Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 18 - Keltský kříž

1

Vzduch, který vycházel z hloubky, se téměř nedal dýchat. Byl cítit plísní, hnilobou a mokrými zdmi hradního sklepa, který nebyl za posledních sto let ani jednou vy větrán.

Duncan Cameron otevřel dveře ještě víc, aby viděl na široké schody, které vedly do tmy. Byly široké, ale také strmé a určitě nebylo jednoduché seběhnout je dolů rychle.

“Co tomu říkáte, pane Sinclaire?”

“Takže toto je sklep cameronského zámku?”

Šéf klanu se shovívavě zasmál. “Ne, ne sklep. Nebo ne jenom. Ve skutečnosti je to spíše vězení, do kterého zavírali mí předkové lidi, kteří svou práci neodváděli tak, jak podle jejich mínění měli.”

“Ach ano, raný kapitalismus.”

Cameron pokrčil čelo na znamení nevole. “Jak můžete

něco takového říci?”

“Prokázaly to dějiny, pane Camerone. Šéfové klanu vládli této zemi. Drželi si nevolníky, se kterými zacházeli hůře než s krysami. Už jste někdy přemýšlel, proč tolik Skotů a Irů uprchlo do Států? Protože si zde už nebyli jisti životem a museli vykonávat tu nejtěžší práci, taková je skutečnost.”

“Kterou mi ovšem nechcete dávat za vinu.”

“Ne, ne vám osobně. Nebo jste snad již tenkrát žil, pane Camerone?”

“Bůh chraň.” Změnil téma, když ukázal do temnoty

před námi.

“Tam dole je světlo, ale ne úplně všude.”

“A nad schodištěm ano?”

“Ano.”

“Pak je vše v pořádku.”

“Ještě něco,” řekl Cameron, než rozsvítil světlo.

“Doufám, že o mně budete později smýšlet jinak, až uvidíte, co vám chci ukázat.”

“Ovšem. Můj šéf hovořil o tom, že zde ve sklepení držíte nějakého velmi zajímavého vězně.”

“Dalo by se to tak říci.” Pokýval hlavou. “Budete se divit, až ho uvidíte.”

“Smím vás požádat, abyste šel přede mnou? Konečně, vy jste tu domácí pán.”

Něco si zabručel a rozsvítil. Žlutavá zář pocházela od několika světel, z velké části zavěšených na stropě nad tímto prastarým schodištěm, vedoucím do podzemních prostor. Byl skutečné velmi vysoký a já nemohl než ho obdivovat.

Duncan Cameron šel těžkým krokem přede mnou. Následoval jsem ho a přemýšlel při tom, jaký je to vlastně člověk. V každém případě byl velmi konzervativní a viditelně nerad hovořil s Angličany, jako ostatně téměř všichni Skotové. Na mne však pohlížel jako na krajana. Ve svém kraji ještě stále disponoval velkou mocí, neboť rod Cameronů ve Skotsku něco znamenal. Jeho rodině ještě stále patřily rozlehlé pozemky a palírny whisky. Rodina byla velmi rozvětvená a starý Cameron se navíc postaral i o to, aby jeho příbuzenstvo sedělo na důležitých místech v politice a hospodářství. Tak mohl zpovzdálí tahat za nitky. Jeho vliv sahal až do Londýna k jistému Siru Jamesovi, mému šéfovi, který mě vlastně na cestu do Skotska vyslal. Daleko na sever, nedaleko od pobřeží, kde slunce není nikdy příliš žhavé, což mi vůbec nevadilo.

Věk Duncana Camerona se dal těžko odhadnout. Mohlo mu být šedesát, ale i sedmdesát let. Pravděpodobně to bylo někde mezi tím.

Byl to svérázný chlapík. Řídké světle rezavé vlasy měl rozčesané na pěšinku a na širší straně měl vlasy sčesány dozadu. Když si někdo jako on lehne na jižní slunce, okamžitě se spálí, protože jeho pleť je velmi bílá a většinou posetá rezavými pihami.

Měl na sobě sukni a k tomu barevně ladící podkolenky a šněrovací boty. Všechno dokonalé, jen pokožce jeho nohou jsem se musel trochu usmívat. Sako měl ze zelené látky a k němu zeleně a bíle proužkovanou košili a barevně ladící proužkovanou kravatu. Kdo by chtěl popsat jeho obličej a přirovnal ho k hrubě opracované skále, nebyl by daleko od pravdy. Ústa byla široká, brada hranatá. Pod tenkou kůží se rýsovaly lícní kosti, nos byl dlouhý a úzký. Jeho oči vypadaly jako křemínky, které namodrale svítí.

Duncan Cameron scházel po schodech dolů, aniž by se při tom držel zábradlí. Snad mi chtěl ukázat, jakou má ještě sílu. Zastavil se dole na schodech, otočil se ke mně a spokojeně na mne kývl, když viděl, že ani já se nepřidržuji zábradlí.

Rozhodl jsem se, že ho trošku vyzkouším, a zeptal jsem se: “Udělal jsem něco špatně?”

“Ne, všechno je v naprostém pořádku.”

“V tom případě jsem spokojen.”

“To také můžete být.”

“Rád vám vaši poklonu vracím,” řekl jsem a s rozpřaženýma rukama jsem se otočil tak, abych mohl ukázat na velké sudy s whisky, které tvořily v této části sklepení příhodnou dekoraci. Byly tu také dvě lavice bez

opěradel a mezi nimi dřevěný stůl. “Tady by to žíznivý

člověk dokázal dlouho vydržet,” řekl jsem. “Všechna čest.”

“Však je to také moje klenotnice.” V jeho hlase zazněla hrdost. “Tekuté zlato, prastará whisky, pro každého znalce ten největší požitek.”

To mě rozzlobilo, a proto jsem se zeptal: “Už jste

někdy ochutnal bourbon?”

Kdyby byl mladší, určitě bych už cítil jeho ruce na krku, takto mě ale potrestal jen pohrdavým pohledem a pak řekl: “Pojďte se mnou.”

“Rád.”

Znovu šel přede mnou, protože tady dole to bylo jeho království a já byl jen host. Procházeli jsme kolem nekonečných řad vyrovnaných sudů whisky a nakonec jsme došli na místo, kde se podzemní prostory zužovaly do jakési chodby.

Ta se vzápětí rozvětvila do dvou směrů. Napadlo mi, že je všude kolem nás naprosto čistá podlaha. Dalo by se z ní jíst. Starý Cameron si zřejmě potrpěl na čistotu a pořádek.

Žil v překrásném domě přímo na břehu jezera, jehož vody měnily barvy od tmavomodré až ke světle zelené. Viděl jsem to jezero a obdiv k němu jsem rozhodně nemusel předstírat.

“Už brzy, Sinclaire,” řekl Duncan Cameron a jeho hlas se rozléhal podzemním prostorem, “dojdeme do cíle. Pak poznáte, že se vám ta daleká cesta sem vyplatila, ať už si teď myslíte cokoliv.”

“Odkud víte, co si myslím?”

“Kdo je tak starý jako já, ten už stačil nasbírat zkušenosti s lidmi. A já, to vám mohu zaručit, jsem byl

vždy dobrým pozorovatelem.”

“K tomu vám mohu jen gratulovat.”

“To sice můžete, ale už mi nezbývá mnoho času. Jsem sice zdráv, ale v mém věku se může cokoliv stát, proto bych chtěl ještě některé věci zařídit.”

“Co například?”

Zastavil se a obrátil se ke mně. Stáli jsme na místě, kde byl stín. Podle toho také vypadaly naše obličeje. Bylo z nich vidět jen oči. “To vám hned ukážu.” Dotkl se špičkami prstů mé hrudi. Neměl na prstech vůbec žádné chloupky. “A vsadím se, že budete ohromen.”

“Říkáte to, jako byste ve sklepě věznil nějakého netvora,” řekl jsem.

Duncan Cameron přivřel oči, jak se zamyslel nad mou odpovědí, a přikývl. “Pod slovem netvor si člověk může představit cokoliv, ale v podstatě máte pravdu. Jste přece odborník, Sinclaire. Může být ztělesněné zlo netvorem?”

Pokrčil jsem rameny. “Dá se to tak vidět. Přijde na to, jakou má člověk představivost.”

“Právě o to jde, příteli.” Nechal mě dál v nejistotě, otočil se a zamířil hlouběji do sklepa.

Jedno ze světel svítilo jasněji. Bylo poslední v řadě a jeho světlo dopadalo na dveře ze silného dřeva. Teprve když jsme se zastavili, poznal jsem, že je na stropě zářivka. Cameron zaklepal kostnatým, kloubem prostředníku na dveře. Byly tak silné, že vydávaly jen tlumený zvuk. “Jsme u cíle, za těmi dveřmi to je, Sinclaire.”

“Co tam je?”

“Můj netvor!” zasyčel mezi zuby a začal hledat klíč.

Našel ho v levé kapse saka.

Prohlédl jsem si mezitím zámek. Byl zabudován do

masivního dřeva dveří a nepatřil k nejmodernějším. Dal se otevřít normálním klíčem, ale kdo by se chtěl vloupat dovnitř, musel by být silný jako Herkules.

Duncan Cameron ještě neodemkl. Sehnul se a vzal ze stolu dvě kapesní svítilny. Nádobí, které na něm stálo, si nevšímal. Konstatoval jsem, že je použité. Pravděpodobně musel ten netvor za dveřmi také jíst. Jelikož jedl z normálních talířů a normálním příborem, nemohlo to být tak zlé.

“Tu máte, vezměte si.” Cameron mi podal svítilnu.

“Budete ji potřebovat.”

“Za těmi dveřmi není světlo?”

“Ne elektrické, jen svíčky, za normálních okolností, ale ty teď nebudeme potřebovat.”

“Ať žije pokrok,” řekl jsem.

Moje poznámka se mu nelíbila, i když roztáhl široká ústa do něčeho, co měl zřejmě být úsměv. Vypadalo to, jako by se usmála socha. Ten člověk byl velmi tvrdý. Kdo by se mu postavil, měl by to zatraceně těžké, to bylo jasné. S takovým nadřízeným, jako byl Cameron, by nevydržel ani tři dny. Naklonil se dopředu, takže jsem mu viděl na záda a byl jsem svědkem toho, jak otevírá dveře.

Otočil klíčem v zámku dvakrát. Dveře byly otevřené. Cameron se narovnal. Svítilnu držel v ruce jako policista v televizním filmu revolver. Horním koncem vzhůru.

“Pořádně se nadýchněte, Sinclaire, protože ho za chvíli uvidíte.”

“Ho?”

“Ano.”

“Má vůbec nějaké jméno?”

“Jmenuje se Curly Brown.”

Zvedl jsem ramena. “Promiňte, ale to jméno mi nic neříká.”

“Na tom nezáleží, alespoň prozatím,” řekl Cameron a probudil mou zvědavost. Držel jsem se však zpátky. Díval jsem se, jak Cameron chytil za kliku, stiskl ji a přitáhl dveře. Musel jsem ustoupit stranou, abych nepřekážel.

Otevřel se před námi černý prostor, jakýsi úkryt, v tom měl Cameron pravdu. Ale dlouho temný nezůstal, protože Cameron rozsvítil svou svítilnu a do místnosti vnikl široký kužel světla. Držel jsem se pořád za ním i proto, že mi stál v cestě a já nemohl vstoupit do místnosti. Jeho světlo stačilo, abych se mohl pořádně rozhlédnout kolem sebe. Takhle že vypadá sklepní kobka?

Byla to spíše moderní vězeňská cela. Stál tam stůl i postel a také židle. Na zemi ležely poházené noviny a naproti posteli byly další dveře s kovovým rámem.

Na posteli ležel muž.

Měl tmavé vlasy, dosti dlouhé, na sobě měl světlé kalhoty a hnědou košili. Oči měl zavřené. Po stranách postele na přikrývce bylo cosi světlého, co vzbudilo mou pozornost.

Cameron mě pozoroval a zeptal se. “Vidíte něco zvláštního?”

“Ani ne.”

“Zajímavé.”

“Tak toto je Curly Brown?”

“Ano, a je, nebo spíše byl jedním z mých lidí.”

“Vůbec mi nepřipadá jako netvor, spíše by mne zajímalo, co se tak leskne po obou stranách jeho těla a odráží světlo svítilny.” Abych ukázal, o čem mluvím, posvítil jsem na levý bok ležícího.

“To jsou řetězy.”

“Oh a proč?”

“Protože netvor musí být v řetězech, Sinclaire, alespoň my to tady tak děláme a je to tak dobře.” Řekl mi to hlasem, který nepřipouštěl žádné námitky. Mlčel jsem ne z respektu před Cameronem, ale spíše ze zvědavosti.

Zřejmě postrádal mou odpověď, protože se na mě podíval úkosem a řekl: “Nuže…?”

“Já žádného netvora nevidím, pane Camerone.”

“Ale ano, tady leží.” Zvedl ruku a ukázal na postel.

“To je náš netvor.”

“Je to obyčejný člověk,” opravil jsem ho.

Duncan Cameron zůstal neoblomný. “Přišel jste sem kvůli němu, Sinclaire. Vypadá jako člověk jen na první pohled. Nebo si snad myslíte, že jsme ho spoutali řetězy bezdůvodně? Časy, kdy měl náš klan skutečnou moc, ty, o kterých jste hovořil, jsou dávno pryč.”

“No dobře, tak se na něho půjdu podívat zblízka.”

“Samozřejmě, vždyť jste sem přišel kvůli němu, pane Sinclaire.”

Ještě stále jsem nic nechápal, ale co jsem měl dělat? Vážil jsem dalekou cestu a nemohl jsem Cameronovi jen tak říci, že mi všechno připadá svým způsobem směšné.

Prošel jsem kolem kovového kbelíku pro případ nevolnosti. Naštěstí byl prázdný, ale stoupal z něho velmi nepříjemný pach dezinfekčního prostředku. Cameron se držel za mnou, zatímco já jsem se postavil u postele.

Díval jsem se dolů na muže, který měl stejně jako

předtím zavřené oči.

Buď skutečně spal, nebo se s námi nechtěl vybavovat a dával nám to najevo zavřenýma očima. Jeho nápadně

tmavé vlasy mi padly do oka už v okamžiku, kdy jsem vstoupil. Teď jsem přejel pohledem přes jeho bledou tvář. Měl propadlé tváře, rty nápadně vystouplé a plné. Na bradě a na tvářích mu vyráželo tmavé strniště.

“Spí?” zeptal jsem se.

Cameron se zasmál. “Tomu nevěřím, ten přesně ví, co chce, a vyčkává.”

“Na co?”

“Na to, až ztratíme nervy a zmizíme.”

Pokrčil jsem rameny. “To také udělám, jestli to tak

půjde dál, pane Camerone.”

Skot se postavil k nohám postele, opřel se oběma rukama o kovový rám a pevně ho sevřel. “Budete ho muset donutit otevřít oči. Nesmíme mu dovolit, aby předstíral, že spí. Řekněte mu to, řekněte mu, že jste přišel kvůli němu.”

“A to by mělo pomoci?” zeptal jsem se skepticky.

“Doufám.”

Přesvědčen jsem o tom nebyl, ale přece jen jsem to chtěl zkusit. Skot měl pravdu. Moje dlouhá cesta by opravdu neměla být zbytečná.

“Jmenuje se Curly Brown,” připomněl mi ještě.

“Děkuji.”

Mužovy rty to zaškubalo, protože uslyšel své jméno. Na okamžik jsem na jeho tváři uviděl úsměv, jako by pocítil radost. Pootevřel ústa. V té chvíli jsem si představil, že třeba uvidím dva upíří zuby, ale nic takového se nestalo.

Bylo to v očích.

V tomtéž okamžiku je otevřel a já jsem hned pochopil, co má Cameron na mysli.

V očích Curlyho Browna byly zřetelně vidět dva malé

černé křížky. Ano, byly to křížky, ale něco na nich nebylo

v pořádku.

Stály totiž obráceně!

2

Nereagoval jsem a také jsem neustoupil od postele. Naopak, pozoroval jsem ležícího se zájmem. Křížky nezmizely, vypadalo to, jako by byly vtisknuty do zřítelnic. Ostře ohraničené a …

Něco se změnilo, a to automaticky přerušilo tok mých myšlenek.

Křížky, nejprve černé, sice nezmizely, i když to zpočátku tak vypadalo, jen změnily svou barvu na studeně bílou. Potom znovu černaly, ale jejich poloha při tom zůstala nezměněna. Byly obrácené hlavou dolů.

Právě v tom byl ten problém! Křížky stojící na hlavě jsou synonymem vítězství zla nad dobrem. Při černých mších se používají takto obrácené kříže. Tam, kde se objeví, navazuje člověk spojení se Satanem. Tak tomu bylo i zde. Obě znamení v očích musela mít souvislost s peklem. Díval se na mě a křížky v jeho očích mu v tom vůbec nebránily, alespoň jsem měl ten dojem. Hleděl mi upřeně do tváře. Bez výrazu, bez stopy pocitu, neskutečně studeně. Ano, studeně, až jsem se při tom pohledu otřásl.

Nebyly to jen ty křížky, které mi vadily, byly to jeho oči vůbec. Cítil jsem, jak mi po zádech přebíhá mráz a jak se chvěji.

Duncan Cameron stál u nohou postele jako předtím. Ta změna mu přirozeně neunikla. Těžce dýchal a stále ještě svíral rukama kovovou pelest postele. “Teď už víte, proč jsem požádal vašeho šéfa o pomoc?”

“Dovedu si to domyslet!”

“Víc mi neřeknete? Podívejte se do těch očí. Jsou v nich obrácené kříže. Víte, co to znamená?”

“Ovšem, jinak bych tu nebyl. Ten člověk je pod vlivem zla.”

“Ano, hrome, pod vlivem pekla, ďábla, Satana nebo jak tomu chcete říkat. A není vůbec tak neškodný, jak vypadá. V jeho očích jsou zřetelně vidět ty křížky, ale jde to více do hloubky. Jestli mi rozumíte, jsou to jen vnější znamení jeho vnitřní rozervanosti, která ho přímo předurčuje k tomu, aby poslouchal příkazy pekla.”

“A proto jste ho spoutal?”

“Museli jsme to udělat. Strašlivě řádil, křičel, chtěl všechno kolem sebe rozbít a chtěl vraždit!” vysvětloval mi Cameron vzrušeným hlasem. “Ano, chtěl zabíjet!”

“Vás?”

“Pravděpodobně také. Nejdříve to ale zkoušel jinde.”

“A úspěšně?”

“Zavraždil jednoho z mých lesních dělníků. Jeho vlastní motorovou pilou. Snad nemusím zacházet do podrobností, pane Sinclaire.”

“Ne, to nemusíte, ale v tom případě jste měl Browna

předat policii.”

Cameron mávl rukou. “Nesmysl, tady je o něho lépe postaráno, kromě to by mi místní policisté nevěřili, nebo by dostali strach. Smrt mého dělníka byla prohlášena za nešťastnou náhodu. Když se člověk jmenuje Cameron a je hlavou klanu, má naštěstí ještě nějaký vliv. Ale na tu vraždu jsem nezapomněl, ani na podivné obrazce v očích vraha.”

“Ty křížky se musely odněkud objevit.”

“To vím také.”

“Máte nějaké podezření?”

Až dosud odpovídal Cameron na mé otázky velmi

promptně. To se však nyní změnilo. Dost dlouho mlčel, dokonce sklopil zrak, jeho ruce kroutily kovovou trubkou, přičemž se ozval skřípavý zvuk.

“Nuže?”

“Ano, mám.”

“Jaké?”

Duncan Cameron potřásl svou mohutnou lebkou. “Ne, teď ne, později, až budeme sami.”

“Jak chcete.”

“Teď se starejte o něho, vy se přece v takových případech vyznáte, vaše pověst se už dostala až sem k nám. Postarejte se, abyste ho přinutil mluvit, ale dávejte pozor, protože může najednou vybuchnout, řetězy jsou poměrně volné. Neměl bych žádnou radost, kdyby vás najednou uhodil čelem do obličeje.”

“To by se mi také nelíbilo.”

“Tak vidíte.”

Curly Brown dosud nepromluvil jediné slovo, nehybně ležel na své posteli, ale musel jsem předpokládat, že všemu velmi dobře rozumí. Zkusil jsem to s ním nejprve po dobrém. “Slyšíte mě, pane Browne?”

Neodpověděl.

“Nechcete mi odpovědět?”

Nastala u něj změna, víčka se mu mírně propadla a jeho obličej dostal téměř šílený výraz. “Kdo jsi?” zašeptal.

“Co tu chceš?”

“Chci s vámi mluvit.”

“Vypadni! Vypadni odsud! Neznám tě. Nechci s tebou mluvit.”

Cameron přikyvoval. “Jako předtím,” řekl a zaklel.

“Všechno jako předtím. I se mnou odmítal mluvit. Dávejte

si pozor, když se rozzuří, zažijete něco jako peklo. Není tak neškodný, jak vypadá.”

Uměl jsem si to už představit, žádný člověk není takto poznamenán bezdůvodně. Ty křížky v jeho očích byly znamením a současně důkazem, koho skutečně poslouchá, a já už jsem si učinil jistou představu.

“Já nikam nepůjdu, Curly, naopak, my dva si spolu promluvíme.” Ne!”

“Ne!”

Tvářil jsem se, jako bych jeho odpověď neslyšel.

“Zajímají mě ty křížky ve vašich očích. Proč se ve vašich

očích objevila znamení zla?”

Přestal se usmívat, jeho ústa se roztáhla do odporného šklebu, jako by se koutky chtěl dotknout uší. “To nejsou žádná znamení zla, jsou to znamení moci, Temné moci, rozumíš?” Jeho hlas poprvé zazněl hněvivě. Při posledních slovech se zvýšil a zněl tak ostře, že zanechal v mých uších nepříjemnou ozvěnu.

“Ano, slyšel jsem vás, teď bych se rád dověděl, kdo nebo co se za tou Temnou mocí skrývá.”

“Všechno,” zašeptal. “Všechno, co nás činí šťastnými, a říkám vám, že ona nespí. Sám jsem to zažil a jiní také, teď mě můžete držet v řetězech a věznit, ale jednou se to změní. Vrátím vám to. A stejně vím, že přede mnou máte strach. Nejsem jako vy, jsem jiný, jsem silnější, protože mne chrání Temná moc.”

“To je vidět ve vašich očích.”

Jeho ústa se ještě více roztáhla a řekla: “Správně, v očích, a nejen tam! Je to také v mém nitru, což vy na rozdíl ode mne nemůžete poznat. Jsem si toho vědom a cítím svou sílu.” Poprvé pohnul rukama a my jsme zaslechli

tiché zachřestění řetězy. Větší část jich zmizela pod postelí.

Zeptal jsem se: “Kde jste navázal kontakt se zlem a jak se to stalo?”

Ostře se zasmál. “Můžeš se s ním potkat všude, máš-li oči otevřené. Já jsem ho našel, já a ostatní také. Vneseme ho do světa, začneme svou misionářskou práci a nikdo nám v tom nemůže zabránit. Nevím, kdo jsi a odkud přicházíš, ale radím ti, abys odešel, než zde nalezneš svůj hrob. To mi můžeš věřit.”

“To už říkali mnozí, pane Browne, ale mám v úmyslu ještě nějakou chvíli žít, a navíc vám musím říci, že mi zlo není neznámé.”

“Ach!” Vtom znovu otevřel oči, křížky ve zřítelnicích byly znovu černé, černé jako uhel. “Že ti zlo není neznámé?” zeptal se, jako by mi nevěřil. “Opravdu není?”

“Ne.”

“Pak tedy patříš k nám, přišel jsi, abys mne vyvedl z tohoto sklepa!”

“Je mi velmi líto, že vás musím zklamat, Curly, ale nepatřím k vám ani k vašim přátelům. Zlo je mi známo proto, že je mým povoláním s ním bojovat. Pronásleduji zlo, ničím je všude, kde se s ním setkám.”

Curly Brown nadskočil, což mohl, protože řetězy mu opravdu nechávaly určitý prostor k pohybu. Najednou seděl na posteli a křížky v očích sebou zaškubaly. Bleskově změnily barvu, byly bílé, potom znovu tmavé, až se nakonec zbarvily do jakési šedi, která byla směsí obou předchozích barev.

Já už mezitím pochopil, co se přede mnou odehrává. Ty křížky odrážely vnitřní stav tohoto muže, proto měnily barvu, jen jsem nechápal, co má znamenat ta bílá, protože

ukazovala na dobro. Bylo těžké si to vysvětlit.

Ta nestálost možná znamená vnitřní rozervanost a svědčí o tom, že se ten člověk pohybuje mezi oběma světy.

Obrátil jsem se na Camerona. “Viděl jste, jak se ty oči

mění?”

“Ano.”

“Až teď?”

“Ne, již dříve.”

“Máte pro to vysvětlení?”

Pokrčil rameny a nepodíval se mi při tom do očí. Již delší dobu ve mně rostlo podezření, že mi ten člověk neřekl všechno. Duncan Cameron byl mocný. Byl zvyklý dávat rozkazy. V tomto případě se ale snažil chovat nenápadně, a právě tato skutečnost mi byla podezřelá. Budu si s ním muset ještě promluvit.

Ale ne teď, protože teď byl důležitější Curly Brown. Seděl sice na posteli, ale nezdál se už být svou věcí natolik jistý, protože si mě nedůvěřivě prohlížel. Dokázal to i svýma očima, v jejichž zřítelnicích byly křížky. Jeho rty sebou cukaly.

“Jednou tak, jednou onak,” řekl jsem směrem k němu s úsměvem. Můj úsměv byl falešný, ale to mi nevadilo. Musel jsem se o něm dovědět víc. Musel jsem se dovědět, jak silně je ovlivněn. Byla to jediná možnost, jak začít. Brown si mě nedůvěřivě prohlížel, když jsem pohnul pravou rukou a současně o krůček přistoupil blíže k posteli. Kapesní svítilnu jsem již před chvílí odložil. Obě svítilny, moje i Cameronova, svítily na postel, ozářený ostrůvek v tmavé sklepní místnosti.

Muž začal reagovat nervózně. Olízl si rty. Pozoroval

mě, ale neodvážil se položit mi otázku, co se bude dít dál.

Toho dne jsem měl na sobě bleděmodrou džínovou košili, pod kterou zmizela moje pravá ruka. Dotkla se stříbrného křížku. Vlastně jsem ho měl vytáhnout již dřív, ale podivoval jsem se nad jeho neobvyklou reakcí, protože křížek se zahřál jen na určitých místech, ne na celé ploše.

To jsem nechápal.

Znal jsem svůj křížek už dost dlouho. Věděl jsem, že ocitnu-li se ve vlivu temných sil, začne se zahřívat. A zahříval se celý stejnoměrně, nebyla na něm chladnější či teplejší místa. Tentokrát to ovšem bylo jinak. Nahoře byl křížek teplý a v dolní části měl normální teplotu.

To bylo nanejvýš podivné.

Podivné chování svého křížku jsem srovnával s tím, co jsem viděl odehrávat se ve zřítelnicích toho muže. Viděl jsem v nich křížky, nejprve tmavé, potom světlé a nakonec dostaly barvu popela. Jako by se nemohly rozhodnout, jakou barvu na sebe vzít.

Jako můj křížek!

Duncan Cameron se pohnul ze svého místa, a tím se ocitl se ve stínu. “Co máte v úmyslu, Sinclaire?”

“Provedu zkoušku.”

“Jakou?”

“Nechte mne, prosím, pracovat v klidu.”

“Jak si přejete,” odpověděl nevrle. Moje poznámka se mu nelíbila.

Levou rukou jsem si přetáhl řetízek přes hlavu, křížek sevřený v levé ruce. Takto neměl Curly Brown žádnou šanci uvidět ho příliš brzy. Chtěl jsem mu toto překvapení dopřát později. Nespustil mne z očí, ale už si všiml, že se na něho něco chystá, protože se mu z úst vydral ošklivý, těžko popsatelný zvuk. Nejprve to znělo jako povzdech,

později to bylo spíš vrčení.

Otevřel jsem dlaň.

Křížek mu ležel přímo před očima.

A on zareagoval. Ale tak, jak jsem to vůbec nepředpokládal…

3

Znenadání a bez jakéhokoliv varování vyskočil do výšky. Ze sedu se pokusil vztyčit. Řetězy mu sice dávaly dosti prostoru, aby se mohl hýbat, ale nepodařilo se mu postavit se na nohy. Najednou se řetězy napjaly a stáhly ho zpět.

Vykřikl.

Zíral na křížek, který jsem mu držel před očima. V jeho očích se začala měnit barva vteřinu od vteřiny. Nejprve byla světlá, potom tmavá, potom zase světlá a znovu tmavá. Ústa měl otevřená. Řval, jako by chtěl svým hlasem zbořit silné zdi svého vězení. V tu chvíli něco řekl i Cameron, ale já jsem nedával pozor, neboť Curly Brown byl pro mě důležitější. Ten blekotal, křičel a já se jen divil, jak to všechno dokáže dohromady. Třepal hlavou, současně trhal horní polovinou těla a bušil zády do pelesti postele tak silně, až se stařičká postel otřásala a poskakovala, jako by chtěla odskákat.

Byl celý ve světle obou svítilen, a proto jsem také velmi dobře viděl, co se s ním děje. Jeho oči byly šedé, nezůstaly takové, jaké jsem je znal. Neustále se to v nich přelévalo. Ze světlé do tmavé a zase naopak a najednou celá hmota zevnitř vytekla ven.

Všechno, co bylo uvnitř očních důlků, vyletělo ven a dopadlo na postel, kde to zůstalo ležet jako rosol.

Vrhl jsem na tu hmotu krátký pohled, než jsem se znovu zadíval do tváře toho muže.

Vypadal hrozně. Ve světle svítilen, které zvýrazňovaly jeho rysy, mi jeho tvář připomínala masku, jaká se nosí na Halloween, jenže bez hořící svíčky uvnitř. Lidská hlava s

prázdnými očními důlky.

“Ježíši ICriste, co je to?” zašeptal Cameron. “Ďábel, to musí být sám ďábel!”

Neodpověděl jsem mu a soustředil se dále na Curlyho Browna. Je mrtev, nebo ještě žije?

Dech jsem neslyšel. Když jsem se nad ním sklonil a dotkl se jeho ruky, necítil jsem tep. Nejevil ani žádné jiné známky života. Přede mnou na posteli asi skutečně ležel mrtvý.

Soustředil jsem se na jeho oči, na jeho prázdné důlky. Byly jako hluboké šachty, ve kterých se ztrácelo světlo svítilen.

Jejich obsah ležel na posteli. Začal jsem se o něj zajímat. Přirozeně že křížky zmizely. Přede mnou ležela rosolovitá hmota, která rychle vysychala.

Pak jsem se obrátil. Cameron ustoupil dozadu. Jeho obličej se matně leskl. Věděl jsem, že mi chce položit otázku, ale předběhl jsem ho.

“Curly je mrtev,” řekl jsem.

“Ale jak to?”

“Ukázal jsem mu svůj křížek.”

“To ho zabilo?” zašeptal Cameron.

“Ano.”

“To nechápu.”

“Já to také nechápu, pane Camerone, ale udělám vše, abych na to přišel, na to se můžete spolehnout,” ujistil jsem ho důrazně.

Váhavě se přiblížil a působil jako někdo, komu klesla teplota hluboko pod normál. “To jsem nechtěl, věřte mi. S tím jsem nepočítal. To je neuvěřitelné, pane Sinclaire. Co jste to s ním udělal?”

“Sám jste viděl.”

“Ano, ano, ano,” mumlal si sám pro sebe. “To jsem viděl. Ale nemohu to pochopit. Je mi záhadou, jak se něco takového může stát.”

“Chtěl jste, aby někdo rozluštil o co tu jde. Proto jste se obrátil na Sira Jamese. A proto jsem se vydal na cestu do Skotska. To je vše.”

“Vše?” zavrčel. “Sakra, vy to říkáte, jako byste si chtěl objednat snídani. To, co se zde událo, je pro mne nepochopitelné. Je to až příliš neuvěřitelné. Nedokážu se s tím vyrovnat.”

“Budete si na to muset zvyknout.”

“Nikdy!” zašeptal. “Nikdy na to nezapomenu.”

“A počítejte také s tím, že tato událost není nic jiného než pouhý začátek.”

“Čeho?” vyštěkl.

Zůstal jsem klidný. “Pane Camerone, uvědomte si, že se z Curly Browna nestalo něco takového jeho vlastním přičiněním. Musí existovat něco, co ho změnilo, a po tom něčem budu muset začít pátrat. Musí existovat motiv. Sám od sebe se člověk do takového stavu nedostane a nezmění se takovým způsobem.”

Duncan Cameron sklopil hlavu. “Ano, to je možné,”

přisvědčil. “To je docela dobře možné.”

“Jsem o tom přesvědčen.”

Ještě jednou se podíval na postel a potřásl hlavou.

“Ještě nevím, co udělám, ale jedno je jisté: Teď potřebuji whisky, i když je ještě brzy. Dnes je mi to jedno.”

Pro to jsem měl pochopení. Ostatně i proto, že jsem soudil, že Duncan Cameron ví asi víc, než dosud přiznal. Neviděl, že jsem ho pozoroval a že jsem se především

soustředil na jeho obličej. Dopadalo na něj světlo a já ho viděl velmi zřetelně. Nepočítal jsem s tím, že bych se mýlil. Cameron vypadal, že ví víc, ale své vědomosti si nechal pro sebe. A to jsem chtěl změnit, jinak bych se musel vrátit do Londýna s nepořízenou.

“Půjdeme?” zeptal se.

“Ano, s radostí.” Posadili jsme se do jeho pracovny, která vypadala spíše jako salon. Byl to tmavý pokoj, kam dopadalo málo světla, na druhé straně zděděná nádhera by uvedla do extáze každého obchodníka se starožitnostmi. Bylo tu mnoho skutečně vzácných kousků. Začínalo to u truhly a končilo půvabnou dřevěnou soškou Madony. Hladkou, jedinečnou, nádhernou. Okna sahala téměř k zemi. Pohled mi sklouzl na udržovaný park a musel bych dlouho vzpomínat, kdy jsem naposledy viděl tak zelený a dobře udržovaný trávník, jako byl ten přede mnou. V něm ležel souvislý, letními květinami osázený koberec záhonů, z něhož vystupovala zejména kontrastní fialová barva zahradních fialek.

Camerona však tento pohled nezaujal. Znal svou zahradu, já si ji však prohlížel s velkým zájmem. Dohlédl jsem až na konec, na živý plot z listnatých stromů. Kaštany, duby a platany tam stály jako němí strážci. V jejich listoví se odrážel sluneční svit.

Ale za tou hranicí, tvořenou listnatými stromy, pozemek nekončil. Pokračoval ještě dál. Patřily k němu skály, potok, jehož vody, rejdiště pstruhů, pramenily v horách a vlévaly se do křišťálově čistého jezera.

To mi barvitě líčil Duncan Cameron. Já osobně jsem tak daleko neviděl a musel jsem mu proto věřit.

Posadil jsem se do velkého koženého křesla, jehož

opěradlo mi sahalo až po zátylek. Kůže se leskla jako

čerstvě vyleštěná. Na ní svítily mosazné knoflíky.

Cameron poodešel a vrátil se s lahví v jedné ruce a se dvěma sklenkami v druhé. Na jeho tváři bylo vidět, že se ještě nevyrovnal s tím, co se odehrálo dole ve sklepě. Když se posadil do vedlejšího křesla, měl ještě stále oči upřené do podlahy. Teprve až nalil do obou sklenic whisky, přeběhl mu přes rty úsměv. Než postavil láhev, podíval se na ni, potom na mě a řekl tichým, ale hrdým hlasem:

“Takový ušlechtilý nápoj sotva kde dostanete. Mám ještě pětadvacet láhví. Je velmi, velmi starý a můj odborník na whisky se v současné době pokouší docílit stejné chuti. Je to zatraceně těžký úkol, ale doufám, že se mu to podaří.” Cameron pozvedl sklenici, která byla velmi zvláštním způsobem broušená. “Napijme se na to, abychom nakonec stáli na straně vítězů, nikoliv na straně poražených.”

“S tím mohu jenom souhlasit.” I já jsem uchopil sklenici a dal si první doušek. Tato vzácná tekutina musela v každém znalci whisky vzbudit pocit neskonalého štěstí, že se smí něčeho takového napít. Byla absolutně nepřekonatelná. Měla v sobě chuť obilí a byla tak zralá, tak jemná, že takovou byste museli hledat s lupou v ruce.

Dal jsem si ještě druhý doušek. Když jsem odložil sklenici, všiml jsem si, že mě Cameron nespustil z očí.

“Nu, co jí říkáte?”

“Super.”

“Tento výraz je pro mne příliš moderní!”

Usmál jsem se. “Dobrá, tedy jinak. Bude vám stačit, když vám řeknu, že je to ta nejlepší whisky, kterou jsem v životě pil?”

Poprvé za celou dobu jsem viděl Duncana Camerona

usmát se. “Vidím na lidech, zda to myslí upřímně, či ne. Vy, pane Sinclaire, jste to upřímně myslel.”

“Děkuji.”

“Bylo to jen konstatování.”

“Mohu v tom pokračovat, pane Camerone?”

“V čem? V upřímnosti?”

“Ano.”

“Prosím, jak si přejete.”

Chtěl jsem čistě kvůli vnějšímu dojmu předstírat, že je uvolněná atmosféra, vtiskl jsem se tedy do křesla a přehodil si nohu přes nohu. “To je tak, pane Camerone. Nechci, abyste mi špatně rozuměl, ale nemohu se jednoduše zbavit dojmu, že jste mi něco zamlčel.”

“Prosím?”

“Musím skutečně otázku opakovat?”

“Ne.”

“Víte tedy, co jsem tím myslel?”

“Samozřejmě, máte mne za lháře.” Podíval se na mne zpříma a nehrál přede mnou žádné divadlo.

“Tak silného výrazu bych nepoužil.”

“Co tedy?”

“Já bych řekl, že toho víte víc, než jste řekl mému šéfovi a mně.”

“A jak jste na to přišel?”

“To je jednoduché, pane Camerone. I já jsem se postupem doby naučil poznával lidi. A poznal jsem, že jste poněkud nervózní, když jsme vstupovali do sklepa. U dětí se tomu říká špatné svědomí.”

“To mi chcete jen tak namluvit?”

“Ne, to v žádném případě, chci znát pravdu, nic více a nic méně.”

“A co považujete za pravdu?”

“Otázky zde kladu já, protože potřebuji znát odpovědi. Ale přesto vám to řeknu. Dovedu si představit, že jste toho Curly Browna dobře znal.”

“Ano, pracoval u mne.”

“No dobrá. A to se takovým způsobem změnil při té práci?”

Cameron se zadíval do sklenice, pak se napil, pokrčil rameny a připustil, že se to mohlo stát.

“A co u vás dělal?”

Skot se zhluboka nadechl. “On a ještě jiní jeli z mého pověření na cesty, protože jsem si již dlouhá léta chtěl splnit jedno přání. Víte, Sinclaire, jsem člověk, který velmi lpí na své vlasti, tradicionalista. Mám silně vyvinutý smysl pro hodnoty. Jsou věci, které prostě musím mít, je to jako posedlost. Neumím šetřit, jak se to o Skotech říká, jsem zvyklý dostat vše a velmi jsem toužil po jednom předmětu.”

“A oni vám jej měli opatřit?”

“Přesně tak.”

“Odkud?”

“Z jednoho ostrova. Ten ostrov se jmenuje Iona a říká se mu také Zelený andělský ostrov.”

“To je mi povědomé.”

“A právě na tomto ostrově se nachází ten předmět, který jsem si přál mít ve svém parku.”

“Co je to? Obraz? Náhrobek? Socha?”

“Všechno dohromady, řekl bych. Něco podobného nosíte na své hrudi, pane Sinclaire.”

“Kříž!”

Duncan Cameron váhal s odpovědí. “Ano, je to kříž.”

Přikývl. “Dalo by se to tak říci, ale chcete-li ten předmět popsat, musíte být přesnější. Je to kříž v kruhu, jaké jsou ve Skotsku jen dva.”

“Mohl byste být přesnější?”

“Znáte vůbec takový kříž?”

“Ovšem, je to keltský kříž. Jeho tradiční tvar vznikl spojením kříže a kruhu, tedy křesťanského symbolu a symbolu boha slunce, jednoho z druidských bohů.”

“Výborně. Udělal jste domácí úkol na výbornou, pane.”

“To je příliš obecné, pane Camerone, budete mi muset poskytnout více podrobností.”

Dal si ještě hlt whisky a vychutnával ji. “Už jsem vám řekl, že ve Skotsku existují jen dva takové kříže. Jeden z nich je na ostrově Iona. Když na ten ostrov vkročíte, nemůžete ho přehlédnout. Svou velikostí k sobě okamžitě přitáhne zrak každého návštěvníka. Je to kříž svatého Martina, bohatě zdobený ornamenty, a pochází z dvanáctého století. Přežil dokonce i zmatky reformace. Pro mě, který miluji romantiku, je tento kříž naplněním života. Chci ho mít. Postavit si ho někde a opatrovat ho.”

“Není to příliš sobecké?” zeptal jsem se opatrně.

Tou otázkou jako bych Cameronovi šlápl na nohu. Téměř vyskočil ze svého křesla. V poslední chvíli se však ovládl a sevřel koženou opěrku. “Sobecké? Ne, pane Sinclaire, to není sobecké.” Ukázal na mne prstem. “Už jste někdy byl na Ioně?”

“Bohužel ne.”

“To jsem si myslel. Jen proto jste se mohl takhle zeptat. Kdybyste na ten ostrov přišel a viděl ty davy turistů, které se tam hrnou, aby se na ten kříž podívaly, aby se ho

mohly dotknout svýma odpornýma obtloustlýma rukama! Je to zatracená ostuda!” Uhodil pěstí do opěradla, aby svým slovům dodal důrazu. “Ano, je to ostuda a jako Skot se musím stydět, že je něco takového dovoleno. Nenávidím to, vidět tam ty davy. V naší době mohou lidé ničit všechno. Jsou posedlí touhou ničit, devastují přírodu, staré památky ničí svými nečistými dotyky. Keltský kříž má už nejvyšší čas, aby byl z ostrova odvezen. Chci ho do svého parku, protože zde bude ošetřován tak, jak si zaslouží. Tak to vidím já.”

“Takže vy jste ho chtěl z toho ostrova odvézt?” zeptal jsem se ho a on se trošku zklidnil.

“Ano.”

“A to se dá tak lehce?”

“Ne, přirozeně že ne. Stálo mě to léta bojů s úřady, ale nakonec se jméno Cameron prosadilo. Zavázal jsem se, že budu ten kříž opatrovat jako svátost a přistoupil jsem na to, že k němu umožním přístup úředníkům. Dostal jsem písemné povolení, že ten kříž mohu z ostrova odvézt.”

“To určitě nebude jednoduché, stojí tam už věky, budete ho muset vykopat.”

“To není problém, Sinclaire, už jsem se informoval, existují velmi důmyslné stroje, bagry, nakladače a tak dále.”

“A už jste to zkusil?”

“To víte, že ano.”

“A jak?”

“Dal jsem dohromady četu odborníků a poslal je na ostrov…” Jeho slova zněla stále tišeji. Ke konci už jsem se musel velmi soustředit, abych mu rozuměl, ale věděl jsem, že právě teď to začne být zajímavé.

“Co se stalo potom?” Pokrčil rameny.

“Co se stalo s vašimi průzkumníky, pane Camerone?

Musíte už být konečně upřímný, mám-li vám pomoci.”

“Zatraceně, oni zmizeli!” zvolal. Zíral při tom na mě tak, až mu oči vystupovaly z důlků. “Ano, všichni zmizeli. Všichni, které jsem tam poslal.”

“Až na jednoho, ne?” Zafuněl. “Odkud to víte?”

“To je přece naprosto zřejmé. Ten člověk se jmenuje Curly Brown.”

“Přesně tak, Curly se vrátil, přišel do mého domu a byl jiný. Tu noc, kdy se vrátil, jsem ho slyšel strašlivě křičet a volat nějakého ďábla. Byl to pro mne šok. Čtyři z mých lesních dělníků a já jsme ho nakonec přemohli a odtáhli do sklepa, kde jsme ho museli připoutat, protože strašlivě vyváděl a nepustil k sobě nikoho.”

“Takže vy jste s ním nehovořil, abyste se dověděl, co se mu stalo?”

Cameron zavrtěl hlavou. “Zkoušel jsem to nejednou, jak si jistě dovedete představit, ale nic jsem se nedověděl. Zarputile mlčel.”

“A viděl jste mu do očí?”

Duncan mlčel, sepjal ruce a dopil whisky. Pak si ještě olízl kapky ze rtů a nakonec nervózně přikývl.

“Takže jste o tom věděl?” ujistil jsem se ještě jednou.

“Ano, věděl,” připustil. Ztišil hlas. “Ostatně právě kvůli tomu jsem se obrátil na vašeho nadřízeného Sira Jamese Powella. Díky svým kontaktům jsem se o něm dozvěděl, a proto jsem ho požádal o pomoc. Toto a nic jiného jsem vám zůstal dlužen. Dalšího nic nevím.”

“Jistě, pane Camerone, a já myslím, že jste učinil krok správným směrem.”

“Myslíte?”

“Vždyť jste viděl mou reakci.”

Odkašlal si. “Mám-li být upřímný, tak jsem s tím nepočítal. Pořád to všechno vidím před sebou. Ty oči mi nahánějí příšerný strach, ten kříž postavený na hlavu… Nejsem naivní, pane Sinclaire, vím, co to znamená, ale když mu potom ty oči vylezly z hlavy a ležely jako rosolovitá hmota na posteli, nemohl jsem jinak než cítit velký strach.”

“Už je to pryč.”

“Naštěstí.”

“Ale on nebyl jediný, pane Camerone, vy jste najal celou četu, kolik to bylo mužů?”

“Dohromady sedm, i s Curly Brownem.”

“A kde jsou ti ostatní?”

Cameron stiskl rty. “To vám neřeknu, pane Sinclaire, vím jen, že Curly se vrátil. Sice jsem se ho na ostatní ptal, ale on se jen smál. On jediný by vám to býval mohl říci, ale teď jsou jeho ústa zavřená.”

“Zůstali na ostrově?”

“Možná.”

“Byl jste tam od té doby?”

“Ne, viděl jsem ten kříž již vícekrát, ale v poslední době jsem na ostrov nevkročil. Kromě toho není právě nejopuštěnější. K rybářům, kteří tam žijí a jejichž úlovky jsou zbožňovány po celém světě, se přidávají ještě ti proklatí turisté, kteří by takového pošetilce na ostrově sežrali. Důvod bohužel neznám, ale je to tak.”

“Ten kříž,” řekl jsem.

“Také, ale ostrov je současně i kolébkou skotského křesťanství, pohřebištěm čtyřiceti osmi skotských, čtyř irských a osmi norských králů. Také působiště svatého Columba, který na Ioně přistál v roce 536. Ten ostrov je nepochybně historický i archeologický klenot.”

“To si myslím také. Děkuji vám za informaci, nechám si ji projít hlavou.”

“Ten ostrov je úplně plochý a bez lesů, pane Sinclaire.”

“Jak je dlouhý?”

“Dva kilometry, víc ne.”

“Dá se tedy přehlédnout.”

“Je taní jedna vesnice, která se jmenuje “Vesnice” a jedna jediná ulice, které se říká jednoduše “Ulice”. Kromě toho je tam několik míst, která je záhodno vidět, jako například Zelený andělský vršek, Bílá mniší pláž, ulice Smrti a královský hřbitov.”

Zasmál jsem se. “To je až moc na tak relativně malý ostrov.”

“To je pravda, a ten nádherný kříž! Ať si pro mě za mě ostrov navštěvuje kdo chce, ale ať propánaboha nechodí ke kříži.”

“To zní výhružně.”

“To je také tak míněno.”

“A vy ho chcete mít.”

“Ano, potřebuji ho, je to mánie, nemohu už bez toho kříže žít. Už jako dítě jsem ho zbožňoval. Bylo to ještě před rokem 1938.”

“Proč zdůrazňujete právě tento rok?” zajímalo mě.

“Protože v tomto roce se na ostrově vytvořilo ekumenické společenství, na Ioně byly založeny

protestantské a katolické řády, které mají fungovat v duchu irského misionáře Columbana znáte to, péče o duši a sociální práce.

Klášter je znovu otevřen. Nabízí zajímavé příležitosti k duchovním cvičením, k víkendovým seminářům, k meditačním kursům. Toho všeho se vám tam dostane a lidé toho také využívají. Odhaduje se, že ostrov každoročně navštíví desetitisíce lidí.”

“Co tomu říkají mnichové, že chcete z ostrova odvézt ten kříž?”

“Byli proti.”

“A vy jste je přesvědčil?”

“Jednal jsem s vládou, věnoval jim peněžité dary a ústně i písemně je ujistil, že kříž bude na mém pozemku lépe umístěn. Na ostrově proběhlo vše zcela normálně. Až na zmizení mých mužů, a s tím se nemohu vyrovnat. Mám Curlyho stále před očima. Stále si nedokážu vysvětlit ty převrácené kříže v jeho očích. Nějakým způsobem se nakazil zlem, ale na ostrově to nebylo.”

Teď jsem i já dopil svou sklenici a vychutnal jeho whisky až do poslední kapky. “Jste si tím stoprocentně jistý, pane Camerone?”

“Co tím myslíte?”

“Já si o tom myslím něco jiného.”

“Já možná také. Ale…”

“Než si s tím začnete lámat hlavu, pane Camerone, chtěl bych ještě poukázat na to, že ten kříž není čistě křesťanský, mísí se v něm křesťanství a stará druidská víra, je kompromisem kříže a kruhu, což v Irsku není tak neobvyklé.”

Podíval se na mne z boku. “Druidové, říkáte.”

“Ano.”

“To vám nevěřím, pak by se musely v očích Curlyho Browna zobrazit ne kříže, nýbrž kruhy boha slunce.”

“To by bylo logické.”

“Ale tak to přece nebylo, viďte?”

“Ne.”

“A to budete muset rozluštit. Nevím, co se tam odehrálo a co se s mými muži stalo, ale v každém případě mi to nahání hrůzu.”

“Už jste ty stroje nechal na ostrov dopravit?” zeptal jsem se.

“Ne, zatím ne, doposud jsme byli ve fázi příprav. Bagry tam měli být dopraveny později, ale teď nevím, jestli k tomu ještě dojde.”

Otáčel jsem sklenici mezi prsty. “Chcete slyšet můj upřímný názor, pane Camerone?”

“Prosím vás o to.”

“Člověk by měl nechat některé věci tak, jak jsou, pane Camerone.”

Ta odpověď se mu nezamlouvala. Sešpulil ústa, jako by mi chtěl plivnout pod nohy. “Je mi líto, tento názor nemohu přijmout, ten kříž by měl stát na bezpečném místě.”

“Vy si tedy myslíte, že pak i vy osobně budete bezpečnější?”

“Jak jste na to přišel?”

“Nezapomínejte na Curlyho Browna, jeho osud by nemusel být ojedinělý, pane Camerone.”

Uhodil se do prsou. “Vy si tedy myslíte, že by se něco podobného mohlo přihodit i mně?”

“Nevylučuji to.”

“Zatraceně, vždyť já to myslím dobře.”

“Curly na základě vašeho pověření také jednal v nejlepším úmyslu. Nevím, co se stalo, a od něj už se nic nedovíme. Stejně tak nevím, co se stalo s ostatními muži, ale musíme být připraveni na nejhorší.”

“Všichni mrtví?” Pokrčil jsem rameny.

“To by bylo strašné, hrome! To by pro mne byla hrozná porážka, vždyť jsem to myslel jen dobře. Ne, tak strašně mě nemůže osud zasáhnout.”

“Znáte jej?”

“Koho?”

“Osud.”

“Přestaňte! Rád bych vás požádal, abyste se přestal starat o moje záležitosti a soustředil se na ten kříž. Jen to je důležité, ten kříž a jeho další osud, pane Sinclaire.”

“Máte už nějaký plán?”

“Ano, mám.”

“Jak vypadá?”

“Zajedete tam!”

Zasmál jsem se. “To bych v každém případě dříve nebo později udělal.”

“Hned zítra ráno, pane Sinclaire. Přívoz odjíždí velmi brzy, bude lépe, když budete mít hodně času. Ubytovat se můžete u mnichů v klášteře. Kromě toho máme štěstí, protože není konec týdne a počasí také není jako v horkém létě. Z toho důvodu se nemusíte obávat velkého množství turistů, ti stejně nastoupí až do posledního přívozu a odjíždějí zase až večer, alespoň tak to tu chodí. Šmejdí po ostrově jen jeden den, déle nezůstávají.”

“Vy zůstanete doma, pane Camerone?”

“Rozmýšlel jsem se, zda mám jet s vámi, ale pak mi napadlo, že nejsem dostatečné objektivní, zbytečně bych se rozčílil, kdybych viděl, jak se cizí ruce dotýkají mého kříže a špiní ho. To by naší věci neposloužilo, proto jsem se rozhodl, že zůstanu ve svém sídle.”

“To je rozumný názor,” souhlasil jsem s ním.

“Ovšem.” Najednou se potutelně usmál jako někdo, kdo teprve vynese poslední trumf. “Přesto ale nepojedete na ostrov sám, pane Sinclaire.”

“Ó, budu mít průvodce?”

“Ne, průvodkyni. Je to moje neteř, přesněji praneteř Vivian Cameronová.”

Žena, pomyslel jsem si. Ne že bych měl něco proti ženám, ale v tomto případě bych býval raději sám. Někoho, kdo patří do rodiny Cameronových a bude na mne dohlížet, budu po svém boku vidět jen velmi nerad.

Duncan viděl na mém obličeji, jak málo se mi jeho návrh zamlouvá. “Promiňte, ale Vivian naprosto důvěřuji, i když máme velmi často rozdílné názory. Pracuje v Glasgow v ústavu lidového umění a skotských dějin. Zasvětil jsem ji do všech podrobností, chápete.”

“Jak na to reagovala?”

Cameron pokrčil rameny. “No, víte ona není zrovna na mé straně, má bohužel stejně tvrdou hlavu jako já, ale myslí si, že by se na to měla podívat.”

“Takže ona ten kříž chce na ostrově nechat?” Cameron sklopil hlavu, než zlobně přikývl.

“To je velmi rozumné,” řekl jsem.

“Přestaňte, začíná mne mrzet, že jsem souhlasil. Jen si představte, že by se jí něco stalo. Dole ve sklepě leží jeden mrtvý. Kdo ví, co se stalo s ostatními šesti.” Znovu zvedl

varovně prst. “Říkám vám, pane Sinclaire, že na tom ostrově musí přebývat síly, o kterých si neumíme udělat žádnou představu. Jsou jednoduše strašné.”

“Možná máte pravdu.”

“Určitě mám pravdu, možná tam jednou přebýval sám ďábel, alespoň v temné keltské minulosti se tam přinášely oběti.”

“Doufám, že o tom něco zjistím.” Změnil jsem téma.

“Povězte mi, pane Camerone, kdy se zde objeví vaše neteř?”

“Chtěla tu být na večeři.”

“Dobrá.” Podíval jsem se na hodinky.”

“Do té doby máme ještě pár hodin času.”

“Máte ještě něco v úmyslu?”

“Přesně tak.”

“Co?”

Nad jeho nedůvěrou, která se mu zcela zřetelně zračila ve tváři, jsem mohl jen zakroutit hlavou. “Když už jste mě sem pozval, tak se budete muset smířit s tím, že se tady trochu porozhlédnu. Nebo je to zakázáno?”

“Ne, ale co tím myslíte?”

“Máte rozlehlý a nádherný pozemek, pane Camerone, člověk se zde lehce může ztratit. To sice nemám v úmyslu, ale chtěl bych se tu trochu projít.” Neměl jsem při tom žádné postranní úmysly, ale Skot se na mě podíval, jako bych mu navrhl něco zakázaného. Alespoň mi hned neodpověděl.

“Povoleno?” zeptal jsem se.

“Pro mne za mne.” Pokrčil rameny. “Nemohu vás tu

přece držet.”

“To tedy máte pravdu.”

Zvedli jsme se oba současně. Bylo odpoledne a hodinka v parku udělá mým plícím dobře, čerstvý venkovský vzduch vzpruží ducha i tělo.

Duncan Cameron na mě ale hleděl stále nedůvěřivě. Byl to opravdu starý zatvrzelec. Mohl jsem jen doufat, že jeho praneteř toho po něm nezdědila mnoho…

4

Park byl hotové umělecké dílo, jak to každý turista zná nebo si to představuje.

Nádherné trávníky, záhony s květinami, odborně ostříhané keře, cestičky dlážděné plochými kameny, na kterých se odráželo sluneční světlo. Šumění listí bylo příjemné, nerušil ani šedivý kámen, ze kterého byl postaven panský dům s vjezdem vysypaným štěrkem. To všechno do sebe harmonicky zapadalo.

Vysoká okna, široký vchod, schodiště, střecha s malými věžičkami jedním slovem, náramné, pro jednu osobu ale zbytečně velké. Personál jsem neviděl žádný, kromě zahradníka, který se loudal okolo domu zrovna jako já.

Tedy já jsem se neloudal, ale chtěl jsem projít tímto utěšeným parkem a pokračovat dál na pozemek, kde bylo vše ještě původní, kudy tekl potok vlévající se do jezera, kde z průzračně čisté vody vyskakovali pstruzi.

Bylo snadné odhadnout, kterým směrem se mám vydat. Musel jsem jít tam, kde stály stromy těsně vedle sebe. Po levé ruce, oddělen ode mne sytě zeleným trávníkem, stál malý domek. Pravděpodobně v něm žil zahradník, nebo bylo za jeho šedivými stěnami nějaké skladiště.

Byla to skutečně příroda, jak se o ní píše v knihách. Ptáci štěbetali jako o závod, obloha byla široko daleko krásně modrá a plulo po ní jen málo bílých obláčků.

Zanechal jsem domek za sebou a vydal se po cestě, která vedla do lesa. Vítr ke mně hnal vůni lesních květin a přesto mi po zádech přeběhlo mírné zamrazení, protože

jsem věděl, že nedaleko ode mne, v podzemním sklepení, leží mrtvý člověk. Zastavil jsem se.

Ještě stále jsem se duševně nevyrovnal se smrtí Curlyho Browna. Síly utajené v mém stříbrném křížku způsobily, že mu oči doslova vytekly z hlavy. Zemřel, byl definitivně mrtev, a přesto mi i nadále připravoval těžké chvíle.

Co ten člověk udělal, že se dostal do takové situace? Má to skutečně nějakou souvislost s keltským křížem na ostrově Iona? Měl jsem z toho velmi nepříjemný pocit, který způsobil, že jsem na Curlyho nemohl zapomenout. Stalo se něco, na čem musím ještě pracovat.

Jeho mrtvé tělo leželo ve sklepě. Mám ho tam nechat ležet? Nevěděl jsem. Mám se na ně jít ještě jednou podívat?

Nemám tušení.

Ten pocit a přirozeně také vzpomínka na Duncana Camerona mne neopouštěly. Majitel tohoto panství byl ochoten udělat vše, aby se stal majitelem keltského kříže. Kladl jsem si otázku, jak může být člověk takový fanatik. Chce opravdu ten kříž jen mít, aby ho postavil někde do svého parku? Nebo za tím vězí nějaký jiný motiv? Svěřil se mi s tím zcela otevřeně, ale na druhé straně člověk nikomu do hlavy nevidí. Teď jsem byl mimo jeho dům a on si může uvnitř dělat, co chce. Pokusil jsem se představit si, co teď dělá, čím se zabývá.

Na žádné přijatelné řešení jsem nepřišel. Moje závěry vyzněly do prázdna.

Nepříjemný pocit zůstal.

Rozhodl jsem se, že už nepůjdu dál. Žádná procházka parkem, v domě budu užitečnější. Možná dokonce i v tom

sklepě. Cestu tam jsem znal.

Hledal jsem nějaké dveře, kterými bych vešel do domu. Byla to zbytečná námaha, žádný druhý vchod jsem nenašel, a proto jsem se rozhodl, že se vrátím. Nešel jsem tentokrát po cestě, ale držel jsem se těsně u domu, a tím i z dohledu někoho, kdo by se náhodou díval z okna. Vyběhl jsem po schodech nahoru. Velké vstupní dveře byly zavřené. Daly se poměrně snadno otevřít, o což se postaral mechanismus, a já jsem byl vděčný, že velké panty nevrzaly.

Přede mnou ležela prostorná hala, v ní velký stůl s nádhernou kyticí, která tam předtím nebyla. Musel ji tam dát zahradník.

Jelikož jsme očekávali dámskou návštěvu, měla být tato kytice zřejmě něčím jako pozdravem na uvítanou Vivian Cameronové. Kde se zdržuje její prastrýc, jsem netušil. Vůbec jsem se v jeho domě nevyznal, kromě sklepení a svého pokoje, který ležel v prvním patře, jsem se s ním dosud neseznámil. Mohl jsem se k němu dostat po širokém schodišti, které se rozbíhalo na dvě strany.

V hale bylo ticho. Dokonalé ticho letního dne, podtržené jasným slunečním svitem, který prorážel do haly a zmírňoval tmavou barvu středověkého nábytku.

Znovu jsem nastoupil cestu do sklepa. Tentokrát sám. Doufal jsem, že mi Cameron nevběhne do cesty, protože by moje jednání považoval za čmuchalství, s čímž bych z principu nesouhlasil.

Podlaha sestávala z velkých kamenných kvádrů vzájemně pospojovaných. Koberce zde dole nebyly.

Tentokrát jsem kráčel pomalu a dával si pozor, abych

působil co nejméně hluku. Ale nikdo mě neviděl ani

neslyšel. Nikdo mě nevyrušil a doufal jsem, že ani Vivian Cameronová nepřijede příliš brzy.

Dveře do sklepa byly v temném koutě, proto jsem také okamžitě zpozoroval proužek světla, který se rýsoval pod nimi.

Přemýšlel jsem. Nechali jsme rozsvícené světlo, když jsme odcházeli ze sklepa, nebo jsme zhasli? Hrome, nevzpomínal jsem si a měl jsem vztek sám na sebe.

Ale pak jsem začal být ještě nedůvěřivější a opatrnější. Ty dveře se nedaly otevřít tiše. Při každém zvuku, který vydaly, se mi protáhl obličej. Znělo to, jako by při otvírání drtily drobné kameny.

Otevřel jsem je jen na takovou škvíru, abych se jí mohl protáhnout dovnitř. Přede mnou se rozprostíralo schodiště. Světlo ze stropu dopadalo na kamenné stupně. Nic se nezměnilo, ale já jsem cítil, že mě zde může čekat překvapení.

Šel jsem dál. Rukou jsem se přidržoval zábradlí, našlapoval jsem tak tiše, jak jen to bylo možné. Jen nezpůsobit žádný podezřelý hluk!

Velké sudy vypadaly jako zakulacení obrové. Bylo to tu cítit po whisky i po letité vlhkosti a bylo tu zima.

Světlo mne doprovázelo až ke dveřím, za kterými zemřel Curly Brown.

Zastavil jsem se před nimi.

Nebylo nic slyšet ani vidět, protože pod nimi nepronikalo žádné světlo. Všechno zde bylo tak, jak jsem to tu opustil, ale já jsem se chtěl dozvědět více. Chtěl jsem vědět, zda byl můj nedůvěřivý pocit oprávněný.

Proto jsem položil ucho na dřevěné dveře. Bohužel, byly příliš silné, neslyšel jsem žádné zvuky, které by ve mě

vzbudily podezření.

Proto jsem dveře otevřel.

Stejně pomalu a stejně opatrně. Nesmím teď udělat žádnou chybu. První pohled úzkou škvírou mi dokázal, že moje nedůvěra byla opodstatněná. Úhel, pod kterým jsem se díval dovnitř, byl dobrý, protože jsem viděl světlo vycházející ze čtyř zapálených svíček, které tam někdo postavil. Ten někdo teď seděl na posteli, kde ležel mrtvý.

I když jsem viděl jen záda toho muže, poznal jsem, že to není Cameron, ale úplně neznámý mi ten člověk zase nebyl. Už jednou jsem ho viděl, ne v domě, ale venku v parku.

Zahradník. Ano, byl to zahradník, který vklouzl do sklepa k mrtvému Curlymu Brownovi.

Věřte tomu nebo ne, ale mně to bylo divné. Byl jsem hrozně zvědavý, co tu ten člověk dělá.

Seděl na posteli. Dotýkal se mrtvého, slyšel jsem to. K uším mi doléhalo tiché chřestění řetězů, jak s mrtvým hýbal.

To bylo pro mne záhadou.

Proč chodí někdo navštěvovat mrtvého? Sedne si na jeho postel a dotýká se ho, jako by se s ním chtěl rozloučit. To člověk dělá jen u někoho, koho zná. Je-li tomu tak,

mohu z toho soudit, že zahradník a Curly se spolu znali.

Chtěl jsem se ho zeptat, ale zaváhal jsem, když se zahradník pohnul a přitom otočil. Stál jsem za škvírou ve dveřích a odtud jsem mohl velmi dobře pozorovat jeho pohyby. Nyní posunul zahradník tělo na okraj postele, pak se nad ním sklonil a zabýval se něčím, co jsem nepoznal, protože tam bohužel světlo svíček nedosáhlo.

Ale ruce toho muže se pohybovaly. Prsty pravé ruky

něco sebral z postele, položil to na dlaň levé ruky, a znovu. Sbíral z přikrývky na posteli něco, co tam leželo a co jsem nemohl poznat. Zahradník byl svou činností tak zaujat, že nevnímal své okolí a nevšiml si, že jsem ještě o něco víc otevřel dveře, abych mohl vstoupit dovnitř. Zůstal jsem přitom ve stínu a jeho nevyrušilo ani zavrzání dveřních pantů. Musel se skutečně cítit velmi bezpečně.

Zůstal jsem stát ve dveřích. Moje postava se ztrácela v šedivé temnotě. Nadechl jsem se, než jsem zahradníka oslovil: “Smím se zeptat, co je na tom mrtvém tak zajímavého?” Můj hlas nezněl hlasitě, ale v tom absolutním tichu byl dobře slyšet. Muže to velmi vylekalo a zůstal stát jako zkoprnělý. Hlavou se obrátil ke mně, možná mě neviděl, přesto mi však položil otázku: “Kdo jste?”

“Jsem zde host.” Chraplavě se zasmál. “Host tady dole? Tomu nevěřím.”

“Ale ano.”

“Aha, takže vy jste Sinclair.”

“Přesně tak.”

“Šéf mi o vás říkal.”

“Aha, takže to šéf vás poslal sem dolů, není-liž pravda?”

“Ano, poslal, řekl mi, abych šel dolů a postaral se o mrtvého.”

“Jen tak?”

“A proč ne?”

“Takže vám se zdá naprosto normální, když vás šéf pošle dolů do sklepa, abyste se postaral o mrtvého?”

“To ne, ale u mého šéfa se člověk nesmí ničemu divit.

Nebo to snad má dělat sám?”

“To ne, ale přesto si myslím, že vy k tomu nejste

zrovna ten nejvhodnější člověk.”

Zahradník pokrčil rameny. “Co si myslíte vy, je mi jedno. Jako že se Josh jmenuju, tady platí pravidla Duncana Camerona, a ten mě poslal sem.”

“Pak se ho tedy zeptáme.”

“Když chcete.”

“Chci.”

“Ale já ne, pane, já zde splním svůj úkol, ať se vám to líbí nebo ne. Ty řetězy jsem už skoro uvolnil, teď se ještě musím postarat o mrtvého a odnést ho pryč.”

“Kam?”

Když odpovídal, uchechtl se. “Na kompost, tam se

může rozkládat.”

Zavrtěl jsem hlavou, pro mě nebyl tento člověk normální. Něco mu v hlavě chybělo. Hodit mrtvého člověka na kompost místo toho, aby ho pohřbil, to je přece šílené. Seděl číhavě na posteli a čekal, až něco udělám.

“Pojďte sem!” přikázal jsem mu.

“Ne, zůstanu, kde jsem, musím ho odnést.”

“No dobře, a co jste předtím sbíral z postele? Dával jste si to do levé dlaně.”

“Nic.”

“Já jsem ale něco viděl.”

“Pak jste se mýlil!”

To jsem se nemýlil a také jsem už neměl v úmyslu nechat se tím člověkem déle tahat za nos. Už jsem s ním ztrácel čas dost dlouho.

Šel jsem k němu. Musel jsem mu připadat jako strašidlo, které se vynořilo ze tmy. Ve světle svíček vrhalo jeho tělo na stěnu obří stín, který se najednou pohnul a přitom se ještě zvětšil, protože se postavil.

Otočil se.

Dívali jsme se jeden na druhého a já věděl, že tento silný muž asi mé postavy se jen tak rychle nevzdá. Dalo se to vycítit. Nepřátelství z něho čišelo, sevřel levou ruku v pěst, protože mi její obsah nechtěl ukázat. Ale já jsem byl rychlejší, uchopil jsem ho za paži a zkroutil mu ji za záda.

Tedy, chtěl jsem, ale najednou jsem měl levé lýtko v jednom ohni. Ten zabijáčky zahradník mě do něj kopl. Pustil jsem ho, protože jsem se samou bolestí nemohl udržet na nohou, klesl jsem na kolena, což bylo ostatně štěstí, protože rána zezadu minula mou hlavu a Josh se zapotácel.

Chtěl jsem se zmocnit svíček, dvě z nich jsem vytrhl, odkutálel se s nimi pryč a uhasil je. Potom jsem znovu vyskočil, ale bolest v levé noze byla tak silná, že jsem měl co dělat, abych zůstal stát. Nemohl jsem ten tlak vydržet.

Josh mne už nenapadl, zíral si do dlaní. Hlavně do té levé, ve které držel to, co sebral z postele.

Ještě stále jsem nevěděl, co to je, ale ten člověk měl v úmyslu strčit si to do úst a spolknout to.

Skočil jsem k němu. Vzdálenost mezi námi nebyla velká, nemusel jsem se nijak mohutně odrážet, abych nataženou rukou srazil jeho levou paži, než stačí tu věc spolknout.

Ruka mu spadla dolů a ta věc z ní vyletěla. Zahradník odletěl, přistál na posteli na mrtvém. Mrtvola se jeho nárazem zahoupala, ale toho si teď Josh nevšímal. Chtěl znovu vstát, což jsem mu dovolil, ale jen do určité výšky.

Tam jsem ho srazil hranou ruky.

Jeho hlava odletěla dozadu, oči dostaly skelný výraz, protože jsem ho trefil do citlivého místa. O chvíli později

se zahradník zhroutil. Upadl zpátky na postel a zůstal ležet napříč přes mrtvolu.

S hekáním jsem se narovnal. Zápas byl sice krátký, ale náročný. Nestávalo se mi často, abych bojoval se svým soupeřem pěstmi, a také jsem nerad boxoval. Dával jsem přednost jiným metodám boje, do kterých mě postupem doby Suko velmi dobře zasvětil.

Podle toho, jak Josh vypadal, zůstane ještě nějakou chvíli v říši snů. Mohl jsem si dát načas, abych se podíval po té věci, co mu vypadla z ruky, daleko nemohla odletět. Byl jsem teď rád, že jsem si s sebou vzal malou svítilnu. V jejím světle jsem prohledával zem a pomohl si ještě oběma zapálenými svíčkami.

Ta věc neležela v bezprostřední blízkosti postele, a proto jsem hledal o kousek dál a přemýšlel, kam asi mohla dopadnout.

Světelný kužel putoval po podlaze, která tady dole nebyla tak čistá jako tam, kde v sudech zrála whisky. Byla na ní špína a zřejmě i pavučiny, které utvořily tenkou vrstvičku, do níž ta věc pravděpodobně zapadla.

Ignoroval jsem bolest v koleně, když jsem se sehnul a natáhl prsty, abych tu věc zvedl. Pevně jsem ji stiskl a poznal už při prvním doteku, co to držím v ruce. Byla to ta hmota, která vyletěla z očí Curlyho Browna. Ale teď už nebyla měkká; ztvrdla, na omak mi připadala jako umělá hmota.

Otáčel jsem jí mezi prsty a ptal se sám sebe, proč ji ten zahradník chtěl spolknout. Co za tím asi vězí, proč ho něco takového vůbec napadlo?

Nešlo mi to do hlavy. Hmota z lidských očí nebo odkud to vlastně pocházela!

Na tuto otázku jsem nenacházel odpověď a byl jsem rád, že jsem zaslechl tiché zasténání směrem od postele. Když jsem se otočil, zahradník se už zvedal, přičemž udiveně kroutil hlavou. Zdálo se, že vůbec netuší, kde je. Viděl jsem ho ve světle své svítilny zcela zřetelně.

“Na vašem místě, Joshi, bych radši zůstal ležet na mrtvém příteli, je to lepší pro vaše zdraví.”

“Jak to myslíte?”

“Nijak zle, opravdu ne, ale nelíbí se mi, když chce někdo polknout něco, co pochází z očí druhého. To snad dokážete pochopit, nebo ne?”

“Já jsem to nechtěl polknout.”

“Jsem snad slepý?”

“Asi ano.”

“To si nemyslím.” Držel jsem tu šedobílou věc ve světle svítilny. “Co je to? Co to držím v ruce? Jak se to dostalo do očí Curlyho Browna?”

“To já nevím.”

“A co tedy víte?”

“Vůbec nic.”

“Myslí si to i váš šéf?”

“To je mi jedno.”

Zavrtěl jsem hlavou. “Jak můžete být tak hloupý, Joshi! Dostanete se do velmi nepříjemné situace, když se zapletete do lži.”

Josh sklopil hlavu jako někdo, kdo se nad tím zamyslel. Pak jsem dostal odpověď. “Býval bych to vrátil zpátky.”

“Jak prosím? Do očí toho mrtvého?”

“Ne.”

“Kam tedy?”

“Na ostrov, na Ionu. Pochází to tam odtud. Je to krev druidů. Je v ní síla starých domorodců. Patří tedy tam, rozumíte?”

“Ano, samozřejmě. Ale ptám se, odkud to všechno víte?”

“Od Curlyho.”

“Takže on se vám svěřil?”

“Svěřil.”

“A dál?”

“Dál už nic, nic. Řekl mi jen tohle a požádal mě, abych to odvezl zpátky na ostrov v případě, že se mu něco stane.”

“A to jste chtěl udělat?”

“Slíbil jsem mu to.”

“A váš šéf o tom neví?” chtěl jsem vědět.

“Přesně tak.” Usmál jsem se na něho, i když jsem tomu nevěřil. “Vy na ten ostrov nevkročíte, a proto tam také nic neodvezete. Já jedu zítra ráno na Ionu osobně a já také dám celou věc do pořádku.”

Zahradník na mě zíral. Počítal jsem s velkým odporem, ale přepočítal jsem se, protože Josh se začal chechtat. “Ano, udělej to,” šeptal a stále se smál. “Jeď tam! Jeď na ten ostrov a uvidíš, co se s tebou stane!” Napjal se.

“To se mi ale ulevilo. Svou povinnost jsem splnil. Co teď bude následovat, to už mě nemusí zajímat.”

“Proč ta radost?” zeptal jsem se.

Zahradník se pohnul a s ním i jeho stín. “Protože se nechci vystavovat nebezpečí, ať to udělá někdo jiný.”

“Jakému nebezpečí?”

“Člověk nesmí druidy podceňovat, a už vůbec ne jejich bohy, to dobře vím.”

“Děkuji za radu, ale já už si nějak poradím.”

“To bys musel utéct.”

Namaloval jsem prstem kříž ve vzduchu. “Ale ne před nějakým pohanským bohem, chlapče. Ostatně ještě nikdy jsem neutíkal, aby bylo jasno.”

“On je skutečný vladař!” zašeptal Josh. “Proti němu nikdo nic nezmůže, on vládne ostrovu, to vědí i ti, kteří tam už žijí delší dobu. Iona je prokletá. Staré síly se daly znovu do pohybu. Hodně lidí to ví, ale většina z nich si to nechce připustit. Lidé se dopustili chyby a musí za to platit.”

“Jako tento muž?”

“Ano.”

“Jak se jmenoval?”

“Zapomněl jsem jeho jméno,” prohlásil Josh.

“Přece jste ho znal a dal jste mu svůj slib.”

“To šéf ty lidi najal, aby odjeli na ostrov, byli několik dní tady, aby jim mohl dát instrukce. Proto jsme se poznali, to je všechno.”

“A mluvili jste spolu o tom ostrově?”

“Muselo to tak být,” zašeptal. “Neřekli vám celou pravdu, možná ji ani šéf sám nezná, ale ten ostrov je a zůstane nebezpečný pro lidi, kteří nejsou zasvěceni.”

“A kde jsou tedy ti ostatní?” zajímal jsem se, celý spokojený, že Josh konečně promluvil.

“To já nevím,” prohlásil a potom pokrčil rameny.

“Mohou být všichni mrtvi.”

“Nebo se ještě potulují po Ioně.”

“I to je možné.”

“V tom případě by se museli skrývat, jestliže skutečně slouží bohu.”

“To já nevím, jen jeden z nich se vrátil a nevím vůbec,

co tady chtěl. Neřekl mi to. Ještě do této chvíle nemohu pochopit, že je mrtvý. Chtěl jsem se mu podívat do očí a zjistil jsem, že žádné nemá. Byly prázdné, ale věděl jsem, co mám dělat. Už to nevyjde, už nemohu svůj slib dodržet, ale vím, že byl závazný. V téhle hmotě je skryta síla ostrova.”

Bylo zde více záhad, které bude potřeba objasnit. Věděl jsem, že prostřednictvím Joshe je nerozluštím. Nedělal na mě nepřátelský dojem, jen vypadal, jako by se mu ulevilo, jako by se zbavil velké tíže. Čas od času se poškrábal na zasaženém místě na krku, ale už ho to nebolelo. V každém případě to nebylo žádné vážné zranění.

“Můžete už jít,” řekl jsem mu.

“Děkuji,” usmál se. Potom vrhl nesmělý pohled na mrtvého. “Budu ho muset pohřbít někde tady na našem pozemku.”

“Copak nebude mít normální hrob?”

“Proč by měl mít? Tady pro něj nikdo truchlit nebude. Takoví byli všichni ti najatí muži, samotáři.” Ještě než zamířil ke dveřím, obrátil se ke mně, protože ho trápila jedna otázka, kterou mi chtěl položit. “Co bude teď? Chcete šéfovi povědět, co se mezi námi stalo?”

“A co by se stalo potom?”

“To já nevím.”

On to však věděl, ale neodvážil se o tom mluvit. Měl strach, to jsem na něm viděl, a proto jsem ho uklidnil.

“Nemusíte si dělat žádné starosti, Joshi, šéf se ode mne nic nedoví.”

“Děkuji.”

“Moment, pane, předpokládám, že ani vy nebudete mluvit.”

Zahradník se zasmál a přikývl, když mi odpovídal.

“Na to se můžete spolehnout.”

“Takže my dva jsme se vůbec neviděli.” Ukázal jsem na dveře. “A teď zmizte.”

Nebylo nic, co by v tuto chvíli udělal raději. Nadechl se zhluboka a zamířil ke dveřím. Ani jednou se neohlédl.

Zůstal jsem ve sklepě sám, kořist jsem zabalil do svého kapesníku a zastrčil do kapsy. Ještě hořely dvě svíce. Došel, lépe řečeno dokulhal jsem se k nim, protože tu ránu do kolena budu ještě dlouho cítit. Ať už byl Curly kdokoliv, bylo pravděpodobné, že po něm nebude nikdo truchlit. A oči už mu taky nikdo nezatlačí.

Místo toho jsem sfoukl obě svíce. Potom jsem se vydal na zpáteční cestu.

V chodbě jsem se potkal s Duncanem Cameronem a měl jsem štěstí, že neviděl, jak vycházím ze sklepa. Takhle si mohl myslet, že jsem vešel do domu zvenčí. Usmál se na mě a ten úsměv se k němu hodil. “Tak co, osvěžil jste se?”

“Ještě jsem se nevykoupal,” odpověděl jsem s úšklebkem.

“Tak jsem to vůbec nemyslel. Taková procházka dokáže člověka také pěkně osvěžit.”

“Ano, trochu jsem si protáhl nohy.”

“To je dobře,” řekl. “To je dobře. Já to dělám skoro každý den, za jakéhokoliv počasí. Jen dnes, když jste ke mně přijel na návštěvu, jsem vynechal. Přemýšlel jsem také, co uděláme s mrtvým, nemůžeme ho tam přece nechat ležet.”

“Ne, to nemůžete.”

Odkašlal si. “Poslyšte, pane Sinclaire, chci k vám být upřímný. Rád bych toho mrtvého nechal pohřbít, a sice

tady na mém pozemku. To mi připadá jako nejlepší řešení.” Zeptal jsem se naivně. “Máte tady hřbitov?”

“Ne,” zašeptal, “to nemám. I když je můj pozemek dost velký, hřbitov tady chybí a mí předkové jsou pohřbeni někde jinde.”

“Tak to ho jen tak zahrabete?”

“Správně, Sinclaire, dokonale vyjádřeno. Nechám ho zahrabat, protože vím, že ho nikdo oplakávat nebude.”

“Co to vlastně bylo za člověka?”

“Někdo, kdo pro peníze udělá hodně, někdo, kdo se prodává, rozumíte?”

“Byl to zabiják?”

To mi Cameron nepotvrdil. “Tak se to nedá říci, možná by býval i zabil, ale patřil k mužům, kteří se nechávají verbovat na těžkou a výjimečnou práci. Možná k tomu patří i zabíjení, co já vím.”

“To je váš problém, proč mi to vlastně říkáte?”

“Protože vím, že jste jako policista zvědavý a musíte se řídit zákonem. Obával jsem se, že ohlásíte tu smrt na úřadech, to bych potom měl problémy, ale to bychom přece ani jeden nechtěli.”

“Přikývl jsem. “To je pravda.”

“Dobrá,” řekl a vydechl si. “Jste opravdu flexibilní. To mě těší, pane Sinclaire, stále více si začínám myslet, že mi sem poslali toho pravého.”

“Když myslíte.”

“Ovšem, ale je tu ještě něco,” řekl a povytáhl obočí.

“Oh a co to je?”

Mávl rukou. “Není to nic zlého, opravdu, žádný velký problém, ale rád bych vám o tom řekl. Mluvil jsem o Vivian, vzpomenete si?”

“Ano, samozřejmě.”

“Ona dnes večer nepřijede, před chvílí mi volala a vysvětlila mi, že zítra pojede prvním trajektem přímo na Ionu. Musela zůstat až do poslední chvíle v Glasgow a dorazila by sem až v noci, což jí nevyhovuje.”

“Mně na tom zase tolik nezáleží.”

“Ale seznámíte se s ní, pane Sinclaire, na to se můžete spolehnout.”

“Jsem na ni zvědav.”

Duncan Cameron se zasmál. “Nechtěl bych pomlouvat své příbuzné, konečně patřím k témuž klanu i já, ale Vivian je něco výjimečného.”

“V jakém směru?”

“Má svou vlastní hlavu, pane Sinclaire, není to žádná neškodná ženuška, která přikývne na všechno, co řekne muž. Ta se umí prosadit, hned tak někdo se jí nezavděčí. Však to poznáte sám.”

“To se mi líbí.”

Pokýval hlavou. “Jen nesuďte předem. Nedá si říct ani ode mě, Vivian jde vždycky hlavou proti zdi. Párkrát jsme se už spolu pěkně srazili.”

S úsměvem jsem se zeptal: “A kdo měl při takových srážkách více boulí?”

“Bohužel já,” připustil.

“Pak děkuji za varování.”

“Každý člověk je jiný, pane Sinclaire, ale každý člověk musí jíst, což mě přivádí na myšlenku, zeptat se vás, jestli jste už jedl.”

“Dnes ráno.”

“Pak dám vědět kuchařce, aby vám něco připravila.

Mě musíte omluvit, já jím navečer nanejvýš trochu ovoce,

jako dezert si pak dopřeju jednu whisky.”

“Je to zdravé?”

Zasmál se. “Podívejte se na mě, Sinclaire! Vypadám přece na svých sedmdesát osm docela dobře. Jsem jako starý dub, s věkem jsem stále silnější.”

Ten číselný údaj mne ohromil, a to jsem mu také řekl. Potěšilo ho to a zeptal se mě, kam mi má kuchařka přinést jídlo.

“Do mého pokoje.”

“Výborně.” Poškrábal se na bradě. “Pokud bychom se už neviděli, kdy vás mám nechat ráno vzbudit?”

“Co nejdříve.”

“V šest hodin?”

“Souhlasím.”

“Dobrá, takže se uvidíme nejpozději ráno. Přeji vám

příjemnou noc.”

“Podobně.”

Rozloučili jsme se, já jsem pomalu vystupoval po schodech nahoru, zatímco Cameron zmizel ve svých soukromých pokojích. Jestli skutečně večer jen tak málo jedl, nebo to přede mnou jen předstíral, to jsem nevěděl a v podstatě mi to bylo jedno. Věděl jsem jen, že jeho sídlo opustím příštího dne ráno a pojedu na Ionu. Nemohl jsem se dočkat, až konečně uvidím kříž, o kterém se toho tolik vypráví.

Můj pokoj byl velkoryse vybaven starým, vyřezávaným tmavým nábytkem. Slíbil jsem svému šéfovi, Siru Jamesovi, že ho budu informovat. Nechtěl jsem ho volat z telefonu v domě, to by nebylo vhodné, proto jsem byl rád, že jsem si s sebou vzal i svůj mobilní telefon.

Posadil jsem se na postel a navolil londýnské číslo. Sir

James byl ve své kanceláři a potěšilo ho, že slyší můj hlas. Zdál se být dobře naladěn a podle toho jsem usoudil, že se v Londýně nevyskytly žádné větší problémy.

“Už jste zjistil něco konkrétního, Johne?”

“Ano, musel jsem zabít jednoho člověka.” Jeho dobrá nálada okamžitě zmizela. “Člověka, nebo někoho, kdo patřil na druhou stranu?”

“Někoho mezi tím, pane.”

“Budete mi to muset podrobněji vylíčit.” To jsem také učinil a Sir James mne zase jednou poslouchal, překvapen, jakým směrem se ten případ vyvinul. Že se v očích člověka ukázaly kříže a ještě při tom měnily barvu, to ještě nikdy neslyšel. “V každém případě bude ten ostrov pro vás zajímavý, Johne.”

“S tím nemohu než souhlasit.”

“A přitom je Iona tak zbožný ostrov, jestli to tak mohu

říci.”

“Možná, pane, ale kde je světlo, tam je také stín. V každém případě budu mít oči otevřené a dám vám co nejdříve zase vědět.”

“Výborně, budu čekat.”

Rozloučili jsme se. Právě jsem schoval mobilní telefon, když někdo klepal na dveře. Když jsem řekl

“dále”, vstoupila do pokoje kuchařka. Tlačila před sebou malý servírovací vozík. Jídlo bylo prostřeno a uprostřed stály tři láhve. V jedné víno, v druhé voda a přirozeně také whisky.

Kuchařka vypadala, jako by držela dietu, protože byla velmi štíhlá. Usmála se na mě, postavila všechno na stůl a pak začala odkrývat jednotlivé pokličky. “Jehněčí játra, pane, doufám, že je máte rád.”

“To není špatné.”

“K tomu dušená mrkev a bramborová kaše.”

“Děkuji.”

Popřála mi ještě dobrou chuť a zmizela. Přitáhl jsem si jednu židli s vysokým opěradlem ke stolu, posadil se, ochutnal a byl jsem příjemně překvapen, že játra jsou měkká jako máslo a že chutnají výtečně. Ta žena byla opravdu vynikající kuchařka. Jedl jsem s velkou chutí, popíjel francouzské červené víno, sem tam si dal doušek vody a večeři zakončil jednou velkou whisky.

Teď jsem měl konečně tu správnou váhu do postele, ale než jsem si šel lehnout, chtěl jsem se ještě chvíli dívat na televizi. Zul jsem si boty, hmotu, kterou jsem sebral ve sklepě, jsem položil na noční stolek vedle postele a začal si prohlížet programy. Venku už se stmívalo a počasí se zhoršilo. Na nebi se nakupila mračna tmavošedé barvy, podobné zdem domu, ve kterém jsem byl ubytován. Jednou, když jsem se podíval ven, zahlédl jsem divokou husu, jak mává křídly ve vzduchu, a obdivoval jsem její let. Zůstal jsem u jedné detektivky. Byl to starý černobílý film, který neměl jen děj, ale také myšlenku. Honili v něm nějakého muže, který byl údajně vrahem, ale ve skutečnosti byl nevinný a na svém útěku vběhl ještě do sítí krásné ženy. Film byl opravdu zajímavý, ale moje únava nad ním zvítězila. V jedné chvíli mi spadla víčka, takže už jsem se nedodíval až do konce a neviděl jsem ani pořady, které

uváděli po filmu.

Potom jsem se probudil a proklínal sám sebe, že jsem tak dlouho spal. Venku už mezitím byla úplná tma. Podíval jsem se na hodinky.

Dvě hodiny před půlnocí.

Zatraceně, to se mi stává jen velmi zřídka. Bolest v lýtku ještě zesílila, a když jsem se na ně podíval, viděl jsem tmavomodrý flek.

Někdo se mi smál. Ten hlas zazníval z televize, patřil jednomu komikovi druhé kategorie. Uváděl nějaký kviz a dělal různé posuňky za zády kandidátů. Ztlumil jsem zvuk, pak jsem spustil nohy s postele a přitiskl si ruku na čelo. Měl jsem v ústech chuť, jako bych olízal hlínu ze starého hrobu. Naštěstí jsem měl blízko vodu. Dal jsem si pořádný doušek přímo z láhve a spláchl ji whisky. Cítil jsem se sice trochu lépe, ale stále ještě ne úplně dobře. Proto jsem nějakou chvíli chodil sem a tam.

Ochladilo se, začal foukat vítr a zatáhlo se, jak jsem zjistil, když jsem se podíval na oblohu. Kůži mi přeběhlo lehké zamrazení, ale vzduch tady nahoře byl tak čerstvý, že jsem s rozkoší zhluboka dýchal.

Zadíval jsem se do parku, ale daleko jsem nedohlédl. Byla už opravdu tma a v areálu nebyly žádné lucerny. Jen daleko mezi stromy svítilo žluté světélko.

Ten klid mi opravdu dělal dobře. Nedalo se to přirovnat k Londýnu, stejně jako vzduch. Když jsem v Londýně otevřel okno svého bytu, okamžitě mi zalétl do uší nepřetržitý hluk pouličního provozu.

Protřel jsem si oči a přemýšlel, jestli mám zůstat vzhůru, nebo si znovu lehnout. Spát bylo lepší, protože příští den bude určitě namáhavý. K pokoji patřila i koupelna, vyčistil jsem si tam zuby a pro dnešek se vzdal sprchy ráno je taky den. Pak jsem se uložil do postele.

Televize ztichla, ležel jsem na zádech, boty jsem uklidil, svlékl si košili, ale kalhoty si ještě nechal. Musel jsem se usmívat, když jsem přemýšlel o svém oblečení.

Když jsem byl u svých rodičů, kteří žili také ve Skotsku, a lehl si oblečený do postele, mou matku to strašně rozčílilo. Tady mne ale nikdo nehuboval a já upadl rychle ho hlubokého a bezesného spánku. Alespoň mi mé podvědomí nevybavovalo žádné obrazy, které by se mi promítaly hlavou jako film.

Spal jsem tvrdě.

Ne však až do rána. Když jsem se probudil, byla pořád ještě tma, jenže moje nejbližší okolí se změnilo. Zjistil jsem to, když jsem otevřel oči a podivil se zelenému světlu.

Zelené světlo?

Tím okamžikem jsem byl vzhůru. Večer ještě lucerny venku vydávaly normální žluté světlo. To zelené muselo mít nějaký důvod.

Nejdříve jsem zůstal ležet. Na pravé straně bylo zelené světlo silnější, na levé, kde dopadalo na mou postel, bylo slabší.

Jen pomalu jsem otáčel hlavou doprava. Můj pohled padl na noční stolek.

Odtud se to světlo šířilo!

Na okamžik jsem zadržel dech, protože jsem konečně uviděl zdroj toho světla a nemohl věřit, že je to pravda.

Světlo vycházelo z předmětu, který jsem si přinesl ze sklepa.

5

Nezpozoroval jsem žádné nebezpečí, ale už samotný pohled na tu věc mě zneklidnil. Cítil jsem, jak se mi přes mou vlastní kůži přetahuje jakási cizí, studená, jako by chtěla tu mou překrýt. Ta hmota nebyla mrtvá.

Vedla jakýsi podivný vlastní život, který se řídil neznámými zákony.

Ležel jsem na zádech, pak jsem se opřel o lokty. Všechno se odehrávalo velmi pomalu, nechtěl jsem nic porušit, nechtěl jsem vzbudit nežádoucí pozornost. Ta věc na mém nočním stolku žila skutečně svůj vlastní život.

Když už jsem seděl, spustil jsem nohy z postele, setřel si pot z horního rtu a pokusil se přetáhnout řetízek s křížkem přes hlavu.

Nechal jsem ho ležet v levé ruce a sevřel ho do dlaně. Nejprve jsem se chtěl na tu zelenou hmotu jen podívat, jestli se nehýbe. Ležela nehybně na dřevěné desce stolku, ale svit vycházel z jejího nitra. Tam vznikalo to zelené záření.

Proč?

Naklonil jsem se dopředu. Příbor jsem měl na dosah. Stačilo jen vztáhnout ruku a hmátnout po vidličce. Její zuby se blížily k svítící hmotě? Jediným rychlým pohybem jsem do ní vidličku zabodl.

Zůstala v ní trčet. Pustil jsem ji.

Nepřevrátila se a zůstala stát. Z hmoty se stala průhledná glazura, takže jsem v ní dobře viděl zabodnuté zuby vidličky.

Zavrtěl jsem hlavou.

Všiml jsem si něčeho, co jsem měl zpočátku za klam. Při druhém pohledu jsem ale musel konstatovat, že jsem se nemýlil. Špičky zubů se rozpouštěly, ta hmota rozežírala kov. Působila jako kyselina a vidličku pomalu stravovala.

Seděl jsem jako očarován na posteli, nechal jsem normální světlo zhasnuté. Zajímalo mě jen, co se stane s vidličkou, jestli to tak půjde dál, jestli se rozpustí celá.

Stalo se.

Zuby vidličky už byly skoro do poloviny pryč, pak klesla ještě o kousek níž. Zdálo se mi, že se začíná naklánět, a za chvilku skutečně spadla.

Hmota mezitím nabobtnala a rozložila se po stolku tak, že vidlička se do ní ponořila a začala se rozpouštět.

Přihlížel jsem všemu a neudělal nic. Dobře mi z toho nebylo, moje myšlenky se točily kolem jediného.

Jestliže ta věc, ať už je to co chce, stravuje kov, což je docela dobře možné, pak se možná nezastaví ani před lidmi nebo zvířaty.

Vidlička se změnila. Byla menší a tenčí, nejprve zmizely zuby, což bylo provázeno tím, že se v hmotě tvořily malé bublinky, a pak zmizela úplně.

Nejdřív jsem se zhluboka nadechl. Bože, s tím jsem nemohl počítat. Nebylo mi dobře, když jsem pomyslel na to, že jsem tu věc nesl v kapse u kalhot, i když zabalenou do kapesníku.

Teď ležela na stolku a nehýbala se, protože nedostala novou potravu.

Ta zelená hmota žila, a tento prapodivný život jí nebyl vdechnut přirozeným způsobem. Nacházela se v očích člověka, ale tam se její agresivita neprojevovala, protože ten člověk nebyl jejím nepřítelem.

Na rozdíl ode mě!

Musel jsem počítat s tím, že se pustí i do mne.

V této chvíli ležela klidně, připlesknutá k horní desce stolku, jako by někdo do ní plácl dlaní. Uvnitř hmoty nebyly žádné kanálky, ale to zelené světlo bylo stejné jako před tím. Že by měla něco jako motor, který ji udržuje při životě?

Začal jsem teď s pokusem, který mi napadl v souvislosti s mým křížkem. Měl mi pomoci vypátrat, oč jde. Opatrně jsem ho přiblížil k té zelenavé hmotě tak, abych na obě věci dobře viděl, a uslyšel jsem tichý sykot v okamžiku, když se můj křížek dostal do jisté vzdálenosti od hmoty. Začal se zahřívat.

A znovu jen na horní polovině, dole zůstávala teplota normální.

Přemýšlel jsem o tomto jevu a soustředil se dále na zelenou hmotu.

V blízkosti křížku se tomu nelíbilo. Pohnulo se to a scvrklo. Syčení se ozývalo i tehdy, když jsem křížkem nad ní zakroužil.

Zatím ještě nedošlo ke vzájemnému kontaktu. Že se zde jedná o střet dvou rozdílných magií, bylo zcela jasné. Byl jsem přesvědčen o tom, že ten zeleně svítící kousek hmoty má něco společného se starodávným keltským křížem na ostrově. Ten však ležel daleko. Dědic byl důležitější.

Ponořil jsem křížek do hmoty.

Ta se začala měnit, hýbat se, uvnitř se začaly vytvářet kruhy, které rychle tmavly, nejprve byly šedivé, potom zčernaly, začaly se otáčet a deformovat, nebyly však schopné uškodit.

Můj křížek byl silnější.

Nenechal se přemoci ani tím, že hmotu pravděpodobně ovlivňovala magie starých druidů, nezačal zeleně svítit. Proto pozůstatek, který jsem nechal na nočním stolku, vyschl.

Podivně přitom praskal. Připomnělo mi to událost, která se stala, když jednou vysychal jistý ghoul a z rosolu, který tvořil jeho tělo, se nejdříve tvořily krystaly, které nakonec popraskaly a rozpadly se na tak malé krystalky, jaké jsou například v krystalovém cukru.

Tak tomu bylo i zde.

A přitom byla stále větší tma, neboť hmota ztrácela víc a víc světla. Nakonec zbylo jen slabé zelené záření, přesně v místě, kde se křížek a hmota dotýkaly, ale i to zhaslo.

Nafoukl jsem tváře a vyfoukl vzduch našpulenými rty. S takovým koncem jsem opravdu nepočítal, ale byl jsem přesvědčen, že hmota ztratila svou démonickou sílu.

Na nočním stolku stála lampička. Rozsvítil jsem ji. Měla stínítko ve tvaru zvonku a nebyla v ní silná žárovka, ale přesto bylo zřetelně vidět, co na stolku leží. Byla to jakási vyschlá pokroucená drť. Nebyla světlá jako ta, která zbyla z onoho ghoula, nýbrž tmavá. Zelená až černá, ne hrubší než zrnka písku na pláži.

Znovu jsem si pověsil svůj křížek na krk. Nechtěl jsem tu věc nechat ležet na nočním stolku. Proto jsem ji zabalil do kapesníku a vyhodil z okna. Padala dolů jako zrnka prachu.

Venku byla tma podobající se tmavě šedivému olovu. Bylo vlhko. Svěží vzduch pronikal oknem do místnosti a ovíval mi obličej.

Nechal jsem otevřené okno, otočil se a prohlížel si horní desku nočního stolku. Ta věc tam zanechala svou stopu. Lak na povrchu byl rozleptaný.

Můj klid byl ten tam. Vypil jsem trochu vody a potom udělal to, co se mi stávalo jen zřídka. Našel jsem ještě skoro plnou krabičku cigaret, jednu si zapálil, kouřil a přitom seděl na kraji postele. Dopřál jsem si i půl skleničky vína. Zatímco jsem takhle popíjel, zabýval jsem se v myšlenkách tím, co jsem prožil. Pokoušel jsem se najít spojitost mezi křížkem a záhadnou hmotou.

Byl to kříž v kruhu!

Tyto symboly patřily ke starým památníkům z doby, kdy se křesťanství pokoušelo prosadit proti přírodním vírám. Proto ta kombinace obou symbolů. Křesťanství tím vyšlo vstříc původnímu obyvatelstvu.

Ne všechny kříže byly pod vlivem cizí magie, ale ten na ostrově Iona prostě být musel. Když jsem přemýšlel, jak mohlo dojít k tomu, že neznámá hmota zničila vidličku, že ji pohltila, vytanul mi na mysli jiný nápad.

Je snad tato hmota schopná ničit i jiné předměty?

Organickou hmotu, zvířata nebo lidi?

Ta poslední myšlenka se mi vůbec nelíbila. Sedm mužů vyslal Cameron, hlava klanu, na ostrov. Jeden z nich se vrátil, ale byl poznamenán. Možná ho druhá strana ať už to byl, kdo chtěl poslala zpět jako mstitele. To jsem musel zvážit. Ale co se potom stalo s těmi zbývajícími šesti?

Žijí ještě?

Pokud ano, v jakém stavu asi jsou? Vypadají ještě stejně, jako když vkročili na ostrov?

Odpověď na tuto otázku nenajdu ani zde, ani teď.

Zítra na ostrově budou věci vypadat zcela jinak. Podíval jsem se na hodinky.

Byly tři hodiny ráno. Už mi na spaní nezbývalo příliš času, a kromě toho bych teď oka nezamhouřil. Necítil jsem únavu, jak se mne zmocnilo napětí v očekávání věcí příštích. Něco jako cestovní horečka…

6

Rackové pokřikovali a vítr přinášel z přístavu pach slané vody. Odtud měl vyjíždět přívoz na Ionu. Měl jsem ještě trochu času. Posadil jsem se ke stolku před jedním z bíle natřených domů, ve kterém bylo bistro, a dal jsem si malou snídani. Sestávala z míchaných vajec a krabů, protože u Camerona jsem nic nejedl.

Jeden z jeho dělníků mě zavezl k přístavu, Camerona jsem viděl jen na chvíli, stiskli jsme si ruku a on mi řekl, že věří, že budu mít úspěch.

O zážitcích z minulé noci jsme spolu nemluvili. Byla to výhradně moje věc. Ani o mrtvém jsme neztratili jediného slova, o toho se postará Cameron.

Pokud se jednalo o něho samého, neměl jsem pořád ještě jasno. Nevěděl jsem přesně, jak hluboko je zapleten do těchto událostí a co všechno ještě ví. Nemělo smysl se ho na to dále ptát. Co Duncan Cameron nechtěl říci, to si nechal pro sebe.

Doufal jsem, že jeho neteř taková nebude. Když jsem pojídal míchaná vejce a kraby, pozoroval jsem ptáky, jak přistávají na hrubém betonu, a přemýšlel o Vivian Cameronové. Zatím jsem ji neviděl. Alespoň jsem si to myslel, protože jsem zatím neviděl žádnou ženu, o které bych si myslel, že by to mohla být Vivian. Ale do odjezdu přívozu zbývalo ještě dobré půl hodinky. Za tu dobu se může ještě mnoho stát.

Iona je velmi známý ostrov. Divil jsem se, že na trajekt nastupuje tak málo lidí a mezi nimi žádný turista.

Do dveří vstoupil majitel. Byl cítit rybami. Otřel si ruce do bílé kožené zástěry, cvrnknul prstem do štítku své

rádiovky a zeptal se mne, jestli mi chutnalo.

“Bylo to výtečné.”

“U mě najdete ty nejlepší kraby. Jsou čerství, chápete?”

“Dnešní?”

“Z první várky.”

“Výborně.”

“Smím si přisednout?”

“Ovšem.”

Posunul židli trochu stranou, aby měl místo pro své břicho. “Nemusím se vás ptát, zda jste turista,” řekl a nadzvedl při tom víčko malé plechové krabičky. Vytáhl tmavé cigárko a pečlivě si zapálil. Vyfoukl pár obláčků, podíval se na mne, jak piji černou kávu z velkého šálku, a hovořil dál: “Vy určitě jedete na ostrov.”

“Samozřejmě.”

“Hm.” Poškrábal se na nose. “Jedete tam poprvé?”

“Ano.”

“To jste si tedy vybral velmi špatnou dobu.”

“Proč?”

Ukázal na oblohu. “Podívejte se na to počasí, mraky jsou šedé a těžké. Přinášejí déšť, ale někdy má člověk štěstí. Nahoře na ostrově neprší a tady dole jsou velké bouřky.”

Snědl jsem poslední vejce a také poslední dva kraby.

“To mi vůbec nevadí.”

“Chcete navštívit klášter?”

“Uvidím.”

“Takže vy nejste jeden z těch hloupých laiků, kteří se sem hrnou, když je hezké počasí. Zejména o víkendech je to tu strašné.” Ukázal tam, kde už stál trajekt, jehož záď

byla otevřená jako velká ústa, takže jsem viděl dovnitř.

“Jsou tam jen dvě auta, a ta vezou na ostrov potraviny a nápoje, jinak tam žádný jiný vůz nevidíte.”

“To se může změnit.”

“Tomu nevěřím, máme polovinu týdne. Kromě toho je letošní léto velmi proměnlivé, no jo, člověk nemůže mít všechno.” Znovu vyfoukl obláček, který vítr okamžitě odnesl, a díval se na mě svýma malýma lesklýma očima, které v jeho obličeji vypadaly jako skleněné. “Co tam chcete dělat, pane?”

“Chci se tam porozhlédnout.”

“Moc k vidění tam toho není, alespoň ne podle mého vkusu.” Mávl rukou ve vzduchu. “Je to tam samá rovina, nenajdete tam jediný strom, alespoň ne strom normální výšky. Jsou tam jen staré klášterní zdi, které zrekonstruovali.”

“Žijí tam také rybáři?”

“Ovšem, od některých kupuji své zboží. Jsem tomu velmi rád. Najdete tam také několik domů na jediné ulici i obchodníky, kteří si některé dny vůbec nemusí stěžovat. Na ostrov často přijíždějí mladí lidé, aby tam vím já co dělali. Řeknu vám ale, já bych tam nechtěl bydlet.”

“Ve svém výčtu jste na něco zapomněl,” řekl jsem.

“Na co?”

“Na velký kříž.”

“Ó ano, na kříž sv. Martina.”

“Přesně tak.”

“Zajímá vás?”

“To nemohu popřít.”

“Soukromě nebo profesionálně?”

Moje ústa vykouzlila úsměv. “Obojí, řekl bych. Dalo

by se říci, že se kříži zabývám, ale nejen tady. Po celém světě jsem viděl různé kříže, fotografoval je a pořídil z nich katalog…”

“Proč to děláte?” přerušil mě.

“To je jednoduché, chtěl bych zjistit spojitosti mezi jednotlivými kulturami celého světa. Často se podle detailů dá poznat, jakým směrem šel vývoj, neboť každý národ po sobě něco zanechal, co je pro odborníka jako otevřená kniha. Rozumíte, co tím myslím?”

“Ano, myslím že ano.”

K přívozu se blížil vůz. Otočil jsem se doprava, abych na něj viděl. Byl to černý Jeep Cherokee. Jestli mě zrak nešálil, viděl jsem za předním sklem siluetu ženy. Přirozeně jsem okamžitě pomyslel na Vivian Cameronovou. Bylo také načase. Požádal jsem o účet a hostinský mi řekl částku z hlavy. Dopil jsem kávu, zaplatil a řekl: “Bylo to opravdu příjemné, pane.”

“To říkají všichni. Tbď pojedete na druhou stranu?”

“Samozřejmě.”

“Vrátíte se ještě dnes?”

“To nevím.” Ťukl jsem do své cestovní tašky, která stála vedle mě. “Pro jistotu jsem si s sebou vzal své zavazadlo, mám v něm dokonce i pláštěnku do deště.”

“To je dobře.” Potutelně se usmál. “Vidím, že někdo

přijel.”

“Já vím.”

“Za vámi, pane?”

“Možná,” odpověděl jsem a usmíval se při tom.

Muž ukázal směrem, kde stál trajekt. “Tu dámu znám, nemýlím-li se. Je to velmi inteligentní osoba. Myslím, že znám její auto.”

“Znamená to, že už jste s ní někdy měl co dělat?”

“Ne, ne. Ne osobně.” Zavrtěl hlavou. “Ale její jméno má v našem kraji zvuk, je to Cameronová, a tento klan je tady velice vlivný.”

“Pak je to tedy Vivian,” řekl jsem.

“Přesně tak.”

“Je ochotná pomáhat mi při mé práci.” Vstal jsem a zvedl tašku. “Ještě jednou mnohokrát děkuji, pane, bylo to dobré.”

Usmál se, přikývl a zamával mi, když jsem se otočil a odcházel.

Vivian Cameronovou jsem už neviděl. Zajela i se svým autem na záď lodi. Zůstal jsem na rampě a díval se do černého nákladního prostoru, kde byl její jeep. Mohla také jet jinudy a dojela by na palubu. Byl jsem si jist, že bych ji okamžitě poznal. Jízdenku už jsem měl zkontrolovanou. Na lodi, která se houpala na mírných vlnách, se do mě opřel vítr. Proto jsem si rukou zaclonil oči a zadíval se k severu, kde jsem spatřil obrysy jiných ostrovů. Byly hornaté, ale v oparu se daly těžko rozeznat.

Několik lodí kotvilo v přístavu na obě strany od nás. Byly to pestrobarevně natřené čluny a pod nimi několik plachetnic, jejichž barvy činily pošmourný den veselejším.

Za deset minut bychom měli odjíždět. Mohli jsme být na palubě, protože tam byly lavičky, na kterých ale nikdo neseděl. Podíval jsem se oknem do kabiny pro cestující, vybavené stoly a lavicemi. U prodejního pultu si mohli cestující zakoupit nápoje a jiné občerstvení.

U dvou stolů sedělo pět lidí. Čtyři muži seděli společně, zřejmě řidiči a jejich pomocníci, popíjeli kávu, kouřili a zírali před sebe. Jen tu a tam prohodili pár slov.

U jednoho stolu seděla samotná mladá žena. Dívala se oknem ven. Před ní stál šálek s kávou, z níž se kouřilo. Zelený plášť měla svlečený, na sobě červený svetr, k tomu černé kalhoty a polobotky. Světlé vlasy měla vzadu spletené do copu.

Uviděla mě a otočila ke mně hlavu. Viděl jsem jí do tváře. Na první pohled nebyla starému Cameronovi podobná. Neměla nalíčený obličej a ani barva jejích červených rtů nebyla dílem rtěnky.

Když jsem se na ni usmál, škublo jí to v koutcích úst, a než se mě stačila na něco zeptat, už jsem stál u jejího stolu.

“Jste Vivian Cameronová?”

“V tom případě vy musíte být John Sinclair.”

“Správně.”

“Posaďte se.”

Už podle tónu jejího hlasu jsem pochopil, že přede mnou sedí energická žena, které muž nemůže jen tak něco předstírat. Její šedé oči byly bdělé a jasné. Byly v celém jejím obličeji nejvýraznější.

“Spokojen?” zeptala se.

“S čím?”

“S mým vzhledem.”

Zasmál jsem se. “Jste dobrá pozorovatelka, nemám pravdu?”

“To se nedá popřít, ale policista by to měl umět také.”

“Trefa.”

Tentokrát se zasmála Vivian. “Dobrá odpověď,” pochválila mě.

“Jak to myslíte?”

“Vaši kolegové nebývají tak bezprostřední.”

“Ach, oni vás tak dobře neznají.”

“To je ale nepodstatné.” Natáhla ruku přes stůl a podávala mi ji. “Pro vás jsem Vivian a já vám budu říkat Johne.”

“Budu rád.”

“Tak,” řekla po krátkém mlčení. “Teď tu tedy sedíme a necháme se vézt na ostrov, kde zmizelo sedm lidí mého strýce.”

“Správně.” O tom, který se vrátil, jsem se zatím nezmínil. “Zajímalo by mne, zda vás váš strýc zasvětil.”

“To dělá velmi často. Jsem v svým způsobem jeho miláček, nějak si mě oblíbil, důvod sama neznám. Možná, že se mu líbí, že jako jediná z celého klanu jsem schopná mu odmlouvat. Ti ostatní jen mlčí.” Pokrčila rameny. “No ano, v každém případě se na tom ostrově porozhlédneme.”

“Vy už jste tam určitě byla.”

“Ale ano, Johne, a ne jednou, znám jej dokonce dosti dobře.”

“I ten kříž?”

“Ano.”

Vivian přivřela oči. “Ten vás zajímá nejvíc, Johne?”

“Ovšem.”

Vivian točila šálkem s kávou. “Proč? Jedeme tam přece proto, abychom vysvětlili zmizení sedmi lidí. Co s tím má společného ten kříž?”

“To zatím nevím. Zajímá mě proto, že se takový kříž nachází pouze tady.”

“To je pravda, Johne, je to velmi zvláštní kříž a také ten ostrov je něco zcela mimořádného, protože se na něm propojilo několik kultur, aniž by po sobě zanechaly nějaké stopy. Dokonce se na ostrově i válčilo a teď se z něho stalo

místo, kde se lidé setkávají. Znáte historii ostrova?”

“V hrubých rysech ano.”

“Tak vám nemusím držet žádnou přednášku.”

“To nemusíte,” přitakal jsem a ukazováčkem namaloval na stůl kruh. “Ale slyšel jsem, že ten ostrov byl kdysi domovem druidů, což se dá vyčíst z tvaru toho kříže. Kříž je symbolem křesťanství a kruh je znamením druidského boha slunce.”

“Pozor, omyl. Není to bůh druidů, Johne.”

“Tak koho?”

“Keltů, ti žili na ostrově a věřili v moc zasvěcených, což byli právě druidové, a jejich bohů. To musíte rozlišovat. Kruh je symbolem boha slunce.”

“Zřejmě se v tom vyznáte.”

“Ano, a nevidím žádnou souvislost se zmizením těch sedmi mužů.”

“To je pro mě zatím také velkou záhadou.”

Zasmála se. “Víte vůbec, že můj strýc má o vás velké mínění? Je přesvědčen, že dokážete rozluštit záhadu zmizení těch sedmi.”

“Budu se snažit, ale měl bych na vás ještě jednu otázku.”

“Poslouchám.”

Tu otázku jsem jí položil, teprve až jsme vypluli. Signál zazněl tak hlasitě, že se nedal přeslechnout. Pak to s námi cuklo a odpoutali jsme se od přístaviště. “Co říkáte tomu, že si váš strýc chce ten kříž postavit do parku?”

Podívala se na mě téměř zlostně. “Co si o tom myslím? Vůbec nic. Pokoušela jsem se mu to rozmluvit, ale on trvá na tom, že kříž, který má tak nesmírnou hodnotu, patří do jeho parku, aby ho stále nešpinily ruce

tisíců turistů. To je názor mého strýce, ne můj, ale proti takovému paličákovi, jako je on, nezmohu nic ani já.”

“A nevězí za tím nic jiného?” zeptal jsem se.

“Ne, a pokud ano, tak mi o tom neřekl. Je to velmi zvláštní člověk, který lpí na tradici, ale který má také svoje známosti, jinak bychom my dva neseděli tady proti sobě. On jako Skot dosáhl dokonce podpory v Londýně. Nic proti vám, ale jak to, že si vybral zrovna Angličana, když je tak zapřísáhlý nacionalista?”

“Moje rodina pochází také ze Skotska,” poučil jsem ji.

“Ach, tím se mnohé vysvětluje.”

“To si také myslím.” Velkým oknem jsme měli překrásný výhled na moře a četné malé zelené ostrůvky roztroušené ve vodě. Ráj pro lidi, kteří milují svou zem. Ráj pro ovce.

Moře bylo šedé, vítr zvedal vlny, které dorážely na záď přívozu. Cesta bude trvat asi tak půl hodiny a já se toulal v myšlenkách, zatímco jsem pozoroval drsnou, bujnou, ale překrásnou přírodu kolem.

Vivian Cameronová vycházela až do této chvíle z předpokladu, že všech sedm mužů zmizelo. Přemýšlel jsem, zda jí mám vysvětlit situaci, a rozhodl jsem se, že tak učiním.

“Máte také chuť na kávu, Johne? Přinesu ještě jednu.”

“Ne, jednu už jsem vypil předtím.”

“Ano, seděl jste u stánku.”

“Správně.”

“V tom případě si druhou už taky nedám.”

“Ale ne kvůli mě.”

“Nesmysl!?” Blýskla po mě očima. “Víte, jak vypadáte, Johne?”

“To bych se musel podívat do zrcadla.” Zavrtěla hlavou. “Nemusíte, já vám to řeknu.”

“To jsem tedy zvědav.”

“Lžete.” Její otevřené jednání se mi líbilo. “Vypadáte jako někdo, kdo si láme hlavu.”

“Mám zase říct trefa?”

Vivian tleskla rukama. “Nemusíte, ale mám ještě jednu otázku. Nechcete mi něco vysvětlit?”

“Právě jsem se k tomu rozhodl.”

“Dobrá, poslouchám.” Posadila se pohodlněji a dívala se na mě zpříma svýma čistýma očima.

“Neuslyšíte to ráda, Vivian, ale já nevidím tu naši cestu tak zcela nevinně.” Po tomto úvodu jsem se odmlčel a potom jí vypověděl všechno, co jsem prožil ve dne i v noci u Duncana Camerona. A skutečně se zdálo, že to mladou ženu mírně rozrušilo. Zbledla kolem nosu, její pihy jsem teď viděl zřetelněji, a také její dech zněl hlasitěji. Když jsem konečně dopověděl poslední slovo, pokyvovala hlavou, víc nic.

“Vy nic neříkáte, Vivian.”

“Protože nevím, co bych mela říct.” Vydechla. “To je opravdu hrozné.”

“Dalo by se to tak říci.”

“A je všechno, co jste mi tu povídal, pravda?”

“Každé slovo.”

Přejela si ukazováčkem po nose. “Když o tom teď přemýšlím, mám z toho divný pocit, protože když se to stalo tomu jednomu, mohlo se to stát i ostatním šesti.”

“Já to vidím také tak.”

“Hm. Tak to máme opravdový problém. Šest mužů, kteří nám chybí, a jednoho, kterému z očí vytekla jakási

prapodivná hmota. Zatraceně, co to mohlo být?”

“To zatím ještě nevím. V každém případě se to chovalo jako kyselina, která všechno rozpouští.”

“To nechápu. Víte, mnohé jsem se o vás dověděla, ale už jste někdy přišel s něčím takovým do styku? Upřímně, Johne.”

“Ano.” Myslel jsem přitom na případ, který se odehrál už dávno a na ráj druidů Aibon.

“Já tomu zatím nerozumím,” přiznala se.

“To je pochopitelné, Vivian. Řekl jsem vám to taky jen proto, že jsem nechtěl, abyste zažila nějaká nepříjemná překvapení. Ten výlet na Ionu nebude procházka růžovým sadem.”

“Začínám o tom být přesvědčená, ale procházku jsem stejně nečekala. Že se to bude vyvíjet takovým směrem, to jsem si však také nemyslela.”

“Zatím tomu ani jeden z nás nerozumí.”

“To je pravda.”

“Budeme muset mít oči otevřené, ale stejně si myslím, že těch šest mužů jen tak snadno nenajdeme.”

“Možná jejich hroby.”

“To je možné. Jen se budeme muset osvobodit od

představy, že to budou normální hroby.”

“To je asi pravda, protože na ostrově není žádný veřejný hřbitov.”

“A kam pohřbívají mnichy?”

“Na nejstarší křesťanský hřbitov ve Skotsku, který se na Ioně nachází. Dokonce i Duncan z Shakespearova Mackbetha tam má být pohřben. Budeme se tam muset porozhlédnout. I v katedrále, která byla v roce 1910 rekonstruována a v dnešní době je z ní poutní místo.”

“Jako z kláštera.”

“Zrovna tak.”

“A z keltského kříže.”

Usmála se. “Vy na to nemůžete přestat myslet viďte?”

“Ne, a ani nechci. Obdivuji kříže, sám nosím jeden na krku, ale člověk nemůže některým věřit. Pro mě ti lidé zmizeli, protože přišli do bezprostředního styku s tím křížem a u Curlyho Browna jsem osobně viděl, k jakým docházelo změnám. Kříže postavené obráceně.”

“To ukazuje na samotného ďábla,” zašeptala Vivian.

“Musíme počítat se vším.”

“Teď například s tím, že už přistáváme,” řekla Vivian a ukázala přes okno. Už jsme pomalu vjížděli do malého přístaviště, ve kterém kotvily rybářské čluny. Za nimi se rýsovaly domky vesnice, která se jmenovala prostě Vesnice.

Domky neměly barevné fasády, byly šedé jako samo nebe. Plochý ostrov s jen několika málo pahorky a jedním lesem. Když jsme vystoupili ven, mohli jsme přehlédnout téměř celý ostrov a viděli jsme také kostel s čtyřhrannou věží, která byla postavena v románském slohu.

“Líbí se vám tady, Johne?”

Pokrčil jsem rameny a obrátil obličej tak, aby mi do něj nefoukal vítr. Do uší mi zaléhal křik racků. “Není to tu špatné, ale delší dobu bych zde zůstat nechtěl.”

“Tak to bychom si mohli podat ruce.” Loď najížděla zádí do přístavu. Když jsme zakotvili, zeptala se mě Vivian: “Kam chcete zajít napřed, Johne?”

“Neumíte si to domyslet?”

“Tak půjdeme ke kříži.”

“Správně.”

“Uvidíme,” řekla a dívala se na své natažené ruce tak upřeně, že jsem se podivoval, jaký k tomu asi má důvod.

“Vidíte tu husí kůži?”

“Ano.”

“To není dobré znamení,” zašeptala Vivian a usmívala se přitom, ne však příliš radostně…

Vystoupili jsme na ostrov. Chtěl jsem vzít Vivian tašku, ale ona mi to nedovolila, a tak jsme si každý nesli svoje zavazadlo a cítili čerstvý vítr, který nám profukoval oblečení a čuchal vlasy.

Před námi ležela Vesnice. Byla to vskutku jen malá osada, shluk domů, barevný jen díky reklamám a malým vlaječkám, které tu byly vyvěšeny na potěchu turistům. Na pojízdných stáncích venku visely čepice se štítky, trička s obtiskem obrysů ostrova a také teplé oblečení, vedle něho pohlednice, sladkosti a tak dále. Obě dodávky už také vyjely z útrob lodi a nyní je vykládali.

“Potřebujete něco?” zeptala se Vivian.

“Ne, nic, o čem bych věděl.”

“Pak tedy pojďme k tomu kříži!”

Byla energická a tak také šla. Energickým krokem, obličej obrácený po větru jako někdo, komu to působí velké potěšení. Její vlasy spletené v cop jí vlály ve větru a plácaly ji občas do zad.

Byla tu jen jedna ulice. Připomínala mi vzdáleně starou římskou silnici, jakou jsem znal z Kolína. Byla vydlážděná velkými kameny. Vedla ke klášteru a také ke kostelu, jak mi řekla Vivian. Byla nyní mlčenlivější, jakoby ponořená do svých myšlenek. Vůbec každý, kdo vstoupil na ostrov, pociťoval jeho uklidňující vliv. Shon

normálního světa zmizel a člověk mohl nechat svou duši jen se tak toulat.

Nebyl jsem vnitřně tak klidný a netrpělivě jsem očekával, až uvidím ten pověstný kříž. Ještě nikdy jsem ho neviděl. Jak jsem už ale věděl od Vivian, stál před zrekonstruovaným kostelem, známou hebridskou katedrálou.

Díky svým věžím byl vidět ze všech stran. Z každého místa na ostrově musel být viditelný. I my jsme se stále dívali tím směrem, pak jsme zabočili doprava a kráčeli po úzké cestě směrem ke svému cíli.

Na ostrově bylo dnes jen málo návštěvníků. Některé z nich jsem viděl ze svého místa. Byli okamžitě poznat podle batohů na zádech, ale na cestě ke kostelu a ke kříži jsme byli sami.

Najednou jsme ho uviděli. I na Vivian to udělalo dojem, protože se zastavila.

“To je ono, Johne,” zašeptala a podívala se na mě ze strany. Chtěla vidět můj obličej a jeho výraz a podle mého výrazu poznat, co si myslím.

Zůstal jsem navenek klidný, protože z té vzdálenosti nebylo na kamenném kříži nic neobvyklého. Stál na mírném návrší na planince obrostlé trávou. Ze strany obrácené k nám byla zpevněná velkými kameny. V pozadí stál kostel.

Šedý kříž z šedého kamene s velmi dlouhým kolmým břevnem, ale proporcionálně naprosto srovnatelný s normálním křížem. Příčné břevno jsme viděli také, ale ve srovnání s tím delším vypadalo velmi krátké a silné. I to mělo svůj důvod, protože střed kříže byl ohraničen kamennými díly kruhu.

“Vy nic neříkáte, Johne.” Pokrčil jsem jen rameny.

“To jste tak ohromen?”

“Ne, to ne. Viděl jsem již keltské kříže dříve, i když ne zde, ale ta velikost je neobvyklá. Nemohu pochopit Duncana Camerona, že ho chce odvézt z Iony a postavit si ho doma na zahradu.”

“Já to také nechápu.” Kolem kříže nikdo nebyl, ani blízko kostela. Vítr foukal přes plochou planinu, jako by nás chtěl doprovázet.

Blížili jsme se ke kříži, tentokrát už pomalejšími kroky. Ani ptáci nás nerušili svým křikem. Vypadalo to, jako by se tomuto památníku vyhýbali velkým obloukem. Zastavili jsme se před nízkou kamennou zdí. Kříž byl nyní od nás vzdálen asi dva, tři kroky, takže jsme ho už velmi zřetelně viděli.

“Napadá vás něco, Johne?” zeptala se Vivian tiše.

“Ne, v této chvíli nic.”

“Mě také ne, ale přesto mi naskočila husí kůže, to je divné.”

“Možná to bude souvisel s tím, že jste myslela na to, co má váš strýc s tím křížem v úmyslu.”

“Na to jsem nemyslela Až teprve teď, když jste mi to připomněl, na to myslím a napadá mi, že nemáme žádné stopy. Holýma rukama nemůže nikdo kříž vyrvat ze země. K tomu je zapotřebí těžké techniky, ale nic takového tu nevidím.”

“Ta sem měla být teprve přivezena.”

“Ach tak.”

Chtěl jsem ke kříži ještě blíže, abych se ho mohl dotknout. Někdy takový dotek člověku pomůže, ucítí něco

zvláštního. V to jsem tváří v tvář tomuto kultovnímu

předmětu pevně doufal.

Pro mě bylo nejzajímavější, že ten kříž spojoval dvě kultury, které nemohly být rozdílnější. Zvedl jsem nohu a postavil ji na malou vyvýšeninu, šel jsem ještě o krok dál a podíval se na kříž zblízka.

Byl vytesán ze starého kamene, na tom nebylo nic ke zkoumání. Cítil jsem jeho drsný povrch, když jsem po něm přejel konečky prstů. Nestalo se nic, žádné jiskření, žádné proudění tělem a ani můj křížek se žádným způsobem

“neozval” jak jsem v to vlastně doufal.

Přesto jsem nevěřil, že je tento případ hloupým omylem. Ten kříž v sobě něco skrývá, něco nevysvětlitelného, ale všiml jsem si, že je zvláštní. I svou velikostí, jak na mě vrhal svůj temný stín.

Abych dosáhl na místo, kde se oba trámy spojovaly a také na kruh, postavil jsem se na špičky, natáhl jsem se a prsty jsem natahoval, jak nejvíc to šlo.

Ale šlo to těžce. Konečky prstů jsem se dotýkal jen spodní strany příčného trámu, víc se mi nepodařilo. Výše jsem při nejlepší vůli nemohl, pak jsem sebou trhl a spustil obě ruce dolů, když jsem za sebou uslyšel tichý Vivianin výkřik.

Rychle jsem se otočil.

Mladá žena ztuhla a vrtěla hlavou. Vypadala, jako by něco strašlivého uviděla. Tentokrát musela mít skutečnou husí kůži, protože to na ní bylo vidět.

“Co se vám stalo?” zeptal jsem se.

Vivian mlčela. Byla ještě pod dojmem toho, co prožila, a dívala se vzhůru na střed kříže. To způsobilo, že jsem se tam také podíval, ale ani při nejlepší vůli jsem nic

neviděl. Sestoupil jsem z podstavce a šel jsem k ní. Vzal jsem Vivianiny ruce do svých. “Tak co se stalo?”

Musela se nejdříve nadechnout, než mohla mluvit.

“Udělejte mi laskavost, Johne a nemějte mě za přepjatou nebo hloupou husu.”

“Promiňte, ale co to má znamenat?”

“Já jsem něco viděla,” zašeptala.

“A co?”

Natáhla ruku a ukázala přede mě. “Tam nahoře, kde se

břevna protínají, tam jsem viděla oči.”

“To snad ne, proboha, vyprávěl jsem vám přece o Curlym Brownovi,” řekl jsem.

“Správně, měl kříže v očích a zde jsem viděla to stejné. Stejné kříže postavené na hlavu a černé, černé jako saze.”

“Jste si jistá, Vivian?”

“Stoprocentně, a teprve teď vám věřím to, co jste mi vyprávěl. Byly tam opravdu černé kříže. Nebyly vidět dlouho, ale objevily se znovu. Ukázaly se jen na krátkou chvíli, zase zmizely, pak se zase vrátily a zase zmizely.”

“To je dobré,” řekl jsem.

“To myslíte vážně? Uměla bych si představit lepší

věci.”

“Já také, Vivian, ale jednou už jsme tady a zkusíme všechno, abychom tu záhadu objasnili. Hned s tím začneme.”

“A jak?”

“Jen to nechte na mně a dívejte se.”

“Ano, slibuji.” Její hlas zněl tiše a také trochu stísněně, protože byla vyděšená. To, co se zde stalo, ještě nikdy neviděla. I když zatím k ničemu nedošlo, byla už

otřesená.

Vystoupil jsem opět na podstavec a zůstal stát před kamenným křížem. Znovu jsem musel zaklonit hlavu hodně dozadu, abych dohlédl až ke špici. Pochopitelně jsem se díval do místa, kde se křížily oba trámy, ale ty oči jsem tam neviděl.

Přede mnou stál jen kříž a já jsem druhý držel v ruce. Žádný z těch křížů nebyl normální a já jsem si ten svůj položil na dlaň a pozorně se na něj díval.

Zůstal beze změny, cítil jsem horní i dolní konec, žádné vyzařování tepla, nezareagoval. Nejdůležitější bylo místo, kde se oba trámy křížily. Znovu jsem se natáhl, postavil jsem se na špičky a držel svůj křížek jen dvěma prsty.

I přes silný vítr jsem slyšel škrábání, jak můj křížek třel o kámen. Byl to pro mě důležitý moment. Vyčkával jsem, vteřiny ubíhaly. Zůstával jsem ve stejné poloze, díval se na kamenný kříž, ale nedělo se nic. Nepopraskal, nevytvořily se v něm žádné trhliny. Ani jsem neslyšel žádné zvuky, které by svědčily o tom, že se s křížem něco děje, ale v horní části mého křížku začalo probíhat teplé proudění přes příčný trám až do mé ruky.

Žádné horko, jen teplo. Držel jsem svůj talisman pevně v ruce. Na kamenném kříži jsem zatím žádnou změnu neviděl, ani Vivian ne, to by mi dala nějaké znamení. Ale přece jen jsme oba něco zaslechli.

Ozval se strašlivý výkřik! Nepocházel rozhodně ani od Vivian, ani ode mne. Ani v blízkosti nás nebyl nikdo, kdo by mohl vykřiknout. Ale my dva jsme se nemýlili.

A věděli jsme také, že ten výkřik ze sebe nevydala žádná žena, nýbrž že vykřikl muž. Musel trpět šílenými

bolestmi. Jako by ho někdo probodl rozžhaveným mečem a on se zhroutil.

Stáhl jsem ruku, postavil se na celá chodidla a obrátil

se.

Vivian byla celá bledá, stála na místě, z obličeje měla

nehybnou masku. Teprve až mě uviděla, obrátila ke mě oči. Už jsem stál těsně před ní, když se mě zeptala: “Slyšel jste ten výkřik také, viďte?”

“Ano, slyšel.”

“A odkud myslíte, že zazněl?”

Pokrčil jsem rameny. “Je mi líto, to netuším.”

Přikývla a chvilku počkala, než se ptala dál. “A neopakoval se, že ne?”

“Ne “

Díval jsem se zpátky na cestu, kudy jsme sem přišli. Tam odtud se také neozval, to bych mohl přísahat. Její pravá ruka vylétla do výšky a ukazovala jistým směrem.

“Já myslím, že přišel tam odtud.” Stála tam katedrála.

“Ovšem. Vždyť to neznělo tak, jako by ten člověk stál venku,” řekla.

“Vy myslíte, že se něco stalo uvnitř?”

“Přesně to, Johne, myslím. Je to strašné, ale ten výkřik zněl tlumeně, proto musel někdo křičet uvnitř kostela.”

“Dobrá, tak se tam půjdeme podívat.” Vivian Cameronová však zaváhala a pověsila se mi na levou paži.

“Co to asi bylo, Johne? Nejprve vidím oči uvnitř kruhu, slyším výkřik, když se dotknete toho kříže… Já už tomu vůbec nerozumím.”

“Pokud vás to uklidní, Vivian, tak se mnou je to podobné. Stojím stále před stejnou záhadou.”

“A to všechno má mít něco společného s těmi zmizelými muži,” řekla tiše. “Já to nechápu, nejde mi to na rozum. Je to prostě příliš.”

“Musíme počkat, Vivian.”

“Přesto s vámi do toho kostela půjdu, nechci zůstat venku sama.”

“Nebojte se.”

Nebylo to daleko. Prošli jsme kolem kříže po levé straně, teď vypadal zcela normálně, nic se na něm nezměnilo. Pod našima nohama byly zase ty stejné šedé kameny, z nich většina už byla porostlá trávou.

Před námi ležel kostel, ale vypadal spíš jako stáj, tak nepěkná to byla stavba.

S přístavky, podobajícími se kůlnám, a obloukovitými okny nad vchodem. Okna byla příliš vysoká a velká. Nad nimi čněla plochá střecha a nad ní teprve normální sedlová.

Na levé straně vybíhalo boční křídlo. Působilo na mě spíš jako krčma.

Brána byla zavřená, měla široké dveře z těžkého dřeva. Klika byla tak těžká, že ji člověk musel uchopit oběma rukama, aby jí pohnul. Všechno bylo velmi staré a působilo skličujícím dojmem.

V době románské byly kostely stavěny velmi prostě, ani uvnitř nebyly tak zdobené jako třeba chrámy barokní nebo gotické.

Stáli jsme před dveřmi. Vivian si položila ruku na prsa. “Já nevím, co se mnou je, nikdy jsem se nechovala ustrašeně, ale tak divně, jako je mi teď, mi ještě nikdy nebylo. To vás mohu ujistit.”

“To přejde.”

“To říkáte vy,” plaše se usmála. “Chcete jít přede

mnou?”

“Rád bych,” řekl jsem lehkým tónem, abych trošku rozehnal to napětí. Uchopil jsem za kliku oběma rukama. Kov byl studený, ale nebyla na něm žádná rez. Pak jsem ji stiskl dolů a opřel se do dveří. Ozvaly se vrzavé a skřípavé zvuky. Ale nebylo to těžkými zrezivělými panty, dveře drhly o zem.

Udělal jsem dva kroky dovnitř. Přitom jsem přidržoval Vivian otevřené dveře. Zasáhl mě průvan, který se ztrácel uvnitř kostela.

Vivian šla za mnou. Vklouzla do chrámu, plného šedivého světla, jehož vysoká okna vypadala, jakoby byla zevnitř celá potažená pavučinami.

V kostele nehořelo žádné světlo, ani u oltáře.

Padlo na nás ticho, určitě také proto, že jsme zde neslyšeli kvílení větru. V těchto stěnách nebylo prostě slyšet nic.

Žádná ozdoba, žádný kýč, jaké člověk může najít v každém jiném kostele. Jen pár kamenných soch přitahovalo zrak návštěvníků. Byly upomínkou na lidi, kteří tu kdysi působili. Na stěně jsme uviděli fresky s motivy křížové cesty. Byly celé zašedlé, jakoby pokryté prachem.

Lavice byly z tmavého dřeva, podobně jako oltář bez ozdob a jednoduché.

Vivian i já jsme učinili několik kroků dopředu a zastavili se u kropenky se svěcenou vodou. V kostele bylo chladno. Strop byl na dvou místech podepřen dvěma mohutnými sloupy. Před oltářem se rozvětvovala ulička do dvou stran. I tady byla tma.

Vivian myslela na ten výkřik. Začala o tom hovořit.

“Nezmýlili jsme se, Johne? Zazněl ten výkřik odtud z

kostela?”

Zvedl jsem hlavu. “Myslím, že jsme se nezmýlili.”

“Ale já nikoho nevidím,” zašeptala.

“Počkejte.”

“Co tím myslíte, Johne?”

“Ještě jsme ten kostel pořádně neprošli.”

“Vy si myslíte, že tu někoho najdeme myslíte si, že to byl smrtelný výkřik?”

Pokrčil jsem rameny, protože jsem nechtěl potvrzovat něco, co jsem nevěděl na sto procent, ale v hloubi duše jsem s tím počítal. Vivian zřejmě ne, protože si nedovedla představit, že by se kostel mohl stát místem násilného činu.

“Vy si vůbec neumíte představit, co všechno je možné,” odpověděl jsem tiše, protože jsem měl špatné zkušenosti v tomto směru.

“Není tu ani žádný kněz,” řekla tiše. “Setkávají se tu

různé víry, neslouží se tu jen katolické obřady.”

Poslouchal jsem ji a vyhýbal se odpovědi. Pozorně jsem si prohlížel oltář a jeho blízké okolí. Viděl jsem tam další velký kříž. Stál za oltářním stolem a působil na mě, jako by tu všemu vévodil Neměl uprostřed žádný kruh, nebyla zde tedy manifestována keltská víra.

To, že do kostela stále chodí věřící, bylo vidět na první pohled. Na lavicích a na dalších plochách k sezení neležel žádný prach. Dřevo bylo vyleštěné, modlitební knížky byly srovnány do sloupků na lavicích.

Procházel jsem širokou uličkou k hlavnímu oltáři. Považoval jsem to za nutnost, jako bych se řídil něčím hlasem. Nezapomněl jsem na ten výkřik, v žádném případě jsme se nemýlili, v celém okolí stála jen tato budova.

Kamenná podlaha byla vyleštěná. Světlo mezi stěnami

mi připomínalo mlhu. Tu a tam proletěli kolem oken nějací ptáci. Jejich stíny dopadaly na podlahu.

Prostor mezi první lavicí a oltářem nebyl vidět, ale nedal se přeslechnout jakýsi zvuk. Oba jsme věděli, že nejsme v kostele sami.

Vivian, která šla za mnou, mi položila ruku na rameno a tím mě přinutila zastavit. “Tam jsem zase něco zaslechla,” zašeptala mi do ucha, “slyšel jste to také?”

Přikývl jsem.

“Někdo tam zasténal.”

“Podíváme se tam.”

Znělo to skutečně jako sténání nebo tiché naříkání. Chvíli jsme čekali, až se ten zvuk ozve znovu, a měli jsme štěstí, protože ten tichý nářek k nám znovu dolehl. Tentokrát jej doprovázely ještě nějaké škrábavé zvuky, jako kdyby tam byl ještě někdo další a škrábal do dřeva kostelní lavice.

Před první lavicí se vztyčila postava. Tentokrát byla v našem zorném poli. Vynořila se pomalu, kousek po kousku a my jsme okamžitě poznali, že to je muž, který má potíže udržet se na nohou. Podpíral se o první lavici, vrávoravě tam zůstal stát a těžce dýchal.

“To je přece mnich!”

Vivian Cameronová se nemýlila, ten muž měl na sobě tmavou kutnu. Už nás uviděl. Zadíval se na nás, skloněn nad lavicí. Jeho obličej byl bílý a okolo úst měl bolestný výraz.

Mnich či kněz se držel dřevěné lavice. Lapal po vzduchu a chroptěl přitom. Obrátil se k nám až poté, co jsme k němu došli a já se ho zeptal, zda mu můžeme nějak pomoci.

“Chci si sednout,” zašeptal.

Nechtěl jsem, aby omdlel, proto jsem mu podal ruku. Mnich se do ní zavěsil a klesl na klekátko v lavici. Zůstal klečet, díval se na oltář a držel přitom ruce přitisknuté na břicho.

Podíval jsem se do toho místa, protože jsem chtěl vědět, zda není zraněný, neuvidím-li v tom místě krev, ale nebylo to tak. Tiskl jenom látku kutny. Ty bolesti asi musely být vnitřní.

Ani Vivian ani já jsme si nesedli. Zůstali jsme stát před lavicí a dívali jsme se na mnicha. Kolem rtů se mu objevil hořký úsměv. Oči se mu leskly, jako by je měl plné slz, a jen s námahou pohyboval rty.

Nerozuměli jsme, co říká. Mumlal si ta slova pro sebe a Vivian se ho zeptala, zda bychom ho neměli doprovodit do kláštera.

“Ne, ještě ne.”

“Cítíte se lépe?”

“Pomalu to přechází.”

“To je dobře.”

“Ale byl jste to vy, kdo vykřikl?” zeptal jsem se.

“Slyšeli jsme venku nějaký výkřik.”

Mnich se na mě chvíli díval, aniž by mi odpověděl. Možná hledal slova nebo se rozmýšlel, zda nám může věřit.

“Byl jste to vy?”

Přikývl. “Ano, byl jsem to já, to já jsem vykřikl.

Najednou jsem dostal vnitřní bolesti.”

“Proč?”

Muž zvrátil hlavu dozadu, ruce měl stále přitisknuté k

tělu. “Není všechno takové, jak to na povrchu vypadá,

všichni pykáme za své hříchy. Nikdy jsme tomu nevěřili, přehlíželi jsme to, ale nemůžeme prostě staré pravdy jen tak ignorovat. Ne, to nemůžeme.”

“O čem to mluvíte?”

Zeptal jsem se ho a on se na mne zadíval. “To se nesmí stát. Nemohu na to ani pomyslet. Musí zůstat tam, kde je, aby zůstala zachována rovnováha sil.”

“O čem to mluvíte?” zeptala se i Vivian.

“O kříži.”

“O keltském kříži?”

“Ano.”

“A dál?”

Mnich protáhl obličej, a na chvíli zavřel oči. “Dál nic, vůbec nic. Rovnováha musí být zachována, ten kříž musí být nechán na pokoji, musí zůstat na ostrově. Je to znamení.”

“My také nesouhlasíme s tím, aby se někam převážel,”

řekl jsem.

“Vy jste u kříže byli, ne?”

Přikývl jsem.

“Co jste tam dělali?”

“Vlastně skoro nic.”

Podíval se na mne zoufale. “Něco jste museli udělat, jinak by mi nebylo tak strašně zle.” Nadechl se a potom ukázal na břicho. “Byl to rozžhavený meč, který mi projel útrobami. Byl to meč a způsobil mi strašnou bolest. Přišlo to tak najednou, strašně jsem trpěl…”

Podívali jsme se s Vivian na sebe. Nerozuměli jsme tomu.

“Řekněte něco, Johne,” zašeptala.

“Tak vy jste trpěl?”

“Strašlivě.”

“A co má to vaše utrpení společného s křížem?

Nemohl byste nám to vysvětlit?”

“Ne, vím toho příliš málo, vím pouze, že najednou byla porušena rovnováha.”

“Ach,” řekl jsem. To pro mě bylo něco nového. Mnich mluvil o rovnováze, jenže my nevěděli, co tím myslí. “Je mi líto,” řekl jsem, “ale nemohl byste nám vysvětlit, o jaké rovnováze hovoříte? Nemám ani tušení, co tím myslíte.”

Nejprve se zhluboka nadechl a pak začal tiše mluvit.

“Je to rovnováha mezi světy. Vždycky existovala, vždycky byla dodržována, ale nyní je ohrožena.”

“To hovoříte o tom kříži venku?”

“Ano.”

“Ten že udržuje nějakou rovnováhu?”

“Musí to tak být.”

“Mezi jakými světy? Vždy když se mluví o rovnováze, jde o rovnováhu mezi dvěma věcmi.” Šel jsem ještě dál a řekl: “Mezi zlem a dobrem.”

Chvíli mlčel a přemýšlel nad mými slovy.

Tady vpředu u oltáře bylo o něco víc světla, které sem pronikalo okny. Proto jsem viděl tomu muži do tváře. Byl to muž středního věku s tmavým vousem, který pokrýval jeho tvář. Dosti vysoké čelo měl plné vrásek.

“Dobro a zlo,” zamumlal. “Ano, to je ono. To je princip světa. Jen tak může být udržena rovnováha ve velkém i v malém.”

“V malém jako tady?” zeptal jsem se. “Toto je váš malý svět?”

“Náš ostrov.”

“A kde je to zlo,” zeptala se Vivian Cameronová,

která už to nemohla vydržet. “Kde se nachází, tady v kostele? Tomu nevěřím, v kostele jsem zlo ještě nikdy neviděla. Kde by bylo skryté?”

“Vy jste přišli zvenčí.”

“To je pravda.”

“Ten kříž…”

Věděl jsem, že se k tomu rozhovoru vrátí a doufal, že zůstane u tématu. “Kruh a kříž jsou zde skloubeny dohromady, dobro a zlo. To dobro je kříž, zlo a pohanství je kruh.”

“A má také jméno?” zeptal jsem se okamžitě. Cítil jsem, že se pomalu blížíme k cíli.

“Lug,” řekl. “Jmenuje se Lug!”

Mlčel jsem a sklopil pohled. Ten výraz jsem ještě v takové souvislosti nikdy neslyšel. V některých indoevropských jazycích je tato slabika slovní kmen, značící klam či podvod, ale to v tomto případě asi nemělo souvislost. Kdo nebo co to je?

Odpověď mi dala Vivian.

“Lug je bůh nebo spíš bůžek, keltský Sluneční bůh, proto také ten kruh, který symbolizuje slunce. Keltové ho uctívali ještě předtím, než přišlo na ostrov křesťanství.”

“Takže tehdy se obojí spojilo?” zašeptal jsem.

Vivian přikývla. “Ano, tak to bylo. Misionáři uzavřeli kompromis, chtěli odnaučit Kelty druidské a přírodní víře, ale to nebylo tak jednoduché, protože ta víra byla v lidech hluboko zakořeněná. Proto se někteří misionáři rozhodli, že z Luga udělají boha, ale něco takového neexistuje jen tady u nás. Vzpomeňte si na Jižní Ameriku, na kouzlo Natumba. Tam najdete podobné světy ještě dnes. Mísí se tam voodoo a křesťanství v jednu pověrčivou omáčku. Tady je to

podobné, ale ne v tak extrémní podobě, alespoň ne na první pohled.”

“To si myslím také. Konečně, máme přece nějaké mrtvé, či zmizelé, chybí nám ještě šest mužů.”

Muž nás poslouchal, aniž by nás přerušil. Teď začal znovu hovořit. “Nechte ten kříž na pokoji,” varoval nás.

“Pro Boha svatého, nechte ho na pokoji! Odjeďte, neexperimentujte, jiní to také zkoušeli a …”

“Co?” zeptal jsem se, když nedomluvil.

“Jsou pryč.”

“Také mrtví?”

Mnich se obrátil ke mně. “Člověk může být mrtvý tak nebo onak.”

To byla odpověď, jaká se mi nelíbila, takže jsem zaútočil: “Ale vy moc dobře víte, o kom mluvíme.”

“Ano, to vím. O těch mužích, kteří přišli na ostrov, aby nám ukradli náš kříž. Byli tady, zkusili to, ale přecenili svoje síly. A podcenili kříž, který jednoznačně patří sem. Je to součást ostrova, součást našich dějin a naší historie. To jsme jim také řekli.”

“A oni vás neposlechli?”

Vrtěl hlavou a vypadal smutně. Přemýšlel jsem o tom, že ten mnich toho asi hodně ví. Nebude to lehké z něho všechno dostat, ale za pokus to stojí. “Stačili ho už vytáhnout ze země, nebo jak došli daleko?”

“Ne, to ne, ale chtěli to udělat. Nejprve se jen rozhlíželi, hovořili o tom, že sem přivezou stroje a nářadí, aby si ten kříž mohli odvézt.”

“A co se stalo potom?”

“Já nevím.” Při těch slovech sklopil hlavu, aby se nám nemusel dívat do očí. Uměl jsem si představit, že mu bylo

trapné nám předkládat takovou lež. Proto jsme mu museli vyjít vstříc. “Jsou mrtví, že? Těch šest lidí už nežije.”

Mnich promluvil. “Neposlechli, nechtěli pochopit pravdu a museli za to pykat.”

“A kde jsou teď?” Mnich pokrčil rameny.

“Opravdu to nevíte?”

Mnich už se mezitím stačil vzpamatovat a opřel se rukama o lavičku. Chtěl se zvednout a odejít, a to se mi vůbec nelíbilo. “Ještě jednu otázku,” řekl jsem.

Znovu se na mě podíval.

Jeho pohled mi připadal smutný.

“Co ještě chcete vědět?”

“Křičel jste?”

Přiznal to.

Rádi bychom znali příčinu. Napadl vás někdo tady v kostele? Pokud ano, já žádného útočníka nevidím. Neviděli jsme ani nikoho utíkat…”

“Bylo to napadení,” přiznal mnich, “ale ne takové, jak si představujete vy. Ne tělesné…”

“Mohl byste nám to vysvětlit?”

“To vy jste něco udělali. Jsem si jistý, že jste to zapříčinili vy, byli jste přece u toho kříže.”

“Ano, byli jsme tam.”

“Vidíte, když se na něj člověk jen dívá, nic zlého se nestane ale vy jste nezůstali jen při tom. Nevím, zda to z vaší strany byla jen čirá nevědomost, ale zkoumali jste ho a vyvedli jste ho z rovnováhy. Něco takového nesmíte v žádném případě dělat.”

Jak jsme ho mohli vyvést z rovnováhy?” zeptal jsem

se.

“Z rovnováhy mezi kruhem a křížem!”

“Tedy mezi dobrem a zlem.”

“Tak nějak. Keltský bůh slunce má na tom kříži svoje místo, už dlouhou, dlouhou dobu. My to víme a také to akceptujeme a vy byste to měli akceptovat též. Skutečně není dobré to, co jste udělali. Rovnováha kříže byla porušena. Já, jako součást tohoto ostrova, do té rovnováhy patřím, a proto jsem její porušení vnímal. Byla to velmi ostrá tělesná bolest, která zachvátila moje útroby a já se s ní nedokázal vypořádat. Domníval jsem se, že musím zemřít tak to bylo zlé. Nechte prosím proto ten kříž na pokoji.”

Krok po kroku jsem tomu tajemství přicházel na kloub. I Vivian vypadala, jako by to pochopila, ale já chtěl vědět ještě něco. “Máte stejný pocit i tehdy, když se toho kříže dotýkají cizí turisté?”

“Ne, v tom případě si kříž pomůže sám. Ani já sám nevím, co se vlastně stalo.”

“Ale ti muži přece zmizeli.”

Mnich mlčel a jeho mlčení bylo svým způsobem odpovědí. Uměl jsem si představit, že toho ví daleko víc, ale nechce nám to říct.

Budu-li jeho odpověď správně interpretovat, pak jsem svými dotyky porušil rovnováhu keltského kříže.

Ostrá bolest skolila mnicha na kolena. Když jsem o tom hlouběji přemýšlel, musel i on mít nějaké spojení s touto rovnováhou. Na jedné straně křesťanství, na němž lpěl, a na druhé straně úplně jiný svět boha těch, kteří zde kdysi žili.

Návštěvníci přirozeně tento problém neměli, ti

přijížděli a odjížděli, ale mnichové na Ioně žili dlouhá léta

a znali tajemství ostrova důvěrně.

“Vraťte se do přístavu a odjeďte zase zpátky!

Zapomeňte na ty muže, bude to tak lepší.”

“Určitě pojedeme zpátky,” řekl jsem, “ale mohl bych vám ještě něco ukázat?”

“Co?”

“Podívejte se.”

Byl nedůvěřivý a přitiskl se zády do opěradla jako někdo, kdo se cítí v úzkých. Nespouštěl mě z očí a díval se, jak si přetahuji přes hlavu svůj řetízek s křížkem. Nehnul se z místa. Ruce zaťal v pěsti a jeho dech se zrychlil. Na čele mu vystoupil pot.

“Vy máte z toho křížku strach?” Mnich mlčel.

“Proč?”

“Ne,” řekl.

“Tento křížek,” řekl jsem tiše, “je také součástí rovnováhy na ostrově. Nevím, co vás na tom děsí, ale…” A vtom jsme to uviděli! I Vivian si toho všimla, protože najednou vykřikla.

V očích toho člověka nastala stejná změna jako u muže, který před mýma očima zemřel. Znenadání se v nich objevily tmavé kříže postavené na hlavu. Bylo to znamení vítězství druhé strany. To znamená, že zvítězil Lug. Křížky rychle měnily barvu. Zesvětlaly, potom zase ztmavly a znovu zesvětlaly a já jsem vnímal změny teploty na mém talismanu. Mnich naříkal a chvěl se. Sjel na stranu, ale pak začalo z jeho úst vycházet zlé a téměř zvířecí vrčení. Najednou kolem sebe začal mlátit. Jelikož jsme nestáli v bezprostřední blízkosti, nezasáhl nás. Jeho rány dopadaly do prázdna, ale už s námi nadále nechtěl nic mít. Plížil se

na druhou stranu řady lavic. Nechali jsme ho.

Nejistými pohyby se mnich vymanil z úzké uličky a zamířil k východu. Utíkal ven s rozevlátou kutnou a naříkal. Rozrazil kostelní bránu, na okamžik se jeho postava rýsovala v šeru a pak zmizela. Vivian a já jsme zůstali sami.

Podívali jsme se na sebe. Vivian pokrčila rameny. “Je vám to jasné, Johne?”

Ušklíbl jsem se pravým koutkem úst. “To nevím, možná jsme ale o něco chytřejší.”

“Ano, mně se také zdá.”

“Při nejmenším známe jednoho nepřítele, který tu také vládne. Je to modla Lug.”

Moje mladá společnice si to dlouho rovnala v hlavě, až nakonec řekla: “Nikdy jsem si nemyslela, že budu muset věřit starým pověstem, pohádkám či legendám.”

Usmál jsem se. “Víte, Vivian, v mytologii je to jiné. Ta se nemusí zakládat na pravdě. Ale v tomto případě se jedná o něco mezi tím. To znamená pravdy, které se zrodily v dávné minulosti a přežily až dodnes. Člověk se s nimi musí seznámit a musí je poznat tak, jako zde na ostrově Iona.”

“Já nevím,” mumlala si Vivian. “Je těžké uvěřit tomu, že ten kříž zde považují za jakousi váhu. Na jedné straně křesťanství, na druhé pohanská víra. Nevím si rady, ptám se sama sebe, co tu ještě můžeme udělat.”

“Nejdříve musíme vysvětlit zmizení šesti mužů, které sem poslal váš strýc.”

“Zmizení?” Pokrčila rameny. “Nemohli by být také mrtví?”

“Ovšem.”

“A kdo nám na to dá odpověď? Kdo k nám bude tak upřímný?”

“To zatím ještě nevím, ale půjdeme navštívit klášter, a tam se poptáme. Je docela možné, že mnichové vědí víc.”

“Ale sotva nám něco řeknou.”

“Tím bych si nebyl tak jistý,” odpověděl jsem a usmíval se přitom. “Tak bezmocní zas nejsme.”

“Tím myslíte svůj křížek?”

“Například.”

“Pak počítáte s tím, že mnichové budou mít strach.”

“Všechno je možné,” odpověděl jsem, “ale na to si budeme muset počkat. “V každém případě se v klášteře zeptáme. Jinak tomu necháme volný průběh.”

“Chtěla bych mít vaše nervy, Johne.”

Mávl jsem rukou. “To se vám jen zdá, ale teď pojďte, je na čase odejít z kostela.”

Na to Vivian neřekla nic. Mlčky jsme šli vedle sebe, a když jsme vyšli ven a ucítili vítr, zhluboka jsme se nadechli.

Keltský kříž se nedal přehlédnout, stál tam jako vzpřímený strážce, který má pod kontrolou všechno, co se děje v jeho blízkosti.

“Já stále nemohu pochopit,” řekla Vivian, “že by se v tom kříži mohlo spojovat dobro i zlo. To je pro mne absolutní novinka.”

Poslouchal jsem ji a mezitím zvedl cestovní tašky, které jsme nechali stát ve dveřích. “Netrapte se tím, Vivian, zítra si ten kříž prohlédneme ještě jednou zblízka, na to se spolehněte.”

Podívala se na mne svýma jasnýma očima. “Co jste si to vlastně předsevzal, Johne?”

“Vypudím Luga!”

Na to mi Vivian Cameronová nedala žádnou odpověď, ale její skeptický pohled mi řekl dost…

7

Do kláštera jsme nemuseli daleko, stačilo jen projít kolem kostela, protože obě budovy na sebe navazovaly a určitě byly propojeny chodbou. My dva jsme se však rozhodli pro oficiální cestu. Byla vyasfaltovaná a viděli jsme na ní dvě kovové nádoby na odpadky, což bylo důkazem toho, že je klášter skutečně místem, které navštěvuje hodně turistů.

My jsme měli to štěstí, že jsme přišli sami a nikoho jsme nepotkali. Na turisty nebyla ta správná doba a my jsme byli rádi. Zdi kláštera byly šedé jako popel. Měl menší okna než kostel, nebyly na nich žádné barevné výjevy. Všechno působilo alespoň zvenčí velmi stroze a nevěřil jsem, že uvnitř najdeme nějakou výzdobu. Někdo nás pozoroval, protože ve dveřích se otevřela klapka. V ní se objevila tvář muže, který se nám díval vstříc.

“Ještě moment, Johne,” řekla Vivian tiše, když si všimla, že chci něco říct. “Opat se jmenuje Martin.”

Byl jsem překvapen. “Víte toho hodně.”

“Ne dost.”

S tím jsem sice nesouhlasil, ale navenek jsem se tvářil, že ano. Pochopil jsem, že Vivian chce mluvit, a proto jsem ji nechal jít před sebe. Zastavila se tak blízko u dveří, že nemusela mluvit příliš nahlas, aby jí dotyčný muž porozuměl.

“Přejete si, prosím?”

“Chtěli bychom jít k bratru Martinovi.”

Pozorovatel za dveřmi překvapeně zmlkl. “Jste ohlášeni?” zeptal se potom.

“Ne, to ne.”

“Přicházíte kvůli nějakému semináři?”

“To také ne, ale potřebujeme s ním mluvit.”

“Má velmi málo času. Tím chci říct, že se musíte řídit danými pravidly a musíte se ohlásit.”

“Promiňte, že vás přerušuji, bratře, řekněte opatovi, že by s ním chtěla mluvit Vivian Cameronová, a řekněte mu také, že je to důležité.”

Hovořila velmi sebejistě, a tím mnicha poněkud zviklala, takže se stáhl zpátky. Přesto nás však požádal, abychom pár minut počkali.

“Tak,” řekla Vivian.

Postavil jsem obě velké cestovní tašky na zem.

“Překvapujete mě, Vivian.”

“Proč?”

“Tak nevinná zas nejste. Zdá se, že jste si zakoketovala s rodinným jménem Cameron. Já přece vím, kdo je váš strýc, ale má jeho jméno i zde na ostrově nějakou váhu?”

“Ano, to má.”

Ťukl jsem si do čela. “Přirozeně, vždyť také musí. Duncan Cameron nemůže jen tak poslat na ostrov lidi, aby mu vytrhli kříž ze země a odvezli domů. Musel žádat někoho o povolení, to mne mělo napadnout.”

“V tom se nemýlíte.”

“Jak si rozumí váš strýc se zdejším opatem?”

“To se za chvíli dovíme. Mně o tom strýc Duncan nic neřekl, ale vím, že věnoval klášteru velkou částku. Ne že by si chtěl od kláštera ten kříž koupit, ale chtěl dát impulz. Jde mu jen a jen o ten kříž, který chce přestěhovat podle něho na vhodnější a důstojnější místo.”

“Tak si tedy počkáme.”

“Budeme muset, Johne.” Mnich se vrátil.

Už neotevřel okénko, místo něho otevřel dveře a pokynul nám.

“Můžeme?” zeptala se Vivian.

“Bratr opat vás očekává.”

“Děkujeme.”

Prošli jsme kolem něho a já se mu zadíval do očí, ty však byly normální. Nebyly v nich žádné kříže, což ale nemuselo vůbec nic znamenat.

V chodbě byla zima. Na stěnách visely tmavé obrazy s motivy klášterního života. Portréty opatů a představených kláštera, ale také obrazy lidí ozbrojených meči a kopími.

Vrátný se pohyboval po kamenné podlaze velmi tiše a vypadal přitom, jako by se vznášel vzduchem. Na stěnách jsem objevil četná označení, která ukazovala cestu k různým místnostem, ve kterých se konaly semináře. Byly tu i značky, podle kterých se mohli řídit návštěvníci, kteří se chtěli dostat do pánských, nebo dámských ložnic. Všechno zde bylo rozděleno podle pohlaví.

Chodbou se šířila vůně kadidla a zdálo se, že proniká zdmi. Potkali nás dva mnichové, nesoucí těžkou dřevěnou lavici. Nechali jsme je projít a slyšeli jsme, jak u toho funí námahou.

Na chodbě nesvítilo světlo. Panovalo zde přítmí a přirozeně také ticho. Na stěnách jsme viděli jednoduché dřevěné kříže, ale také kříže s kruhem, stejné jako venku. Náš průvodce se zastavil před tmavými dveřmi, zaklepal, otevřel a vpustil nás dovnitř. Opatova kancelář byla ponořená v šeru. Byla zde sice dvě okna, která propouštěla dovnitř denní světlo, jenže nesvítilo slunce. Bylo skryto za

hustými šedivými mraky.

Za širokým psacím stolem se zvedl bratr Martin. Byl to vysoký a dosti hubený člověk v tmavohnědé kutně, muž šedivých, rovných vlasů, které měl sčesané dozadu, čímž jeho čelo vypadalo ještě vyšší. Jeho úzké rty se usmívaly, když se na nás díval.

“Vítejte,” řekl, vztáhl k nám ruce přes psací stůl, ale já

věděl, že tím myslí jen Vivian.

“Zdravím tě, bratře Martine.” I Vivian vztáhla ruce a vložila je do opatových.

Držel jsem se zpátky, ovšem také proto, že jsem byl dost překvapený, neboť ze vřelého pozdravu těch dvou se dalo usuzovat, že se Vivian a opat dobře znají.

“Jak se ti daří, dcero?”

“Dobře.”

“Ano, to vidím. Už nejsi malé děvčátko jako kdysi,” vzdychl. “Na mladých člověk vidí, jak ten čas rychle běží. Tvůj strýc mi při své návštěvě o tobě hodně vyprávěl, takže jsem o tvých životních cestách dobře informován. Mám radost, že se z tebe stala tak nezávislá žena.”

“Čas se nedá zastavit.”

“To je bohužel pravda,” povzdechl opat, a teprve teď mě vzal na vědomí. “Ach ano, přivedla jsi s sebou návštěvu.” Podíval se na mne a pak mi podal ruku.

“To je John Sinclair, můj přítel.”

“Aha.” Opat se usmál. “Pak tedy vítám u nás i vás, pane Sinclaire.”

Potřásli jsme si rukou a opat ukázal na židle stojící u tmavého dřevěného stolu. “Jsem já ale nezdvořilý, posaďte se přece.” Zamrkal spiklenecky na Vivian. “Ten likér, který jste ty a tvůj strýc vždy tak rádi pili, stále ještě mám.”

“Vážně?”

“Chtěla bys trošku?”

“Ráda.” Podívala se na mne. “Musíte ochutnat, Johne, je opravdu vynikající.”

“Když to říkáte vy, pak rád.”

Posadili jsme se. Na sedadlech židlí byly položeny plstěné polštářky, aby se dřevo nezdálo tak tvrdé. Díval jsem se, jak jde opat k tmavé skříni, otevírá jedny ze dvojích dveří a vytahuje ven dvě sklenice.

“Vy nebudete pít?” zeptala se Vivian, když je postavil na stůl.

“Ne, nebudu, byl jsem ještě před týdnem dosti nemocný a teď se teprve začínám trochu zotavovat. A to musí být člověk s alkoholem velmi opatrný, ale milým hostům ho vždy rád nabídnu.”

“To já vím.”

Nalil nám do skleniček. Z láhve vytékala tmavohnědá kapalina. Nalil nám plné sklenice a postavil je před nás tak, abychom na ně dosáhli. “Tak na vaši návštěvu u nás v naší samotě,” řekl a posadil se naproti.

Vivian zvedla svou skleničku jako první, ochutnala nápoj a hodila ho do sebe jako starý námořník. Opat nám neřekl, z jakých příměsí je likér vyrobený, proto jsem k němu nejdříve přičichl a pak teprve trochu ochutnal. Chutnal sladce i ostře zároveň.

Vivian mě při tom úkosem pozorovala. “Je mu něco?”

“To nevím, ale…”

“Tak ho vypijte naráz, jako já.”

Řídil jsem se její radou.

Byl to neuvěřitelný pocit, ústa i hrdlo jsem měl v jednom ohni. Pronikalo mi to až do konečků nervů a pak

jsem pocítil příchuť, se kterou jsem nepočítal. Likér chutnal po bobulích a bylinách, prostě samé přírodní věci.

“Tak co říkáte?”

Odložil jsem skleničku a podíval se na opata. Pozoroval mě. Úsměv v jeho tváři mi připadal falešný a číhající. Možná jsem si to ale jen namlouval.

“Je to zvláštní.”

“Dalo by se to taky tak říci. Dáte si ještě jednu?”

“Ne, jedna mi stačila, děkuji.”

“Můj strýc ho vždycky vypil hodně, když byl u vás na návštěvě, bratře Martine.”

“Máte pravdu a já jsem mu vždy pár lahví daroval.

Měl z toho velkou radost.” Opat odsunul láhev bokem.

“Smím se zeptat, jak se mu daří?”

“Myslím, že dobře,” řekla Vivian. “Někdo jako on se

přece nedá jen tak zlomit.”

“Ano, to máš pravdu,” souhlasil s ní opat. “Co on si jednou vezme do hlavy, to také udělá. Obdržel jsem jeho velkorysý dar, budeme moci opravovat a rekonstruovat. Z toho máme velkou radost.”

“A jak to bude s protislužbou,” zeptal jsem se.

Opat najednou poněkud znervózněl, i když se mi zdálo, že to jen hrál. “Co tím myslíte?”

“Myslím ten kříž tam venku, keltský kříž. Symbol vašeho ostrova.”

“Ah, tak to tedy myslíte…”

“Chtěl ho přece, ne?”

“Ano, požádal mě o něj.”

“A vy jste nesouhlasil?”

“Ne, pane Sinclaire. Nemohl jsem souhlasit, i když Duncana Camerona velmi dobře chápu. Má pravdu, když

říká, že tím množstvím návštěvníků ten kříž velmi trpí, ale já ho nemohu nechat odvézt z ostrova, protože sem prostě patří. A nemohu ho nechat ani nahradit jiným podobným nebo skoro stejným křížem, bylo by to proti našim životním zásadám. Pro nás je ten kříž velmi důležitý, protože v něm vidíme svědka minulosti.” Pozvedl ruce.

“Abyste chápal, ten kříž prostě patří na tento ostrov, pane Sinclaire.”

“Já to chápu, ale váš přítel Duncan Cameron je zcela jiného názoru.”

“To já vím, zkouší to už celá léta, stále znovu se k tomu tématu vrací, ale mě neobměkčí. Musím zůstat neoblomný.”

“Cameron rovněž neustoupí.”

“Ano, tak to je.”

“Podle mě to zašlo dost daleko,” řekl jsem, “protože už poslal na ostrov své lidi, aby ten kříž vykopali. Sedm mužů si už mělo možnost o tom keltském kříži a jeho schopnostech utvořit svůj první názor. Říkám to správně?”

Opat přemýšlel. Podivoval jsem se tomu, protože nebylo nad čím. “Já ty muže neznám,” řekl nakonec.

Můj úsměv musel dopadnout jako strojená maska.

“Chcete tím naznačit, že jste ty muže vůbec neviděl a že o nich nic nevíte? Duncan Cameron je poslal na ostrov, to vím určitě.” Ukázal jsem na Vivian. “Ona vám to může potvrdit.”

Moje společnice mě nenechala na holičkách a

několikrát přikývla.

“Tomu nerozumím,” řekl opat. “Neviděl jsem tu nikoho, kdo by se kolem kříže pohyboval. Je mi velmi líto, ale musím vás v této věci zklamat. O tom jsem s

Duncanem Cameronem nehovořil a on mi vůbec neřekl, že má v úmyslu poslat na ostrov někoho, kdo by mu měl ten kříž odvézt.”

Byl dobrý, hrál velmi dobře, ale mně stačilo vzpomenout si na mnicha v kostele, abych jeho odpovědi otipoval jako lži, nebo aspoň polopravdy.

“Škoda, bratře Martine, ale bohužel vám to nemohu

věřit,” odpověděl jsem.

“Chcete říci, že jsem lhář?”

Díval jsem se mu zpříma do očí a hledal v nich něco podezřelého. Hledal jsem v nich stopu, která by mi ukázala, že i on je pod neznámým vlivem. Ať už lže či ne, vím, že Duncan Cameron udělal všechno pro to, aby se keltský kříž stal jeho majetkem. Jeho plán byl přesný, najal si muže, poslal je na Ionu a chtěl si od nich nechat podat první zprávu o situaci. Zvedl jsem prst a řekl jsem zasvěceně: “Chtěl si nechat podat zprávu, ale k tomu už nedošlo, neboť těch šest mužů zmizelo. Jen jeden z nich se vrátil, a ten byl poznamenaný. Ostatně teď už nežije. Pokud jde o mě, rád bych se dověděl, zda těch zbylých šest postihl stejný osud a jsou už také mrtví.”

“Mrtví?” zašeptal mnich.

“Slyšel jste správně.”

“Takže oni měli zemřít? A snad našima rukama?”

“To vám neřeknu, přijeli jsme proto, abychom zjistili pravdu.”

“Tu jsem vám řekl.”

“A trváte na tom?”

“Trvám. Ty muže jsem nikdy neviděl. Je samozřejmě docela možné, že se chtěli svého úkolu zhostit v noci, a to já normálně spím.”

To všechno mohla být pravda, ale já jsem byl nedůvěřivý. Opat přede mnou seděl, usmíval se a připadal mi, jako by jeho tělo bylo obklopeno nějakým tvrdým krunýřem, kterým jsem bohužel nedokázal proniknout. Tento člověk věděl velmi přesně, co chce, hrál přede mnou a já se z toho zpotil.

Zpotil?

Takové teplo tu nebylo. Ze všech pórů mi vystupoval pot. Upřeně jsem se na něho díval. Viděl jsem jeho tvář, především však jeho oči, ale nebyly v nich žádné kříže. Zůstávaly normální, i když jejich výraz mi připadal číhavý, stejně jako jeho ústa, která se usmívala, byla stále širší a usmívala se víc a víc a víc. Zatraceně, co to jenom může být?

Obličej přede mnou se najednou změnil v gumovou masku, roztáhl se do šířky a já si všiml, jak opat sune ruce po stole a přitom vztyčil prst. Jeho špičkou se dotkl láhve s likérem.

Znamení!

Hrome, ten likér je otrávený, přimíchal do něj drogu, abych zkrotl! Někde blízko mě někdo hlasitě zasténal. Teprve o pár vteřin později jsem zjistil, že jsem to byl já. Bylo mi zatraceně špatně. Nemohl jsem dýchat. Postava opata se přede mnou stále více rozplývala. Chvíli byla celá rozmazaná, pak jsem ji viděl zase ostře. Vznášela se do výšky a vytvářela tvary, jaké by si i abstraktní malíř stěží vymyslel. Ještě jsem to ale nevzdal, i když jed mi v těle pěkně řádil a krev se mi změnila v horkou tekutinu, která mi chtěla vzít veškerou sílu. Ruce jsem měl položené na hraně stolu. Chtěl jsem se o ně opřít a najednou se ve mě vzbudila touha jít opatovi po krku.

Postavil jsem se, což samo o sobě se dalo přirovnat k zázraku. Stál jsem a snažil se udržet kolena tak, aby se neklepala, a pak se mi najednou podlomily nohy.

Upadl jsem a měl jsem štěstí, že židle stála za mnou, jinak bych místo na ní skončil na zemi. To bylo poslední, co jsem vnímal, než mě pohltila temnota…

8

Olovo na očích, olovo v krevním oběhu, olovo v hrudi, v rukou i v nohou.

Bylo to hrozné. Ležel jsem svázaný v nějaké temné místnosti, a proto mi moje probuzení připadalo dvojnásob těžké. Neviděl jsem nic. Nesvítilo tu žádné světlo. Byla tu absolutní tma a ještě ke všemu tu bylo strašně vlhko, takže se mi oblečení lepilo na tělo.

Než jsem si stačil uvědomit odpornou chuť v ústech, znovu jsem se začal propadat do bezvědomí.

Když jsem se probudil podruhé, cítil jsem se skoro stejně mizerně, nebylo to o moc lepší. Zjistil jsem také, že se třesu zimou, která mi ze všech stran pronikala do těla. Ta olovená tíže stále ještě nezmizela, ale bylo mi už o něco lépe, než když jsem se probudil poprvé, protože jsem se mohl hýbat, i když s námahou.

Zvedl jsem pravou ruku.

Šlo to, ale zase hned spadla. Ohnul jsem ji v lokti tak, aby mi dopadla na tělo.

Co mám dělat?

Mám zůstat ležet? Mám se pokusit si trochu odpočinout? Byl jsem omráčen, ale ne ranou do hlavy, nýbrž tím zatraceným likérem. Opat mi musel namíchat nějaké jedovaté kapky.

Ale jen mně?

Najednou jsem si vzpomněl, že se mnou na ostrov

přijel ještě někdo.

Vivian Cameronová!

Co se stalo s ní? Pila přece to samé, co já. Udělalo to s ní totéž? A co to hrál opat za hru?

Pomyslel jsem na těch šest zmizelých mužů. Teď už jsem si dokázal představit, jak je odstranili z cesty, alespoň to byla jedna možnost. Ale teď nemělo smysl o tom přemýšlet. Musel jsem se především postarat sám o sebe. I tak to znamenalo dost problémů.

Ležel jsem ještě na zádech. Dýchal jsem jen slabě. Nosem jsem nadechoval, ústy vydechoval, přitom jsem vydechoval teplý vzduch a vdechoval studený. Usoudil jsem, že mě hodili do nějakého sklepa nebo podzemního vězení.

Už jsem dokázal koncentrovat myšlenky, ale hlava mě stále ještě bolela a měl jsem pocit, že se mi zvětšila. Nejsilnější byl tlak na čele a na spáncích, ale cítil jsem jej až za zátylkem.

Nedokázal jsem říct, kolik času už mezitím uběhlo, zda hodina, více hodin, půl dne. Zde dole bylo všechno stejné. Ve dne v noci naprostá tma.

Už jsem nemohl vydržet ležet na zádech a hýbat jsem se už mohl docela dobře. Neměl jsem nic zlomeného ani vymknutého. Později jsem učinil první pokus se nadzvednout, což se mi podařilo, když jsem se opřel o ruce. Konečně jsem seděl, ale musel jsem počkat, až mě přejde nevolnost.

Zatím se mi nepodařilo postavit. Začal jsem se osahávat a byl jsem překvapen, že je pryč moje beretta. To určitě opat, možná se mu bude hodit.

Křížek mi nevzal, ani malou kapesní svítilnu v boční kapse. Byl jsem rád, že jsem ji našel, a radoval jsem se z toho jako z velké výhry. Vytáhl jsem ji a rozsvítil. Když jsem ji optimálně nastavil, pohyboval jsem rukou na všechny strany a prohledával svoje vězení kuželem světla.

Viděl jsem kolem sebe holé zdi, ale nebyl jsem zde dole sám. Vivian sice vedle mne neležela, zato se ze tmy vynořily strnulé tváře. Některé z nich byly už hotové, jiné byly jen na hrubo otesané. Viděl jsem také šedobílé kamenné kvádry a pilku na kámen odloženou na dlouhé dřevěné lavici.

Bylo to vězení, protože tu nebyla žádná okna, a zároveň jsem se nacházel v dílně sochaře nebo kameníka, která zcela jistě patřila ke klášteru.

I těsně vedle mě stál jeden z těch kamenných kvádrů, které ještě čekaly na své opracování. Opřel jsem se o něj a s jeho pomocí se postavil.

Sedl jsem si na něj, potřeboval jsem zhluboka dýchat a přemýšlet. Cítil jsem prach, který se vznášel ve vlhkém vzduchu. Otočil jsem se vsedě. Dílna byla vskutku velká, viděl jsem dokonce i dveře, což mi znovu dodalo trochu naděje.

Ten, kdo zde pracoval, se nezabýval pouze jediným projektem, ale několika současně. U zdi stály polohotové sochy vytesané z jednoho kusu kamene a dosahující lidské velikosti.

Že by to byli svatí?

Přemýšlel jsem nad tím, zatímco jsem očima klouzal z jedné sochy na druhou. Ne, to mi nějak nešlo do hlavy, soch svatých jsem už ve svém životě viděl dost a věděl jsem, že všechny mají v obličeji výraz plný jasu a očekávání, jako by se už dívaly do onoho světa.

Tyto zde však vypadaly jinak.

Byly to tváře normálních lidí. Ale i tak se umělec zřejmě pokoušel co nejvěrněji ztvárnit jejich podobu, což jsem viděl i na dosud nedokončených sochách.

Počítal jsem je a napočítal jsem jich šest.

Přesně v témže okamžiku se mi v hlavě zapnulo biochemické relé.

Šest to je ono! Na ostrově zmizelo šest lidí a tady v podzemní dílně stojí šest postav. To by v tom byl čert, aby to nebylo těch šest mužů, po kterých pátrám.

Přinejmenším jsem našel jejich vlastní podobizny. Oni sami zůstali však dosud neobjeveni. Stále více jsem se utvrzoval v podezření, že už nežijí.

Proč k tomu ale došlo? Pro koho byly ty sochy určeny? Nechal je někdo zhotovit kvůli svému špatnému svědomí, nebo měly sloužit jako oběť bohu Lugovi?

Odpověď jsem neznal, ale v žádném případě jsem se nechtěl stát jedním z nich.

Pomalu jsem vstal. Povedlo se mi to, nebyl jsem ještě sice ve vrcholné formě, ale už jsem se dokázal pohybovat. Dlouhými kroky jsem přecházel po dílně. Oklikami jsem se blížil ke dveřím, které možná povedou na svobodu, pokud nebudou zamčené.

Byly ze dřeva, ze silných, hrubých prken. Byla na nich klika se zámkem, který jsem si zblízka prohlédl.

Když jsem se sehnul, píchalo mne v hlavě, ale stiskl jsem pevně zuby a vtom jsem sebou trhnul, protože jsem na druhé straně dveří zaslechl nějaké zvuky.

Nedokázal jsem je přesně rozeznat. Bylo to, jako by upadl nějaký těžký předmět, ale určitě se to nestalo jen tak samo od sebe.

Ustoupil jsem od dveří a zhasl svítilnu. Znovu mě pohltila tma, ale nebyla už taková jako předtím, protože se něco změnilo.

Pode dveřmi prosvítal úzký mihotavý proužek světla.

Usoudil jsem, že je to světlo svíčky.

Byl to pro mne důkaz, že na druhé straně dveří někdo

je.

Teď to bylo napjaté. Přišel jen pro mne, anebo

zamýšlel něco zcela jiného?

Pozoroval jsem, jak se ten úzký světelný proužek mění. Zesvětlal a světlo bylo mnohem studenější, takže teď mi to zase připadalo, jako by vycházelo z nějaké velmi silné lampy.

Čekal jsem a ještě jednou jsem riskoval. Rozsvítil jsem svou vlastní svítilnu, posvítil si do prostoru celé dílny, abych našel to, co jsem hledal.

Sochu přiměřené velikosti, aby mi posloužila za úkryt. Zavřel jsem oči. Tělem mi stále pulzovala bolest, údy jsem měl stále těžké jako olovo. Proklínal jsem opata i s jeho likérem a myslel jsem i na Vivian Cameronovou, která, jak se zdálo, věděla daleko víc, než jsem si myslel. Teď už jsem dospěl tak daleko, že jsem si položil otázku, zda byla do všeho zasvěcená. Pak by musela spolupracovat

s opatem na společné věci.

Pokud bych něco takového zjistil, znamenalo by to, že jsem se zatraceně mýlil. Přestal bych si zřejmě důvěřovat, že mám schopnost rozpoznávat lidi. Čas ubíhal. Světlo vedle se už neměnilo, měl jsem tu škvíru stále na očích. Studený a prachem nasycený vzduch už se mi nechtělo dýchat, prostě mi nedělal dobře, ale věděl jsem, že vlastními silami se ven nedostanu.

Ještě před chvílí jsem se třásl. To se ale teď změnilo a já se začal potit. Nezáviselo to ani tak na vnější teplotě jako na mém nitru. Byl jsem velmi rozrušený.

Co se to dělo vedle, tam za těmi dveřmi?

Zatím nic. Dveře se nepohnuly, nikdo se nepokusil otevřít, neslyšel jsem ani žádné hlasy. Nechtěl jsem už déle čekat. Vezmu věci do vlastních rukou, myslím, že nikdo by si nenechal dobrovolně něco takového líbit.

A pak se přece jen něco stalo. Ozval se znovu jakýsi zvuk, jako by dveře škrábaly po podlaze, a já nastražil uši.

Do mého vězení dopadlo světlo. Nebylo to světlo svíčky, nýbrž velmi silného reflektoru, který visel šikmo pod stropem na druhé straně dveří, takže jeho světlo pronikalo i sem. Část dílny byla tímto světlem osvětlena, v něm tančily částečky prachu, ale ty jsem vnímal jen tak koutkem oka. Pro mě bylo důležité jen jedno. Kdo je v té druhé místnosti vedle dílny, protože jsem jeho šouravé kroky slyšel zcela zřetelně. Blížil se.

Překročil práh.

Opřel jsem se zády o jednu ze soch a sledoval na zemi stín toho druhého. Pak jsem ho uviděl a srdce se mi rozbušilo, protože tento zjev by dokázal člověku vskutku nahnat strach.

Byl to muž odstrašujícího zevnějšku. Měl obludně tlusté tělo, které ještě zdůrazňovala malá hlava. Vypadala jako koule s tváří. Na hlavě mu rostly velmi krátké vlasy, stály mu rovně do výšky a byly velmi řídké. Tvořily na hlavě malé ostrůvky.

Muž měl na sobě šedý pracovní oblek, plášť, z jehož náprsní kapsy vyčnívalo několik nástrojů, které potřeboval ke své práci. Daly by se ovšem také použít jako smrtící nástroje, ale tato myšlenka mi jen tak probleskla hlavou.

Byl to skutečně sochař?

Ten člověk vůbec neodpovídal představě, kterou si každý o takovém umělci dělá. Mně aspoň připadal hrubý a

neotesaný.

A k tomu ještě jeho obličej! Měl tupý výraz, odulé tváře, velké rty a mžikavá očka, nad kterými nerostly snad žádné řasy.

Člověk a zároveň netvor, na němž mě ani tak nevyděsil jeho vnější vzhled, jako předmět, který držel v ruce.

Byla to sekyra.

Určitě s ní nešel sekat dřevo, spíš bych řekl, že ji používal ke své práci k opracování kamene nahrubo.

Jestliže tomu tak skutečně bylo, musela ta sekera být velice ostrá, tak ostrá, že kdyby mě s ní sekl, stačila by možná jediná rána, aby mě zabila.

Muž kráčel dál dovnitř, pátravě se sehnul a já jen doufal, že projde dílnou a nechá mi dost místa, abych se dostal ke dveřím. Tu laskavost mi však bohužel neudělal.

Zůstal najednou stát.

Nejprve nehnutě jako někdo, kdo přemýšlí. Dopadalo na něho sice světlo, ale současně stál ve stínu, který ostře ohraničen dopadal na zem. A z toho stínu se lesklo jenom ostří sekery, jejíž topůrko svíral muž v pravé ruce. Mával jí zprava doleva a přitom měl otevřenou dlaň levé ruky, jako by chtěl vyzkoušet její ostří.

Pro mě byl ten muž katem a napadlo mě, zda slouží zde v klášteře. Bylo to neuvěřitelné! Ale copak není na tomto světě možné všechno?

Ten muž sice nepůsobil dojmem, že mě vidí, já však raději počítal s tím, že přesně ví, kde stojím. V tom případě chtěl pouze vystupňovat napětí.

Zachechtal se.

Když jsem zaslechl jeho smích, najednou mi bylo

všechno jasné.

Ten muž mohl být sice dobrým sochařem, ale jeho duše musela hodně trpět, nebo být nemocná, protože tak se může smát jen šílenec. Ten člověk vůbec nevěděl, co dělá. Možná, že žil tady dole ve sklepě, dostával své zakázky, a tímto způsobem zde přežíval přesto se zdál být docela šťastný.

Teď se otočil.

V tomto okamžiku jsem musel něco udělat. Věděl přesně, kde jsem a už také ke mě zamířil. Opustil jsem svůj úkryt a uviděl přitom, jak ten člověk zvedá pravou ruku, ve které držel sekyru.

Rozmáchl se.

Takovou rychlost bych od něj vůbec nečekal. Působil nešikovně, ale svůj smrtící nástroj dokázal ovládat dokonale a já měl velké štěstí, že jsem se jeho ráně vyhnul. Zvedl jsem ruce nahoru a doufal, že budu dost rychlý a úderem do paže odrazím sekeru nad svou hlavou. Rána mě nezasáhla, ale dopadla na kamenný blok, za kterým jsem se předtím schoval. Přitom ostří sekery narazilo do kamene, zanechalo za sebou dosti hlubokou rýhu a zvířilo kolem prach, který se rozptýlil až ke mně.

Nestačil jsem tak rychle zavřít oči a tak jsem se neubránil tomu, aby mi do nich nevletěl prach, který mě začal ošklivě pálit. Byl jsem skoro slepý, ustoupil jsem dozadu a viděl neforemnou postavu jen jako přes matný závoj. Pak začaly pracovat slzné žlázy, které mi pomalu vyplavovaly prach z očí.

I ten vrah něco schytal. Vykřikl vztekem bez sebe. Pohyboval se tápavě a přitom třepal hlavou. Jeho stín tančil spolu s ním a jako on držel v ruce sekyru. Muž opisoval

pravou rukou kruhy. Stále znovu hledal cíl, do kterého by mohl zaseknout ostří.

Znovu jsem si našel úkryt. Bohužel do vedlejší místnosti jsem se nedostal, protože cestu tam mi ten ničema zastoupil. A já jsem se mu nechtěl dostat do rukou. Špatně jsem viděl a nebylo jednoduché vyhnout se jeho úderům.

Slzy vyplavovaly jemný prach z mých očí. Už mě tolik nepálily a zrak se mi pomalu zlepšoval. Ale zatím jsem ještě nebyl spokojen s tím, jak se pohybuji. Už jsem nebyl tak ochromen tím prokletým jedem, ale vstřebával se jen velmi pomalu.

Neměl jsem žádnou zbraň, proto jsem si chtěl nějakou opatřit. Hledal jsem nějaký předmět, kterým bych se mohl bránit.

Uviděl jsem kovovou tyč. Osvětloval ji kužel světla, jak stála vedle napůl dokončené sochy u zdi. Rozběhl jsem se hlouběji do dílny a uchopil tyč do obou rukou. Rez se mi otiskla na kůži, potom jsem dosti těžkou tyč zvedl a začal jí mávat ve vzduchu.

V pravém okamžiku.

Neboť vrah už stál za mnou, byl ještě v pohybu. Z očí mu tekly slzy, ale to mu nezabránilo zvednout tu proklatou sekyru a uhodit.

Nemířil sice, ale býval by mne zasáhl. Teď však jeho ránu odnesla moje tyč. Zvedl jsem ji v pravou chvíli a odrazil jí ránu. Kov dopadl na kov. Ten zvonivý zvuk zněl mým uším jako rajská hudba. Vybičoval mě k většímu výkonu. Zapomněl jsem na svou slabost a podnikl protiútok. Když jsem útočil a mířil přitom na pravé rameno toho muže, držel jsem tyč v obou rukou. Proletěla mu

kolem hlavy a trefila se do ramene. Zadunělo to, jako bych praštil do hroudy sádla.

Ten blázen začal příšerně řvát. Naklonil se trochu k pravé straně, ústa se mu zkřivila a našpulila.

Ruka se mu najednou začala třást. Chvění se rozšířilo do celé paže, takže už nebyl schopen udržet těžkou sekyru. Vypadla mu z dlaně a dopadla na zem. Teď byl ten muž odzbrojen.

Zato já ne.

Udělal jsem krok zpátky. Oči mě ještě pálily, ale viděl jsem už jasněji. Neforemný vrah přede mnou úplně vypadl z role. Řval a křičel, z nosu mu teklo, potácel se jako slepý v kruhu.

Čekal jsem na pravou chvíli. Nechtěl jsem ho uhodit příliš tvrdě a také jsem ho nechtěl zasáhnout do hlavy. Tyč ho zasáhla o něco níže.

Byl to zásah, který obra poslal k zemi. Padal dopředu a dopadl na jednu ze soch, kterou svou váhou porazil.

Zadunělo to o zem. Tlouštík dopadl na sochu. Zaslechl jsem velmi lidsky znějící povzdech a potom zůstal ten člověk ležet jako velký hadrový panák.

Zatím jsem kovovou tyč nepustil, sehnul jsem se a prohlédl si ho. Žil, ale byl v bezvědomí. Při jeho tělesné konstituci tu ránu zcela jistě přežil.

Chtěl jsem si vzít sekyru, její ostří se lesklo ve světle reflektoru. V ruce jsem ji držet nechtěl. Zastrčil jsem si ji topůrkem zezadu do kalhot. Tam bylo nebezpečí zranění nejmenší.

Překročil jsem tlouštíka. Moc jsem toho neviděl, i když dveře byly otevřené. Světlo reflektoru mě oslepovalo, proto jsem kráčel podél světelného kužele k otevřeným

dveřím.

Na chodbě svítilo jen jedno světlo. Jeho zář však dopadala nesprávným směrem. Přesto se dalo poznat, že tato místnost není dílna.

O chvíli později jsem poznal, co to ve skutečnosti je, a

měl jsem pocit, že zkamením.

U zdi, těsně vedle sebe, ležely mrtvoly. Bylo to šest mrtvých, samí muži.

Teď jsem věděl, že jsem našel muže, které sem poslal Duncan Cameron pro keltský kříž…

9

I když jsem s tím musel počítat po tom všem, co jsem viděl, nebyl jsem schopen se s tím tak rychle vyrovnat. Byl jsem v šoku.

Šest mrtvých!

Jen jsem tam tak stál a díval se na ně. Nikdo je nepoložil do rakve, nebyli ani přikrytí, leželi tam jen tak, jako by na ně všichni zapomněli.

Jakým způsobem ale zemřeli?

Pološero, které tu vládlo, nestačilo k tomu, abych je mohl pořádně ohledat. Musel jsem se chtě nechtě nad nimi sklonit a hledat nějaká zranění.

Šířil se kolem nich odporný pach rozkladu, který mi bránil v tom, abych se k nim přiblížil, ale já se nedal odradit a sklonil jsem se ještě níže.

Studené světlo a také stín přispívaly tomu, že obličeje těch mužů mi připadaly, jako by byly vytesány z nějaké tvrdé umělé hmoty a potom polity glazurou.

Byli to ještě mladí muži kolem třicítky. Jejich těla se nezměnila ani ve smrti. Vypadali, že byli trénovaní, rváči, jak je označil Duncan Cameron.

Žádná zranění jsem na nich nenašel, ani žádnou střelnou nebo bodnou ránu. Těla i obličeje byly hladké, jako by ti lidé usnuli.

Jed?

Nevěděl jsem a teď už to bylo jedno. Už jsem jim nemohl pomoci a musel jsem teď myslet víc na sebe a přirozeně také na Vivian Cameronovou.

Lámal jsem si hlavu s tím, co se s ní stalo. Kladl jsem si otázku, zda se jí přihodilo totéž, co mně, nebo zda

spolupracovala s druhou stranou. Ani to jsem nemohl zcela vyloučit, konečně už jen tím, co všechno věděla, mě velmi překvapila. Zda ji její strýc poslal na tu cestu, aby na mě dávala pozor, to by mi mohla říci jen ona. Přál jsem si, aby tomu tak nebylo a aby nestála na druhé straně.

Ještě jednou jsem přejel pohledem po obličejích těch mrtvol. Určitým způsobem jsem jim tím vzdal svou poslední poctu a myslel jsem přitom na to, že jsou vlastně každý dvakrát. Viděl jsem je tady a viděl jsem je i v dílně. Tam byli ovšem vytesáni do kamene jako sochy v životní velikosti.

Prach mě dráždil v nose. Tentokrát jsem kýchnutí nedokázal zadržet, vyletělo ze mě jako velká exploze a udělalo mi to dobře, cítil jsem, že se zase řadím mezi živé. Byl jsem znovu sám sebou a účinky toho proklatého nápoje už byly za mnou, až na mírnou nevolnost, která určitě ještě chvíli potrvá.

Uviděl jsem další dveře. K nim vedly tři schody pokryté prachem, a já doufal, že dveře nebudou zamčené.

A skutečně nebyly. Daly se otevřít, když jsem za ně zatáhl. Ale já napřed počkal a nahlížel ven otevřenou škvírou.

Vůbec se mi nelíbilo, že mi vzali mou berettu. Sekyra pistoli jistě nenahradí. Mnoho jsem toho venku neviděl, jen malou, úzkou chodbu. Do ní ústilo schodiště.

Nikdo mne nevyrušil, když jsem opouštěl podzemní dílnu. Pach prachu jsem nechal za sebou. Znovu jsem mohl zhluboka dýchat chlad a vlhkost, která se zde dole vytvořila.

Konstatoval jsem, že jsem v klášterním sklepě.

Měl jsem rozsvícenou kapesní svítilnu, jejíž světlo

klouzalo po zdi, jak jsem se pohyboval.

Viděl jsem výklenek, úzký prostor, ve kterém stálo staré harampádí a také starý železný kříž, který sem někdo odhodil.

Kromě mě tu nikdo nebyl. Jednotlivé místnosti jsem rychle prohledal, protože jsem chtěl rychle najít Vivian.

Tady dole jsem ji neobjevil.

Bylo tu však schodiště, vedoucí obloukem nahoru.

Tam doufejme najdu opata Martina, kterému jsem hodlal položit pár otázek…

10

N a co si vlastně vzpomínám, na co si vzpomínám? Tu otázku si stále kladla Vivian a nebylo jednoduché na ni nalézt odpověď.

Bylo to pro ni těžké vzpomenout si na podrobnosti, její vzpomínky se sice zcela neztratily, ale v hlavě jí zůstaly jen útržky, které musela spojit dohromady, aby si z nich vytvořila celý obraz.

John Sinclair seděl vedle ní. Naproti opat, bratr Martin. John a já jsme pili, říkala si. Ten likér přece znám, ale nikdy mě tak neomámil!

A co když to nebylo tím?

I vzpomínky jsou pryč, prostě pryč. Pila, potom se jí udělalo špatně a pak se skácela ze židle. Spadla a ani John Sinclair už se nedokázal udržet vsedě. Spadl ze židle. Tento obraz měla v paměti jako poslední, než upadla do bezvědomí, ze kterého se právě teď probrala.

Prožívala opravdový horor. Najednou bylo všechno jinak. Všude černá tma, žádné světlo a ta strašná nevolnost

ale ona byla šťastná, že je vůbec ještě naživu.

Jen se nedokázala dostat na svobodu, protože tu byla zavřená.

Vždyť já ležím v rakvi! Tato myšlenka jí projela hlavou jako první. Úzký prostor a temnota jejího vězení ji prostě přivedly k tomuto názoru a samozřejmě také ten šílený pocit, že bude pohřbena zaživa. Noční můra pro každého. V tom nebyla ani Vivian Cameronová žádnou výjimkou.

Chtělo se jí křičet, ale hlas jí selhal. Cítila, že musí

něco udělat, a udělala něco, co bylo úplně podvědomé.

Začala kolem sebe mávat rukama. To ještě mohla.

A najednou se jí vrátila naděje, naděje oživená jejími pohyby. Přece by se nikdy nemohla takhle hýbat, kdyby ji položili do rakve, to nebylo možné jednoduše proto, že rakev by na to byla příliš těsná.

Není tedy v rakvi!

Toto pomyšlení jí dodalo nové odvahy. Najednou pocítila ulehčení a musela plakat, aby tomu pocitu dala volný průchod. Tím pláčem se uvolnila a znovu se vzchopila.

Ve svém životě si nenechala nikým nic namluvit. Patřila k těm ženám, které se dokázaly prosadit, které jsou kurážné natolik, aby řekly naplno své mínění, což její strýc velmi často sám na sobě pocítil. Zdálo se, že se mu to docela líbí, i když na to vůbec nebyl zvyklý. Proto jí dával přednost před všemi ostatními příbuznými.

Takže není v rakvi!

“Dobrá, dobrá,” hovořila sama k sobě a přitom pokyvovala hlavou. “Kde tedy jsem?”

Vivian nebyla člověk, který by jednoduše seděl a odevzdal se osudu, její vězení bylo dosti malé a obsah vzduchu nebude určitě stačit na dlouhé hodiny. Proto se odsud musí dostat co nejrychleji, i kdyby se měla osvobodit holýma rukama.

Klekla si. Zatlačila směrem nahoru a všimla si, že má nad sebou jakousi škvíru. Byla to škvíra mezi víkem, jako u nějaké bedny. Začala ho ohmatávat rukama a velmi rychle zjistila, že to víko nemá normální tvar jako u bedny. Bylo vyklenuté nahoru, a proto jí bylo velmi rychle jasné, kam ji to vlastně strčili.

Do truhly!

Do takové truhly, do jaké se dříve dávalo prádlo a jiné domácí předměty. A teď v ní byla uvězněná. Rozměry takové truhly jsou malé. Brzy jí dojde vzduch, pokud tu bude ještě déle trčet.

Vivian se chtěla dostat ven.

Nejprve tlačila do víka dlaněmi, ale nic se nestalo. Pak zapojila celé tělo, klekla si a tlačila zády nahoru. Teď se víko pohnulo.

Ale jen mírně. Zaslechla i tiché zaskřípění, ale zatím nebyl žádný důvod k jásání. Víko se nadzvedlo jen o maličký kousek a vznikla jen opravdu nepatrná škvíra, kterou pronikalo do truhly trošku světla, bledého jako slaboučký paprsek naděje.

Po třech neúspěšných pokusech to vzdala, nemělo smysl pokračovat dál. Zbytečně by plýtvala silami, které bude ještě možná potřebovat. Námaha ji stála až příliš energie a vzduchu, který také bude ještě potřebovat.

Proto se znovu posadila. Celá zpocená a zadýchaná se pokoušela uspořádat si myšlenky, aby se jí nezmocnila panika.

Všechno pěkně po řadě, předsevzala si Vivian, všechno pěkně promyslet a pokusit se vžít do situace těch, kteří stojí na druhé straně.

Jako třeba bratra Martina, opata!

Nebylo to sice to pravé místo a také ne ten správný čas, ale musela se prostě smát tomu, když na něj pomyslela. Byl to studený a hořký smích, protože pro ni se zhroutilo kus světa. Nemohla jednoduše pochopit, že opat, se kterým se její strýc tak dlouho znal a který ji pamatoval ještě jako malé děvčátko, se teď stal jejím nepřítelem, který

neváhal zavřít ji do truhly, kde by se za chvíli mohla udusit, kdyby ji odtud někdo nevysvobodil.

Co bude dál? Stane se zázrak?

Vivian Cameronová nevěřila v zázraky, ale nezapomínala, že na ostrov přijeli ve dvou. John Sinclair však upadl do bezvědomí stejně jako ona.

Vivian o něj dostala strach. On byl někdo, koho opat vůbec neznal. U něho nemusel tedy mít žádné výčitky svědomí. Ji jenom uvěznil, možná s ní chtěl ještě hovořit, ale co zamýšlí se Sinclairem…

Tok myšlenek se jí přerušil, protože něco zaslechla. Truhla byla sice vyrobena ze silného dřeva, ale přece jenom dovnitř dolehly zvuky kroků.

Někdo přicházel.

Vivian zadržela dech, byla velmi napjatá a naprosto soustředěná. Cítila, jak jí na čele vystupují kapky potu a v potůčcích jí stékají kolem nosu. V truhle začalo být horko jako v sauně.

Pak zvuky utichly.

Vivian čekala. Byl to všechno jenom klam? Chtěli ji… Někdo se zvenčí pokoušel otevřít zámky u truhly, cítila, jak se něco zapírá o dřevo. Potom zaslechla smích a

skoro v témže okamžiku se víko truhly nadzvedlo.

Vivian okamžitě věděla, kdo se to smál, ale v této chvíli jí to bylo jedno, protože si přála jediné: vzduch! Čerstvý vzduch, kterého by se mohla nadechnout, aby znovu získala ztracené síly.

Hlavu měla zakloněnou dozadu, dívala se nahoru na opata. A ten držel v ruce pistoli, kterou na ni mířil. V jeho ruce vypadala jako cizí předmět.

Vivian byla ohromená, ale neumírala strachy, protože se stačila ještě rychle rozhlédnout kolem sebe. Zjistila, že je ještě stále v opatové pracovně, a to dokonce nedaleko židle, na které předtím seděla.

Bratr Martin se usmíval, jeho oči byly však studené a jejich chlad Vivian děsil. Jen s námahou promluvila a zeptala se ho: “Proč, proč jste to udělal, bratře Martine?”

“Musel jsem to udělat.”

“Ne, to jste…”

“Ale ano a nemohu ani na tebe brát žádné ohledy. Objevila ses tu ve špatnou chvíli, Vivian. Neměla jsi sem jezdit, varoval jsem i tvého strýce, ale on mě neposlechl. Ignoroval moje slova, protože chtěl prosadit svou, jak na to byl vždycky zvyklý.” Mnich pokrčil rameny. “Ale nepočítal s mým odporem, vylámal si na mně zuby. To jsem mu naprosto jasně vysvětlil. On se tomu však jen smál a řekl, že ten kříž bude u něj stát na lepším místě. Netušil, jaké síly se v tom kříži skrývají, že jsou v něm skryty celá ta léta, neboť bůžek starých Keltů, Lug, není mrtev. On stále žije, rozumíš?”

Vivian nebyla schopná promluvit, jen potřásala hlavou.

Zato opat mluvil dál. “Zabýval jsem se mytologií, větší část své cesty už mám za sebou. Já jsem pravý vládce tohoto ostrova a dokázal jsem, že i mí bratři podlehli kouzlu zdejšího bůžka. Jen si toho nevšimli! Změnili se dokonale, všichni už mají znamení.”

“Kříže v očích!” vykřikla Vivian.

“Správně, ty to víš?”

“Ovšem.”

“Výborně.”

“Co ty kříže znamenají?”

“Vítězství, Vivian, vítězství starého keltského boha nad křesťanstvím. Nic více a nic méně. On zvítězil, zvítězil nad křížem. Ten starý bůh dokázal zvrátit poměr sil ve svůj prospěch. Zde jsou lidé zvyklí jak na něj, tak na křesťanství a jemu se podařilo vrátit se do starého kříže. Stal se jeho domovem. Svým způsobem, rozumíš.”

“A vás přesvědčil?”

“Jako prvního a já jsem jeho poselství předával dál. I mí bratři zde v klášteře na tom budou stejně. Příští noci poznají, jak silný je bůh Lug.”

“Co ti s tím mají společného?”

“Půjdu k němu.”

“Ke kříži?”

“Ano, a když budeme dost silní,” předklonil se a chladně se usmíval, “pak přijdou na řadu další lidé. Pak tu víru budeme předávat dál. Nebo ti snad musím říkat, že tento ostrov navštěvuje spousta lidí, hledajících zde odpočinek a rekreaci?”

“Ne, to nemusíte.”

“Dobře, teď tedy víš, jak vypadají moje plány.”

Vivan Cameronová přikývla. “Ano, teď to vím bohužel,” připustila, “ale je zde ještě něco. Můj strýc sem poslal sedm mužů a z nich se šest nevrátilo. Jeden z nich…”

“…uprchl,” dokončil opat. “Bohužel se mu podařilo uprchnout mi, byla to velká chyba, ale ani já nejsem dokonalý. Zatím. Avšak i on už přišel do styku s Lugem a byl infikován, to bys měla vědět.”

“Ano, slyšela jsem. Ale těch ostatních šest…”

“Ti jsou mrtví.”

“Panebože!” Vivian to do hloubi duše vyděsilo, její

obličej ztratil poslední zbytek barvy, protože si nedokázala představit, že by někdo dokázal jen tak zavraždit šest lidí. Není přece žádná válka. Neházejí se tu granáty, panuje zde mír a všechno by mělo být normální. A přesto hovoří opat o šesti mrtvých.

“Jakým způsobem zemřeli?”

“Pozval jsem je k sobě.”

“A nabídl jim něco k pití?”

“Ano, jako tobě a Sinclairovi, jenže dávka byla silnější.”

Vivian Cameronová se zachvěla. Bylo jí horko i zima současně a slyšela, jak opat hovoří o Johnovi Sinclairovi. Nenáviděl ho. Prý tušil, že přijde a že bude všem nebezpečný.

“A co se s ním stalo?”

Vivian se téměř neodvážila tu otázku vyslovit, protože

měla strach z odpovědi.

“Nechal jsem ho odstranit. Nechal jsem ho zanést k mému příteli sochaři dolů do sklepa, má tam svoji dílnu. Dostal příkaz zabít ho a použít ho potom jako modelu ke své soše, protože je vskutku velmi dobrý sochař. Velmi nám všem pomohl, zrestauroval velké množství starých soch a vytesal nám i nové. Mrtví mu slouží jako modely, a když je pak už nepotřebuje, necháme je hodit do moře.”

“Vy už nejste člověk, jste prostě netvor, Martine.”

“Oh…” usmíval se. “Necítím se ani jako bůh, ani jako bůžek, jsem ještě člověkem, ale přitom už jsem na nejlepší cestě stát se vyšší bytostí, protože v sobě cítím sílu keltského boha Luga.”

“To se vám nemůže podařit, Martine!” zašeptala Vivian, “ne, to se vám nepodaří. Všechno se prozradí, když

se John Sinclair a já nevrátíme zpět. Přijdou na Ionu a

převrátí to tu vzhůru nohama, nemyslíte?”

“To je docela možné, Vivian, ale do té doby máme čas a čas pracuje pro mne. Na to bys neměla zapomínat.” Pokýval hlavou a postavil se, volnou rukou ukázal na okno.

“Den už téměř končí, podívej se ven, jak přichází tma. Je naší přítelkyní, přináší s sebou stín, který mě bude chránit.”

“Před čím?”

“Půjdu ke kříži a nechám se vysvětit. Dostanu svěcení keltského boha Luga, jak po tom už dlouho toužím.”

“A pak?”

“Vrátím se sem.”

Ve Vivian se vzedmulo něco, co jí přiškrtilo hrdlo. Měla jednu důležitou otázku, ale nebyla schopná ji položit. Rty jí škubaly a musela si nejprve odkašlat.

Opat se odporně zasmál. “Vím, nač myslíš, malá Vivian, vím to zcela přesně, ale ty jsi s ním zašla příliš daleko. Nemohu tě nechat žít. Naplníme truhlu kameny, aby měla tu správnou váhu, a potom ji potopíme do moře.”

Vivian mlčela, nebyla schopná odpovědět, hrůznost tohoto plánu jí vzala řeč. Bylo to pro ni prostě příliš. Mlčky sledovala očima pohyb jeho levého ukazováčku, který ukazoval dolů. Věděla, co tím opat myslí.

Vivian se sklonila, neboť věděla, že opat chce zavřít truhlu. Nemělo smysl na opata zaútočit, nechtěla, aby ji zastřelil. Pokusí se v době, která jí ještě zbývá, z té proklaté truhly dostat ven. Posadila se s hlavou skloněnou a dívala se přitom na opata. Zavřel truhlu, světlo zmizelo. Než se však kolem ní rozprostřela tma, stihla Vivian něco, čemu se říká pozdrav na rozloučenou.

“Proklínám tě, opate Martine, proklínám!”

Opat se tomu jen zasmál. Potom se zaklaplo víko. Tma a strach!

Vivian nekřičela, musela najednou plakat a slzám se nebránila…

11

Procházel jsem klášterem a podle blikání v oknech jsem viděl, že se přiblížil večer a nastává tma, která se brzy rozprostře nad celým ostrovem. A bude to skutečná tma, protože na tomto ostrově není moc světel. Klášter mi byl cizí a připadal mi nějak prázdný. Procházel jsem temnými chodbami, ve kterých jen sem a tam hořelo světlo. Otvíral jsem dveře, díval jsem se do ložnic návštěvníků, které byly všechny prázdné. Stály tam jen postele s šedivými dekami.

Ani žádného mnicha jsem nepotkal, a to mě opravdu překvapilo. Klášter nebyl při mém příchodu prázdný a já jsem si nedokázal představit, že by mnichové jen tak jednoduše zmizeli.

Skrývají se?

To jsem netušil, ale chtěl jsem především najít pracovnu opata. Bylo pro mne důležité si s ním promluvit, protože on tu měl hlavní slovo a on také přešel na druhou stranu. Musím ho přitlačit ke zdi. Chtěl jsem se od něho dozvědět, jaké síly se ve skutečnosti skrývají v tom kříži. S tím, co jsem dosud zjistil, jsem se nemohl prostě spokojit. Když jsem zaslechl kroky, snažil jsem se co nejrychleji někde skrýt. Nebyl jsem daleko ode dveří do opatovy pracovny. Doufal jsem, že to je opat, který prochází chodbou, ale již za chvíli jsem zaslechl tiché zasténání.

Ne, to určitě nebyl on.

Otevřely se někde dveře, pak znovu zaklaply. Někdo vstoupil do pokoje.

Nebylo těžké najít, které dveře to byly, nemusel jsem jich mnoho otevřít.

Již u druhých jsem měl štěstí. Na úzkém loži ležel

mnich.

Byl velmi starý. Světlo v pokoji zajišťovala jen jedna svíce. Mnich ležel na zádech, měl ruce sepjaté k modlitbě a nezpozoroval můj příchod.

Ne vyrušil ho ani můj stín, který na něj dopadl. Mumlal svou modlitbu, slovům bylo sotva rozumět, i přesto jsem však pochopil, že se nemodlí k pohanskému bohu Lugovi.

“Slyšíte mě?” zeptal jsem se ho.

Mnich přerušil svou modlitbu, obrátil oči, aby se na

mě podíval.

“Kdo jsi?”

“Hledám bratra Martina.”

“Ten už zde není.”

“A kde tedy je?”

“Odešel,” zašeptal starý muž. “Šel vstříc zlu, rozumíš?” Úplně jasné mi to nebylo, a proto jsem mnicha požádal, aby mi o tom řekl víc.

Váhal ještě chvíli a chtěl vědět, na kterou stranu patřím. Řekl jsem mu to a ukázal jsem mu i svůj křížek. Když ho uviděl, jeho obličej ozářil radostný výraz. Hledal slova a pak zašeptal: “Je svatý, cítím ho a vnímám. Má v sobě něco výjimečného. Takový křížek nemůže nosit každý.”

“To já vím. A ví to také váš opat.”

“Je to možné.”

“Co se s ním stalo?”

Ruce mnicha se zachvěly. “To přesně nevíme, ale už jsme tu sílu pocítili, najednou se nás zmocnila. Byla tu, zaútočila na nás a my se jí nemohli bránit, ale poznali jsme, že není dobrá. Ne, nebyla dobrá, ale opat se z ní těší. Chci

to říct co nejstručněji. Nemohu tolik mluvit, ale všichni jsme byli tou mocí ovlivněni, pokoušela se v nás potlačit naše vlastní myšlenky. Zmocnilo se nás něco nelidského, strašně studeného, uvnitř našich duší se rozpoutal boj. Cítili jsme cizí moc, která se chtěla zmocnit našich myslí.”

“A dál?”

“Této noci se to má stát.”

“Že Lug převezme moc?”

Mnich zavřel oči, velmi zeslábl, jeho tvář vypadala jako bledá maska. Už sotva mluvil. “To kvůli němu jsem tolik nemocen. On už moc převzal, ale my to nechceme. Ostatní šli do kostela, aby se tam modlili. Brání se jeho moci a usilují o to, aby z jejich očí zmizely ty kříže, chtějí být znovu normální.”

“Jsou to jeho kříže?”

“Ano,” zasténal mnich, “to jsou jeho kříže. Výsměch křížům, postavil je obráceně. Skrze ně demonstruje svoji moc. Když se bratři podívají do zrcadla, vidí ty kříže ve svých očích, což jim připomene, že zlá moc na ostrově zvítězila. To vše se stalo a stane se toho ještě víc.”

“Ne,” řekl jsem, “ne! Já se postarám o to, aby se to nestalo, ale mám ještě jednu otázku. Kde je ta žena, se kterou jsem sem přišel?”

“Já ji neznám.”

“Viděl jsi ji?”

“Ne, neviděl, už jsem velmi slabý.” Stačil ještě znovu sepnout ruce k modlitbě, potom mu spadla víčka a já tiše opustil jeho celu.

Kam teď?

Opřel jsem se zády o zeď. Mnich mi sice pár informací dal, ale bylo jich velmi málo. Především jsem se

nic nedověděl o Vivian Cameronové, a to mě přivádělo k zoufalství.

Dlouho jsem se nerozmýšlel. Věděl jsem, že v tomto klášteře už nemám co pohledávat. Chtěl jsem se však ještě jít podívat do opatovy pracovny.

Byla to ta největší místnost a byla ponořená v šedé tmě. Rozsvítil jsem.

Nikdo tu nebyl. Psací stůl vypadal tak, jak jsem si ho pamatoval, i na stole stály ještě obě skleničky a láhev s likérem. To mi znovu připomnělo, co se stalo mně i Vivian. Nezůstal jsem stát, chtěl jsem se ještě krátce podívat do zásuvek psacího stolu, ale moji pozornost vzbudily tlumené zvuky a jakési tiché volání.

V místnosti kromě mě ještě někdo byl. Podíval jsem se doprava.

Stála tam truhla.

Najednou mi to bylo jasné. Netrvalo mi ani půl minuty, než jsem otevřel zámek u truhly a pak odklopil víko. Podíval jsem se dovnitř a zmocnila se mě čirá radost, která mne zaplavila jako mocná vlna. Přede mnou byla Vivian Cameronová. Nebyla schopná mluvit, protože měla co dělat sama se sebou. Docházel jí vzduch. Viděl jsem, že velmi trpěla, a proto možná plakala.

Pomohl jsem jí vstát.

Vivian se sebou nechala dělat všechno. Když jsem ji pomohl vystoupit ven, musel jsem ji podpírat, jinak by se mi bývala skácela na zem.

Přitiskla své mokré tváře na moje. Slyšel jsem ji šeptat, aniž bych rozuměl, co říká. Chvíli trvalo, než se aspoň trošku vzpamatovala.

“To byla záchrana v poslední vteřině, Johne, děkuji.

Sama bych se z té truhly nedostala.”

“A co opat?” zeptal jsem se.

“Ano,” zašeptala, “ten ničema. Znám ho už dlouho, ale teprve teď jsem poznala jeho pravou tvář. Je to odpadlík, obrátil se zády ke své víře a podlehl pohanskému kultu. Chtěl mě utopit a o tobě mluvil jako o mrtvém.”

“Někdy se člověk mýlí.”

Nadechla se. “Ano, to jsem viděla. Stále ještě nemohu věřit, že přede mnou skutečně stojíš živý, to mi nejde do hlavy.”

“Tak si ji nelámej, Vivian. Ber to prostě jako skutečnost. Už se cítíš lépe?”

“A jak,” zašeptala, než mě políbila. Přitom zčervenala ve tvářích. “Je to dětinské, ale já jsem prostě pocítila potřebu, chápeš?”

“Velmi dobře. Ale ještě musíme zařídit pár věcí, boj ještě neskončil, Vivian. Tak co ještě víš?”

“Že opat Martin už tu není. Vyprávěl mi o rozhodující noci, ve které udělá největší a poslední krok.”

“A to má být dnešní noc?”

“Říkal to.”

“Je venku u kříže?”

“Z toho bychom měli vycházet.”

“A dál?”

Vivian pokrčila rameny. “To bohužel nevím a nevím ani, jak to má proběhnout, ale nic dobrého od toho nemůžeme čekat, o tom jsem přesvědčena.”

“V tom ti dávám za pravdu. Nebude to nic, co by se nám líbilo. Ale my ho zastavíme, Vivian.”

“V to doufám.” Chytila mě za obě ruce a jemně je stiskla. Její byly studené. “Na jedno nesmíš zapomenout,

Johne. Ty, nebo my nebojujeme jen proti němu, ale i proti moci starého keltského boha Luga.”

“To já vím.”

“A troufáš si nad ním zvítězit?”

“Za pokus to stojí, Vivian. Ale i já ti musím něco říct. Opat mi vzal moji pistoli, takže nejsem ozbrojen, kromě sekyry, kterou jsem našel ve sklepě…”

“Tam, kde byl ten vrah, ne?”

“Ano, já byl lepší.”

“To je dobře,” zašeptala. “Dobře.” Pak mě táhla ke dveřím. “Teď už pojďme, prosím.”

“Víš, co všechno se ti může stát?”

“Ano, vím to, ale já to vydržím. Dlužím to svému strýci. To, co se zde stalo, si nezasloužil…”

12

Byla to noc hrůzy! Přinejmenším pro muže, jako byl bratr Martin, který si ji zvolil za kulisy i za jeviště. Soustředil se především na oblohu, na které se vytvářely tajuplné obrazy vytvořené mraky a větrem, který se stále staral o to, aby oblaka rozháněl a sestavoval nové scény.

Vítr byl jeho přítelem. Nabýval na síle a opíral se osamělému muži do tváře. Muž kráčel neomylně vstříc svému cíli, jímž byl kříž.

Jít tam. Obětovat se mu. Sloužit mu.

Učinit vše, co Lug žádá a v jeho jménu zapomenout na čas, který už čítá tolik staletí. Už nechce žádný kompromis mezi křesťanstvím a starým keltským náboženstvím. Jedna víra musí pryč, aby uvolnila místo bohu Lugovi.

On je vítěz!

Pořád o tom přemýšlel, zatímco se bránil větru se skloněnou hlavou. Nemusel jít daleko, ale musel projít kolem kostela.

Obličej se mu změnil ve zlou grimasu, když uviděl mihotavá světla za kostelními okny.

Tam klečí mnichové jako vystrašená zvěř. Stáhli se do kostela, jako by jim v něčem mohl pomoci, nechtějí přijmout víru v boha Luga. Ale nikdo už ji nezastaví, to je jisté.

Opat chtěl vidět, jak se mnichové v kostele opevnili, najednou je nenáviděl, a když se zvenčí díval oknem dovnitř, býval by nejradši rozbil sklo a vrhl se na své bratry

jako pomstychtivá šelma.

Ale vzpamatoval se, bylo to však pro něj těžké. Viděl mnichy klečet a modlit se, i když věděli, že moc boha Luga už je ovládla, protože často vidívali obrácené kříže ve svých vlastních očích.

Opat Martin se vydal na další cestu. Znovu se do něj opřel vítr, tahal ho za kutnu, kterou by si opat nejraději strhl.Toto oblečení už pro něj nebylo.

Teď už ho nic nemohlo zastavit. Zvedl hlavu, v okolí nesvítilo žádné světlo, jen dole v přístavišti, kde kotvily lodě, mrkalo pár osamělých luceren, ale u kláštera byla naprostá tma.

Musel mírně přivřít oči. Nechtěl, aby mu ve větru začaly slzet. Důležitý teď byl jen jeho cíl a rty mu zaškubaly, než roztáhl ústa do triumfálního úsměvu, protože teď uviděl konečně kříž.

Stál tam hrdě!

Přestál stovky let, divoké bouře, orkány a války, nic z toho mu nedokázalo ublížit. Ale za krátký čas se stane opět tím, co kdysi býval. Mnich pokračoval v cestě těžkými kroky, cítil i tlak ukořistěné zbraně, kterou si zastrčil do kapsy u kutny. Už ji nebude potřebovat. Sinclair už nežije a brzy už nebude mít vůbec žádné nepřátele.

Zarputile pokračoval v cestě. Ruce rozpřáhl ještě předtím, než došel ke kříži. Konečně je tady. Padl tváří kupředu a objal kříž jako svou milenku. Také se podobně cítil, v obličeji měl šťastný úsměv. Ten úsměv vypadal jako zmrazený a mnich zůstal chvíli stát. Potom přitiskl tvář k hrubému kameni, aby do sebe nasál trochu síly, která v něm byla skryta.

Nad ním se tyčil vodorovný trám s kruhem. Na tom

nejvíc záleželo. Střed kříže, zdroj síly a moci keltského boha.

Po určité chvíli mnich znovu ustoupil. Vítr vál a hvízdal přitom, jako by chtěl kříž vyrvat ze země, ale ten se nenaklonil. Stál pevně. Nikdy nepadne, protože Lug je prostě silnější než vítr a bouře.

Mnich musel zaklonit hlavu, aby se mohl zadívat doprostřed kříže. Ten vystupoval ze tmy jako ostrá fotografie. V pozadí hučelo moře, vítr zvedal vlny a jejich hukot připomínal křik starých duchů.

Opat padl na kolena, cítil pod nimi tvrdou skálu, ale nevnímal ji. Měl zrak upřený na střed kříže, hlavu stále zakloněnou, ústa otevřená.

Vítr se neutišil, a proto musel křičet proti němu.

“Lugu!” Jeho křik téměř zanikal v hukotu vln a větru.

“Lugu! Velký bože pravěku! Ty velký bože báječného národa! Jsi ještě tady, neprohrál jsi, i když to tak vypadalo. Musel jsi žít v kompromisu s misionáři, ale teď je konec. Jsi tu, aby ses stal tím, kým jsi býval kdysi. Přeji ti to, chci se tebou nechat vést. Chceme ti vrátit tvůj pradávný domov a dokážeme to. Dokážeme přesvědčit lidi o tvé síle. Prosím tě, Lugu, buď svému služebníku milostiv. Vím, že se mi zjevíš a podáš mi důkaz své existence! Znič všechno, co ti způsobilo tolik pohany!”

Ta řeč opata vyčerpala. Musel si na chvíli vydechnout a nadýchat se vzduchu, proto přestal mluvit. Zhluboka dýchal a nechal klesnout ruce dolů, opřel se jimi o zem a pak odpočíval.

Udělal jsem vše, pomyslel si, snažil jsem se, ukázal jsem Lugovi, že se mnou může počítat. Chci, aby to také tak bral, je to jako oběť, neboť já jsem se mu zcela oddal.

Připadá mi to vše tak nádherné, nemohu jinak a on to ví. Musí to učinit a musí mě s konečnou platností přijmout…

Hlava mu klesla na prsa. Byl skutečně velmi vyčerpán, ale nechtěl se vzdát této noci, ve které vítr řádil jako lítá saň. Odkašlal si, znovu hledal slova a najednou vytušil, že ten, koho volal, přichází. Začalo to v očích. Silné pálení, plamen, jehož žár ho donutil vykřiknout. Najednou skočil dopředu a zůstal stát s hlavou zakloněnou, protože chtěl vidět, jak se kříž ve svém středu mění.

13

Ano, bylo to tak. On tu byl! Bůh ho vyslyšel a Martin ho pozdravil divokým, skoro zvířecím výkřikem.

Neviděl přesně, jestli kříž tam nahoře zčernal, ale určitě potemněl a kamenný kruh se na povrchu změnil v lesknoucí se zrcadlo. Zobrazil se v něm průsečík obou trámů. Zrcadlo, jaké na světě druhé není, jaké bylo na světě jen jedno, přitahovalo k sobě opatův zrak magickou silou.

Mnich se díval jen tam, nikam jinam, chtěl vidět sám sebe. Pozná podle toho, jestli ho druhá strana přijala za svého služebníka.

Pálení v očích neustalo, ale na to nedbal. Ta plocha tam nahoře byla pro něj důležitější, nic ostatního nevnímal.

Zatím byla jen tmavá a hladká. Černé zrcadlo beze světla.

Ale něco se v ní pohnulo. Pojednou se zdálo, jako by se pozadí přiblížilo a vystoupilo dopředu. Něco z nekonečné hloubky se blížilo víc a víc a mnich na to zíral s otevřenými ústy.

Bylo to něco nepochopitelného. Zjevil se mu obraz.

Oči, nos, tvář, ústa, která byla mírně pootevřená. Najednou začaly kolem kříže létat žhavé blesky a zůstávaly na jeho vrcholu, aniž by sjížděly do země.

Zůstávaly na místě, osvětlovaly pozadí a opat cítil něco cizího, pradávného a tajemného. Zjevil se mu ten, kterého ještě nikdy nikdo neviděl. Bůh Lug se ukázal svému služebníkovi a dokonce v lidské podobě.

Nebo ta tvář patřila zvířeti?

Tím si opat nebyl jistý, ale byla zlá, bývala by se lépe

hodila ke zvířeti. V jeho očích najednou zazářily bílé kříže. Obrácené. Bylo to znamení vítězství, Lug zvítězil.

Opat sotva dokázal udržet své myšlenky pod kontrolou. Podíval se na mě, chce mě, přijal mě!

Jsem jako on, je při mně.

Opatem projela ďábelská radost. Vzhlížel nahoru na

kříž jako otrok, který očekává rozkazy, ke svému pánu.

Udělal by všechno, všechno… Najednou se dal do pohybu.

Ne sám od sebe, protože pojednou se ho zmocnil prudký závan větru. Nebyl to normální vítr, tato síla pocházela odjinud a nedala se ničím zastavit. Otevřela se člověku, který se chvěl, vznášel se nad zemí, posouval se krok za krokem a najednou zpozoroval, že ztratil pevnou půdu pod nohama…

Počasí se zhoršilo, museli jsme se bránit prudkému větru, který vál od severozápadu, jako by chtěl z ostrova smést všechno, co nebylo přibito nebo přinýtováno. Naštěstí zatím nepršelo.

Probojovávali jsme se s Vivian dopředu. Cesta ke kříži nebyla daleká, ale temná noc nám učinila čáru přes rozpočet. Zatím jsme neviděli ani kříž, ani zrádného opata.

Když Vivian vedle mne vykřikla, věděl jsem, že přece jen něco objevila. Pravou ruku měla napřaženou před sebe a celá se chvěla, jako kdyby s ní cloumala ta bouře. Věděl jsem co má na mysli.

Stál tam kříž!

Obrovský objekt z kamene.

Vykročil jsem rychleji a i ona zrychlila své kroky. V obličeji měla stejně zarputilý výraz jako já. Soustředili jsme se plně na svůj cíl, ale zatím jsme nikde neviděli

opata. Připadalo nám, jako by ho pohltila tma.

Blížili jsme se stále víc a víc.

Vítr nepolevoval, bičoval naše obličeje.

Mnohdy jsme byli nuceni zavřít oči, uši jsme ale měli v pořádku.

Uslyšeli jsme Martinův hlas. Tomu, co opat křičel a co říkal, jsme nerozuměli, ale Vivian se zastavila. “On je tam!” řekla chraplavě. “Proboha, on je tam.” Chytila mě a zatřásla se mnou. “Slyšíš, Johne, on je tam!”

Já jen přikývl.

Vivian se chtěla rozběhnout tím směrem, už se mírně předklonila, ale já ji zadržel.

“Nespěchej tak!”

“Proč ne?”

“Je to nebezpečné, v okolí toho kříže je…”

Nemusel jsem dokončit větu, protože jsme v příští chvíli obdrželi důkaz.

Horní třetinu kříže obklopily blesky, zjevily se odnikud, ale měly svůj význam. Osvětlovaly kříž a jeho pozadí.

Zjevila se tvář!

Hleděli jsme na to ohromeni, viděli jsme zlou tvář, která mohla patřit stejně tak člověku jako nějakému netvoru. Ale viděli jsme také, že se v očích něco objevilo. Pro nás, kteří jsme nestáli tak blízko kříži, to byly jen bílé skvrny, ale alespoň já jsem tušil, co se to tam rýsuje.

“To jsou ty kříže, Vivian, to jsou ty obrácené kříže, Lugovo znamení.”

“Pak tedy zvítězil?” Pokrčil jsem rameny.

“Ne!” vykřikla Vivian. “Ne, proboha, ne, on nesmí

zvítězit, zlo nesmí získat převahu. Já to nechci.”

Na to se však nikdo neptal, viděl jsem, že se zamyslela. Nevěděla, zda má zůstat u mě, nebo se rozběhnout ke kříži. Stalo se však něco jiného.

Netýkalo se to nás, nýbrž mnicha, kterého jsme teprve teď spatřili. Byl to opat. Stál před křížem a vypadal teď, když ho osvětlily blesky kolem kruhu, jako přízrak.

Byl k nám obrácen zády. Čekal na to, co se stane. Jeho čas nadešel. Kříž se před ním otevřel. Opat byl u svého cíle, konečně mohl dovnitř. A pak se rozběhl.

Rozběhl se skutečně z vlastní vůle?

Nevypadalo to tak, protože mi připadal jako někdo, koho pohání cizí vůle. Pohyboval nohama neměnnou rychlostí, kráčel pravidelným krokem. Běžel stále k nám obrácen zády a měl oči jen pro tvář v kříži.

Chvíli to vypadalo tak, jako by ztratil půdu pod nohama. Vznášel se, smál se a mával rukama.

To byl ten okamžik, kdy jsem vyrazil.

“Jdeme.”

“Co chceš dělat?”

Na to jsem Vivian nedal žádnou odpověď. Chtěl jsem dohnat opata a konečně i toho bůžka Luga…

14

Bratr Martin letěl či běžel dost rychle, ale já byl rychlejší, a tak jsem ho postupně doháněl. Věděl jsem, že ho dostihnu, než se dotkne kříže, jen za předpokladu, že se nic nezmění. Svůj křížek jsem si sundal z krku a volal na něho.

Uslyšel mě. Pojednou se obrátil.

Viděl jsem, že skutečně klesl o kousek dolů. Moje volání ho vrátilo na zem.

Zírali jsme na sebe. Vítr mi foukal do obličeje a opata bičoval do zad, nadouval jeho kutnu a tahal mu za kápi.

Ale jako bych vnímal jen samé nepodstatné věci. Mnohem důležitější byla jeho tvář a také jeho oči.

Dívaly se na mě a v jejich zřítelnicích svítily dva malé

kříže.

Ano, vypadaly jako malá světýlka a nevyzařovala přátelské světlo, nýbrž světlo zrozené zlem ve studeném světě.

Zvítězil nad křížem, býval by ho mohl srazit stejně jako tvář za ním.

“Zpátky!” křičel jsem a blížil se k němu.

Opat byl pojednou jako smyslů zbavený, takový výkřik jsem skutečně slyšel jen velmi zřídka. Byl to řev, jaký vydává jen zdivočelá smečka, a pak pohnul pravou rukou. Ponořil ji do kapsy své kutny. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že nemám svou berettu, a pohnul jsem rukou za záda, kde jsem měl zastrčenou sekyru.

Pistole proti sekyře!

Jasná záležitost, ale se střelnou zbraní se musí umět

zacházet.

Příští vteřiny mi připadaly, jako by ubíhaly pomaleji. Zatímco jsem zvedl pravou ruku, abych vytrhl sekyru, opatova ruka učinila krouživý pohyb. Namířil na mě pistoli.

Vytrhl jsem sekyru. Vyletěla mi z ruky a letěla vzduchem. Opat vystřelil.

V té chvíli ho sekyra zasáhla.

Mě však kulka minula, není jednoduché jen tak vystřelit, jak to často vidíme ve filmu. V každém případě jsem já nebyl zraněn, na rozdíl od bratra Martina, do jehož prsou se vnořilo ostří sekyry.

Ohromen zíral na sekyru. Viděl také topůrko, jak klesá dolů, jako by chtělo vypadnout z rány. To všechno jsem pozoroval, nechtěl jsem dopustit, aby na mě znovu vystřelil.

Proto jsem se dlouhými skoky rozběhl k němu, než si zase vzpomene na to, že má mou zbraň.

Vytrhl jsem mu ji z ruky. On neudělal nic, jen rychle oddychoval. Díval jsem se mu do očí. Obrysy obou křížků v jeho očích byly rozechvělé, jako by během příštího okamžiku měly zase zmizet.

“Tak takhle ne, bratře Martine,” řekl jsem a chtěl mu svůj křížek pověsit přes hruď.

Strašlivě zařval, uskočil zpátky, sekyra mu při tom vypadla z rány a dopadla na zem, ale opat se v tu chvíli už nehýbal, protože jeho bůh Lug ho svou silou zvedl do výšky.

Nikdo už ho nezadržel. Ani kdybych býval vyskočil, už bych na něj nedosáhl. Zůstal jsem tedy stát na zemi a přihlížel, co se děje s bratrem Martinem…

15

V obrázkové knížce Létající Petřík je jedna historka, ve které se malého chlapce zmocní bouře a vítr ho nadzvedne do výšky. On pak odlétne se svým deštníkem v ruce vstříc oblakům. Na tu scénku jsem si vzpomněl, když jsem hleděl na vznášejícího se opata. To zde však bohužel nebyl žádný dětský příběh, byla to proklatá a nebezpečná hra, protože byly k životu probuzeny dávno zapomenuté síly.

Opat stále ještě křičel.

Nevěděl jsem, zda jde o radostný křik, protože bude brzy nablízku svému milovanému bohu, nebo jestli to byly výkřiky strachu.

A kříž čekal.

Obličej v jeho středu se chladně a krutě usmíval. Byl to stín, ale živý, neboť představoval keltského boha Luga.

Vstoupil do mytologie jako bůh slunce, proto také ten kruh, ale tvář uprostřed kruhu mne strašně mátla.

Vypadal tak Lug doopravdy?

Pak tedy bylo načase něco udělat.

Opat najednou přepadl dopředu, dosáhl teď totiž výšky průsečíku obou trámů a mocná síla druhé strany ho vymrštila dopředu.

Narazil na kříž.

Zaslechl jsem strašlivý zvuk, jak narazil hlavou do kamene, a viděl jsem také, jak se Lugova tvář pokřivila. Ústa se roztáhla do šířky a pak se stalo něco, co mi vskutku vzalo dech. Nemohl jsem tomu prostě věřit, ale prastarý bůh ukázal svou pravou tvář.

Začal svého služebníka polykat.

Lug byl kanibal!

Byl jsem otřesen a ohromen, když jsem viděl, jak je škubající se postava pohlcována obrovskou tlamou, a ucítil jsem pod nohama vibrace. Ach, Bože!

Kříž ještě stál, ale v půdě pod ním to vařilo a bublalo. Najednou jsem uslyšel zvonění kostelního zvonu. Jako by tam tušili, jaká hrůza se tu odehrává, a tak se pokusili bojovat proti ní zvoněním.

Doléhalo sem jen z dálky, protože ho přerušovalo hučení větru. Kříž se černě leskl, už nebyl jako zrcadlo, ale proměnil se ve vše pohlcující jícen, ve kterém zmizel i opat.

Naposled jsem ještě zahlédl jeho nohy kopající pod kutnou a pak byl pryč.

Stál jsem na místě a díval jsem se vzhůru.

Země se chvěla, kruhová černá plocha mi svítila v ústrety, obličej zmizel, kříže obrácené vzhůru nohama už nebylo vidět. Lug se zase stáhl zpátky. Pravděpodobně i proto, že potřeboval nabrat sil.

“Ne!” zašeptal jsem, “takhle ne.” Pak jsem se vznesl do výšky!

16

Ne, nemusel dlouho odpočívat. Měl v sobě neuvěřitelnou sílu, sílu jiného světa a byl zvyklý dostat všechno. I mne!

Nemohl jsem se proti tomu bránit. Připadal jsem si jako zavěšený na gumové niti, neboť během cesty vzhůru jsem vždy klesl zase o kousek dolů.

Tvář už jsem neviděl, černá plocha však zůstala. Tmavé zlé slunce, které zvítězilo nad jinými vírami. Ve srovnání s tím mi připadlo zvonění zvonu něžné a tiché. Nedalo se dělat nic, vůbec nic.

Já se také nebránil, důvěřoval jsem síle svého křížku. Ještě během svého letu jsem zhluboka nasál vzduch, abych mohl vykřiknout slova, která ho zaktivizují. A znovu chtěl ten kříž někoho pohltit, ale formule, kterou jsem vyslovil, byla prastará a skrývala se v ní síla, která by se stěží dala nějak vysvětlit.

“Terra estem teneto kalus hi maneto!”

To bylo všechno, víc jsem nemohl dělat, jen doufat…

Černé slunce se začalo měnit. Změnilo se v rudý míč a já jsem do něj narazil. V té chvíli jsem ucítil zemskou přitažlivost, padal jsem k zemi a býval bych špatně dopadl, kdybych se nezachytil o vodorovný trám, na kterém jsem zůstal viset.

Kříž silně zrudl, náhle vypadal jako krev. Můj křížek vydával jasné světlo, které pronikalo do té černi a bralo jí sílu. Kříž se začal silně otřásat. Znovu mi hrozil pád. Bál jsem se, že mi sklouznou ruce a já spadnu do hloubky, ale zatím se mi podařilo udržet se.

Něco mě zahalilo. Bílé světlo, vycházející z mého

křížku, se začalo chvět. Najednou jsem uviděl bizarní stíny vypadající jako kombinace lidí a zvířat a věděl jsem, že to jsou určitě oběti boha Luga. Potom začala síla mého křížku slábnout a já pomyslel na jméno syna světla, které mi kdysi řekli. Světlo zvítězilo nad temnotou a stalo se tak i zde, protože můj křížek zlomil sílu starého keltského kouzla.

To jsem věděl, ale nevěděl jsem, co si s tím počít.

Visel jsem na vodorovném trámu. Skok na zem byl příliš nebezpečný, začaly mě bolet klouby v ramenou a já se musel posunout doleva, abych mohl obejmout kolmý trám. Po něm jsem mohl sklouznout dolů.

Nevypadalo to zrovna elegantně, ale dokázal jsem to. Objal jsem kolmý trám, kámen mi odíral kůži na rukou a trhal mi oděv, ale pomalu jsem se sunul dolů a poslední dva metry jsem skočil.

Tvrdě jsem dopadl. Setrvačností jsem přepadl dopředu, ruce jsem měl samý šrám, krvácely, ale to nebylo důležité. Žil jsem a věděl jsem, že stará pohanská moc keltského kříže definitivně zmizela.

Dělalo mi to dobře.

Pomalu jsem se obrátil, zvon už nezvonil, jako by mnichové věděli, že už to není zapotřebí. Opět byla jednou temná strana poražena.

A pak jsem uviděl ji!

Vivian Cameronová ležela na zemi bez pohnutí. Jako mrtvá, jako by už nikdy neměla vstát. Najednou se mi prudce rozbušilo srdce. Cítil jsem studený pot na celém těle. Ve spáncích mi bušilo.

“Ne,” zašeptal jsem, “jen to ne.” Poklekl jsem vedle ní.

Vivian byla smrtelně bledá, ale oči měla otevřené. Pak

jsem v jejím obličeji spatřil krev.

Neodvážil jsem se jí dotknout, abych zjistil, zda žije.

Vteřiny ubíhaly, až jsem si nakonec dodal odvahy.

Ano, ještě žila!

Byla jen v hlubokém bezvědomí. Jak k tomu přišla, jsem uviděl, když jsem jí posvítil na hlavu.

Kulka z beretty se málem stala Vivian osudnou, přestože měla patřit mně. Zanechala jí na čele hluboký šrám. Kdyby se zavrtala o něco hlouběji, byla by teď Vivian už mrtvá.

Zhluboka jsem vydechl, pak jsem se zadíval k nebi, kde plynula mračna. Věděl jsem, že tam někde nahoře je někdo, kdo nad námi drží svou ochrannou ruku…

KONEC