde i místo, které osvětlovaly plameny dvou pochodní.

Nebyly to pochodně, oheň hořel v miskách, které stály na tmavých nožkách. Vzduch, který sem vál otvorem, komíhal plameny sem a tam. Zdálo se, že se pustily do tance.

Hra tmy a načervenalého svitu kmitala na stěnách, vnikala do každé skuliny a některým místům dodávala strašidelnou podobu. Měl jsem dojem, že na stěnách jsou zobrazeny různé pitvorné obličeje, které mi připomínaly peklo, v němž jsem nejednou byl nevítaným návštěvníkem.

Kde je vlastně Flora?

Vstoupila do mytologie jako bohyně květin. Tady však byla horší než ďábel.

Zůstala schovaná, pokud zde opravdu byla. Mezi oběma planoucími světly stál předmět, který se podobal stolu nebo spíše oltáři. Byla to deska, podepřená dvěma velkými kameny.

Oltář stále více přitahoval mou pozornost. Stál na něm předmět, který jsem už viděl nahoře. Hliněný džbán. Uměl jsem si představit, co asi obsahuje. Určitě krev Medúzy.

Nic se nedělo. Nikdo mne nerušil, ani když jsem zůstal stát těsně vedle oltáře. Jeho horní deska mi sahala po stehna.

Na dosah ruky stál džbán. Vpravo i vlevo prskalo plápolavé světlo . Nevynechalo ani můj obličej, aby i jej poznamenalo pitvornou grimasou.

Dříve než jsem se začal zabývat nádobou, podíval jsem se zpět do temného přítmí.

Naklonil jsem ho. Byl do poloviny naplněn sirupovitou tekutinou, kterou podle mého názoru pily i čtyři Medúzy tam nahoře. Byla to krev jejich paní!

V krku mi vyschlo. Měl jsem konečně příležitost tu věc zničit. Stačilo jej pouze převrátit.

“Čtu tvoje myšlenky, cizinče. Ale střež se něco takového udělat! Medúza by se ti strašlivě pomstila…” zadunělo jeskyní. Hlas byl zkreslený ozvěnou a nebylo možno rozeznat, zda hovoří muž nebo žena.

Byl jsem připraven na setkání s Florou, a tak mne tohle oslovení příliš nepřekvapilo. Kromě toho jsem vůbec nemínil vyhovět této hrozbě. Dál jsem oběma rukama svíral džbán.

Ale zvedl jsem hlavu a zašilhal jsem kolem sebe, aniž jsem někoho viděl. To mne potěšilo. Hledět na obličej s hady na hlavě, to by byl můj konec.

Moje protivnice se dosud neukázala. Přitom mohla být všude. Přede mnou, za mnou i vedle mne. Odevšad by měla dobrý přehled.

“Našel jsi cestu ke mně,” pokračovala. Stále jsem nevěděl, odkud ten hlas přichází. “To se mnohým nepodařilo. Máš moje uznání. A vím také, co tě ke mně přivádí. Chceš mě zničit.”

Neviděl jsem žádný důvod, proč bych její slova nepotvrdil. “Ano, chci tě vyhnat z našeho světa. Napáchala jsi v něm příliš mnoho zla.”

“Je mojí povinností vystupovat jako dědička Medúzy.”

“Existuješ vůbec?” poškleboval jsem se. “Nebo ses narodila v lidské fantazii? Flora, bohyně květin. Staří Řekové tě uctívali, ale…”

“Našla jsem krev!”

“To nemá nic společného s mou otázkou.”

“Ale ano, cizinče. Přišla jsem na tento ostrov, protože jsem studovala antické pověsti a uměla číst mezi řádky, V jedné staré knize jsem našla poznámku, že na ostrově Hydra se nachází dědictví Medúzy. Proto jsem opustila zemi a shromáždila kolem sebe lidi, kteří smýšleli podobně jako já. Společně jsme se vybrali na ostrov a rozhodli se, že zde založíme svůj domov. Naše pátrání bylo úspěšné. Objevili jsme tuto jeskyni a v ní muže, který se jmenoval de Greco a byl malířem. Ochutnal krev Medúzy, ale nevyrostli mu na hlavě hadi jako ženám.

Překonal však smrt. Krev Medúzy mu pomohla a jeho duch se otevřel. Viděl a také maloval Medúzu v celé její hrůzné kráse. Spolupracovali jsme a zároveň jsme věděli, jaká síla je skryta v tom obraze. Proto jsme jej poslali na výstavy do střední Evropy. Byl i ve Vídni.”

“Už tam není?” zeptal jsem se.

“Ne!” zazněla odpověď. “Zničili jej.”

Hlas se lehce zachvěl. “Někdo objevil jeho tajemství a obraz zničil. Ti lidé odpykají svůj čin, ale teď jsi na řadě ty, cizinče.”

“Kdo měl tu moc, aby zničil obraz a kouzlo, které v něm bylo skryto?”

“To ještě nevím, ale dozvím se to. Nejdřív se vypořádám s tebou.”

To jsem si uměl představit. Ale jen tak lehce jsem se nevzdal. “Floro, jestli se chceš se mnou vypořádat, tak se mi ukaž.”

Tentokrát se zasmála. Smích vyplnil každý kout jeskyně. “Ukázat se, cizinče? Jsem přece tady, to jen ty mne nevidíš.”

“Potom se toho mohu zříci.”

“To ti věřím. Nikdo mne nechce vidět, ale já si o tom myslím své.”

Během našeho hovoru jsem se nepohnul z místa. Jenom jsem pravou rukou pustil džbán a spustil ruku těsně podél těla, abych mohl z kapsy vytáhnout zrcátko pro případ, že by se Flora ukázala.

Potom jsem se napřímil.

Pohled přes rameno mi napověděl, že nemám nikoho za zády. Ani na potemnělých stěnách jeskyně se nic neukázalo.

Z prázdnoty zavanul vítr. Téměř jako by se blížila bouře. Zdvihl se prach a zhasl obě planoucí světla.

V jeskyni se rázem rozhostila tma. Jenom tam, kde se nacházel otvor, se zablesklo mdlé světlo.

Ale já jsem stál ve tmě.

A najednou jsem zaslechl dech…

Byl to strašidelný lomoz. Silné a současně vzteklé oddechování, které znělo jako syčení. Zdálo se mi, že na mne dýchlo peklo.

Krev ve džbánu se začala vařit. Zaslechl jsem bublání a vnější strana džbánu se zahřála.

Magie se rozšiřovala po celé jeskyni. Je už opravdu tady?

Je ukrytá na stěně nebo leží na podlaze? Nic z toho nebyla pravda.

Přicházela zevnitř. Vystoupila za oltářem ze skalní stěny.

Naštěstí mne varoval letmý třpyt, který přesně vyznačil obrysy postavy. Netrvalo to ani vteřinu.

Bleskurychle jsem se stáhl zpět. Lehl jsem si na zem, zavřel jsem oči a odkutálel jsem se ke stěně. Hbitě jsem opět vyskočil a postavil jsem se tak, abych byl zády otočený k oltáři.

Smála se. Hra na kočku a myš ji bavila jako malé dítě. “Budu vždycky rychlejší než ty!” zaslechl jsem její hlas. “Nikdy mne nedostaneš.”

Dokud mluvila, nepohnula se. Popoběhl jsem

několik kroků, abych se dostal z jejího dosahu.

Zrcátko jsem držel v dlani tak, že při pohledu do něj jsem viděl větší část jeskyně.

Také oltář, kde se objevila Flora, která se mne nyní chystala pronásledovat.

Opravdu prošla stěnou. Za ní byl jen kámen.

Ohně se opět rozhořely a ozářily její postavu.

Na její hlavě se svíjeli hadi!

Nebyli tak tlustí jako u Medúz nahoře, ale spíše delší a světlejší. I její obličej byl nezvykle vybledlý. Určitě pobytem v podsvětí. Připomínala albína. I z místa, kde jsem stál, jsem pozoroval tenké žíly vystupující pod kůží.

Její oči byly červeně orámované a zřetelné. I ony patřily albínovi. Ústa tvořila tenkou čárku. Byla hubená, vyzáblá, bílý oděv připomínal umrlčí rubáš.

Na rozdíl od ostatních čtyř Medúz nahoře v zahradě byla Flora ještě příšernější a nenávistnější. Byla mu odporná.

Pod oblečením neměla už zhola nic. Když rozpřáhla ruce a padlo na ni světlo pochodní, narýsovala se pod rubášem ve výši kyčlí nepochybně mužská výbava.

Teď už jsem věděl, o koho se jedná!

Ani muž, ani žena, ani dívka, ani chlapec.

Řečtina má pro takovou bytost zvláštní slovo.

Hermafrodit!

Dosud jsem o této božské postavě jenom slyšel nebo četl. Nevěděl jsem, že ve skutečnosti existuje a ještě k tomu v této formě.

Stála na oltáři a smála se. Nebo stál a smál?

Proto ta divná, ani ženská, ani mužská barva hlasu!

“Teď už to víš?”

“Ano, ty jsi hermafrodit.”

“Velmi správně. Miláček bohů, jak se říkávalo v antické době. A něco takového existuje i dnes, vždyť jen proto jsem ostatně mohla vzít krev k sobě.”

“Kdo jsou tvoji rodiče?

“Už nežijí. Moje matka mne odložila. Můj otec je nezvěstný. Ale já jsem zde a svět se o tom brzy doví.”

Po těchto slovech seskočila na zem a blížila se ke mně. Hleděl jsem do zrcadla. Postavila se dobře. Přesně jsem si vypočítal vzdálenost. Jsem velmi dobrý střelec a mohl jsem si dovolit střílet přes rameno.

Berettu jsem držel v pravačce. Zvedl jsem ruku a popošel jsem ke schodišti.

Za dvě vteřiny vystřelím.

K tomu však už nedošlo, protože se náhle změnila situace…

13

Voda v bazénu byla teplá. Clarisse Mainové by se za jiných okolností docela zamlouvala, o takové člověk snívá, ale tohle nebyl sen. Clarissa se ocitla ve smrtelném nebezpečí.

Ještě než dopadla na dno, vzchopila se a začala pod vodou plavat na druhou stranu, kde chtěla vylézt a utéci.

Před ponořením se však pořádně nenadechla, takže musela vyplout na hladinu dřív. Bylo to jen kousek od kraje, ale než k němu dorazila a chytila se, aby vylezla, padl na ni stín.

Přesně v tomto okamžiku udělala Clarissa největší chybu ve svém životě! Oslněna sluncem otočila hlavu na stranu. Přesně na to čekala světlovlasá Medúza.

Hleděla upřeně na Clarissu. A dívka z Anglie uviděla její obličej a svíjející se hady na její hlavě.

Okamžitě věděla, co provedla. Vrhla se zpět do vody. Voda vysoko vystříkla a smích Medúzy se smísil s jejím výkřikem.

“Ne…!” V jejím výkřiku se projevil strach ze smrti, která přicházela nečekaně v rozpuku sil. Clarissa se chtěla položit na břicho a divokými rozmachy paží uniknout, ale příšerná kletba této staré řecké pověsti se naplňovala. Clarissa kameněla.

Nohy náhle ztěžkly, jako by na ně přivázali kus olova. Zoufale mlátila rukama.

Obě Medúzy ji pozorovaly.

Mona už byla na cestě. Když přišla, byla už Clarissa Mainová na dně.

“Výborně,” řekla černoška. “Teď máme v naší sbírce i ženu.” Bleskurychle změnila téma. “Vytáhněte ji a hoďte ji dovnitř.”

Medúzy skočily do vody…

14

Položil jsem prst na spoušť a chystal se stisknout kohoutek, když jsem byl zasažen strašným objevem.

Seshora se zřítilo ztuhlé tělo a zůstalo ležet před primitivními schody vysekanými do skály.

Bylo to ženské tělo. Clarissa Mainová!

Proto ten hrozný výkřik! Nikdy bych nevěřil, že se mne tak dotkne osud kteréhokoliv člověka, jako tomu bylo v případě Clarissy Mainové. I mé nitro se vzbouřilo v němém výkřiku zděšení a žalu. Poznání, že nebohé Clarisse Mainové už nemohu nikdy pomoci, mne málem ochromilo.

Ale neztratil jsem přehled o situaci. V žádném případě jsem se nesměl podívat nahoru, kde jistě číhají zbývající Medúzy.

Se sehnutou hlavou jsem běžel ke Clarisse, která zůstala ležet na zádech. I přes špatné světlo v jeskyni jsem v jejím obličeji spatřil výraz strachu a zděšení. Byl nehybný a zkamenělý. Jednou provždy.

Moje ruce přejížděly kamenné tělo. “To byla ona, že?” zaslechl jsem Floru. “Dostala to jako první, ty budeš druhý.”

To jsem ovšem nemínil dopustit.

V mém nitru zabouřil vztek. Musel jsem však potlačit obyčejný lidský cit a zachovat chladnou hlavu.

“Promiň, Clarisso,” políbil jsem ji na chladná ústa a stáhl se zpět.

Znovu jsem se podíval do zrcátka. Jako předtím jsem klečel na zemi. Flora přicházela. Hadi na její

hlavě byli stále zuřivější. Pravděpodobně cítili další oběť.

Schoval jsem berettu. Jestli jsem mohl něčeho dosáhnout, pak jedině s bumerangem.

Flora patrně zpozorovala, že protivník je silnější, než si myslela, a volala na pomoc své tři pomocnice.

“Pojďte ke mně, sestry. Utvořte kruh. Uzavřeme ho ve svém středu a budeme se dívat, jak se ten opovážlivec mění v kámen. Pojďte rychle! Neváhejte!” Mluvila a já ji neustále měl na očích. V zrcadle jsem zjistil, že otočila hlavu směrem ke třem

zbývajícím ženštinám.

Potichu jsem vytáhl stříbrný bumerang zastrčený za opaskem. Bylo sice nepohodlné jej nosit, ale mohl vše rozhodnout, jestli se mi podaří zasáhnout cíl. To bylo ovšem v těchto podmínkách dost obtížné.

Přitom jsem se nesměl otočit. Musel jsem jej hodit za sebe, což byl úkol spíše pro artistu.

Jinou šanci jsem však neměl.

Na konci schodiště nastal nějaký pohyb. Objevily se tam nohy. Nesměl jsem déle otálet.

“Ano, pojďte rychle!” Také Flora zpozorovala svoje pokrevní sestry.

Vyhodil jsem bumerang.

Ne příliš pomalu, spíše rychle. Ruka se vymrštila, zhoupl jsem se v kolenou a bumerang se hnal vzduchem ve výši Flořina hrdla. Zavřel jsem oči. Chtěl jsem zabránit pokušení podívat se, co se bude dít. Měl jsem dojem, že jsem zaslechl úder, ale mohla to být pouhá představa.

Každopádně jsem se zavřenýma očima odběhl stranou. Zapomněl jsem, že zem je nerovná, zapotácel jsem se a jen s námahou jsem se udržel na nohou. Zachytil jsem se stěny a přitom jsem zaslechl výkřiky. Byly příšerné a vyplnily celou jeskyni.

Výkřiky strachu? Odvážil jsem se otevřít oči a spatřil jsem dědičku Medúzy na zemi.

Ležela, či spíš její torzo leželo na zádech. Hlava byla oddělená od trupu. Zakutálela se kousek ode mne.

Tentokrát jsem na ni hleděl beze strachu. Viděl jsem, jak jí škube v obličeji, jak se jí chvějí ústa a na hlavě se svíjejí hadi v zoufalé snaze přežít. Tuto bitvu však nemohli vyhrát. Rozpadli se na prach.

To byl Flořin konec…

I z jejího obličeje se vytratil život. O něco později na mne zírala bledá lebka.

Schoval jsem bumerang a myslel jsem přitom na příšerné výkřiky. Ty nemohla ze sebe vydat jediná osoba. Měl jsem určité podezření, které se mi potvrdilo.

Tři zbývající Medúzy byly pod vlivem Flořina kouzla. Zemřely společně s ní. Ležely na prvním schodu.

Tři kamenné sochy.

Ztuhly stejně jako Clarissa Mainová a ostatní oběti v rajské zahradě.

Prohlížel jsem si je, abych se ujistil, že z nich rovněž vyprchal život. Zbývala jediná věc. Džbán s krví, který stál na oltáři.

Přistoupil jsem k němu, chytil jsem jej oběma rukama a mrštil jsem jím o zeď. Roztříštil se na malé kousky a zbytek krve se vsákl do země. Vrátil jsem se ke Clarisse Mainové. Klekl jsem si vedle ní. Naposledy jsem si prohlížel strnulé tělo a neudržel jsem slzy, které se mi nahrnuly do očí.

Počítal jsem s tím, že všechno dobře dopadne.

Bohužel jsem jenom člověk.

Potom jsem opustil to hrůzné místo…

15

Stále ještě svítilo slunce, ale jeho paprsky mne najednou studily. Neviděl jsem nádhernou záplavu květin v zahradě, neslyšel jsem šum vody, jenom vlastní kroky, které zněly dutě jako pohřební pochod. Dříve než jsem opustil tohle místo, prohledal jsem dům a našel jsem tam ještě jednoho mrtvého. Byl to malíř de Greco.

Jeho tělo se rozpadalo na prach.

Znal jsem cestu zpět. Ani jsem se neohlédl, když jsem odcházel. Na své životní dráze jsem prožil mnoho hrůzy, ale tento případ patřil k nejhorším. Bude hodně dlouho trvat, než na něj aspoň trochu zapomenu.

Mnoho mladých lidí příliš brzy přišlo o život jen proto, že naslouchali falešné bohyni.

Náš člun se stále pohupoval v zátoce. Odtlačil jsem jej na vodu.

Slunce se pomalu sklánělo k západu, když jsem nastartoval motor a překonal příboj.

Ostrov Hydra zůstal za mnou. Neviděl jsem žádný důvod k tomu, abych se tu déle zdržoval. Možná někdy v budoucnu lidé objeví tento ráj. Najdou se poutníci, kteří sem zabloudí neschůdnou krajinou. To mi však bylo jedno. Pro mne bylo důležité, že kletba Medúzy byla zničena a nikdo se už nepromění v kámen…

V Londýně už mne na letišti očekávali Suko s Billem. Vítali mne jako ztraceného a znovu nalezeného syna.

“Co se děje, lidi? Tak dlouho jsem zase nebyl pryč.”

“Opravdu jsi odrovnal ty čtyři Medúzy?” zeptal se

Bill.

“Cože? Odkud to víš?”

“Viděli jsme obraz.”

“Jaký obraz?”

“Ten ve Vídni.”

“Hlavu Medúzy,” upřesňoval Suko.

Zůstal jsem stát s otevřenou pusou. Ponechali

mne v nejistotě, dokud jsem neřekl: “Tak bych řekl, že jste se na mne vy dva domluvili, ne?”

“To víš, že ano,” řekl Bill. “Vůz už čeká. A Sheila také. Připravila jídlo a já jsem se postaral o nápoje. Jako vždycky, starý brachu,” prohlásil Bill a poklepal mi na rameno. “Se suchým hrdlem a prázdným žaludkem se špatně povídá.”

V následujícím okamžiku jsem své přátele musel zklamat. “Nevadilo by vám, kdybychom oslavu odložili?”

Podívali se na mne. “Ne, ale…”

“Poslouchej, Bille, musím si promluvit se Sirem Jamesem a potom bych rád byl sám. Ten případ mne pořádně sebral. Nemám zkrátka náladu.”

“Rozumím, Johne.”

Také Suko přikývl. Přátelé mne vzali do Londýna. Cestou jsem jim vyprávěl o ostrově, na jehož

východní straně se nachází ráj, který se stal pro mnohé lidi pravým peklem…

KONEC