Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 19 - Lady Ghoul

1

Svět pod vodou byl fascinující! Hluboký a nekonečně prostorný. Rozmazaný a přitom čirý. Tichý a současně plný zvukt. Svět sám pro sebe, stěží popsatelný, ale také životu nebezpečný!

Na to Phil Garner nemyslel, když se klidnými tempy tímto světem pohyboval a připadal si jako ryba mezi sobě rovnými.

Plaval těsně při vodní hladině. Kdyby se potopil hlouběji, bylo by to nebezpečné, proto se držel v této výšce.

Tato část Středozemního moře byla prostě fantastická. Ještě ne tolik znečištěná a teplá. Někteří nadšenci se tu potápěli dokonce i v listopadu.

Člověk by se nikdy neměl potápět sám.

Tímto pravidlem se řídil i Phil Garner, i když teď plul pod vodní hladinou sám. Ale jeho přítel a kolega z potápěčského klubu čekal nahoře ve člunu. Dohodli si mezi sebou čas. Kdyby se Phil v dohodnutou dobu nevynořil, podnikl by Ernie Balsam příslušná opatření. To všechno znali, bylo to dohodnuto. V tom se mohl jeden na druhého spolehnout. Kromě toho nebyla oblast, ve které se pohybovali, už tak neznámá. Phil se pod vodou vyznal a měl svtj dtvod, aby se to této oblasti znovu vrátil potápět.

Zajímaly ho hory!

Byly to jiné hory, než Grampian Mountains v jeho skotské vlasti. Zde, pod vodou, to byly korálové útesy, vytvářené po celá tisíciletí.

Divoká krajina, jíž procházely rtzné jeskyně a chodby. Stěny s hlubokými trhlinami a rozsedlinami, které sloužily jak plachým, tak i nebezpečným dravým rybám za úkryt.

Ale Phila Garnera nezajímaly jen korálové útesy, zajímalo ho ještě něco jiného…

Záhady, tajemství…

Nedalo se to pochopit, ani vysvětlit, byla to jen legenda, šeptanda, která se dostala k Philovu sluchu.

Šlo o nějakou ženu! Záhadné a tajuplné stvoření. Bohyni, jak někteří říkali. Druzí naproti tomu mluvili o démonovi a další zase o hvězdné ženě. Ti poslední hovořili o stvoření, které spadlo z vesmíru a ztstalo na zemi už před několika tisíci lety a pak se potopilo spolu s legendární Atlantidou. Ale ona, na rozdíl od ostatních lidí, nezemřela. Naopak, dokázala se přizptsobit novému prostředí a nyní žila v mořských hlubinách.

Lidé jí dokonce dali i jméno. Celesta…

To jméno znělo jako hudba. Už při samotném vyslovení toho jména přebíhal některým mužtm mráz po zádech.

Nikdo ji až dosud pořádně neviděl. Jen někteří rybáři ji zahlédli. Vystoupila prý z moře, zahalená oblakem mlhy a vypadala jako rozmazaný obraz. I přesto hovořili rybáři o její nesmírné kráse a o záři, která z ní vycházela na míle daleko. Blíže se ale nikdy k té auře nedostali.

Phil Garner se tu potápěl už asi tucetkrát. Jeho přítel Ernie sice příběh o Celestě znal, ale nevěřil mu a vysmíval se mu. Phila to však neodradilo.

Vysedával po nocích v rybářských hospůdkách a poslouchal vyprávění rybářt. Na té legendě prostě musí být něco pravdy. A on chtěl zjistit, co.

Na zádech měl dvě kyslíkové bomby. Kyslík mu na nějakou dobu vystačí. Chtěl se znovu potopit do tohoto vodního světa a pokusit se objevit úkryt krásné Celesty.

Možná se mu to podaří.

Zelenomodrá voda před ním potemněla. Pro Phila to však nebyl žádný dtvod k panice. Věděl přesně, že to zptsobují vysoké korálové útesy, které se tyčí ostré a mohutné do výšky, přičemž jejich vrcholky dosahují až těsně k vodní hladině. Tato místa byla nebezpečná pro lodi s velkým ponorem. Cizí lodi tu potřebovaly lodivody a výletní lodi se těmto místtm vyhýbaly.

Phil zamířil směrem k “pohoří”. Patřil k výborným potápěčtm. Jeho snoubenka tvrdila, že je víc rybou než člověkem. A on se opravdu cítil ve vodě lépe než na suchu. Spolu s hejnem stříbřitých ryb plul k vysokému útesu.

Místo, které hledal, brzy našel. Korálová stěna tu vypadala, jakoby z ní někdo kus vytrhnul. Nedalo se to srovnat s otvorem do tunelu, protože po vnitřním obvodu otvoru čněly špičaté kameny, ostré jako nože.

Phil se odrazil a vplul dovnitř.

Jako ryba, pomyslel si a usmál se. Měl dobrý pocit. Už ráno, když pozoroval modré bezmračné nebe nad mořem, věděl, že dnes pro něj bude zvláště příznivý den.

Teď proplouval tunelem.

Pohyboval se přitom pružně. Bylo na něm vidět, že má v potápění praxi. Chvílemi musel dávat pozor, protože se ho zmocňoval proud a měl snahu ho přitisknout k

některé ze stěn. Pro Phila to znamenalo jen to, že musel korigovat směr.

Na konci tunelu byl proud obzvláště silný. Phil to ucítil na vlastním těle, protože z ničeho nic plul rychleji a proud ho vháněl k východu.

Připadal si jako korkový špunt, který někdo spláchl. Tunel ležel v okamžiku za ním. Mořský proud jím mrštil do velké prohlubně, která si spíš zasloužila název údolí. Podmořské údolí, které Phil už navštívil podruhé. Vyprávěl o něm svému příteli Erniemu, vysvětlil mu jeho přibližnou polohu, záhadu tohoto údolí však chtěl vyluštit sám.

Kyslík mu vydrží ještě dost dlouho. Tak dlouho, aby mohl prohledat celé údolí. Dovedl si představit, že v této hloubce by mohla mít tajemná Celesta svtj domov.

Za opaskem měl zavěšenou velmi silnou vodní svítilnu. Teď ji rozsvítil a sledoval její světelný kužel pohledem. Na vysoké a strmé korálové stěny, obklopující údolí, její světlo nedosáhlo.Nevystupovaly hned úplně kolmo, nýbrž pozvolna a pak teprve nabíraly výšku.

Podobné věžím, mohutné, zdály se být stvořené k tomu, aby přetrvaly navěky.

Phil proplouval údolím, kde se také střídaly rtzné proudy pohrávající si s pískem na dně.

Napadlo ho, že patři jen k několika vyvoleným

bytostem, které se do tohoto údolí dostaly. Kde byly ryby? Před útesem jich byly spousty a tady najednou zmizely.

Sem a tam nějakou zahlédl, ale dělaly na něho vylekaný dojem, jakoby zabloudily a co nejrychleji si hledaly cestu mezi četnými prtrvami a trhlinami.

Větší otvor hledal osamělý potápěč marně. I když tu bylo dost širokých trhlin, do kterých by se vešel, žádné tunely ani chodby zde nenašel.

Takže mu nezbylo nic jiného, než kroužit kolem té obrovské propasti a osvětlovat ji svítilnou. Stopy po legendami opředené Celestě však nenašel žádné.

Když celé údolí obeplul třikrát, jeho optimizmus povážlivě klesl. Možná si na sebe vzal přece jen příliš velké sousto. Chtěl udělat poslední okruh, tentokrát však mnohem užší a více u dna.

V tom si něčeho všimnul.

Proplul nad tím, ale dlouho o tom nepřemýšlel, až teď se mu to vynořilo z paměti. Vzpomínka se vrátila.

Kde to bylo?

Plul nade dnem a hledal, přemýšlel a očima přitom sledoval světlo svítilny, posouvající se po písečném zvlněném dně. Zkoumal metr za metrem až najednou…

Ano, tady je to!

Phil Garner přestal plavat. Postavil se ve vodě a jen pohyboval mírně nohama.

Ploutve na nohách mu pomáhaly udržet polohu. Namířil svítilnu ke dnu a uviděl tam světlý předmět

vyčnívající z písku. že by kámen?

Phil to chtěl zjistit přesně, sklonil se hlavou dolt a zamířil ke dnu.

Ne, kámen to být nemtže. Ten předmět byl dosti dlouhý a bílý. Mořská voda ho během dlouhého času vybělila a Phil po něm natáhl pravou ruku.

Písek byl měkký a poddajný. I přesto musel vynaložit sílu na to, aby předmět vytáhl. Tahal za něj, otáčel jím na

všechny strany, až ho konečně vytáhl z písku. Znovu šlapal vodu na místě a předmět držel tak blízko před potápěčskými brýlemi, že zcela zřetelně rozeznal, co to vlastně objevil.

Zrychlil se mu tep, když to zjistil. Phil Garner držel v ruce velkou bílou kost.

To tedy nečekal.

Hlavou mu vířily všelijaké myšlenky a v žaludku se mu šířil podivný tlak. Phil zavřel oči, protože dostal strach dívat se na tu kost déle. V hloubi duše si přál, aby to byl omyl.

Po chvíli ho první šok přešel. Začal znovu přemýšlet realisticky. Prohlédl si kost ve světle svítilny pořádně.

Místo, odkud kost vytáhl, už mořský proud zase zanesl pískem. Nic už nenasvědčovalo tomu, že tam něco předtím leželo. Ale kde leží jedna kost, leží pravděpodobně i další.

Phil se musel přemáhat, aby se donutil prohledávat písek. Brzy ucítil odpor, uchopil další předmět a vytáhl ho ven. Další kost, menší, než ta předchozí, ale stejně bílá.

Phil už nemínil pátrat dál. Bylo mu jasné, že se tu utopil člověk, kterého pohřbil písek na dně moře. Najednou mu přeběhl mráz po zádech a nebylo to tím, že tu byla nízká teplota vody. Bylo to něco jiného, co ho znervóznilo. Cítil to, ale nebyl schopen říci, co to je.

že by předtucha?

Ale ty on nikdy nemíval. Pod vodou je všechno jiné. Lidské smysly jsou daleko vnímavější. Člověk automaticky více vnímá své okolí, viditelné i neviditelné věci.

A ty, které nevidí, ho dráždí.

Chtěl se vrátit na loď. Pustil kost a díval se, jak se snáší ke dnu a najednou vykulil oči, když viděl, co se stalo, když se kost dotkla dna.

Změnila se.

Jakoby byla tekutá, najednou se začala vlnit.

A potom se začal vlnit i písek na dně. Vytvářel kopce a prohlubně, které se hýbaly a permanentně měnily vzhled celého okolí. Tvořily se neustále nové formace.

On sám tu neznámou sílu na sobě nepocítil.

Musela přicházet z místa, které bylo pro něho neviditelné.

že by z hloubky pod mořským dnem?

Sotva na to pomyslel, už se mu potvrdilo, že se nezmýlil.

Z písku něco vylézalo, vlnilo se a rostlo mu před

očima. Byla to jakási postava, jejíž hlava byla zabořena v písku.

Byl to člověk, zjevení, či puklina ve dně? Ne, byla to žena.

Celesta! Našel jsem ji!

Chtěl tu větu vykřiknout, ale křičet zde v hloubce nemohl, proto to křičelo jen v jeho hlavě.

Já jsem ji našel. Já, Phil Garner. Sen se stal

skutečností.

Ještě tu postavu pořádně neviděl, ale věděl už, že je větší, než normální člověk. Zvířený písek ji obalil jako hustý oblak. Pod ním se postava jen matně rýsovala, ale Phil už dokázal rozeznat, že měla namodralé tělo.

A nyní vylétl písek do výšky a voda se dala do pohybu. Vytvořily se silné proudy, které se potápěče

zmocnily, házely s ním jednou doprava, podruhé zas doleva, takže ztratil pod vodou orientaci.

Aby se nestal hračkou této obrovské síly, hledal spásu v útěku. Plul pod vodou jako mistr světa.

Teprve těsně u korálového útesu nalezl klid a zastavil

se.

Phil Garner nebyl žádný hlupák. Věděl velmi dobře,

co si mtže dovolit, a co ne. Nebylo pochyb o tom, že se před ním odehrávalo tajemné, ale také velmi nebezpečné divadlo. Přesto zatím nepočítal s tím, že by to nebezpečí mohlo být smrtelné. Tolik ho očaroval mýtus o Celestě. Trvalo mu dost dlouho, než narazil na její stopu. Nyní k tomu konečně došlo a on už tuto stopu v žádném případě nechtěl ztratit.

Zatím tu ženu rozeznával jen matně. Byl to přírodní úkaz.

žena, nahá od hlavy k patě a obdařená tělem, že by

dokonalejší sotva stvořil i ten nejlepší řecký sochař.

Byla prostě skvostná. Její hladká pleť měla namodralý nádech, což ovšem mohla zptsobovat i barva mořské vody, ale tomu Phil tak moc nevěřil.

Stála před ním, ale zatím se nepohnula.

žila, nebo to byla socha, kterou vynesly na povrch neznámé síly?

Phil Garner byl pohledem na Celestu okouzlen.

Nemohl si pomoci, nemohl z ní spustit oči.

Jen na ni…

Voda byla najednou podivně prtzračná. Zdálo se mu, jakoby to bylo zásluhou Celesty. Philovy oči za brýlemi se rozšířily. Srdce se mu rozbušilo rychleji. Pocítil jakousi

divnou touhu, ano, dalo by se říci, že se do té ženy bláznivě zamiloval.

Konečně ji viděl zcela jasně.

Měla nádherná ňadra, překrásně zaoblené boky. Nikde nic nepřebývalo ani nechybělo. Byla to čistokrevná kráska se smyslnými rty a vážnýma očima. Byly téže barvy jako její namodralé tělo, ale měnily se. Cosi, co bylo skryto hluboko ve zřítelnicích, vystupovalo na povrch.

Nejprve Phil nevěděl, co to znamená, až spatřil načervenalý záblesk.

Světlo, které bylo zároveň teplé a přesto svým

zptsobem studené.

Phil už nedokázal vydržet pohled těch očí. Očekával, že jeho ptsobením začne proudit do ženina těla život. Zadíval se na vlasy.

Ty měly jinou barvu. I když jimi prostupovala modř těla, přesto Philovi připadaly jako dlouhé zelené lokny, vytvořené z mořských chaluh.

Padaly na nahá ramena, na zadní části hlavy byly delší a sahaly až dolt na záda. Její zelené vlasy unášel proud, zatímco oči pojednou svítily intenzivní červení.

Pohnula se kupředu.

A Phil ztstal stát na místě jako zkamenělý. Jeho velké ploutve se bořily do měkkého písku. Nevěděl, že musí tajuplnému kouzlu té ženy podlehnout.

Měla v sobě cosi vlastnického, fascinujícího a současně nebezpečného.

V této chvíli mu znovu vytanul na mysli nález kosti.

Myšlenky se mu na okamžik vyjasnily. Vycházel z toho, že nález kosti úzce souvisí se zjevením té ženy.

Byla to vražedkyně?

I když ona žádný stín nevrhala, měl pocit, jako by se nad něho snesl jakýsi šedý mrak. Tento přirozený, avšak tajuplný jev proběhl v naprosté tichosti a byl už sám o sobě zastrašující.

Přiblížila se ještě více, a vztáhla k Philovi ruce, vztáhla po něm ruce tak, jakoby si ho chtěla k sobě přitáhnout, zmocnit se ho…

Philtv pohled se změnil. Nyní se jí díval do tváře. Ne do očí, na jejichž rudou barvu si mezitím zvykl, byly to její krásně tvarované rty, které upoutaly jeho pozornost.

Celesta je pootevřela. Uviděl zuby…

Zuby?

Ne, to byly tesáky, jakými se mohou pochlubit dravci.

Vyčnívaly z obou čelistí ven.

Ze spodní čelisti směrem nahoru a naopak. A vypadaly jako trčící ktly.

Byl to chrup zabijáka.

A měl se stát smrtící pro něho!

A už byla u něho. Její ruce ho sevřely. Obepnuly mu ramena. Byla v nich nepředstavitelná síla, která ho tiskla dozadu, takže ztratil rovnováhu, zhroutil se do měkkého dna a skoro zmizel v sypkém písku.

Najednou byla nad ním.

I se svými ústy plnými nemilosrdných zubt.

Kousala a trhala ho jako hladová šelma. Překousla mu přitom hadici na přívod kyslíku. Z úst mu vypadl náustek a on viděl přívodní hadici, jak se vlní ve vodě jako had. Stoupající bublinky kyslíku se mísily s rudou barvou krve, tryskající z hluboké rány na jeho hrdle…

2

Z lodní kuchyně se linula vtně smažených vajec na slanině.

Na západě stálo slunce jako obrovská rudá koule, která se nedokáže rozhodnout, zda se má ponořit do moře,

či ne.

To Ernie Balsam neviděl, protože ho vyburcoval pach, který se linul z kuchyně a běžel se podívat, zda se vejce na slanině nepřipálila.

Rychle odtáhl pánev z plotny plynového sporáku a zjistil, že slanina už je skutečně spálená. Vejce vypadala nepoživatelně. Jestliže je chce sníst, bude muset zavřít oči.

Zlostně hodil vejce na připravený talíř, ulomil si kus chleba, nalil do sklenice červené víno a vrátil se se vším na palubu. Tam stála jeho židle a malý stolek. Potápěčský úbor, který dnešního dne ještě neoblékl, ležel na palubě.

Ernie Balsam vypadal už na první pohled jako sportovec. Měl vypracované tělo. Široká ramena, úzké boky a ani gram tuku navíc. Pleť měl do bronzova opálenou. Kontrastovala s jeho velmi světlými zvlněnými vlasy, které se mu vlnily kolem hlavy a sahaly až ke stejně světlému plnovousu, pokrývajícímu Ernieho bradu.

Byl dobrodružné povahy, život byl pro něho zábavou, i když teď momentálně ho trápily jisté obavy.

Nebyly to obavy o sebe sama, nýbrž o přítele, Phila Garnera, který se ještě stále potápěl někde v hloubce, ačkoliv už mu čas skoro vypršel.

Zbývalo mu jen deset minut. Ernie chtěl těch deset minut ještě počkat, ale potom okamžitě započne se záchrannou akcí.

Zatímco jedl, pozoroval vodní hladinu. Měl velký hlad, ale musela mu stačit ta dvě vejce. Pokud se bude muset potopit, nemtže pod vodu s plným žaludkem.

Kolem jejich člunu široko daleko na moři nikdo nebyl. Tomu pocitu osamění se dalo snadno podlehnout. Navíc se vytvořil nad hladinou opar, takže nebylo vidět ani ke břehtm Turecka.

Ernie se zahleděl na útesy, čnějící z vody, které mu připomínaly špičatý hřbet nějaké mořské obludy, která číhá někde dole a čeká jen na vhodný okamžik, kdy vyrazit z vody. Po svém nevydařeném obědě se pustil do pití červeného vína, z něhož pomalu upíjel malé doušky a pozoroval přitom vodní hladinu.

Tady na jihu teď bylo docela příjemně. Na rozdíl od Anglie, kde v této době už bylo zima a mokro. Pravé podzimní počasí. Ale tady, u tureckého pobřeží, se dalo příjemně žít. Zejména proto, že už konečně ustal sezónní příliv turistt. Lidé, toužící po dovolené, se už připravovali na pobyt v horách. Vánoce byly přede dveřmi.

Ernie se zadíval na potápěčské hodinky, které si navlékl na levé zápěstí.

Doba, kterou si jeho přítel sám vyměřil, byla překročena téměř o deset minut.

To se Philovi nikdy nestávalo. Byl to dochvilný člověk, takový, na něhož se Ernie mohl vždycky spolehnout. Jestliže se ještě nevynořil, muselo to mít nějaký dtvod.

Ernie Balsam zbledl i pod opálenou ktží. Tepny na krku mu začaly pulzovat, i když zatím neměl dtvod k velkým obavám. Kyslík ve Philových bombách stačil na dvě hodiny, ale rezerva vydržela dalších třicet minut.

Znovu vyšel na palubu.

Ochladilo se, nebo se mu to zdálo proto, že byl plný neklidu a starostí? Postavil se k zábradlí a hleděl dolt do vody, jejíž hladina se jen mírně čeřila a Erniemu se zdálo, že změnila barvu.

Zaletěl pohledem znovu k útestm čnějícím z vody.

Vlny se o ně tříštily a voda pěnila.

Ernie se rozhodl, že vykouří ještě jednu cigaretu. Kouřil jen občas, a to zejména v situacích, kdy byl nervózní, jako teď. Krabičku cigaret, které si sám stočil, zastrčil do kapsičky u letní košile.

Teď ji vytáhl a vyklepl z ní jednu cigaretu.

Olízl papír, škrtnul zápalkou, jejíž plamínek přikryl rukou proti větru a zapálil si. Potom už vtáhl do plic první šluk a jeho pohled znovu sklouznul do vody pod loďkou.

Díval se na moře, aby mu neuniklo místo, kde se vynoří jeho přítel.

Neviděl nic, nebo snad přece?

Zahodil cigaretu do vody, stejně mu jen překážela.

Tam, kde vyčníval z vody korálový útes, se vytvořil vodní vír.

že by to už byl jeho přítel? Nebo žralok?

Ernieho zamrazilo v zádech. Naskočila mu husí ktže.

Něco se s mořem dělo.

Zadíval se k obloze. Tam se nic nezměnilo. Jeho modř byla jen o malinko tmavší. A na obzoru svítily ještě rudé paprsky zapadajícího slunce.

Na horizontu se vodní hladina spojovala s mořem.

Zvláštní, pomyslel si Ernie. Už se vzdal naděje, že uvidí svého přítele Phila živého. Neměl sice žádný dtkaz, ale přesto to věděl.

Modrá barva moře se táhla se do dálky a v ní jakoby se rýsovala postava nějakého obra.

Pak se to stalo!

Z vody něco vystřelilo vzhtru, něco, co vypadalo jako modrý prašný vír.

Nebyl to však žádný prašný vír, nýbrž ruka.

Tyčila se k nebi výhružně, se zaťatou pěstí a bylo vidět i kus ramene. Bylo hladké a oblé.

že by to bylo rameno ženy?

Ernie Balsam si tento jev nedokázal vysvětlit. Pak se z vody vynořila postava v nadživotní velikosti. Byl to člověk?

Nahá žena, obryně! Balsamovi se stáhlo hrdlo.

Nechápal, jak je něco takového možné. Pomyslel

přitom automaticky na svého přítele Phila, který slyšel legendu o Celestě a mimo jiné se tu z tohoto dtvodu chtěl potápět.

Ernie se mu kvtli tomu vysmíval. Považoval to za báji, pohádku. Ale teď se mu z vody rovnou před očima vynořila postava, která docela dobře mohla být onou Celestou.

Viděl její hlavu, vlasy spadající na ramena. Viděl i její oči, když se otočila směrem ke člunu a zadívala se jeho směrem.

Oči, jako dva červeně svítící body. Pohled, který byl krutý a současně moudrý. Ta nahá žena stála u útesu,

jakoby se o něj chtěla opřít. To ona zptsobila vír, jak vyplouvala na hladinu. Teď už se voda zase uklidnila.

žena měla dokonalou postavu. Něco takového se vidí jen velmi vzácně. I Ernie byl pohledem na ni fascinován.

Celesta se na něho usmála. Byl to úsměv na dosti velkou vzdálenost, jen nepatrný náznak úsměvu v koutcích úst, ale i to stačilo.

Ernie Balsam ztrnul. Nedokázal její úsměv opětovat. Připadal mu lstivý a ďábelský. Byla tato bytost živá žena, nebo jen probuzená socha?

Odpověď neznal.

Postavila se tak, aby viděl na její pravou ruku, kterou zvedla do výšky. Držela v prstech trofej, zbytky své oběti. Příšerný pohled.

Byla to kost!

Ernie viděl, jak ta žena vycenila zuby a ústa roztáhla v široký úsměv.

Viděl její zuby. I na tu dálku viděl, že s takovými ostrými špičatými zuby je předurčena k tomu, aby mohla rvát maso ze svých obětí.

Šílená představa, která mu přišla na mysl. Nechtěl na ni myslet, ale přesto se jí nemohl zbavit. V okolí té ženy moře stále pěnilo. Vlnilo se a vlny se rozbíjely o útes. Něco sebou nesly: nějaký strašný předmět.

“To není možné!” vydechl Ernie Balsam. Zakryl si tvář rukama, protože ten pohled nemohl snést, ale předmět, který vynesl proud, se mu už vryl do mysli tak, že ho nebylo možné vymazat.

Byla to paže!

Paže s rukou naptl zaťatou v pěst. Byly na ní ještě zbytky neoprénového potápěčského oděvu, který měl na sobě Phil Garner.

Ernie pomalu svěsil ruce. Měl teď tvář podobnou masce.

“Phile,” zašeptal jméno přítele. Ernie byl velmi tvrdý

chlapík, teď se ale nedokázal ubránit slzám. Oči mu zvlhly a po tvářích mu stékaly pottčky slz. Rty sebou škubaly.

Phil je mrtev. Našel svou Celestu a za svou zvědavost musel zaplatit krutou daň, připravila ho o život.

žena, která tak okázale vystoupila z mořské hlubiny,

se pohnula. Zvedla ještě jednou do výšky Philovu paži, jakoby to byla nějaká významná trofej. V příštím okamžiku ji pohltily vlny. Ještě pár vteřin bylo vidět její modrou postavu pod hladinou, pak zmizela.

Ernie Balsam stál nehybně na palubě. Zíral do moře, aniž by ho viděl. Ztratil ponětí o čase. Rukama svíral zábradlí, jako vězeň svírá mříže své cely.

V očích neměl žádný výraz. Byly prázdné a dívaly se přes moře. Myšlenky mu vířily hlavou jedna přes druhou a nedávaly smysl.

Všechno se změnilo. Bylo to tak strašné, příšerné. Nechtěl si připustit, že Phil Garner zemřel tak krutou smrtí a teď už po něm ztstala jen vzpomínka.

Nebe za tu dobu, co byl duchem nepřítomen, změnilo barvu. Bylo tmavší. Začalo se stmívat a denního světla šmahem ubývalo.

Nad hladinou vál večerní vánek, který zptsoboval dlouhé vlny. Narážely do bokt lodi, která se rozhoupala, a to probudilo Ernieho k životu. Obrátil se a zhluboka

vzdychl. Roztřesenou rukou si protřel oči a ještě jednou se zahleděl na moře.

Vzal si dalekohled. Útes, u něhož se zjevila tajemná osoba, měl teď na dosah. Voda do něj narážela a vytvářela bílou pěnu. Ernie uviděl dlouhé bílé předměty plující po hladině.

Byly to kosti…

Lidské končetiny poztstatky jeho přítele Phila Garnera, který se potopil a uvízl ve smrtelné léčce.

“Sbohem, chlapče, sbohem,” zašeptal Ernie pohnutým hlasem. “Jednou se znovu setkáme, jednou…”

Obrátil se a zamířil do kabiny. Jejich člun byl velmi rychlý. Motor z Rolls Royce byl silnější, než mnoho jiných a rychle naskakoval.

Ernie odjížděl ke břehu sám. Směrem na sever, k tureckému pobřeží…

3

Byla už tma, když Ernie dorazil do přístavu, kde zanechal člun, ze kterého si odnášel jen několik osobních věcí. Ušel pár krokt k malému penziónu, ve kterém bydlel. Dtm patřil turecké rodině mluvící anglicky. Jeho majitel kdysi pracoval tři roky v Liverpoolu, jeho syn v Londýně na rybím trhu.

Malý přístav ležel v zálivu. Vypadal romanticky, ale Ernie na to toho večera neměl pomyšlení. Do domu vedlo schodiště vytesané do kamenného svahu.

Všude kolem byly na svazích roztroušeny domky a další se nacházely po obou stranách přístavu mezi cypřišovými hájky.

“Dobrý večer!” Ozval se hlas ze tmy. Jeho turecký domácí seděl na schodech a pil kávu.

“Buď zdráv, Ozale.”

“Tvtj hlas nezní dobře. A vrátil ses sám.”

Než Ernie odpověděl, zadíval se přes moře, které už mezitím potemnělo.

“Jestli teď nechceš mluvit, nech to na potom. Počkám tu na tebe.”

“Děkuji, Ozale.” Ernie pokračoval v cestě, otevřel

domovní dveře a uslyšel hlas domácí paní. Vycházel z kuchyně. Připravovala něco kořeněného a celý dtm byl prosáknutý vtní toho jídla. Vystoupil po starém schodišti do prvního patra, otevřel pokoj, který nezamykal a padl na postel. Ztstal tam seděl a zíral na protější stěnu. Měl hlavu plnou Phila. Celý se při pomyšlení na jeho konec roztřásl.

Navlékl si na sebe teplejší oblečení a pak si vzpomněl na to, co mu řekl Ozal.

Sešel dolt a našel Ozala sedět na stejném místě. Něco se změnilo. Na stolečku, který měl Ozal vedle sebe, se mimo konvice s kávou a šálkt, tyčil ještě další předmět. Byla to láhev.

Ozal nepil alkohol, ale věděl, že Ernie bude asi nějakou tu skleničku potřebovat.

“Sedni si ke mě, příteli.”

“Díky.” Ernie se posadil. Překřížil nohy a zadíval se do dálky za přístavem, na temnou mořskou hladinu, která mu připadala nekonečná. Na nebi zazářily první hvězdy. Večerní vítr chladil obličeje obou mužt.

V přístavu bylo ticho. Zakotvené lodi šplouchaly v rytmu vln. Někdo přejel s motorovým člunem kolem nábřeží. Ernieho ten hluk motoru rušil.

Slyšel, jak Ozal nalévá do jeho skleničky ostrou pálenku. “Napij se, to ti pomtže.”

Ernie si vzal skleničku, poděkoval, přiložil ji ke rttm,

napil se a okamžitě se rozkašlal.

Ozal čekal. Byl to prošedivělý muž s velkým knírem, který mu už také začal šedivět. I on znal staré příběhy a Ernie to věděl. Phil u něho tak často nevysedával jen tak pro nic za nic.

Ernie dopil.

“Chceš ještě jednu?”

“Ano. Tu první jsem vypil na svého přítele Phila.” Pronesl Ernie ochraptělým hlasem. Slova mu vázla v krku.

“A tu druhou?”

“Tu vypiju na tebe.”

“Děkuji.” V tom okamžiku hodil i Ozal své zásady přes palubu a nalil si také jednu.

Oba si přiťukli a napili se. Ernie se přitom na Turka díval.

“Vrátil jsem se sám, máš pravdu.”

Ozal pokýval hlavou. “Moře si tvého přítele vzalo.”

“Ano.” “

Turek nasál nosem vzduch. “Muselo k tomu dojít,” řekl po chvíli.

“Jak to?”

“Protože tvtj přítel se zajímal o věci, které má člověk nechat v klidu.”

“Myslíš?”

“Když ti to říkám.”

“Ale to jsou legendy, pohádky, jen takové bajky.” Ernie tomu ještě stále nevěřil. “Já jsem…”

“Někdy se legendy vyplní, příteli. Phil Garner si to

ověřil na vlastní ktži a za svou zvědavost zaplatil.”

“A já také,” zašeptal Ernie. “Ona… ona vyplula z moře jako bohyně. A přitom byla pravý opak. Nebyla to bohyně, byla to vražedkyně!”

“Celesta?”

“Ano. Viděl jsem ji a viděl jsem i to, co z Phila zbylo.

Kus paže a kosti, nic víc.”

Ozal se nepohnul. Díval se také do dálky a držel skleničku v obou rukou.

Ernie se znovu napil. Pak vzal láhev a dolil si.

Najednou měl pocit, že se musí opít, aby zapomněl na bolest.

Přišla Ozalova žena, ale Ozal ji poslal pryč s tím, že

chtějí být sami. Uplynulo skoro deset minut. Ernie už cítil

účinky alkoholu. Jeho myšlenky ztěžkly, nedokázal se už soustředit a přepadla ho otupělost.

“Ona se někdy vynořuje,” slyšel Turktv hlas. “Z mořských hlubin.”

“Celesta?”

“Ano. Ona existuje. Já jsem to věděl, hodně zdejších lidí to ví, ale mluví o tom jen neradi.”

“Proč zabíjí?”

Ozal pokýval hlavou. “To je dobrá otázka, moc dobrá otázka. Já bych řekl, že musí zabíjet, aby přežila. Chápeš to? Potřebuje oběti.”

“Ne!” Ernie byl najednou zase střízlivý. “Nechápu to.

Proč potřebuje oběti?”

“Je to bytost, pro kterou lidi vymysleli spoustu jmen. Jedno z nich je zvláště výstižné. Pochází z jednoho orientálního jazyka, z arabštiny. Vy jste ho převzali, pokud je mi známo. Je to ošklivé slovo.”

“Tak mi ho řekni, prosím tě.” Ernie položil ruku na Ozalovo rameno a zatřásl jím.

“Ghoul. Znáš slovo ghoul?”

Ernie Balsam si přejel rukou po čele. “Ano, myslím, že už jsem ho slyšel. Znamená něco hrozného?”

“Ghoulové zabíjejí lidi. Musím ti ještě říkat, co s nimi pak dělají?”

“Ne, ne!” Ernie zavrtěl hlavou. “To nemusíš, proboha.”

“Sám jsi to viděl.”

“Ano, viděl.”

“A já bych tě chtěl poprosit, abys na to zapomněl, Ernie. Zapomeň na to. Zapomeň na Celestu, na přítele, na

tu hrtzu. Vymaž všechno z paměti. Jen tak si zachováš zdravý rozum.”

Ernie odmítl Turkovu radu. “Zapomenout?” zašeptal.

“Mám na všechno zapomenout?”

“Jsi-li moudrý.”

“To nemohu, Ozale. Nedokážu na to zapomenout. Stalo se toho příliš mnoho. Bylo to strašné, úděsné. Vzpomínka na to se mi vryla hluboko do paměti…”

“Prosím tě…”

“Proč to říkáš, Ozale?”

“Protože i my chceme zapomenout. Nechceme, aby nám to někdo připomínal.”

“To chápu, ale viděl jsi ji někdy vystupovat z vody a

kosti plavat po hladině?” Odmlčel se a svěsil hlavu.

“Ne, já sám jsem to neviděl. Ale umím si to docela živě představit.”

“Pak také víš, že,” Ernie odložil skleničku a znovu si

skryl obličej do dlaní. Ztstal tak sedět, ponořen do vlastní bolesti. Po chvíli vstal a rozloučil se s Ozalem.

“Ptjdu nahoru.”

“Ano, lehni si a vyspi se z toho. Je už pozdě. Ráno uvidíme.”

“Ano, ráno,” odpověděl Ernie. Vrávoravým krokem zamířil k domu. Alkohol účinkoval.

V pokoji se oblečený položil do postele. “Ráno,” opakoval znovu. “Ne, Ozale, já nezapomenu, nemtžu zapomenout. Nikdy…”

Usnul tak hluboce, že neměl žádné sny o té hrtze, kterou prožil.

Ale zapomenout opravdu nemohl. Dokázal vzpomínku jen potlačit. A ani ho nenapadlo, že se mu tato událost ještě někdy připomene.

Bylo to v Londýně, téměř rok po té strašné události…

4

V předu stály palmy vyrtstající z bílého písku. V pozadí se modralo moře. Obloha byla bez mráčku, hotel zapadal do krajiny, jeho střecha nesahala ani po koruny palem. Kávově opálená děvčata přinášela nápoje až na pláž.

Dovolená, o jaké se každému sní.

I já jsem snil, už jsem se viděl na slunci, cítil vát mořský vánek a slyšel cinkat kostky ledu ve sklenicích.

“Sníš, Johne?”

Při zvuku toho ženského hlasu jsem se lekl, protřel si oči a obrátil hlavu doleva, kde stála moje sekretářka Glenda Perkinsová a usmívala se na mě.

“Nemohla jsi ještě chvíli počkat?”

Zasmála se a ukázala na barevný prospekt. “O tomhle jsi snil?”

“Přesně tak.”

“Ty chceš jet na…?”

“Havaj, nádherný kus země, který pro mne zřejmě navěky ztstane jen snem.”

“Ty už nemáš dovolenou?”

Zatvářil jsem se otráveně. “Přestaň si mě dobírat. Ty dny dovolené, které si mám ještě vybrat, nelze vtbec spočítat. Byly by to celé roky.”

“Jen nepřeháněj.”

“Nepřeháním, je to pravda.”

Glenda se usadila na kraj stolu. Měla na sobě tmavozelenou balonovou sukni, jaké teď byly v módě. Místo pásku si ovázala tmavohnědou šerpu. A ve vzorku

svetříku se vyskytovala stejná tmavohnědá. Na krku jí visela moderní bižuterie. Když se pohnula, bižuterie zachrastila.

Díval jsem se jí na kolena a ještě o kousek výš. Všimla si toho, ale nestáhla si sukni. Třeba to ani nešlo.

“Chceš tam jet sám?” zeptala se mě.

“Nevím.”

“I mě ještě zbyla dovolená, ale když vidím ty krásné dívky, které tam obsluhují, nás, turisty, tak…”

“Moment, Glendo, co znamená to “nás, turisty?” Ještě jsem nikam nejel. A ani nevím, zda někdy pojedu. Snít snad není zakázáno?”

“To jistě ne.”

“Ale vzal bych tě s sebou.”

Glenda potřásla svými tmavými vlasy, zaklonila hlavu a zasmála se. Byla to zatraceně krásná žena. Když jsem ji tak pozoroval, připomínala mi herečku Deborah Sheltonovou, která hrála Mandy Wingerovou v seriálu Dallas. Vedle Glendy vybledlo mnoho hezkých žen.

“To je od tebe hezké, Johne, opravdu.” Předklonila se a pohladila mě po tvářích. Mohli jsme si to dovolit, protože jsme byli v kanceláři sami. “Ale sotva by to bylo možné. Představ si, že by sir James ztstal v úřadě sám. To by bylo…”

“Myslíš, že by si bez tebe neporadil?”

“Beze mě ano. Ale co bez tebe?”

“Suko převezme případ za mě.”

“Tak mu ten návrh předlož, Johne.”

“Mohli bychom odcestovat o Vánocích. Jen se podívej ven. Takové mizerné počasí. Podzim v té nejhorší podobě.

Déšť, vítr, brzy začne padat sníh. A pomysli na Havaj, slunce, palmy, dívky, chlazené nápoje, moře…”

“Než zase začneš snít, ráda bych ti řekla, že čekáme návštěvu. Nezapomeň, že máš na tohle pondělí sjednanou schtzku.”

“Ach tak ano.” Ťukl jsem se do čela. “Jakže se ten člověk jmenuje?”

“Ernie Balsam.”

“Toho neznám.”

“Ale on s tebou chce mluvit, výhradně s tebou.”

“Pak o mě asi slyšel.” Podíval jsem se na hodinky.

“Na kdy je objednán?”

“Na desátou.”

“Za tři minuty. Stihneš ještě kávu?”

Glenda sjela ze stolu. “Přinesla jsem čerstvou.”

“Kdy se má vtbec vrátit Suko?”

“Nevím. Pravděpodobně bude se sirem Jamesem na cestě až do večera. Nebo možná ještě déle.”

“Ovšem, naši Číňané.”

“Správně.”

Měli jsme návštěvu z Pekingu. Scotland Yard pozval kolegy z Číny. Měli se seznámit s tím, čemu my říkáme moderní vyšetřovací metody. V tom máme už od pradávna dobrou pověst. Jelikož Suko byl sám Číňan a ovládal i řadu místních dialektt, vyžádal si ho náš šéf za tlumočníka.

Já jsem byl rád, že nemusím s nimi, i když mi už vyhrožovali, že se přijdou vyptávat také mě.

Glenda chvíli telefonovala a pak strčila hlavu do

dveří. “Pan Balsam už přišel. Vedou ho nahoru.”

“Dobře.”

Uvědomil jsem si, že nejeden dobrodružný případ už začal pouhou návštěvou cizího člověka, kterého jsem předtím nikdy neviděl. Ani teď jsem nevěděl, co ten Ernie Balsam ode mě chce. Když žádal o schtzku, byl velmi zdrženlivý. Údajně se mělo jednat o něco závažného.

Zaslechl jsem hlasy z předpokoje a pak už Glenda uvedla návštěvníka do mé kanceláře.

Vstal jsem, představili jsme se vzájemně, já mu nabídl místo a kávu.

Ernie Balsam patřil k lidem, kteří se věnují sportu a jsou po celý rok opálení. Jeho blond vlasy byly vybělené sluncem tak, že úplně ztratily barvu.

Měl na sobě zelenou bundu, kterou si svlékl a ztstal sedět jen ve svetru. Jeho džínsy byly bledě modré a byly ušity ze silné zimní látky.

Glenda přinesla kávu. Poděkovali jsme jí a Ernie Balsam se na mě zadíval přes okraj šálku. “Nevím, jestli se mi hned nevysmějete, až uslyšíte mtj příběh, protože zní velmi nevěrohodně, pane Sinclaire.”

“Nechtě to na mě.”

“Ano. Smím si zakouřit?”

“Prosím.”

Vytáhl jednu cigaretu, kterou si očividně sám balil, zapálil si a vdechl kouř. “Ještě než začnu, chtěl bych na něco upozornit,” řekl. “Události, o kterých vám budu vyprávět, jsem zatím nikomu v Anglii nesvěřil. Jde o smrt mého přítele. Nahlásil jsem, že zabloudil a pravděpodobně se utopil. Tolik tedy na úvod.”

“A jak to bylo ve skutečnosti?”

“K tomu se hned dostanu.”

Začal vyprávět příběh, který už byl rok starý. Týkal se jeho potápění ve východní části Středozemního moře, blízko tureckých hranic.

Trpělivě jsem ho poslouchal, sem a tam si dělal poznámky a čekal na vyvrcholení příběhu. To přišlo ve chvíli, kdy mi pan Balsam vyprávěl o zmizení a smrti svého přítele. To vše bylo již minulostí. Pak ale začal hovořit o přítomnosti, a to začalo být zajímavé.

Kávu už měl dávno dopitou a v popelníku ležely tři nedopalky. Díval se na mě přes psací sttl a řekl:“Stalo se mi něco, s čím jsem nikdy nepočítal.”

“Co?”

“Je tady, v Londýně. Celesta je tady, rozumíte, co říkám, pane Sinclaire?”

Samozřejmě, že jsem rozumněl, ale nenalézal jsem v

tom smysl. “Vy tedy myslíte, že ta osoba, bohyně, či vražedkyně, nebo jak už jí říkáte, se objevila v Londýně?”

“Správně.”

“Odkud to víte?”

“Z novin.” Uviděl mtj skeptický úsměv a začal být mírně netrpělivý. “Neměl byste to brát na lehkou váhu, pane Sinclaire. Je to skutečně pravda. Noviny informují o jejím příjezdu.” Sáhl do kapsy bundy, kterou si pověsil přes opěradlo a vytáhl vystřižený novinový článek, který mi podal přes sttl.

Poděkoval jsem mu a přečetl si, že svět módy v Londýně oslavuje příchod nové hvězdy mezi fotomodelkami.

Celesty!

Byla tam vyfotografovaná, jak vystupuje z letadla a stojí na schodech. Byla to žena, jejíž krása byla velmi ptsobivá a určitě mtže udělat závratnou kariéru.

“To je ona,” řekl Balsam. Pátravě jsem si ho změřil.

“Vy mi nevěříte.”

“To jsem neřekl!”

“Vidím to na vašem pohledu, pane Sinclaire.”

“Je to pro mne přinejmenším velice obtížné. Ukážete mi fotografii a tvrdíte, že osoba na ní je tatáž žena, která tehdy vystoupila z moře a zavraždila vašeho přítele.”

“Tak to doopravdy je.”

“Neříkal jste, že ta žena byla obryně? Nebo se mýlím?”

“Byla to hodně velká žena.”

“Tahle je normální.”

Předklonil se. “Ano, je normální, ale je to ona. Chápete to? Tato modelka Celesta a ta obryně, je jedna a tatáž žena, která jen změnila svou velikost. Musíte něco udělat.”

Opřel jsem se do opěradla a kouřil. Musel jsem se usmívat. “Je to všechno velice vágní, pane Balsame. Obávám se, že jste si tu zkombinoval něco, co bude ve skutečnosti pouhá náhoda. Vy se domníváte, že ta Celesta sem přijela proto, aby vás zabila?”

“Přesně tak.”

“Ale v těch novinách se píše, že je známou modelkou a že sem přijela udělat kariéru, což jí rád věřím.”

“Rouška, pane Sinclaire, to je jen rouška, která má zakrýt skutečný dtvod. Celesta sem přijela proto, aby tu zptsobila pohromu. Bude po Londýně šířit stejný strach,

jako to dělala ve Středozemním moři. Na to se mtžete spolehnout.”

“Přesto má ta vaše teorie závažné trhliny.”

“Chcete snad čekat, až dojde k první vraždě? Phil Garner, mtj přítel, zřejmě přemýšlel úplně stejně. Byl jí v pravém slova smyslu posedlý. Potápěl se ve vodách, kde se měla vyskytovat a hledal ji a já pak viděl jeho kosti vyplouvat z moře. Byly vybělené, ohlodané. A pak jsem viděl i Celestiny zuby. Jsou to zuby dravé šelmy, to mi věřte. Mtj turecký známý ji nazval ghoulem. Vy byste měl vědět, co to znamená!”

“Ano, to vím.”

“Pak bych tedy tu osobu nazval Lady Ghoul. Vypadá jako lady, ale je horší, než sám ďábel.”

Vzal jsem znovu do ruky fotografii v novinách a

pozoroval ji.

Celesta vystupující z letadla a usmívající se. Vypadala tak přirozeně. Po nějakém chrupu ghoula ani památky. “Ta fotografie mě nepřesvědčila, pane Balsame.”

“To jsem si myslel hned. Jen jsem neviděl jinou možnost, než se obrátit na vás. Dozvěděl jsem se vaše jméno i to, že se zabýváte případy, které zabíhají do nadpřirozena. Domníval jsem se proto, že u vás najdu pochopení.”

“Já vás chápu, pane Balsame. Jen nejsem člověk, který okamžitě vyskočí, začne halekat a vytáhne pistoli.”

“Promiňte.”

“Chcete ještě kávu?”

“Rád, je vynikající.”

“Řekněte to slečně Perkinsové, mé sekretářce. Její káva je dtvodem, proč odtud nikdy nedám výpověď -

Glendo!” zvolal jsem nahlas. “Mohla bys nám přinést ještě dva šálky. Pan Balsam je tvou kávou okouzlen.”

“Hned to bude.”

Ernie Balsam si prsty prohrábl bradku. “Mohu považovat za dobré znamení, že jste mě dosud nevyhodil a že mi nabízíte další kávu?”

“Mtžete.”

“Takže se toho přece jen ujmete?”

“Pokusím se.”

Glenda přinesla čerstvou kávu. Návštěvník nešetřil chválou a Glenda zčervenala. Když jsem ji začal chválit ještě i já, utekla.

Sáhl jsem po telefonu. “Tento hovor,” vysvětlil jsem Balsamovi, který očividně znervózněl, “souvisí s vaším případem. Hodlám vystrčit tykadla.”

Číslo, které jsem vytočil, bych mohl odříkat i ve spánku. Patřilo mému nejlepšímu příteli, Billu Conollymu, který pracoval jako reportér na volné noze a patřil k lidem, kteří doslova slyší trávu rtst.

Jeho články byly velmi oblíbené, ale také obávané, protože velmi často odhalovaly nepravosti. Bill byl navíc i člověkem, zasvěceným do mých případt.

Prožili jsme spolu už dost velmi nebezpečných dobrodružství, do kterých byla k naší nelibosti často vtažena i Billova rodina.

Zastihl jsem Billa doma. “Johne, ty máš ale štěstí.

Právě jsem chtěl jít do redakce.”

“Zdržím tě jen deset minut.”

“Pro tebe všechno. Co se děje?”

“Není to tak strašné. Jde o jednu ženu.”

“Oh, jak milé. Znám ji?”

“Měl bys, protože ty bys měl být informován o všem.

Ta dáma má jen křestní jméno, jak se zdá. Celesta…”

“Ah!” zvolal Bill. “Ta nová supermodelka. Tu znám. Celesta přijela mimo jiné do Londýna proto, aby tu natočila první film. Zkoušky a tak dále. Chtějí z ní udělat druhou Brigittu Nielsenovou.”

“To už něco znamená.”

Slyšel jsem, jak Bill vzdechl. “Teď mi řekni, kamaráde, proč tě začala zajímat?”

“Z jistých dtvodt, které ti teď nemíním objasňovat.

Víš toho o ní víc?”

“To sotva. Pochází s jihu Evropy, nebo Malajsie. Tam se vypracovala. Potom ji objevili zástupci amerických časopist a udělali z ní hvězdu těch největších módních časopist. Tak začala její kariéra. Ty nečteš žádné módní časopisy?”

“To sotva.”

“Tvoje chyba, protože pak bys toho o ní věděl víc.”

“Bille, jak bych se k ní mohl dostat?”

“Chceš se jí dvořit?”

“Nemluv nesmysly, je to služebně. Musím ji poznat.”

Přítel se zasmál. “Kdybys neměl starého Billa a vždycky ti nepomohla náhoda. Dnes večer je “Talk-Show”, kde se objeví i Celesta. Víš, jak se ta “Talk-Show” jmenuje?”

“Nejsou to “Dtležité osobnosti v Londýně”?”

“Správně. Moderátortm se podařilo sehnat dohromady několik zajímavých lidí.”

“Kde ta show bude?”

“V jednom malém divadle. Bude u toho i televize a vstupenky už nedostaneš.”

“Budeš tam?”

“Dokonce i se Sheilou. Víš, že ji móda zajímá. Mám pocit, že v ní chce zase začít pracovat. Ale nech si to pro sebe.”

“Nepodařilo by se ti sehnat ještě dvě vstupenky?”

“Vyloučeno.”

“Tak se o to pokusím já. Zkusím to služebně. Mohli by nám dát ještě dvě židle do hlediště.”

“Proč dvě?”

“Protože tam ptjdu s někým, kdo mě přivedl téhle Celestě na stopu.”

“Johne, ty vzbuzuješ mou zvědavost. Co s tou ženou nehraje, u všech ďast?”

“Je tu jisté podezření, o němž teď nechci mluvit.”

“Tak dnes večer?”

“Určitě se uvidíme. A hodně štěstí v redakci.”

“Děkuji, to je od tebe milé.”

Když jsem položil, obličej mého návštěvníka se uvolnil. “Děkuji vám, pane Sinclaire, s tím jsem nepočítal.” Pokrčil jsem rameny. “Vzbudil jste mou zvědavost,

pane Balsame. Kromě toho se dobře vyznám v lidech a nepovažuji vás za podvodníka. Máte dnes večer čas?”

“Myslíte na tu “Talk-Show”?”

“Ano.”

“Přirozeně, že mám čas. O té televizní show jsem vám mohl říct hned.

“Dobře, tak se sejdeme tam. Zjistím, ve kterém je to divadle…”

“Blízko Soho a jmenuje se Odeon.”

“Ano, to znám.”

Ernie Balsam vstal. “Sejdeme se před vchodem?” zeptal se ještě.

“Ovšem. Představení začíná ve dvacet hodin. Budu tam o ptl hodiny dříve.

“Já také.”

V předpokoji mtj host ještě jednou poděkoval Glendě za výbornou kávu a ona ho doprovodila ke dveřím.

Ztstal jsem v kanceláři a vykouřil ještě jednu cigaretu.

Vyfukoval jsem kouř do okenního skla, za nímž bylo šedivé podzimní dopoledne.

Přestalo pršet. Ale ulice i střechy domt se ještě leskly

vodou. Auta jezdila se zapnutými světly a nad městem ležel smog, za který jsme vděčili mimo jiné i tomu, že Londýn byl neskutečně přecpán auty.

Glenda se vrátila.

Ukázal jsem jí novinový výstřižek ještě dřív, než stačila promluvit. “Znáš tu ženu?”

“Ano, to je Celesta, ta topmodelka.”

Potřásl jsem hlavou. “Zdá se, že už ji zná každý, kromě takového osla, jako jsem já.”

“Však to také nespadá do tvých pracovních povinností, ne?”

Podíval jsem se na Glendu úkosem. “Ne, zatím ne. Ale mohlo by to do nich patřit. Ale pak bychom jí museli změnit jméno.

“A jak by se jmenovala?” zeptala se Glenda.

“Lady Ghoul…”

Mickey Graft, známý zpěvák ze Spojených státt, už byl na mnohé zvyklý, pokud šlo o ženy, ale tady v Londýně se nestačil divit, když viděl ty krasavice, které přicházely do Odeonu a mířily do šaten.

Stál v otevřených dveřích své šatny, díval se na chodbu a nemohl věřit svým očím. Tahle sešlost z vyšší společnosti, které nestál ani za jediný pohled, byla vskutku nevídaná.

Byly to ženy a dívky mezi osmnácti a čtyřiceti. Ale těch mladých tam bylo více. Všechny byly oblečené podle poslední módy, měly na sobě super krátké sukně a byly vyzývavě nalíčené, přičemž líčení očí obzvláště vynikalo rtznými odstíny barev. Rty naproti tomu měly nalíčené podstatně nevýraznějšími barvami. A všechny se zajímaly jen o jednu osobu Celestu, plavovlasou top-modelku z jižní Evropy.

Mickey Craft se stáhl do své šatny. Sedl si na otočnou židli a nevěřícně kroutil hlavou. Měl vlasy jako divokou hřívu. Dříve se tomu říkalo “afro”. Chtěl tuto módu znovu oživit, protože byl naptl barevný.

Jeho matka byla černoška, otec bílý Američan. Mickey byl míšenec. O to neobvyklejší u něho byly modré oči. Byly modré jako moře a dlouhé řasy by mu mohly závidět mnohé ženy. V uších měl zlaté kruhy, což nebylo bez dtvodu.

Stejně jako velký malíř Picasso měl svá barevná období, měl i Mickey Craft svá vývojová období. Teď právě miloval žlutou. Zlaté náušnice, žlutá košile, žluté kožené kalhoty. Jen černý opasek se stříbrnými cvočky byl s nimi v ostrém protikladu.

Mickey měl mít příští neděli své první vystoupení v Londýně. Jeho manažer mu chtěl zajistit bezplatnou reklamu a tak mu zařídil účast v dnešní “Talk-Show”. Mohl zde hovořit o svých koncertech i o turné po dalších anglických městech. Nebyl sám, kdo si takto dělal bezplatnou reklamu. Vedle něho bude sedět ještě jeden politik z východu, který je v Londýně na návštěvě, a Celesta.

Craft si předsevzal, že téhle velké show využije. Ale teď se mu poněkud rozbušilo srdce, když viděl, jaký zájem projevují ženy o tu Celestu. Dostal strach, že propadne.

A právě ženy byly jeho největšími obdivovatelkami!

Nechápal to. Ta modelka byla skutečně trhák. Krásná jako hřích a současně nevinná jako anděl. Její věk se dal těžko odhadnout. Mohlo jí být stejně dobře dvacet, jako patnáct. V každém případě to byla žena, která měla nejlepší předpoklady k tomu, aby udělala závratnou kariéru.

Mickey dostal až dosud každou ženu, kterou chtěl, do postele. Ale s touhle Celestou tušil, že to bude zatraceně těžké. Patřila k chladným a odmítavým typtm, které ani při pohledu na populárního zpěváka nehnou brvou.

Do začátku vysílání zbývala ještě hodina. Musí si ten čas nějak zpříjemnit. Naklonil se a vytáhl z horního kufru láhev.

Napil se bourbonu přímo z láhve, utřel si plné rty, zadíval se na šedivou podlahu šatny a přemýšlel, jak na tu ženu má jít.

Pohrával si přitom s láhví v prstech. Z chodby sem doléhal hlast. Celestina šatna ležela jen o dvoje dveře od jeho. Mtže vstát, jít tam a říct: “Tak maličká, tady mě

máš.” Už mnohokrát mu to vyšlo, ale u téhle ženy si nebyl jistý.

Vyhodí ho ven.

Něco takového by Mickey Craft nesnesl. Pohřbilo by to jeho sebevědomí, jenže to právě při tomto tvrdém bysnysu nepotřeboval. Aby byl neustále ve formě, musel se stimulovat. Byl už dříve na odvykací ktře, ale přerušil ji. Aby ztstával na vrcholu, polykal rtzné prášky, bral tvrdé drogy, které mu čím dál víc ničily tělo. Ve spojení s alkoholem zptsobily, že mohl ztstat čilý celou noc. Teprve ráno, když se probudil, bylo mu mizerně. To se mu všichni raději vyhýbali, protože jeho záchvatt vzteku se každý bál. Hoteliéři už by o tom mohli zpívat opery. Posílali mu účty za zničené zařízení pokoje na každou další štaci.

Nosil s sebou neustále modré tabletky. Prsty se mu téměř bez přestání chvěly, ale stačilo vzít jednu tabletku, zapít ji bourbonem a vše bylo v pořádku.

Někdo zaklepal. Dvakrát krátce, jednou dlouze. Pro Mickeyho to bylo znamení, že ho přišel navštívit jeho manažer.

“Ano, pojď dál.” Natáhl nohy před sebe a zaklonil hlavu. Díval se přitom do stropu plného mušinct.

“Už jsi zase zfetovaný?”

“Jasně.”

Manažer zavřel dveře. “Hrome, Mickey, musíš toho už konečně nechat.”

“Modré,” tak říkal modrým tabletám, “mi výborně pomáhají.”

“Uvidíme, co si budeš myslet za dva roky.”

“S těmi vyletím tak vysoko, že porazím všechny.”

“Pokud přitom nespadneš.”

Mickey vztekle vyskočil. Jiný by mu něco takového říct nemohl, ale jeho manažer, Italo-Američan, který se jmenoval Salvátore Bani, tu odvahu měl. Stál krok ode dveří, s rukama zastrčenýma v kapsách svého proužkovaného dvouřadového saka decentního střihu, a díval se na Mickeyho.

“Co na mě tak čumíš?”

Bani pokrčil rameny. Byl dost malé postavy a až na pár vlast na zátylku holohlavý. Měl kulatý obličej, nos mírně zahnutý, široké tváře a nízké čelo. Bradu skoro neměl splývala s krkem.

“Přemýšlím, Mickey.”

“Ty to umíš?”

“Možná lépe než ty.”

“Ale ne.”

“Přestaň brát ty zatracené tablety. Jinak budeš mít brzy po kariéře, a to znamená, že přestanu vydělávat taky já. Jestli je budeš brát, tak se nerozčiluj, když se mi nepodaří zařídit ti další koncert. Víš dobře, že konkurence je velká.”

Mickey vyjel. “Chceš tím říct, že dělám špatnou muziku, ty špagetožroute?”

“O tom jsem se slovem nezmínil.”

“Ale já jsem tomu tak rozuměl!”

“Tvá věc, Mickey.”

Craft byl rozzlobený. “Jednou ti ten tvtj frňák přerazím, to ti slibuju.”

Bani už jeho řeči znal. Vtbec ho nerozházely a s

naprostým klidem si sedl na druhou židli. “Máš ještě nějaké problémy před vystoupením?”

“Jo.”

“Tak zavolej doktora.”

“Pitomče.” Craft byl známý svým hrubiánstvím. To dokazoval i teď.

“Chceš ještě něco říct?”

Craft se uhodil pěstmi do stehen. “Ne, nechci.” Bani pokýval hlavou. “Máš problém. Cítím to.”

“Je mi skvěle, slyšíš? Jsem na tom skvěle. Polkl jsem jednu modrou. Budu nejlepší z celé show, na to se spolehni.”

“Doufejme.”

Mickey se zatvářil překvapeně. “Jak to myslíš?”

“Nejsme tu sami.”

“Myslíš tu modelku?”

“Správně. Je dobrá.”

“To vím.”

“A má spoustu fanouškt.”

“Já taky.”

“Ale ne tady.”

“Co tím chceš říct?”

Salvátore Bani se předklonil. “Vidím na tobě, že tě něco žere. A to něco má jméno. Celesta nemám pravdu?”

Mickey Craft se zaklonil a ušklíbl se.

“Takže mám pravdu?”

“Jasně.”

“Chceš ji dostat?”

“To taky.”

Bani pokrčil rameny. “Jsem tvtj agent, manažér, druhý otec, bagr na odstraňování problémt, které musí z cesty, tvtj poradce…”

“Ještě něco, he?”

“Ano dokonce dobrý poradce. Proto ti taky říkám velmi dtrazně, abys dal od té ženy ruce pryč. Je dost holek, které ti nadbíhají samy.”

“Ale já chci ji!” vykřikl Mickey tvrdohlavě.

“Tak to se ženeš do velké ostudy.”

“A odkudpak to víš?”

“Vím to, protože znám lidi lip než ty. Je to naprosto jednoduché.”

“Až moc jednoduché.”

“Ne.” Bani zavrtěl hlavou a zadíval se do velkého zrcadla. “Jsem realista.”

“To já taky.” Craft mrštně povstal. Modré tablety začaly účinkovat.

“Kam chceš jít?”

Zpěvák se zadíval na holou lebku svého manažera.

“Jdu o dvoje dveře dál, jasné?”

“Nemtžu na tom bohužel nic změnit. Ale varuju tě.

Tu jen tak jednoduše nedostaneš.”

“Ha.” Mickey se zasmál. “ženské jsou všecky stejné.”

“Jen abys se jednou nespletl, chlapče.”

Craft se zastavil u dveří. “Jsi naptl Ital. Já myslel, že vy se v ženských vyznáte.”

“Ano, proto jsem tě varoval.”

“Zbabělče.”

Bani starostlivě pokrčil čelo, když jeho chráněnec vyšel z pokoje. Mickey byl prostě nepoučitelný. Zatím byl ještě na vrcholu slávy, ale pomalu už začal jeho sestup, a to bylo nebezpečné. Nenaplánovali turné po Anglii bez dtvodu mělo znovu vynést Mickeyho na vrchol popularity. Ale jestli se bude Craft takhle chovat, znamená

to, že se jeho hudba nezlepší a v tom případě jejich turné ztratí smysl.

Na chodbě došlo ke změně. Plakáty visící na zdech už nebyly obloženy čekajícími fanoušky. Mickey uviděl pořadatele večera, který utíkal po chodbě, pak se zastavil a připomněl mu, že za čtvrt hodiny musí být na scéně.

“Ale jistě, mistře, já se v tomhle byznysu vyznám.”

Pořadatel zmizel v jedné ze šaten. Vypadal, jakoby už nutně potřeboval dovolenou.

Craft pokračoval v cestě. Nic ho nezajímalo. Konečně, byl přece hvězda, zářící na nebi populární hudby, jak jednou napsal jeden novinář.

Zastavil se přede dveřmi Celestiny šatny. Na chvíli se ho zmocnily pochybnosti, které však okamžitě zaplašil. Zaklepal.

Energicky a panovačně.

“Ano, kdo je?”

Mickey Craft otevřel dveře…

Celesta seděla před zrcadlem a právě dokončovala svtj make-up. Držela v ruce štěteček, kterým si líčila řasy. Jelikož viděla v zrcadle na dveře, neotočila se.

Přirozeně věděla, kdo je to Mickey Craft, ale tvářila se, jakoby si ho teprve až teď povšimla.

“Ah, vy…?”

Zavřel za sebou. “Ano, já.”

“Kdo vám dovolil vstoupit?”

Mickey se zasmál. “Mně nemusí nikdo nic dovolovat.

Mohu si vstoupit, kam chci.”

“Tak je to tedy.”

“Jasně.” Vykročil kupředu a zastavil se u Celesty, která se vtbec nenechala rušit. Mickey se díval na její

vlasy velmi neobvyklé barvy. Ani blond, ani modré a ani zelené něco mezitím. Vlnily se jí v dlouhých loknách.

“Vypadáš skvěle, kočko.”

Celesta položila štěteček a vzala do ruky rtěnku, aby si nalíčila rty. Vtbec nereagovala na Mickeyho poznámku, což ho dopálilo.

“Hele, mluvím s tebou.”

“Ano, ale já s vámi ne.”

Mickey se znejistěn zasmál. “Připadáš si asi zatraceně krásná a všem nadřazená, co?”

“Nebo jsem možná jen chytrá. Já totiž nepatřím k

ženám, které každému padnou k nohám.”

“Jenže já nejsem každý.”

“Já vím. Jste populární zpěvák.” Poslední slovo vyslovila tak, jakoby se mu chtěla vysmívat.

Toho si Craft přirozeně všiml. “Poslyš, modelko, jsi nula. Jen se necháš fotografovat, ukazuješ obličej a tělo, ale nic neumíš.”

Našpulila rty. “Je na tom něco špatného?” zeptala se.

“Ne.”

“Tak vidíte.” Celesta odložila rtěnku. “Byla bych ráda, kdybyste odešel, pane Crafte. Řekla jsem to dost jasně?”

“Řekla.”

“Takže se uvidíme za chvíli před kamerou.”

“A když neptjdu?”

Prohlédla si ho od hlavy k patě a pohrdavě se přitom zatvářila. Měla na sobě zelený kalhotový kostým s velkým rozparkem. Ve světle umělého osvětlení vypadala látka skvostně. Na krku měla náhrdelník z černých perel. “Budu vás muset nechat vyvést, pane Crafte?”

“To bys udělala?”

“Nenechte to dojít tak daleko.”

Vysmál se jí. “Kde chceš vzít otroky, kteří by byli ochotni něco takového udělat?” Sklonil se k ní a začal jinak. “Poslyš, kočko, ty víš moc dobře, jak jsi sexy. Jsi jedinečná a já tě chci.” Natáhl ruku a pročísl jí vlasy, které byly na dotek tak zvláštní, jakoby byly z umělého vlákna.

“Nedotýkej se mě!” zasyčela.

Mickeyho ruka ucukla zpět. “No dobře,” řekl,

“nerozčiluj se.” Sklouzl z okraje toaletního stolku, na kterém seděl a čichl si k ruce. “Páchne,” řekl tiše.

“Nesnesitelně páchne.”

“Pak je načase, abyste šel.”

“To nepáchnu já, ale ty. A víš čím?” Naklonil se blíže k ní. “Páchne to tu mrtvolou, rozkladem, nebo něčím takovým. Odporné…” Otočil se, zamířil ke dveřím a zmizel.

Ledový úsměv na rtech krásné ženy už neviděl…

5

Místo na zaparkování jsem našel jen s největšími obtížemi a ještě k tomu daleko od svého cíle. Musel jsem se kus vracet pěšky. Šel jsem zahalen do pláště, do nějž jsem si už dal zimní podšívku, abych byl chráněný před zimou a studeným větrem.

Prtčelí Odeonu bylo celé osvětlené. Na chodníku stál velký přenosový vtz BBC. Kolem něho vládl shon a ruch, protože spousta návštěvníkt se chtěla podívat dovnitř.

Ernie Balsam mě uviděl jako první. Rozběhl se mi vstříc a já mu pokývl na znamení, že ho vidím.

“Prima, že jdete, pane Sinclaire.”

“Ano, dokonce se vstupenkama.”

“Oni vám je…”

“Někdy je dobré pracovat u Scotland Yardu.”

“Také se mi to tak jeví.”

Vešli jsme do foyeru, kde byl postaven reflektor a kamera, zachycující všechny příchozí a kde bylo takové teplo, že bych ho označil za nesnesitelné.

Pod pláštěm jsem měl oblek, proužkovanou košili, kravatu. Vypadal jsem úplně jinak, tak trochu jako podnikatel.

Odložili jsme kabáty u jedné starší ženy, které jsem dal spropitné. Hosté Talk-Show byli většinou obsluhováni zdarma, vše šlo na náklady vysílací společnosti.

Zde tomu nebylo jinak. Mohli jsme si dát cokoli k pití a rozhodli jsme se pro pomerančovou šťávu, která byla nalitá ve sklenicích na sekt.

“Na vydařený večer,” pronesl Balsam.

“Jak to myslíte?”

“Na to, aby se má slova potvrdila a vy mne nepovažoval za fantastu.”

“Tak zlé to zase není.” Rozhlédl jsem se kolem, napil

se a znovu se obrátil k Balsamovi.

“Hledáte někoho, pane Sinclaire?”

Pokrčil jsem rameny. Obecenstvo je velmi rtznorodé. Ale když se mne na to přímo ptáte, tak vám to řeknu. Je tu mnoho žen.”

“To ano.”

“žádný div. Mickey Craft je známý tím, že šmahem láme dívčí a ženská srdce.”

Svěsil jsem hlavu. “Zajímalo by mne, zda se mu

všechny líbí. Jsou tu i ženy, které jsou na pop-music dosti staré. A musím říci, že jsou velmi neobvykle nalíčeny. Jen se podívejte na ty tři vpředu.”

“Co je na nich?”

“Mají na tvářích červené puntíky. A dokonce svítící, když na ně dopadne světlo.”

“Nelíbí se vám to?”

“To jsem neřekl, ale připadá mi to jako znamení, poznávací znamení.”

Balsam chtěl něco odpovědět, když mezi nás vstoupila nějaká žena. Byla ještě mladá, na sobě měla černo-červeně proužkovanou minisukni, k tomu červený svetřík s vycpávkami na ramenou a stejný červený puntík na tváři, jako ty tři, o nichž jsem předtím hovořil. I kolem očí byla nalíčena červenou barvou. Nalíčení bylo velmi zvláštní, paprskovitě se rozbíhalo kolem očí a vypadalo to, jakoby jí po tvářích tekly červené slzy. Vlasy měla smolně černé a učesané hladce dozadu. Na nich se leskl gel místo laku.

Zastavil jsem ji. “Měla byste na chvilku čas?” zeptal jsem se.

Podívala se na mě nepřítomným pohledem, jako náměsíčná. “Co…co chcete?”

“Jsem od televize,” zalhal jsem, “a chtěl bych se vás jen zeptat, proč jste sem přišla.”

Její bledé rty se pohnuly: “Kvtli ní.”

“Myslíte tím Celestu?”

“Ovšem, koho jiného?” Zavrtěla hlavou a povytáhla ramena.

“Myslel jsem spíše kvtli Craftovi, který…”

“S tím na mě nechoďte. Ten už je odepsaný -dlouho.

Jenže to zatím ještě neví.”

“Ach tak.”

Chtěla už jít. “Ještě jednu otázku, prosím.”

“Co ještě?” zeptala se otráveně a obrátila přitom oči v sloup.

“Jde o ten puntík na tváři. Viděl jsem ho už častěji.

Tedy, myslím zde.”

“Já vím.”

“Znamená něco? Třeba poznávací znamení?”

“Patříme k ní,” odpověděla mi a odešla, přičemž k nám otočila útlá, téměř kostnatá záda.

“Slyšel jste to?” zeptal se Balsam. “Vážně jste to

slyšel?”

“Nejsem hluchý.”

“Co tím myslela, že patří k ní? Určitě k Celestě, že ano?”

“Vidíte jinou možnost?”

“Ne.”

“Tak vidíte.”

Přikývl. “Pak tedy Celesta, jak se zdá, už má dost velký klub fanouškt.”

“To je možné, pane Balsame. Já jen doufám, že jde skutečně jen o klub fanouškt.”

“Co jste tím myslel?”

“Zatím nic.”

Mezitím už se otevřely dvoukřídlé dveře, kterými se vcházelo do sálu. Čtyři uvaděči kontrolovali vstupenky. Byly číslované, takže si každý nemohl sednout, kam chtěl.

My jsme bohužel měli tu smtlu, že nás posadili do poslední řady i přesto, že jsme sem přišli mezi prvními. Na jevišti už byly postaveny židle do oblouku a moderátor, známý z televize, kašlal do mikrofonu. Měl na sobě bílé sako a černé kalhoty a k tomu proužkovanou košili.

ženy, které jsme předtím viděli, měly ta nejlepší místa. Sedaly si do prvních řad, takže tam utvořily skutečnou klaku.Tvářily se velice soustředěně.

Někdo se mne dotkl.

“Ahoj, Johne, ty už jsi tady?”

Byla to Sheila s Billem. Vstal jsem a pozdravil se s nimi. Sheila měla na sobě kostým z teplé zimní látky. Na něm jemný vzor. Halenka byla z pravého hedvábí. Vlasy měla vyčesané nahoru.

Představil jsem pana Balsama a musel jsem uklidnit Billovu zvědavost.

“Tak co, kvtli čemu tu sedíš?” zeptal se mě šeptem.

“Jedná se o tu ženu.”

“Jeje.” Vrhnul pohled na Ernieho.

Pochopil jsem. “Mtžeš klidně mluvit, Bille.”

“Dobrá. Je normální?”

“To nevím. Řekl bych, že normálně vypadá.”

“To vypadaly i jiné démonky,” odpověděl Bill.

“Tak daleko ještě nejsme.”

Sheila, zavěšená do manžela, se zeptala: “Ty ji podezříváš, Johne?”

“Uvidíme.”

Byla konkrétnější: “Počítáš s nějakými nepříjemnostmi?”

“Nepočítám s ničím.”

Pronikavě se na mě podívala. “Tak se uvidíme později,” řekla a oba s Billem se s námi rozloučili.

“Ten je ale pěkně pod pantoflem své ženy,”

komentoval Balsam, když jsme se zase posadili.

“To je jen zdání, věřte mi. Znám je oba už dlouho.”

“Vždyť mi do toho nic není.” Rozhlížel se po obecenstvu a já se podíval na hodinky.

Ještě deset minut.

Kameramani zaujali svá místa, většina lidí už seděla vybavená nápoji. Režisér ještě pobíhal kolem, mával rukama a dával poslední pokyny kameramantm.

Panoval obvyklý zmatek před živým vysíláním. O pět minut později se objevil moderátor. Jmenoval se B. B. Morton a patřil k těm typtm, co se usmívají snad i ve spánku. Požádal přítomné, aby nešetřili otázkami, ale aby nepískali, za což sklidil samozřejmě pískot.

Seznámil obecenstvo s pořadím, ve kterém účinkující nastoupí. Celesta přijde jako poslední, před ní zpěvák popu a jako první vejde ruský politik, který chtěl mluvit o

“glasnosti”.

Ještě minuta.

Červené světlo kamer svítilo. Jeviště bylo osvětlené, maskér ještě přepudroval moderátortv obličej a vysílání začalo.

Na obrazovkách, které stály na okraji jeviště, jsme viděli televizní hlasatelku, která oznamovala začátek vysílání, popřála diváktm dobrou zábavu při sledování pořadu s “velmi dtležitými osobnostmi v Londýně”.

Světla v sále zhasla.

Na jeviště vešel B. B. Morton. Rozzářený, dobře naladěný, jakoby měl v kapse čerstvou výhru v bingu.

Asi pět minut potřeboval na úvod a na to, aby nám

vysvětlil, jak se na pořad těší, jak výborné jsme obecenstvo a jak výjimeční jsou jeho hosté.

“A zde, dámy a pánové, je náš první host: Ivan Rogalskij ze Sovětského Svazu, jeden z největších příznivct “glasnosti”.

Rogalskij byl uvítán dlouhým potleskem, ale bylo vidět, že se na jevišti necítí právě nejlépe.

O Mortonovi si mohl říkat každý co chtěl, ale ten

člověk byl vynikající v tom, jak zbavit své účinkující trémy, a to se mu podařilo i u Rusa.

Když si sedal do pohodlného křesla, měl už spokojený úsměv na tváři.

Přicházel druhý host.

Mickey Craft!

Ten uspořádal velkolepé antré tím, že přitančil na jeviště, mával do obecenstva a čekal na velký potlesk, který však nepřicházel. Místo něho se z mnoha stran ozvalo pískání. Byly to ženy, které ho takto vítaly, a Mickeyho tvář se zakabonila v kyselou grimasu.

“Nezdá se být oblíbený,” prohlásil Ernie Balsam.

Pokrčil jsem rameny. “Víte, já sotva znám jeho jméno.”

“Já rovněž.”

B.B.Morton ho krátce oslovil. Jelikož však byl Mickey z toho uvítání rozladěný, dostal moderátor jen velmi stručné odpovědi. Nebude to mít v příštích devadesáti minutách lehké.

“A nyní náš třetí host,” zvolal moderátor, zatímco Craft se rozkročil a nezúčastněně zíral do prázdna. “Tato žena vyletěla jako kometa. Má za sebou zcela výjimečnou kariéru fotomodelky a nyní se chystá na svtj vpád do filmu. Vítáme u nás, vážení přátelé Celestu!”

Sálem se rozlehl mohutný potlesk, jak se říká. Najednou vyskočily ženy v prvních řadách, všechny současně tleskaly a dupaly.

Tento mohutný potlesk se změnil v rytmické skandování, které stále znovu nabývalo na síle a v nových vlnách se rozléhalo sálem.

Viděl jsem ji poprvé a dobře jsem si Celestu prohlédl, jak stála na okraji jeviště poněkud rozpačitá a zároveň hrdá, protože ten potlesk patřil jí.

“Ano, to je ona,” zvolal Ernie do potlesku. “Nemýlím

se.”

“Ta z moře?”

“Ovšem.” Balsam byl rozčilený. Několikrát polkl a

jeho pohled ustrnul. Viděl jsem, jak nervózně pohybuje rukama. Ruce se mu neustále zavíraly a otvíraly. Nosem mu ostře proudil vzduch a ještě navíc byl zbrocený potem. Tak se chová člověk, který je nervózní.

“Nejraději bych…” pohodil hlavou. “Nejraději bych vyskočil na jeviště a řekl té proklaté ženské svtj názor. Vmetl bych jí do obličeje, co udělala, rozumíte?”

“Ještě s tím počkejte, pane Balsame, nic neobvyklého na ní nenacházím.”

“Přesně tak, je to krasavice. Ten zelený kalhotový

kostým jí fantasticky sluší, na ní vypadá všechno bezvadně. Až příliš bezvadně, aby mohla být živá.”

“Co tím myslíte?”

“To sám dost přesně nevím.”

Celesta stála ve světle reflektoru, kamery ji zabíraly ze všech stran, jak jsem mohl vidět na bočních monitorech.

Byla to neobvykle krásná žena, která se téměř

nepotřebovala líčit, i když nalíčená byla kvtli pronikavému světlu reflektort. Několikrát se uklonila a já se díval, zda na její tváři neobjevím červený puntík.

Neměla ho.

B.B. Morton jí galantně nastavil rámě a odvedl ji k volnému křeslu. Teď teprve vypukl ten pravý potlesk. Morton se posadil vedle ní. Začal u hosta, kterého představil jako prvního.

Rus dostal svou první otázku. Začal hladce a sebejistě odpovídat.

Ne, že by mě glasnost v Rusku nezajímala, ale moje

pozornost patřila více dvěma zbývajícím hosttm.

Mickey Graft vypadal velmi znuděně. Seděl na svém místě s nataženýma nohama, sem tam si usrkl z pomerančové šťávy a často se díval do stropu nebo na Celestu, která seděla vedle něho. Byla uprostřed obou mužt.

Nelíbil se mi pohled, jakým se Craft na tu ženu díval. Byl to číhavý a ledový pohled. Sliboval buď pomstu nebo vyřizování účtt. Možná jsem byl předpojatý a mýlil jsem se, ale do toho člověka bych řekl vše.

Celesta poslouchala.

Vypadalo to, že je zaujatá, sem a tam se usmála, když se podívala do obecenstva, mírně pokývla nějaké známé v první řadě a pak zase poslouchala, co vykládal Rus a tvářila se tak, jak se to od ní očekávalo.

Totéž dělal i Craft.

Když přišla řada na něho, vyrukoval se svou velkou šou. S úsměvem vysvětloval, jak dobrá je jeho hudba, jak velice mu záleží i na poselství, které přináší.

“A jaké je to poselství?”

“To nevíte?” Přehodil si nohu přes nohu a učinil nedbalý pohyb rukou. “Já miluji akci a pohyb a pokouším se to vyjádřit ve svých písních.”

“I sex a násilí?”

“Ovšem, člověče, to k tomu přece patří.”

Pískot, který následoval za touto odpovědí, ho velmi rozčilil. Ukázal na ženy v prvních řadách. “Proč jste sem vtbec pustili tyhle husy?” I přes výkřiky protestu hovořil dál. “Kdybych věděl, že si sem přivede svtj fan klub, tak byste mě sem nikdy nedostali.”

Zasmál se nad svou poznámkou a i v publiku se sem a tam ozval smích.

B. B. Morton měl najednou plné ruce práce. Musel zasahovat a urovnávat Mickeyho útoky, které platily Celestě.

“Prosím, pane Crafte, diskuze bude následovat později, chcete ještě něco říci?”

“Ne!” odsekl Mickey.

“Děkuji vám. A nyní přejdu ke svému třetímu hostu: Celestě. V minulém roce se zjevila jako kometa na módním nebi. Objevila se z ničeno nic a od té chvíle je zavalena nabídkami. Jeden termín následuje druhý a já jí velmi děkuji, že si na nás udělala čas.”

Celesta přikývla a usmívala se.

“A teď přejdeme k něčemu jinému. Jak jsem slyšel, jste v Londýně proto, abyste udělala zkušební snímky. Chcete se dostat k filmu?”

Celesta si uhladila vlasy po levé straně. Na okamžik jsem zahlédl na její tváři červený puntík. “Ano, chci se o to přinejmenším pokusit. Jestli to vyjde, to nevím, třeba mám talent…”

“To vám nikdo neupírá,” řekl B.B. Morton. “Podle úspěcht, jaké jste dosud zaznamenala, se vám to musí podařit. Máte v úmyslu natáčet i v Anglii?”

“To zatím nevím, opravdu ne, nejsem si jistá. Dělám zde jen zkušební snímky, to je vše.”

“A potom?”

“Potom se možná vrátím.”

“Smím se vás zeptat, kde žijete?”

“Na jihu, pane Mortone,” odpověděla vyhýbavě.

“Tam, kde je lepší počasí.”

“To chápu, kdo z nás by nesnil o věčném jaru. Nemohla byste, prosím, našim diváktm a posluchačtm dát nějaký návod na to, jak udělat kariéru?”

“Musíte mít štěstí.”

“To se rozumí samo sebou, ale člověk potřebuje mít i talent.”

“Trochu!”

“A ty ho máš?” promluvil Mickey Craft do mikrofonu. “Já si to totiž nemyslím, třeba ses vypracovala přes postele. Tak to taky chodí, ne? Kromě toho nebyla bys první, mohl bych ti jich vyjmenovat celou řadu.”

Najednou zavládlo ticho. Dokonce i B. B. Morton, který byl velmi pohotový, byl touto řečí vyveden z míry. Jen kdesi vzadu v hledišti se ozval šum.

“To zíráte, co?” pronesl Mickey. “Ano, takhle k vám mluví Amerika, vy šosáci.”

“Nemyslím si, že takhle hovoří Amerika,” řekla Celesta. “Jste prostě nestydatý. Pane Mortone, jsem rozhodnuta odtud odejít, pokud se tento člověk neomluví.”

Craft se zasmál a vyhodil přitom ruce i nohy nahoru.

“To snad není možné, já bych se měl omluvit. Co si vlastně o sobě myslí, já se nikomu omlouvat nebudu, to nemám zapotřebí. A už vtbec ne ženské, která páchne jako mrtvola…”

A bylo to venku!

Ta poslední věta dopadla jako bomba. I já jsem jí byl zaskočen. Seděl jsem zkoprněle na své židli, zašilhal směrem k Balsamovi, který ptsobil dojmem, jakoby chtěl každou chvíli vyskočit do výšky. Naštěstí ztstal sedět a zašeptal: “Má pravdu, má určitě pravdu.”

B.B. Morton si odkašlal. Kamery nemilosrdně vysílaly živě z jeviště a přenášely obraz do nespočtu bytt a domkt.

Po této poznámce ptsobila scéna na jevišti, jakoby

všichni strnuli. Museli se všichni nejprve vzpamatovat, aby byli schopni nějaké reakce.

Přirozeně kromě Crafta, který se vzpamatovávat nepotřeboval. Zamával na kameru. “Jo, jo, to čumíte, co?”

Konečně zareagoval Morton: “Vy… Vy jste se musel zmýlit, pane.”

“Kecy, člověče, nemýlím se, říkám to tak, jak to je. Tahle krasavice tady, ta vaše topmodelka, páchne jako mrtvola. Přesně tak, jako mrtvola. Jakoby tančila s nějakým zombie.” Rozesmál se. “Byl jsem ještě před začátkem představení v její šatně a chtěl jsem ji dostat do postele, ale pak jsem to ucítil.” Obrátil se tváří přímo do kamery a pokrčil nos. “Mrtvolný pach,” zašeptal. “Pravý nefalšovaný mrtvolný pach a teď ať k tomu něco řekne!”

Celesta vstala. Vypadala jako dirigentka, protože její fanynky začaly jako na povel protestovat. Křičely na zpěváka, který se jim vysmíval a pravou rukou dělal obscénní gesta jejich směrem. “Táhněte k čertu!” křičel na ně. “Zmizte, vy čubky…”

Neudělaly to ony, ale Celesta. Jen Rus seděl dál, strnule se díval před sebe a pak na ni, jak rychlými kroky kráčí pryč z jeviště.

Talk Show byla zničená.

Nyní se zvedly i fanynky. Stály jedna vedle druhé a hrozily směrem k jevišti.

B.B. Morton byl naprosto vyveden z konceptu. Mluvil, ale nikdo ho neposlouchal.

I já jsem se zvedl.

“Kam chcete jít?” zeptal se mě Balsam.

“Chci si promluvit s tím zpěvákem.”

“Ptjdu s…”

“Ne, ztstanete tady, pane Balsame, sejdeme se v předsálí a řekněte to prosím Conollyovým.”

“Dobře, jak myslíte.”

Teď bylo dobré, že jsme seděli v poslední řadě, protože jsem se nemusel prodírat mezi sedadly. Velmi rychle jsem se dostal ven a našel vchod do šaten.

Přede dveřmi stál muž, který mě pustil, když jsem mu před nos strčil svtj služební prtkaz.

Uvolnil mi cestu, já si otevřel dveře a ocitl se v

kachličkované chodbě.

Po Celestě už nebylo ani památky. I s ní jsem chtěl mluvit, ale Craft byl dtležitější.

Na dveřích nebyly žádné vizitky, ale i přesto jsem ho tu našel. Podivoval jsem se nad tichem panujícím na chodbě. Po takovém skandálu by přece měla následovat panika a zmatek. Možná, že udržela osobní ochranka zvědavce na uzdě.

Mezi diváky bylo i mnoho fotograft. Sálem to po celou dobu blýskalo, přestože bylo zakázané fotografovat při živém vysílání.

Za jedněmi dveřmi jsem zaslechl divoké výkřiky. Jeden z těch hlast jsem poznal. Patřil zpěvákovi. Křičel na někoho jiného a mluvil o Celestě jako o poslední děvce.

Byl jsem tedy na pravém místě.

Nedostal jsem se ovšem k tomu, abych otevřel dveře. Než jsem stačil položit ruku na kliku, byl jsem vtažen dovnitř. Musel jsem uskočit dozadu, jinak by byl do mě narazil malý muž s pleší a zarudlým obličejem.

Podíval se na mě, proběhl kolem mě, pak se zastavil a otočil.

“Kdo jste?” vyštěkl na mě.

“Jdu za Craftem!”

To ho tak rozčililo, že začal řádit jako pominutý. “Ne, to nepřipadá v úvahu, žádní reportéři, žádní pisálkové, nic takového.”

“Policista, pane,” pronesl jsem co nejhlasitěji do jeho přívalu slov. “To je vše.”

“Polda?” Narovnal se.

“Tak nějak.”

“Co chcete od Mickeyho?”

“Máte vtbec právo se mě na to ptát?” zeptal jsem se ho vyzývavě.

“Ano, to mám, jsem Salvátore Bani.” Vyslovil to

jméno tak, jako bych ho musel znát.

“No a?”

“Jsem Mickeyho manažer a agent.”

“K vašemu zaměstnání vám bohužel nemohu gratulovat,” řekl jsem a zamířil znovu ke dveřím od šatny.

Bani byl rychlejší. Nechtěl, abych s jeho chráněncem

hovořil sám, takže se vrhl přede mě do šatny, kde stál Mickey, opíraje se o opěradlo židle a pil whisky z láhve.

Když nás uviděl, odložil láhev. Z jejího hrdla ještě vystříklo trochu alkoholu.

“Budeš mluvit jen tehdy, když ti k tomu dám souhlas, rozumíš?” vykřikl na něho Bani.

“Ne!”

Zavřel jsem dveře. “Jmenuji se John Sinclair, jsem vrchním inspektorem Scotland Yardu.”

Zpěvák se rozesmál. “To mi ještě chybělo!” zakuckal se. “Polda z Yardu. Co jsem udělal, špatně zaparkoval, dostal do postele moc ženských, anebo překročil povolenou rychlost?”

Než toho stihl vypočítat ještě víc, chladně jsem ho přerušil. “U jedné se vám to nepodařilo, Celesta vás odmítla.”

“Řekni to ještě jednou!” zasípal, přistoupil ke mě a nečekaně se na mě vrhl. Oběma rukama mě chtěl uchopit a praštit se mnou o zeď.

Odrazil jsem jeho napřažené ruce a levačkou mu uštědřil ránu. Začal se dávit a klesl na kolena. Oči mu přitom vylézaly z dtlkt. Z obličeje se mu vytratila barva.

Zapotácel se. Jeho agent křičel tak dlouho, dokud neuviděl mou pěst. Pak zmlkl.

Craft dopadl do svého otočného křesla, které se pod jeho vahou zakymácelo.

“V pořádku?” zeptal jsem se.

“Páni, ty máš ale ránu.”

“Mohl jste si to ušetřit.”

“Přestaň, poldo.” Masíroval si místo, kam jsem ho zasáhl a najednou se osopil na svého agenta. “Nečum na mě tak, neudělal jsi vtbec nic, abys mi pomohl.”

“Brzy pro tebe už nebudu dělat vtbec nic. Tady po tom výstupu jsi skončil.”

“To je mi úplně jedno.” Znovu sáhl po láhvi, minul ji však a já mu ji sebral.

“Hej, ty…”

“Později, pane Crafte. Nejprve bych se vás rád na něco zeptal.”

“Dobře, tak začni.”

“Jedná se o Celestu.”

“Prima, tak se zeptej jí.”

“To také udělám, ale nemohu zapomenout na jednu vaši poznámku. Mluvil jste o mrtvolném pachu, přeslechl jsem se, anebo jsem slyšel správně?”

“Slyšel jsi správně, poldo.”

“Ona opravdu tak páchne?”

“Jo. Byl jsem v její šatně a chtěl jsem ji sbalit.” Hovořil rychle, kašlal přitom a lapal po dechu, ale mluvil dál. “Takže, chtěl jsem ji sbalit, ale najednou…” Rozesmál se a znovu se rozkašlal. “Není nic pro mě.”

“Poslala vás k vodě.”

“Správně.”

“A vás to naštvalo,” napověděl jsem mu.

“To je pravda.”

“Tak jste jí řekl, že páchne jako mrtvola.”

“Dobrá dedukce.”

“Řekl jste to jen tak? Jen proto, že vás Celesta odmítla? Nebo je na tom něco pravdy?”

“Poldo!” podíval se na mě a bouchl se při tom do hrudi. “To mě máš opravdu za někoho, kdo si tak vymýšlí?”

“Tak dobře vás neznám.”

“To ne.” Zadupal nohama. “Ta ženská opravdu páchla po mrtvole, rozkladem, nebo tak něco.”

“Vy to poznáte?”

“Jasně, mrtvolný pach vždycky. Když jsem byl děcko, našel jsem mrtvoly, dole na hranici mezi Mexikem a Spojenými státy. Byli to chudáci, chicanos, kteří chtěli udělat v Texasu štěstí. Místo toho je zavraždili a nechali ležet na slunci. Od té doby ten pach poznám.”

“Pak tedy vás to zavazuje jako svědka.”

“Pro mě za mě. Mtžu se už zase napít?” zeptal se a zašklebil se přitom. “Dovolí mi to pan polda?”

“Jak chcete, jen ještě jednu otázku. Máte pro ten pach nějaké vysvětlení?”

“Ne.” Pak se rozesmál. “Anebo jo. Používá parfém značky hřbitov.”

“Ano, to by mohlo být.” Obrátil jsem se na Baniho, který byl stále velmi rozčilený. “Kde najdu Celestinu šatnu?”

“O dvoje dveře dál na této straně.”

“Děkuji.”

“Co od ní chceš, poldo?” zavolal za mnou ještě zpěvák.

S rukou na klice jsem se k němu obrátil. “To je prosté, jdu k ní čmuchat.”

“Polda s humorem, já se zblázním, to jsem ještě nezažil. Měl bys přijet do L.A. a trochu to tam rozhýbat…”

Hovořil ještě, když jsem stál na chodbě o dvoje dveře dál na pravé straně. Bylo to jen pár krokt. Rychle jsem přistoupil ke dveřím, zaklepal, neslyšel však žádnou odpověď a tak jsem vešel.

Nikdo mě neuvítal. Díval jsem se do prázdné šatny. Do nosu mi vlétl nějaký pach. Nebyl to mrtvolný pach, ale typický pach šaten. Pudr, lak na vlasy, líčidla, to bylo všechno.

Přesto jsem se tu pořádně porozhlédl, ale nenašel žádné osobní věci, které by ukazovaly to, že by se ta žena ještě vrátila.

Byla na útěku? Nechtěl jsem se tu zbytečně zdržovat a zamířil zpátky do chodby. Ve foyer jsem se potkal s Ernie Balsamem. Stál spolu s Sheilou a Billem. Ještě stále se

nezbavil svého rozčilení. Stále ještě bylo mnoho otázek bez odpovědi.

Bill Conolly mi pokývl. “Johne, už o tom vím. Ernie mi to celé vyprávěl. Jestli je to pravda, pak…”

“Já nevím, Bille.”

“Jak to, ty jsi s ní nemluvil?”

“Ne, byla už pryč.”

Balsam zaťal levou ruku v pěst. “To jsem si myslel!” zašeptal. “Utekla. Ona…”

“Nemáme proti ní žádný dtkaz.”

“Ale já vám říkám, že…”

“Je mi líto, pane Balsame, ale prostě mi chybí dtkazy, které by vaše obvinění potvrdily.”

“Takže přece jen bude muset napřed někdo zemřít!” zařval na mě. Vzbudilo to pozornost několika lidí, kteří se zadívali naším směrem.

“Pomalu, pomalu,” řekl jsem. “Jen nedělejte žádný rozruch a uvažujte logicky. Šel jsem s vámi, nezamítl jsem vaše domněnky. Až potud je všechno jasné?”

“Ano.”

“Nemtžeme proti Celestě zatím nic dělat, nemáme proti ní nic v ruce. Je to svobodný člověk, který se mtže volně pohybovat.”

“Bohužel.”

“I my se musíme držet zákona.”

“A když je opravdu ghoul?” zeptal se Bill.

“Zatkneme ji.”

“Vy se v ghoulech vyznáte, nemám pravdu?”

“Jistě, pane Balsame. I když se v tomto případě jedná o ženského ghoula, učiníme, co bude v našich silách.”

“To doufám!”

6

Každé divadlo má svtj nouzový východ. To vědí především slavní herci a baviči, kteří se chtějí po svém vystoupení zachránit před fanoušky.

Celesta také odešla touto cestou a o ptl hodiny později tudy odešel i Mickey Craft. Alkohol se neminul účinkem. Craft už nestál jistě na nohou a jeho manažer ho musel podpírat.

“Sakra,” řekl, když oba nastupovali do rudého jaguára.

“Mám ten její mrtvolný pach stále ještě v nose. Ty mi nevěříš, že?”

“Jasně, že věřím…”

“Dobře, tak řídíš.”

“Jistě a kam?”

“Do hotelu,” odpověděl Mickey.

“A pak?”

“Ptjdu se něčeho najíst.”

“Vynikající nápad.”

“A něčeho se napít.”

“To už je méně dobré.”

“Přestaň, já sám vím, co je pro mě dobré, a co ne. Ty mtžeš mimo jiné zavolat hochy z kapely a zeptat se jich, jestli je u nich všechno v pořádku.”

“Zavolám.” Bani se zastavil u dveří pro spolujezdce a otevřel je. Mickey se při nastupování do nízkého sportovního vozu uhodil do hlavy, zaklel a vztekle bouchl do vnitřního polstrování dveří. Potom zasténal nad tím, jak ho praštil ten polda. “Jako kladivem.”

“Taky ses na něho nemusel vrhnout jako rozzuřený býk, Mickey.”

“Naštval mě.”

“Tak se ovládej. Bude mě to stát spoustu námahy, abych ten tvtj dnešní výstup zase vyžehlil.”

“Tak ho nežehli.”

“To nejde, tak dobrý ještě nejsi, aby sis to mohl dovolit.”

“Do háje.”

Mickey zavřel oči.

Sám dobře věděl, že udělal ostudu, ale nikdy by to nepřiznal. Místo toho myslel na tu ženu, kterou chtěl zničit. V příštích dnech se bude chovat tak, že výstup z dnešního večera proti tomu nebude nic.

“Já tě zlikviduju,” šeptal. “Ano, zlikviduju tě.”

Bani nereagoval. Jel směrem k hotelu, který ležel vedle Hyde Parku a patřil mezi ty luxusní.

Když se propletl provozem a nechal vtz stát v podzemní garáži hotelu, byl jeho chráněnec už v limbu. Ležel naptl zhroucený ve svém sedadle, obličej měl uvolněný, ústa pootevřená a mírně chrápal.

“Měli by tě předhodit suptm!” zašeptal Bani. “Možná to jednoho dne udělám já, až už k ničemu nebudeš, na to se spolehni.” Ale vzbudil ho ještě poměrně ohleduplně.

“Vstávat, Mickey, vzbuď se, už jsme tady.”

Craft zamával rukama, potom se napřímil a tupě se zadíval z okna. “Co je?”

“Jsme v hotelu.”

“V baru?”

“Ne, v garáži.”

“Aha.” Otevřel dveře a vystoupil do temného prostoru garáže. Potom se nadechl a rozkašlal. Když už stál venku, napřímil se. “Mám vážně hlad.”

“No tak se ptjdeme najíst,” řekl Bani.

V restauraci si našli klidný kout za vysokými rostlinami. Oknem se dívali do Hyde Parku.

Vrchní přišel a doporučil jim teplý roastbeaf. “Mtžete k tomu mít hranolky.”

“Ano, já si je dám.”

“Pro mě také, prosím,” řekl Bani.

“A velký pivo,” zavolal Craft za číšníkem. Vytáhl cigaretu. “Co na mě čumíš, Bani?”

“To se ti jen zdá.”

“Ty už si myslíš, že lezu po žebříku dolt, co?”

“Je to docela dobře možné.”

“Ale až se to stane, tak stáhnu tebe sebou, Bani. Stáhnu tě sebou do bahna!” vykřikl nahlas a jeho manažer se polekaně rozhlédl kolem sebe.

“Buď už jednou rozumný.”

“To jsem pořád. Nebo většinou.” Zapálil si cigaretu.

Vrchní přinesl pivo a Bani si objednal vodu.

“Prima, ty se musíš ode mě vždycky něčím lišit. Kdy se spolu zase jednou opijeme?”

“Až se budeš chovat rozumně.”

Pro Crafta bylo téma skončeno, neodpověděl už a zíral do prázdna.

Přinesli jim jídlo. Ochutnal a byl spokojen. Pustil se do jídla, jakoby už týden nic nejedl. Jenom nad hranolky ohrnoval nos. Byly pro něj příliš studené. Večeři zalil pivem a když dojedl, opřel se do opěradla. “Udělalo mi to moc dobře.”

“Tak už je ti zase lépe?”

“Proč? Nebylo mi špatně.”

“Chtěl jsem říct, že s prázdným žaludkem jsi byl nesnesitelný.”

“To je možné.” Zpěvák se předklonil a řekl: “Jdu do baru, mtžeš jít se mnou, jestli chceš.” Než mu stačil manažer odpovědět, Craft zmizel.

Ani v hotelových barech se Mickey nechoval vždy přátelsky a zdálo se, že už se to rozkřiklo. Jednali s ním sice nanejvýš zdvořile, ale projevovali mu současně i jistý odstup, čehož si Mickey všiml. Uhodil plochou dlaní o mahagonovou barovou desku a zvolal: “Je na mě něco divného?”

“Ne, pane.”

“Tak na mě tak hloupě nečumte!” okřikl oba barmany a hledal u ostatních hostt podporu. Domníval se, že mu budou tleskat, ale žádný mu nevěnoval jediný pohled.

“Pitomci,” zamumlal si. “Hloupí snobové.”

“Jaké máte přání, pane, co budete pít?”

“Whisky, bourbon.”

“Jak si přejete, pane, celou láhev nebo dvojitou?”

“Celou láhev, vy volové.”

Ani jeden z barmant neodpověděl, jen se dál profesionálně usmívali, protože v duchu si mohli myslet, co chtěli.

U baru nebylo příliš mnoho hostt, ale ti ještě mohli přijít, protože zejména v pozdních nočních hodinách se do hotelového baru vždycky nahrnulo dostatek žíznivých hotelových hostt.

Kromě Mickey Crafta seděli na barových stoličkách dva Japonci a podpírali se lokty o barový pult. Tiše se

spolu bavili tak, jak jim to přikazuje jejich mentalita. Naproti tomu Mickey se snažil přitáhnout k sobě pozornost. Otáčel se na židličce, natáhl nohy před sebe, vrtěl se a zatleskal rukama, když mu přinesli láhev. “No konečně!” zvolal.

Dostal vysokou sklenici plnou ledu.

“Spokojen, pane?”

“Jde to, vy poskoci, mtžete si taky jednu nalít, jestli chcete.”

“Litujeme, pane, jsme ve službě.”

“Tak mi vlezte na záda.”

Někdo mu zaklepal na rameno právě, když si chtěl nalít první sklenici whisky.

“To mtžeš být jenom ty, Bani!”

“Správně.”

“No a co, chceš se taky něčeho napít?”

“Ne, děkuji, chtěl jsem ti jen říct…” Bani si sedl vpravo vedle Mickeyho. “Chtěl jsem ti jen říct, že jsem telefonoval s Perrym.”

“Co říkal?”

“Jsou v pořádku, ještě dnes zkoušeli. Na kapelu se mtžeš spolehnout.”

Mickey přikývl. “No, dobře.” Dal si první doušek whisky a byl nespokojený, protože si do ní nedal led. Vzal pár kouskt ze sklenice. “Ještě něco?”

“Nic. Jen, že se Perry s ostatními dívali na ten tvtj dnešní výstup. Muselo to na ně zaptsobit hrozně.”

“No a co?!”

“Nic, přeji dobrou noc.” Bani se zasmál a poplácal svého chráněnce po rameni. “Já na tvém místě bych se

neopil do bezvědomí. Zítra ráno v deset se zkouší. Ten termín jsi stanovil sám.”

“Vážně?”

“Ano.”

“Tak mi řekni…”

Ale Bani už odešel. Nechtěl se svých chráněncem sedět ani o chvíli déle. Spojovaly je jen čistě obchodní zájmy, žádné přátelství.

Craft se zase napil. Zaklonil se na své židličce a rozhlédl se po baru. U stolt nikdo neseděl. Lampičky na stěnách vydávaly teplé intimní světlo. “Sakra!” zašeptal a znovu se napil. “Je mi z toho na blití. Potřebuju ženskou, ale ne tak ledajakou.” Znovu se napil a rozesmál se.

“Mrtvolu,” řekl potom. “Ona vážně páchla jako mrtvola, ale to je jedno, je zatraceně přitažlivá, až neskutečně. Hej, slyšeli jste, vy dva volové, tahle Celesta je zatraceně přitažlivá.”

“Jak si přejete, pane, mtžeme pro vás ještě něco udělat?”

“Ano, volové.” Díval se upřeně na oba barmany.

“Přiveďte mi sem tu krasavici.”

“To už nebude nutné, Mickey!”

Craft najednou ztuhl ve své židli a nepohnul ani brvou. Vykulil oči a zíral do sklenice. “To se mi zdá, ne?”

“Nezdá se ti to.” Něčí ruka se dotkla jeho zad a postupovala směrem dolt. Konečky prstt ho hladily jemně po zádech a zastavily se teprve v okamžiku, kdy se ocitly u opasku.

“Nechceš se obrátit, Mickey?”

“Ne, pak by ten sen skončil.” Před očima se mu všechno rozplývalo. Barmany viděl rozmazaně. Připadalo

mu, že jejich hlavy svítí. Stáli přímo pod bodovým osvětlením a vypadalo to, jakoby měli svatozář.

“Jestli jsi to opravdu ty, tak se vedle mě posaď.”

“Není nic jednoduššího.” Vedle Mickeyho nastal pohyb. Pak se na židličku, na které před chvílí seděl Bani, posadila nějaká postava.

Mickey vykulil oči. Díval se do hladké tváře, viděl jemný úsměv a poznal, že Celesta má na sobě stále onen zelený kalhotový kostým. Přes něj si navlékla bílé kožešinové paleto volného zvonového střihu.

Craft oněměl. Pravou rukou stiskl sklenici, ale nezvedl ji. “Jsi to skutečně ty?”

“Ovšem.”

Zavrtěl hlavou a zvedl obě ruce. “Proč? Proč jsi přišla?”

“To je jednoduché, něco jsi ode mě chtěl a dal jsi mi to jasně na srozuměnou.”

“Správně.”

“Chceš to ještě?”

“Hloupá otázka.”

“Tak pojď se mnou.” Mickey byl ještě stále ohromen jejím nenadálým příchodem, proto poněkud pomalu chápal.

“A kam?”

“Bydlíš tu přece,” řekla a dotkla se jeho paže.

Oba barmani věděli, že nemají rušit, proto se drželi v pozadí.

“Ano, mám tu svtj pokoj.”

“A proč tedy ještě sedíme tady?”

Craft tu otázku slyšel, předklonil se a začal se sípavě smát. “To je šílenství, to je prostě šílenství,” řekl. “Ty jsi pro mě záhada.”

“Moje nabídka platí, nebo už nemáš zájem?”

Prudce se k ní otočil. “Jasně, že mám zájem, co si myslíš?” Upřeně se na ni zadíval. Ucítil něco. Ale byl to parfém té nejvyšší cenové kategorie.

“Nuže?”

“Vezmu si tu láhev sebou.”

“Prosím.”

Mickey sklouzl ze stoličky a pokynul oběma barmantm. “Napište ji na mtj účet, vezmu si ji sebou.”

“Jak si přejete, pane.”

Mickey se předtím navečeřel, takže byl nyní poněkud střízlivější. Zavěsil se do Celesty, zamířili k výtahtm a spolu vstoupili do kabiny.

“Které poschodí?”

“Osmé.” Mickey se opřel o stěnu kabiny a díval se na ženu proti sobě.

Celesta se usmála. Nebyl to jen tak nějaký úsměv. Ne,

tento by se dal označit za záhadný a tajuplný. Rty měla sotva pootevřené a úsměv naznačovaly jen koutky úst. Pohledem bloudil po jejím obličeji směrem vzhtru a dospěl k očím. Měla vlasy vyčesané do tak zvaného koňského ohonu a vepředu jí padala do čela afina. Její lokny stále ještě vypadaly, jako by byly z gumy.

“A co ty tvé ženské,” zeptal se.

“Koho myslíš?”

“Ty, co tak křičely.”

Celesta mávla rukou. “A co by s nimi mělo být? Mám přece svtj soukromý život, nebo snad ne?”

“To je pravda.” Vystoupili z výtahu a zamířili do prostorné chodby, která se dělila na dvě užší větve, jdoucí každá jiným směrem.

“Máš klíč?”

“V kapse.” Craft vstoupil do chodby vlevo, Celesta šla za ním. Ve svém hladkém obličeji měla stále tentýž úsměv. Říkal, že přesně ví, co chce udělat.

Mickey odemkl. “Není to žádný luxusní apartmán. Ve Státech jsem zvyklý na něco jiného, ale tady…”

“Ale postel tu snad je, ne?”

“A jaká.”

“Potřebujeme snad víc?” Zasmál se a pustil ji napřed.

Pokoj byl standardně zařízen. Nechyběl ani televizor.

Pokojská už předtím ustlala postel a zatáhla závěsy na oknech.

“Jaké světlo chceš rozsvítit?”

“Jen nějaké tlumené,” odpověděla Celesta a dívala se, jak Mickey zavírá dveře od pokoje.

Pak přistoupil k ní. V pravé ruce držel láhev své

whisky. Na rtech měl šťastný úsměv a oči mu zářily.

Odhodil láhev s whisky na postel a potom roztáhl ruce.

“Pojď ke mě.”

Celesta ustoupila o krok dozadu a nacvičeným pohybem shodila z ramenou své kožešinové paleto. “Ne, ještě ne. Ptjdu nejprve do koupelny.”

“A potom?”

“Zavolám tě.”

“Tak to máš ráda?”

Zasmála se. “Ano, dá se to tak říct. Miluji koupele, rozumíš?”

“Ano, každý má nějakou slabost.”

“Tak mě pusť.”

Ustoupil a dokonce se jí i mírně uklonil, ale ruce neudržel. Dotkl se jejích prsou.

“Dobrý,” řekl.

“Ano,” odpověděla a se svtdným úsměvem se k němu otočila zády. Už byla ve dveřích do koupelny, když za ní zavolal: “Nebuď tam moc dlouho, miláčku.”

“Neboj se, zavolám tě velmi brzy.”

“Sprcha nebo vana?”

“Vana!”

Zmizela a Mickey se opět obrátil ke své druhé přítelkyni láhvi. Sklenice se musel vzdát, tak se napil přímo z láhve. Postavil ji na noční stolek, zhasl stropní světlo a nechal rozsvícené jen lampičky nad postelí. Měl dlouhou chvíli. V koupelně slyšel téci vodu do vany. Chtěl jí dát ještě tři minuty a potom za ní jednoduše vtrhnout. Uběhla sotva polovina času, když Celesta otevřela dveře.

“Ptjdeš za mnou?”

“No jasně.” Rozběhl se ke dveřím. Celesta znovu zmizela v koupelně.

Mickey byl nervózní jako primán před první schtzkou, když vstupoval dovnitř. Stála u vany, ze které stoupala pára a byla k němu obrácená zády.

Záda bez poskvrnky, pleť jako mramor, bez vrásek, záhybt, nečistot nebo pih.

Byla nahá až po paty a Mickeymu vyschlo v krku.

“Páni,” řekl a zamířil k ní.

Vtom se otočila.

Ne prudce, ale pomalu, což ptsobilo téměř lascivně.

Díval se jí do obličeje a do očí, ve kterých svítilo tajemné červené světélko a vtom uviděl její zuby.

Byly to zuby dravé ryby.

V tomtéž okamžiku ucítil onen pach. Byl to pach staré mrtvoly!

Stáli proti sobě, aniž by jeden na druhého promluvil. Kdyby Mickey tolik nepil, určitě by teď byl schopen reakce, ale v této chvíli se na nic nezmohl. Bylo pro něj velmi těžké pochopit situaci a zařídit se podle ní.

“Chtěl jsi mě, zde jsem…” promluvila jinak, než před čtvrt hodinou, mnohem hlubším a drsnějším hlasem. Její zřítelnice byly teď úplně rudé. Pokývla na něho ukazováčkem pravé ruky. “Pojď ke mě, chlapečku, pojď…” Mickey se sípavě nadechl. “Ne,” řekl. “Ne, sakra, neptjdu. Jsi bláznivá, šílená, ty jsi…” Otočil se. Pravděpodobně i jeho alkoholem omámený mozek pochopil, že se ta žena proměnila v nebezpečné monstrum.

Stačil ještě sáhnout na kliku, ale už ji nestihl stisknout.

Něco dopadlo s nesmírnou silou na jeho rameno. Její prsty se mu do něj zaryly, byl stržen dozadu, upadl na ni a objaly ho velmi silné paže a strhly k zemi.

Tam stála vana.

Narazil do ní, převážil se dopředu, ještě zahlédl, jak z vody vystupuje pára a pak už ucítil vodu. Byla vařící…

Jeho výkřik už nebylo slyšet, protože měl hlavu pod vodou. Celesta ho zatlačila ještě hlouběji. Jejím rukám horká voda nevadila. Dívala se před sebe a z jejího obličeje bylo přitom nejvíc vidět veliká rozevřená ústa plná ostrých zubt.

Byla Lady Ghoul a začala svému jménu zase dělat čest…

7

Přesto přese všechno, co se tu noc udalo, jsem dobře spal a ráno jsem odpočatý odjel do Scotland Yardu.

Brzy ráno jsem hovořil se Sukem, na jehož obličeji se zračil všechen smutek světa, protože toho dne musel

doprovázet našeho šéfa, sira Jamese.

Když jsem ho informoval o svých zážitcích, zaleskly se mu oči. Utěšil jsem ho slovy: “Člověk nemtže mít všechno”, a odjel jsem.

Glenda a já jsme vstoupili současně.

Ještě ve výtahu se rozpovídala o minulém večeru.

“To tedy byla věc, ta povedená Talk Show.”

“Ano, nějak se to nepovedlo.”

“A jak to bylo s tím mrtvolným pachem?”

“To prohlásil Mickey Craft.”

“A vypátral jsi, co je na tom pravdy?”

“Ne, Glendo, na nic jsem nepřišel. Když jsem chtěl hovořit s Celestou, byla už pryč. Ale podal jsem si toho zpěváka.”

“Jaký je?”

Mávl jsem rukou. “Na toho mtžeš klidně zapomenout, jen se předvádí, pravděpodobně si sebou není jistý a v každém případě tu ženu chtěl svést, ale nepovedlo se mu to.”

“To mě těší, když takové typy dostanou košem.” Posadil jsem se za psací sttl a tvářil se, že přemýšlím.

Nějak jsem si nedokázal uspořádat myšlenky, ale jedno bylo jisté. Pokud má ten zpěvák pravdu, pak za Celestiným případem vězí víc, než jsme si doposud dovedli představit.

Vzpomněl jsem si na případ, který se stal nedávno. Dostali jsme nového kolegu, ze kterého také vycházel mrtvolný pach. Je tomu u téhle Celesty podobně? Pokud ano, potom vyprávění Ernieho Balsama a toho popového zpěváka souhlasí.

Glenda přišla s kávou. Usmívala se, ale pak mě uviděla ponořeného v těžkých myšlenkách. “Co je, Johne, nemtžeš se hnout dál?”

“Přešlapuji na místě.”

Postavila na sttl svtj i mtj hrníček. “Myslíš s Celestou, ne?”

“Přesně tak.”

“Tak si s ní promluv.”

“To také udělám.” Napil jsem se kávy, která měla vynikající chuť a zadíval se na hodinky. “Ale nebude to hned. V tomto čase bude ještě ležet v posteli, podle toho, jak ji odhaduji.”

“Kdy přijde Suko?”

“Nejdříve zítra.”

Glenda se zasmála. “To je prima, takže má ještě práci.”

“Dopřejme mu to.”

Počasí se zlepšilo, těžká mračna zmizela. Nad Londýnem ležela mlha. Slunce nemělo sílu ji prorazit.

Už se mi nechtělo sedět v kanceláři, tak jsem se zvedl.

“Kam jdeš?”

“Jedu k Mickeymu Craftovi.”

“Ty víš, kde bydlí?”

“To si zjistím…”

Pak zazvonil telefon, zvedl jsem sluchátko a nejprve jsem zaslechl jakési hekání a potom hlas Ernieho Balsama.

“Sinclaire, musíte co nejdříve přijet!”

“Kam?”

“Do hotelu Hyde Park, počkám tu na vás.”

“Co se stalo, k čertu?”

“Však uvidíte sám, zatracená práce.” Položil a já z toho ztstal úplně perplex a díval se na sluchátko.

Glenda poslouchala se mnou. “Hotel Hyde Park?” opakovala. “Myslíš, že se tam objevila?”

“Možná, Balsam byl velmi rozčilený. Muselo se tam

něco stát. Uvidíme.”

Musel jsem se bohužel prodírat ranním provozem, tak jsem zapnul sirénu i modré světlo, abych si uvolnil cestu.

Tak jsem se protlačil mezi auty a dojel na roh Hyde

Parku po široké silnici Knights Bridge, která vedla přímo k hotelu. Vpravo ode mě ležel rozlehlý park v chladu pozdního podzimu. Nebyl tam téměř nikdo, jen pár mužt shrabovalo listí do velkých vozíkt. Slabé sluneční paprsky dopadaly na holé větve stromt.

Dojel jsem ve svém roveru na parkoviště před hotel a nechal ho tam stát. Jeden uniformovaný vrátný mě chtěl zahnat, ale když viděl mtj služební prtkaz zmlknul.

“Prosím, pane, není tu už nic k vidění. Z oddělení vražd už přijeli a …”

“Kdo zemřel?”

“Pan Craft.”

“Jak prosím?” zeptal jsem se ohromeně.

“Ano, pane, pan Craft zemřel, ten zpěvák.”

“Kdy?”

“To nevíme, pane.”

“Děkuji vám.” Vešel jsem do hotelu, kde už na mě čekal Ernie Balsam. Rozběhl se ke mě v rozepnutém světlém teplém plášti, který za ním vlál.

Překvapil mě svým jednáním. Zalomcoval totiž se mnou a vykřikl: “Zatraceně! Já jsem vám to přece říkal. Je to strašné násilí, já…”

“Tak moment.”

“Ne! Poslouchejte mě.” Vykřikl tak hlasitě, že si toho všimli ostatní hosté. “Kdybyste býval bral všechno vážněji, mohl Craft ještě žít, ale takhle je mrtvý.”

“Jak jste se sem vtbec dostal?” zeptal jsem se.

“Chtěl jsem s ním mluvit, chtěl jsem mu o té ženě říct. Hovořil jsem s jeho manažerem, kterého jsem přesvědčil. Ten potom zavolal nahoru, ale nikdo se neozýval. Bani šel tedy do jeho pokoje,’ Balsam mě pustil. “Zbytek už vám dopoví jiní.”

“Které poschodí?” zeptal jsem se.

“Osmé.”

“Děkuji.” Šlapal jsem nahoru. Na chodbě stáli dva uniformovaní policisté, aby nikdo nemohl projít. Mě znali a proto mě pustili. V pokoji i v koupelně panoval shon, protože právě v koupelně byl nalezen mrtvý.

Šéfa oddělení vražd jsem znal jen zběžně. Byl to inspektor Green.

Zelený byl i v obličeji, když vyšel z koupelny. Uviděl mě a zastavil se.

“To je váš případ, Sinclaire?”

“Mtže být.”

“Chcete se podívat?” Podíval se na mě přitom tak pátravě, že jsem se zeptal: “Musím?”

“Mtžete. Vezměte si s sebou silné nervy.” Otřásl se.“Propána, to jsem ještě nikdy neviděl…”

Uhnul mi, abych se dostal přes práh. Když mtj pohled padl do malého prostoru koupelny, věděl jsem, proč mtj kolega tak změnil barvu. Ostatní muži vypadali podobně.

Ne, raději se vzdám popisu. Uvedu jen jedno, na zemi ležely i kosti. Holé, světle šedé kosti.

Green čekal vedle, seděl na okraji postele a popíjel whisky z láhve. “Tu teď potřebuji,” řekl šeptem. “Dáte si

také jednu?”

“Podejte mi ji.”

Napil jsem se a zazátkoval láhev. Pak jsem se zadíval na podlahu. Inspektor Greensi právě vedle mě zapaloval cigaretu. “Vím, kdo jste, Sinclaire, a vím také, čím se zabýváte. Teď bych od vás chtěl vysvětlení, jak je něco takového možné. Kdo to dělá?”

“To je velmi těžké…”

“To vám rád věřím,” odpověděl Green s trpkým smíchem. “Ale chci odpověď.”

“Člověk to určitě nebyl.”

“Tak to už jsme o něco dál. Na co to typujete?”

“Na ghoula!”

“Na co?”

“Byl to ghoul, jeden z nejstrašnějších démont, nebo jinak řečeno jedna z nejstrašnějších bytostí, jakou si jen mtžete představit. Ghoulové zabíjejí a pak své oběti požírají. Musím být ještě přesnější?”

“Ne, to jsme už bohužel viděli.” Přikývl jsem.

“Musel ležet ve vaně. Tam byl pravděpodobně zabit.”

“Muselo to být strašné.”

“To muselo.”

“Máte nějaké podezření?”

Zvedl jsem se, vzal do ruky telefonní sluchátko a vyťukal jsem Glendino číslo. Když slyšela o vraždě Mickeyho, tiše vykřikla. “Takže přece.”

“Ano,” řekl jsem. “Dávej pozor. Pokus se zjistit, kde Celesta vystoupila.”

“Pokusím se, kam ti mtžu zavolat?”

“Já zavolám tobě.”

Green slyšel to jméno. “Celesta,” řekl. “Není to ta žena, která chce udělat kariéru?”

“Přesně tak.”

“A ona, že by…?”

Zvedl jsem obě ruce. “Prosím, jen ne žádné urychlené závěry. Sleduji jen stopu, nic víc.”

Green zatřepal hlavou. “To si dovedu stěží představit, že osoba jako ona, by mohla udělat něco tak strašného.”

Nechal jsem ho jeho myšlenkám, vytáhl cigaretu, zapálil si a přitom přemýšlel. Pohled mi padl oknem na holý Hyde Park. “Převezmete ten případ, Sinclaire?”

“Vypadá to tak.”

“A co potom?”

“To ještě nevím, možná se vše vyvine úplně jinak, než si myslíme.”

“A jak?” “

“To vám nemohu říci. Nechtěl bych zde vyslovovat domněnky. Pokud Celesta skutečně tuto strašlivou vraždu spáchala, sotva ztstane v Londýně. Nemtže si to prostě dovolit.”

Kolega znovu zamířil do koupelny. Zamáčkl jsem nedopalek a utřel si rukou čelo, na kterém jsem měl tenkou vrstvičku potu. V pokoji bylo přetopeno.

Pak jsem znovu zavolal Glendě. Měla ještě obsazeno, tak jsem pár minut počkal.

Přišel ke mě Green. “Mtžeme… Mtžeme nechat ty

zbytky odvézt?”

“Ano, odvezte.”

Přišli dva muži nesoucí vanu z umělé hmoty a vešli do koupelny. U toho jsem nemusel být. Znovu jsem zatelefonoval a tentokrát měl štěstí. Glenda se mi okamžitě ozvala.

“Zjistila jsi…?”

“Zjistila jsem to, Johne, její agentka, jistá slečna Bloomerová mi vysvětlila, že Celesta hned po vysílání odcestovala.”

“Aha, a kam?”

“Neznámo kam, ale já jí nevěřím. Ani ona mi nevěřila.”

“Mtžeš mi dát adresu?”

“Piš si.”

Poznamenal jsem si adresu, poděkoval a řekl Greenovi, že mě najde ve foyeru.

Tam jsem našel také Ernieho Balsama a Salvátora

Baniho. Oba seděli naproti sobě. Bani téměř zmizel ve velkém křesle. Jeho obličej vypadal jako přezrálý sýr, zatímco Balsam vypadal neobyčejně nervózně. Vyskočil, když mě uviděl.

“No, že jsem měl pravdu?”

Přitáhl jsem si třetí křeslo a klesl do něho. “Ne, to jste neměl.”

“Byla to ona,” řekl Bani.

“Jak si tím mtžete být tak jistý?”

“Celesta byla zde v hotelu, jsou na to svědkové a kromě toho jsou také svědkové, že odjela výtahem s Mickeym do jeho pokoje, potom zase velmi brzy vyšla, jak jsem slyšel. Víc vám toho nemohu říct.”

Přikývl jsem a podíval se na Balsama. “Říká vám něco jméno Bloomerová, pane Balsame?”

“Ne, kdo to má být?”

“Agentka zde v Londýně. Celesta s ní musela spolupracovat.”

“Tu neznám.”

“Ptjdu ji navštívit.”

“Co to má znamenat? Najděte Celestu a …”

“Lituji, pane Balsame, ta dáma odcestovala, jak jsem se mezitím dověděl.”

“Ach.” Udiveně se na mě zadíval. “A kam?”

“To kdybych tak věděl. Proto také chci mluvit s tou paní Bloomerovou.”

“Mohu tam jít s vámi?”

“Ano, přišel jste s Celestou přece do přímého kontaktu.”

Až do této chvíle Bani poslouchal a teď řekl: “Je ta Celesta vražedkyně?”

“To zatím nevíme, pane Bani.”

“Ale byla cítit mrtvolně.” Chtěl vyskočit, ale já mu položil ruku na rameno. “Buďte nám k dispozici, možná k vám budeme mít pár otázek.”

“Ano, samozřejmě. Musím ještě mnohé zařídit, musím odříci turné a možná se díky tomu budou lépe prodávat dvě poslední LP desky. Uvidíme.”

Ten člověk už zase myslel na obchod, i když mrtvý ještě ani neležel pod zemí, tak už to v jeho branži chodilo.

Vzali jsme mtj vtz. Slečna Bloomerová bydlela v Chelsea na Tyon Street, na kterou se přijelo přímo z Kings Road. Dostali jsme se tam velmi snadno. Cloane Street, Kings Road a potom už jsme byli u cíle.

Slečna Bloomerová měla kanceláře ve starém domě, kde si pronajala první poschodí.

Kancelář ležela za těžkými dřevěnými dveřmi. Ťukání psacího stroje bylo slyšet ven jen tlumeně. Dostali jsme se na sekretariát. Tam nás uvítal muž v červených kožených kalhotách s vlasy odbarvenými na velmi světlý odstín blond. Když nás uviděl, povytáhl obočí.

“Přejete si?”

“Abyste nás pustil ke slečně Bloomerové.”

Dostal z toho záchvat smíchu, který ale prudce přestal, když jsem mu ukázal svtj prtkaz.

“Ach, policie. Patříte k té nesnesitelné osobě, která před chvílí volala?”

“Ta nesnesitelná osoba je moje sekretářka, vy komiku.”

“Měl byste si pořídit muže, nejsou tak vlezlí.” Prohlédl si mě od hlavy k patě.

Předklonil jsem se. “Ohlásíte nás nebo vás máme

zatlačit i s vaším krásným psacím stolem do její kanceláře?”

“Ano, ano, dám Patsy vědět.”

Učinil tak telefonicky a hovořil do sluchátka tak sladce, jakoby jí vyznával lásku.

Povzneseně položil sluchátko a obrátil se k nám:

“Mtžete dovnitř.”

Balsam vedle mě vrzal zuby. “Páni, ještě chvíli a už bych se nedokázal ovládnout.”

Zaklepali jsme a zaslechli obvyklé “Vstupte” a pak už jsme se nacházeli v otevřených dveřích místnosti ve tvaru pětiúhelníku, zařízené bílým nábytkem, na jejíchž stěnách visela spousta plakátt.

Ptlkruhový psací sttl s červeným lakem stál uprostřed pokoje. Slečna Bloomerová seděla za ním a červená obroučka jejích brýlí ladila s barvou jejího pracoviště. Měla na sobě hladké kašmírové šaty a k nim červený perlový náhrdelník. Tvář měla velmi silně nalíčenou, vlasy hnědé, sepnuté malými červenými sponami.

“Tak tedy policie.” Zvedla se a podala nám ruku.

Představil jsem nás. Vyzvala nás, abychom se posadili na chromové židle s koženými sedadly, které postavila před psací sttl.

“Tak co pro vás mohu udělat, pánové?”

“Jde o Celestu.”

Rozesmála se.“To jsem si myslela.” Vzala si z malé dózy tenkou cigaretu, nedovolila však, abych jí zapálil a vytáhla z krabičky zápalku. “Kvtli tomu už mě někdo obtěžoval…”

“To byla moje sekretářka.”

“Ach tak, pane Sinclaire. Nemohla jsem jí nic říkat, mohla by mě také zničit. Víte, umělci to zkoušejí se všemi možnými triky. Kdybyste jen věděl, kdo všechno se sem dostane a chce ode mě práci, řeknu vám…”

“Vyprávějte nám, prosím, něco o Celestě.”

Podívala se na mě s nevolí. Pravděpodobně nebyla zvyklá na to, že ji někdo přerušoval. Rychle třikrát za sebou vyfoukla dým z cigarety. “Ano, Celesta,” opakovala.

“Velmi neobvyklá žena, která to měla v sobě. Ještě nikdy jsem nic takového nezažila, je jedinečná. Celesta je přírodní zázrak.”

“Který zmizel,” řekl jsem.

“Odcestoval!” opravila mě.

“Přirozeně. Otázkou je, kam odcestovala.”

“Na jih.”

“Ke Středozemnímu moři?” zeptal se Balsam.

“Je to možné. Volala mi po tom trapném vysílání a řekla mi, že odříká všechny schtzky, že se musí z toho nejprve vzpamatovat.”

“Kdy letěla?”

Slečna Bloomerová pokrčila rameny. “O tom nic nevím a nevím také, zda odcestovala letadlem. Mohla stejně tak použít i vlak. Na pevnině vždycky najde nějaký spoj, dnes už to přece není žádný problém. Určitě už bude doma.”

“To bych rád věděl, slečno Bloomerová, kde to je.” Předklonila se. “Já také, pane Sinclaire, věřte mi.

Velmi ráda bych to věděla.”

Ernie Balsam zvedl pravou ruku a pak ji zase rezignovaně spustil. “Musíte přece něco vědět…”

“Ne, Středozemní moře je rozlehlé. Ona miluje okolí jižního Turecka, to je jediné, co vím.”

“Takže přece jen něco,” řekl jsem.

“Ale více už vám nepomohu.”

To jsem jí věřil. Zvedl jsem se a poděkoval jí za informace. V předpokoji se její tajemník díval z okna.

“Překrásné počasí,” oznámil nám. “Jen moc chladné.” Učinil pohyb, jakoby ho ofoukl studený vítr.

“Tak se ohřejte nějakými příjemnými vzpomínkami,” řekl jsem mu na rozloučenou a zaslechl ještě jeho komentář.

“Vtipálek, skutečný šprýmař, tenhle polda. Jaká legrace, ha, ha, ha…”

“Co uděláme teď?” zeptal se Ernie Balsam. Měl jsem

už delší dobu vymyšlený plán. “Vy přece milujete Středozemní moře, jak jsem slyšel.” Pochopil. “My pojedeme…” “Pojedeme, a to co nejrychleji.” “Tak pojďte, pane Sinclaire, letové časy znám nazpaměť, dnes večer už budeme dole, na jihu.”

A to jsme také byli, nepřeháněl. Uvítal mě úplně jiný svět. Když jsem zavřel oči a cítil ještě teplý vítr, zdálo se mi, že sním. Když jsem je zase otevřel, viděl jsem, že to není sen.

Nacházeli jsme se skutečně v malém přístavu nedaleko místa, kde Balsam viděl tu ženu vynořit se z hlubin moře.

Nebyl tu příliš čilý provoz. Na ulici byli jen místní lidé. My jsme byli jediní cizinci. Znali tu Ernieho a přátelsky ho zdravili. Z jedné rybářské hospůdky sem doléhala turecká hudba. Slyšeli jsme mužský smích a viděli i ženy sedící na rybářských stoličkách a spravující rybářské sítě. “Tak co, ptjdeme k Ozalovi?” “Co bude s člunem?”

“Nedělejte si starosti, Johne, však oni ho natankují.

Mohu se na místní lidi spolehnout.”

Začali jsme si mezitím už říkat jménem. Ernie mě vedl z přístavu pěšinkou do hor. Museli jsme kráčet po schodech vzhtru, abychom se dostali k Ozalovu domu.

Vycházel nám už vstříc. Komunikace zde fungovala perfektně. “Ernie, příteli!” zvolal, rozevřel náruč a objal Angličana.

Ten muž měl skutečnou radost, nebylo to hrané, bylo to opravdové. I mě pozdravil jako starého dobrého známého a vítaného hosta.

V malé vinárně se dvěma kulatými stoly a dvěma úzkými okny jsme poznali také Ozalovu ženu, velmi plachou bytost. Okamžitě zase odešla, když nám přinesla chlazené víno a vodu.

Teprve po čtvrt hodince popíjení na uvítanou, přešel Ozal k věci. “Máte problémy,” konstatoval. “Stačí mi jen se na vás podívat. Jak je to dlouho, co se to přihodilo tvému příteli, Ernie, rok nebo déle?”

“Přibližně rok.”

“Už jsme z něho nic dalšího nenašli, žádné kosti, nic.” Turek pokrčil rameny.

“Ale my jsme ji viděli!”

“Koho?”

“Celestu.”

“To není možné.” Ozal uhodil plochou dlaní do stolu.

“To není možné!”

“Byla v Londýně,” řekl jsem. “A měla mnoho fanouškt, samé ženy.”

“Já jsem ji poznal,” podpořil Ernie mou výpověď. “Já ji přece musím poznat.”

Ozal zpopelavěl v obličeji. “Jak se mohla dostat do vaší země? Jak?”

“To nevíme.”

“A byla také menší.”

Turek se nadechl a potom se napil vody. “Pokud to byla opravdu ona, musí to souviset s tím, co jsme tu pozorovali.”

Nastražil jsem uši, ale na nic se neptal a nechal ho mluvit dál.

“Rybáři tu často viděli velikou loď. Nebyla prázdná,

na její palubě byli vždy pasažéři, ale byly to samé ženy, rozumíte, jen ženy.”

Kývali jsme hlavami. “Kam měly namířeno, co bylo jejich cílem?”

“Ostrov.”

“Který?” zeptal se Ernie.

“Aguri.”

Zavrtěl jsem hlavou. “Ten neznám. Ty ano, Ernie?”

“Ano, já ho znám.”

“Kde je najdeme?”

Usmál se. “Není to vtbec daleko odtud, asi dvě hodiny cesty.”

“Kdy se setmí?”

“Ještě mánie čas.” Ozal nás poslouchal. Přebíhal pohledem mezi Erniem a mnou. “Vy tam chcete jet?” zeptal se.

“Ano.”

“Vy si myslíte, že se zdržuje na ostrově, ona, která má domov v mořských hlubinách?”

“Už ne, Ozale,” odpověděl Ernie. “Vystoupila z

hlubin a našla si dokonce i cestu do Londýna, kde se představila jako fotomodelka…” Ernie mávl rukou. “Ale to je jedno.” Potom se ještě jednou na něco zeptal. “Jak to tu po celý rok chodilo, Ozale, nebyl tu nějaký neklid, nevšiml sis něčeho?”

“Když jsi se vrátil domt, něco se opravdu stalo. Mluvil jsem o těch ženách a ostrově. Přijelo jich sem opravdu hodně a zdržely se tam dlouho. Vytvořily společenství a nikoho na ostrov nepustily. Postavily si tam domy a založily zahrady. Říká se, že zabijí každého muže, který na ostrov vkročí. Ostrov je mužtm zakázán.”

“A co Celesta, ta tam také je?”

Ozal povytáhl koutky úst. Neodpověděl mi na mou poznámku a jen pokrčil rameny. “V každém případě,” řekl nakonec, “jsem vás varoval. Ještě stále tam chcete jet?”

“Ano,” odpověděl jsem rozhodně. “Přijeli jsme proto, abychom tu vražedkyni zajali. Nenecháme se od našeho úkolu odradit. Rozumíte?”

“Je mi to jasné.”

Ernie Balsam se zvedl. “Mnohokrát ti děkuji za tvé pohostinství.”

“To je samozřejmé.” Oba nás na rozloučenou objal a

slíbil, že se za nás bude modlit.

“To budeme potřebovat…” řekl Ernie.

8

Vyptjčený člun byl naprosto v pořádku. Obě nádrže byly až po okraj naplněny benzínem, motory seřízeny. Bzučely si jako šicí stroje a skrývala se za nimi velká síla.

Ernie Balsam se v těchto vodách vyznal velmi dobře a nepotřeboval ani mapu, i když si ji s sebou vzal. Vyjeli jsme na otevřené moře a doprovázelo nás nebe, které na sebe vzalo tmavomodrou barvu, přičemž se na západě vytvořila mírná oblačnost.

Už jsme neviděli pevninu. Nebe a voda jakoby splynuly. Dlouhé vlny zvedaly náš člun často velmi vysoko, takže se náš výhled zlepšil.

Zahlédl jsem v dálce skaliska čnějící z vody.

“To je teď její území, Johne. Tam, kde vystupují ty skály, jsem se potápěl a tam se mi také zjevila.”

“Jako obryně?”

“Ano.”

Zahleděl jsem se tím směrem. Mtj zrak automaticky klouzal po vodě. Byla neobyčejně prtzračná, tyrkysové barvy a lákala ke koupeli.

Projeli jsme kolem útest. Klidně si čněly nad vodní hladinu uprostřed zpěněné vody.

Měli jsme za sebou dvouhodinovou cestu. Vypočítali jsme si to dobře. Po devadesáti minutách jsme už před sebou rozeznávali tmavomodrý pruh. Nebylo to stmívání, na to byl ten pruh příliš hluboko.

“Je to on?” zeptal jsem se.

“Ano, to je ostrov Agura.”

“Byl jsi tam už někdy?” Začali jsme si už tykat.

“Ne, jen jsem vždycky projel kolem, ten ostrov mě nezajímal, byl prázdný, nikomu nepatřil. Neumím ti také říci, jestli tam najdeme nějaký malý přístav nebo záliv, musíme se nechat překvapit.”

“Dobrá.”

Najednou se ostrov rýsoval ve vodě zřetelněji. Jeho obrysy byly ostřejší. Při pohledu z této vzdálenosti čněla ostrá skaliska z hlubin a kolem nich to neustále pěnilo, jak do nich narážel příliv.

Jelikož jsem měl po ruce dalekohled, vzal jsem ho a zadíval se tím směrem. Nevypadalo to dobře. Útesy byly velmi blízko vedle sebe, takže bude těžké mezi nimi projet. Poznal jsem i to, že břehy byly prudké a připraví nám velké potíže, až se pokusíme na ten ostrov vstoupit.

žádné mezery, žádné zálivy, jen vodou ohlazená skaliska, výhružně čnějící z vody. Uvědomil jsem si také, že jsem tam neviděl žádnou zeleň.

Když jsem odložil dalekohled a Ernie uviděl mtj skeptický pohled, bylo mu jasno.

“Takže neexistuje možnost tam přistát?”

“Z této strany ne.”

“Tak musíme ostrov objet z druhé strany.”

“Dovedu si představit, že ty ženy mají moře pod kontrolou.”

Ernie přikývl. “To si myslím také.” Potom se potutelně usmál. “Připraví nám jistě velmi srdečné přivítání.”

“Na to se musíme připravit.”

“No uvidíme.” Balsam změnil kurs. Jeli jsme jižněji a paralelně se západním pobřežím skalního ostrova.

Brzy učinil Ernie další změnu kursu. Teď jsme ostrov obeplouvali.

Znovu jsem vzal do ruky dalekohled. “Co jsem ti říkal?” zasmál jsem se. “Skaliska jsou daleko nižší a ustupují.”

“Vidíš už nějaké domy nebo chatrče?”

“Zatímně.”

“Tak to teprve přijde. Nemohu si pomoci, ale stále myslím na to, jaký dtvod asi ty ženy měly, aby se tu usadily. Mtžeš mi na to dát odpověď?”

“To je těžké, ale myslím si, že jde o moderní čarodějnické reje. Víš, jak to myslím, ženy se znovu začaly spoléhat na přírodní síly. Pomysli na pramatku Zemi, je to taky žena. ženy se pokusí podrobit si matičku Zemi a vyrvat jí z klína její tajemství. Zjednodušeně řečeno, jde o tuto filozofii.

“O tom jsem už slyšel. Jak je to s Celestou na toto téma?”

Pokrčil jsem rameny. “Každá skupina prostě potřebuje

svého vtdce. Pro ty ženy je to Celesta.”

“Myslíš?”

“Jsem o tom skoro přesvědčený.”

“Znáš ty staré příběhy o ní?”

“Ne všechny, jen ty, které jsi mi vyprávěl v letadle.”

“Tak ti teď povím, co si lidé vyprávějí: Celesta prý pochází z Atlantidy. Už tenkrát byla něco jako vrchní čarodějka, jestli rozumíš?”

“Ano, dokonce tomu i věřím.” Ernieho to překvapilo. “Tak rychle?”

“Víš,” řekl jsem s úsměvem. “Už mám s Atlantidou své zkušenosti. Dokonce jsem byl na tomto prastarém kontinentu několikrát.”

“Děláš si legraci?”

“Ne, Ernie, myslím to vážně, nedělám žádné vtipy. Prožil jsem její potopení na vlastní ktži a byl to absolutní chaos a hrtza, a to vše bylo zinscenováno démonickými silami.”

“Nechci ti odporovat,” odpověděl velmi opatrně.

“Kdybych věděl, že nás stopa přivede k Atlantidě, býval bych se pokusil zmobilizovat pár přátel. Ale teď už to bohužel nejde,” pokračoval jsem.

Ernie byl zvědavý. “Koho?”

Mávl jsem rukou. “Ty je neznáš, jsou to Atlanťané, kteří přežili, tak jako Celesta.”

“Ano, ovšem.” Slyšel jsem z jeho odpovědi, že mi nevěří a také jsem to po něm nemohl chtít.

Dostali jsme se do blízkosti ostrova. Pro přistání byly na této straně skutečně lepší podmínky, ale i tak jsme ještě museli obeplout nebezpečný úsek skalních útest, které na mnoha místech čněly z vody obklopeny bohatou pěnou.

Už se začalo stmívat. Bylo pološero a výhled byl skutečně mizerný, což se nám hodilo.

Pak jsme uviděli loď.

Byla černá, aby nebyla snadno objevitelná a prakticky splývala s černými stíny kolem útest. Velká loď musí přirozeně ležet v nějakém přístavu, do kterého jsme zamířili i my.

“Není to příliš riskantní?” zeptal jsem se.

“A kde chceš kotvit. I když jsou zde břehy nižší, není tu právě nejvhodnější terén ke kotvení.”

“Ano, to máš pravdu.” Už jsem Erniemu nic nevymlouval, protože měl dost práce s tím, aby náš člun dopravil k ostrovu a proplul s ním mezi nebezpečnými útesy. Navíc ještě začaly být prudké vlny. Řítily se na nás a zase zpět, narážely do sebe navzájem a vytvářely zpěněné kruhy, které lomcovaly naším člunem, dostávaly se pod kýl a mocně narážely o stěny člunu, jako nějaká plochá kladiva.

Ernie Balsam měl obě ruce plné práce, aby udržel člun pod kontrolou. Jednou jsme se dokonce otřeli o útes ležící těsně pod hladinou a zaznamenali jsme škrábavý zvuk pod kýlem, který nakonec zesílil v nesnesitelné dření.

Přestáli jsme to však bez poškození kýlu. Černá loď ležela po našem pravoboku. Tam jsme se museli vydat, protože tam byla voda klidnější.

Dopluli jsme, ale to už měl Balsam na čele silnou vrstvu potu. “Fuj.to byla ale dřina, opravdová nefalšovaná dřina. K čertu, jsem rád, že už to máme za sebou,” zakončil.

A už jsme to opravdu měli za sebou a před sebou viděli dokonce úzký světlý pruh vybíhající do přílivových vln.

Písečná pláž.

Ve stínu neosvětlené lodi jsme vpluli do ještě klidnějších vod a k našemu údivu jsme našli ktly zaražené do skalisek, ke kterým jsme mohli přivázat i náš člun. Velká loď byla k jednomu takovému také přivázaná.

Vyskočil jsem ze člunu jako první. Ernie mi hodil lano, které jsem ovázal kolem ktlu. Byl jsem mokrý až ke kolentm, ale nijak mi to nevadilo. I mtj prtvodce vystoupil na břeh, ztstal stát vedle mě a zhluboka se

nadechl. “Teď jen doufám, že jsme našli tu správnou stopu.” Zadíval se zpátky přes rozbouřenou vodní hladinu, na vysoké útesy čnějící z vody, obklopené bílou pěnou.

Tušil jsem, o čem asi mtj společník přemýšlí.

“Nevěřím, že by naše přítelkyně vystoupila z vody,” řekl jsem.

Pokrčil rameny. “Možná je už na ostrově.”

“Pak ji tam najdeme.”

Ta věta byla pro nás startovní znamení. Břeh sice z vody vypadal plochý, ale ve skutečnosti stoupal směrem ke středu ostrova. I tady byla skaliska a nerovnosti, které nám překážely ve výhledu.

Vydali jsme se na ostrov.

Byl jsem velmi dobře vyzbrojen a z bezpečnostních dtvodt jsem si s sebou vzal i bumerang. Díky svému zvláštnímu prtkazu jsem tyto věci pronesl hladce celnicí. Zatím jsme neobjevili žádná světla. Když jsme běželi, začal jsem si připadat, jako bychom se nenacházeli na ostrově, ale vznášeli se nad vodou.

Na rozdíl od chladného podzimního Londýna jsem shledával místní teplotu za příjemnou. Větřík byl ještě teplý, ale už chladnější než za dne, a člověk tu nepotřeboval žádný kabát.

Oba jsme se zastavili, protože jsme oba objevili ty nezřetelné světlé body současně.

“Světlo!” zašeptal Ernie.

Byl jsem stejného mínění, ale nemohli jsme rozeznat, odkud pochází. Abychom to zjistili, museli jsme dál. Dorazili jsme na vyvýšeninu, kde jsme si našli úkryt za hromadou štěrku.

“To přece není možné,” zašeptal Ernie Balsam.

“Zatraceně, Ozar měl pravdu.”

A jakou měl pravdu, když nám vyprávěl o ostrově. Napočítal jsem čtyři domy postavené ze dřeva a kamene. Měly charakter chat, určitě v nich nebyla žádná elektřina, to světlo, které jsme viděli, muselo pocházet od svíček, nebo olejových lamp stojících v těch domech, jejichž mihotavé světlo pronikalo ven okny.

Uviděli jsme za okny i nějaký pohyb. Přecházeli tam nějací lidé. Podle obryst jsme zjistili, že jde o ženy.

“Ty ženské z Londýna!” zašeptal Ernie. “Johne, to

jsou ty ženské z Londýna.”

“Možná.”

Postrčil mě. “Tak pojďme a zjistíme to. Najdeme Celestu…”

“Pomalu, Ernie, pomalu, jen nic neukvapit. Počítej s tím, že nás čekají.”

“To už by nás dávno zajaly. Nemají nejmenší tušení, věř mi.”

“To raději ne.”

“Tak co chceš dělat?” Obrátil ke mě tvář. V té tmě vypadal bledý. “Chceš na ně čekat dál tady, za tím štěrkem?”

“V žádném případě, jenže opatrnost nemá nic společného se strachem, alespoň si to myslím.”

“Dobrá, ty jsi tu šéfem.”

Já si tak sice nepřipadal, ale nechal jsem ho při tom. Za pozitivní úkaz jsem považoval to, že obyvatelky ostrova nepostavily žádné stráže, musely se cítit velmi jistě. Domky nebyly postaveny na nejvyšším místě ostrova. To leželo daleko za nimi. Naopak, byly postaveny v dlouhém

údolí, či kotlině mezi kopci. Skrýt jsme se mohli až přímo u domkt. Běželi jsme kupředu sehnutí a velmi brzy jsme zjistili, že mezi domky jsou nejen cestičky ale i malé zahrádky, kde ženy něco pěstovaly.

Byly tedy soběstačné, žily jen z toho, co si samy vypěstovaly. Světlo z oken nedopadalo daleko.

Na krok od domu už zase byla tma. Zrychlil jsem tempo a doběhl k prvnímu domku. Tam jsem se přitiskl ke zdi a musel jsem sklonit hlavu, protože jinak bych se do ní uhodil o nízkou střechu.

Ernie doběhl ke mě. Jeho oči zazářily, když se na mě podíval. “Vyrazíme dveře?”

“Ještě ne, napřed bych chtěl vědět, kolik lidí v tom

domku je.”

“To je přece…”

“Počkej tady.”

“No, dobře.”

Pohyboval jsem se sehnutý podél zdi. Až k okennímu parapetu sahal kamenný sokl a dále už byl domek postaven z dřevěných prken, podobně jak to bývá u obytných domt. Ty ženy musely opravdu tvrdě pracovat, aby za rok něco takového postavily.

Zastavil jsem se těsně u okna. Oranžovožluté světlo svíček pronikalo pravým spodním rohem okenní tabule. Chtěl jsem do pokoje nahlédnout z boku a opatrně jsem vysunul hlavu, ale úhel nebyl tak dobrý, abych rozeznal postavu, která prošla kolem okna. Připadala mi příliš široká a zároveň plochá.

Možná měla na sobě plášť.

Potom jsem zaslechl přidušený zvuk a současně tlumenou ránu.

Otočil jsem se a viděl Ernieho Balsama klesat k zemi. Za ním stála žena držící pevně v rukou pušku, kterou mířila na mě.

Ta puška mi ani tak nevadila, jako oči té ženy, které ve tmě svítily jako dva červené body.

Červené, jako pekelný oheň!

9

Napřed jsem neudělal nic až na jednu maličkost. Abych prokázal svou dobrou vtli, zvedl jsem ruce do výše ramenou a udělal dva malé krtčky dopředu.

“Ztstaňte stát!”

Oslovila mě nenávistně. Viděl jsem, že je ještě velmi mladá a rozeznával jsem už její obličej i ve tmě.

Tu ženu jsem viděl také na Talk Show a dokonce jsem s ní mluvil. Byla to ta v proužkované minisukni, ale teď ji odložila stejně jako svtj svetr. Její nalíčení rovněž zmizelo, jen červený puntík na tváři svítil stejnou barvou, jako její oči. Černé vlasy nebyly nabarvené. Stejně jako tehdy je měla učesané dozadu a napomádované.

“A co teď?” zeptal jsem se. Dívala se upřeně na mě. V jejím obličeji se pohybovala jen ústa. Potom řekla: “Já tě znám.” “To je možné.” “Byl jsi včera u toho?”

“Ano, na té Talk Show, dokonce jsme spolu hovořili.”

“A co děláš tady?”

“Možná chci pokračovat v interview. Celesta totiž rychle zmizela.”

Zavrtěla hlavou. “Hloupé, nic hloupějšího sis nemohl vymyslet. Hloupá výmluva. Přijel jsi proto, abys tady špicloval, že je to tak, mám pravdu?” Zvyšovala hlas, až zněl téměř ječivě.

“Ne!”

Chvěla se. Hrome, tohle děvče bylo ještě tak mladé a už se topilo v tomhle odporném bahně falešného hrdinství. Ať už sloužila komukoliv, byla to špatná cesta. Cesta na dno, do pekla.

Červená barva v jejích zřítelnicích se nezměnila. Člověk by z toho dostal strach. Ve tmě ptsobily jako dvě červené laterny. Pušku držela jako profesionál, ale neměla ji pod kontrolou. To bylo nebezpečné. Amatéři jako ona se občas nervově zhroutili a ona tomu byla blízko.

Musel jsem něco udělat, vyzkoušet na ni nějaký trik.

“Jak se jmenuješ?” zeptal jsem se.

“Karen.”

“Já jsem John.”

Trochu se uvolnila. “A co?”

“Jsi z Londýna?”

“Ano.”

“A kolik je ti let?”

“Dvacet.”

“Krásný věk, opravdu, já si to opravdu myslím. Věk, kdy má člověk ještě naději. Neměla jsi odjíždět z Londýna, Karen, tam se hodíš, je to místo pro tebe a tvou generaci. Máte před sebou otevřenou budoucnost.”

Tvrdě se mi vysmála. “A jakou budoucnost bez práce?”

“A teď máš něco lepšího?”

“Ano!” řekla téměř s povzdechem. “Teď mám cíl a ten cíl má jméno Celesta.”

“Chceš opravdu být taková jako ona?” zeptal jsem se.

“Nejen já, ale my všechny chceme být takové jako ona, Celesta je obdivuhodná. Je osobnost, má v sobě moudrost věkt, těch současných i těch minulých. Přežila až do dnešního světa.”

“Je to vražedkyně!”

“Ne, co musí být učiněno, nechť je učiněno. Založily jsme si svou vlastní říši. Přišly jsme na ostrov, abychom

odtud začaly revoluci, v Celestině jménu si podrobíme svět. A ona je nám dobrým příkladem, ukázala nám, jak se má člověk probojovávat životem. Udělala kariéru. Potkaly jsme se v Londýně a chtěly jsme být u toho, až ji lidé vynesou až do oblak, ale nevyšlo to. Tak jsme teď tady a připravujeme druhý pokus.”

Bylo mi Karen líto, nepatřila sem. Někdo takový, jako ona, měl být úplně jinde. Ale nestála se na mé straně. Její životní názor byl odlišný. Neměla morálku.

“Víš vtbec, kde Celesta je, víš, že se jí říká Lady Ghoul. Víš, co to je ghoul…?”

“Ano, jsou něco výjimečného.”

“A ty bys chtěla něčím takovým také být?”

“My jdeme za Celestou. My sestry s ní budeme dnes v noci opět hovořit.”

“Takže ona přijde?”

“Celesta tu už je. Je tu stále, i když ji nevidíš.” Už delší dobu jsem za sebou slyšel kroky, ale neobrátil jsem se. Bylo to více osob a další se přidávaly. Kdesi bouchly dveře, slyšel jsem šeptající hlasy a potom jsem i za Karen uviděl nějaký pohyb.

“Chováš se dobře, sestro.” Ten hlas zněl tvrdě a drsně.

Zazněl za mými zády.

“Mohu se obrátit?”

“To mtžeš.” Obrátil jsem se.

Dívalo se na mě přinejmenším osm párt červených očí, které vypadaly, jakoby v nich hořel pekelný oheň a k těm očím patřily i hlavně pušek…

Vyznal jsem se v sektách, společenstvích, která spojovala přísaha a ani tato zde netvořila žádnou výjimku.

Všechny ženy byly stejně oblečené do dlouhých bezových plášťt sahajících až po kotníky.

Byly to ženy, které seděly předešlého večera v Londýně na Talk Show.

I když byly rtzného stáří, podobaly se jedna druhé jako vejce vejci. Nebylo to jen v těch stejných pláštích a červených očích, ani také v červených puntících na tvářích.

Jestliže byla Celesta vtdkyní všech těch žen, pak zde byla ještě jedna osoba, která byla pravděpodobně Celestinou první zástupkyní. Byla to už postarší šedovlasá žena s účesem na bubiko.

Přikročila ke mě, spustila hlaveň pušky dolt, napřáhla se a dala mi facku.

“Muži,” řekla plna pohrdání. “Proklatí muži, nezasloužíte si život, už dlouho jste si hráli na pány. Nadešel čas změny, čas, kdy si vyměníme role. My všechny zde nenávidíme muže.”

“I ďábla?” zeptal jsem se.

Odtáhla ruku zpátky a učinila takové gesto, že jsem se domníval, že mě chce znovu uhodit, ale ovládla se. “Proč ďábla?” zeptala se. “Jak to?”

“Je také mužského rodu.”

“My s ním nemáme nic společného!”

“Opravdu ne? Pokud jsem informován, tak se čarodějnice s ďáblem paktují.”

Otočila se ode mne a další otázka platila jejím

sestrám. “Slyšely jste, co řekl? Prý jsme čarodějnice a paktujeme se s ďáblem. Ten muž je odporný. My ďábla nenávidíme a nemáme s ním nic společného.”

“To je výborné,” odpověděl jsem. “Tak to máme přece jen něco společného, neboť ani já nemám vládce pekel v oblibě.”

“A koho máš v oblibě, muži?”

Zasmál jsem se. “Spíše protipól ďábla!” Mávla do vzduchu, jakoby chtěla zahnat nepříjemného komára. “Moc mluvíš. Moc mluvíš a nevíš vtbec nic. Vtbec nic nevíš.”

“O Celestě něco vím.”

“A co?”

“že pochází z Atlantidy, z toho kontinentu, který se potopil před více než deseti tisíci lety. Musela už tehdy patřit k těm nejodpornějším démontm a vzývačtm černé magie, protože i v Antlantidě tehdy věděli, co jsou to ghoulové.”

“Ano, požírači mrtvých.”

“Správně.”

“Ale ona přežila!” vysvětlovala mi ta žena.

“Jako spousta jiných z toho kontinentu.”

“Kdo ještě?”

Učinil jsem odmítavé gesto. “Je zbytečné vypočítávat jména, řeknu ti jen, že některé z nich znám.”

“Pak musíš být výjimečný člověk.”

“Vypadám jako každý jiný, jenom nad věcmi přemýšlím a zajímám se také, co se za nimi skrývá. Ještě existují Atlanťané, ale ne všichni jsou takové hrozné bytosti jako Celesta.”

“Ona není hrozná, je to naše královna. Povede nás v boji za změnu světa, čekala už dost dlouho. Teď se znovu objevila, aby ovládla svět. Uznávám, že to při jejím prvním nástupu nevyšlo, ale my připravíme i druhý a pokud to bude nutné, tak i třetí. A zvítězíme. S Celestou vstoupíme

do nového věku, do věku ptvodu a zrodu všech věcí, který se znovu stane současností i budoucností.”

“S vražedkyní!” zvolal jsem. “S osobou, která je tak odporná, že jí dokonce pohrdají i někteří démoni. ženete se do vlastní záhuby.”

Zírala na mě svýma velkýma rudýma očima. “My, že se ženeme do vlastní záhuby?! Ne, to ty se ženeš do záhuby, i tvtj společník. Měli jste ztstat v Londýně, neměli jste sem jezdit. Ale teď už je pozdě.”

“Bohužel, to už patří k mému povolání, pronásledovat vrahy. Nemohu brát ohled na to, zda jsou z Atlantidy nebo…”

“Celesta není vražedkyně, ona je…”

“Je to ghoul, ženský ghoul. Ale, jak jste na ni vlastně narazily? Co vás přimělo k tomu, abyste jí sloužily?”

“To já.”

“Mohu se vás zeptat na jméno?”

“Říkají mi Agáta.”

“Dobrá, Agáto, odkud jsi věděla, že Celesta existuje?” Zaklonila hlavu a rozesmála se. “Existují staré spisy, pověsti, tajuplné bazary, kde si mtžeš koupit prastaré knihy. Jsou v nich ukryta mnohá tajemství. Tam si mtžeš přečíst o mnoha záhadách, nad kterými spousta lidí mávne rukou, protože je považují za nesmysly a výmysly chorého ducha. Já jsem si to nemyslela. Vím, že v moři je ukryta ještě spousta záhad a tajemství. Mimo jiné také záhada Celesty, o které jsem četla. Ta informace pochází z mínójské kultury. Řekové ji převzali a uchovali. Našla jsem jednu hliněnou tabulku. Vylovili ji potápěči a prodali. Ležela pohřbená hluboko v mořském písku. Stála mě velké peníze. Utratila jsem téměř celý svtj majetek, ale zpráva,

kterou mi přinesla, mě za všechno odměnila. Na její zadní straně jsem objevila další informace, když jsem tabulku očistila. Tam jsem našla návod, jak provést velké vzývání, které přivolá Celestu zpět na zemi. Byla to slova v jazyce starých Atlanťant. Na ostrově tou řečí hovořily obří ženy. Když jsem ta slova vyslovila, zrušila jsem kletbu a Celesta se probudila, vynořila se z hlubin a našla si oběť. Rybáři o tom věděli, protože ji párkrát viděli, ale nikdo jim nevěřil. Já jsem ale věděla všechno a šla za ní.”

“Já jsem ji jako obryni neviděl,” řekl jsem.

“Ne, to taky nebylo nutné. Celesta patří k osobám, které se mohou proměňovat tak, aby zapadaly do svého okolí. Zde se pohybuje ve své atlantské velikosti, v Londýně však měla velikost normálních lidí. Tenkrát, před velkou potopou, žila mezi svými v opuštěném údolí, které bylo strženo do hlubiny s celou pevninou. Nevím, jestli tenkrát přežilo více lidí, možná je ona jediná, a nám stačí, že nás zavedla k novým břehtm, aby posílila postavení žen a aby znovu vyvolala minulost. Je to ghoul, živí se mrtvolami a tak to také ztstane.”

“A co vy?” zeptal jsem se. Agáta jen pokrčila rameny.

Přemýšlel jsem nad jejími slovy. Dobrá, nebyl jsem žádný přímý znalec staré Atlantidy, na to jsem toho viděl příliš málo, ale věděl jsem toho dost a dověděl se některé věci od mága Mixina a od Kary, krásky z říše mrtvých. Ti oba pocházeli z Atlantidy. O nějaké obryni však nehovořili, na to bych si musel pamatovat.

“Už máš ve všem jasno?”

“Do určité míry.”

“Pak jsi také připraven jít cestou, kterou musí jít všichni muži, kteří nestojí na naší straně. Zemřeš.”

Přikývl jsem. “Počítal jsem s tím.”

Agáta i ostatní ženy vypadaly překvapeně. “A i přesto jste přišli?”

Pokrčil jsem rameny. “Proč ne, musí se přece najít

někdo, kdo vás zastaví.”

Když se Agáta rozesmála, začaly se smát i ostatní.

Byly přesvědčeny, že nemáme žádnou šanci.

Já v tomto okamžiku také, mám-li být upřímný. “Co s námi bude dál?” zeptal jsem se. “Zastřelíte nás teď?”

Ta žena se mi vysmála. “My vás nezastřelíme, ne.

Jakže jsi nazval Celestu?”

“Lady Ghoul!”

“Výstižné jméno. To ti přiznávám. Lady Ghoul. Jako ghoul musí přežít. Zrušila jsem její prokletí a ona teď potřebuje stále znovu a znovu potravu. Proč by jí měli být stále jen rybáři a mořeplavci. Tentokrát jste na řadě vy.”

“Já jsem nestravitelný.”

“Nebuď tak arogantní. Jak typicky mužské.”

“Tentokrát ne, já jsem skutečně nestravitelný. Už mnozí ghoulové zkoušeli sežrat mě,” řekl jsem zcela klidným tónem, “ale žádnému se to nepodařilo.”

“Celesta bude tou velkou výjimkou.” Pokynula ostatním. “Odveďte je!” ženy nás uzavřely do kruhu. Býval bych se rád pokusil z něj uniknout, ale ty proklaté hlavně pušek byly příliš blízko. Z takové blízkosti by se trefilo i malé dítě. Pak jsem ucítil něco kulatého a studeného na šíji. Byla to hlaveň pušky, kterou držela Karen, věděl jsem to, aniž bych se ohlédl.

“Zvedneš teď svého bezvědomého přítele a hodíš si ho přes rameno.”

“A pak?”

“Pak si uděláme procházku po ostrově,” vysvětlila mi Agáta.

“Prosím, ne moc dlouhou, už nemám tolik sil.”

“Neboj se, tvtj konec přijde rychleji, než si myslíš.”

Tlak na šíji přestal. Ve tmě jsem zaslechl vrzavé kroky, jak Karen šla zpátky. Směl jsem se otočit, jít k Ernie Balsamovi, který ležel zkroucený na zemi a ještě stále byl v bezvědomí. Karen ho uhodila pažbou. Sklonil jsem se k zemi, nadzvedl ho a přehodil si ho přes pravé rameno.

“Kam?”

“Ptjdeš za mnou,” přikázala Agáta. Šla vpředu a ostatní za mnou. Tvořily při tom ptlkruh. Pušky měly namířeny na má záda.

Chtěly nás tedy usmrtit mimořádně krutým zptsobem

přenechat nás Celestě. Zatím jsem ji na ostrově neviděl a ptal jsem se sám sebe, kde se asi skrývá.

že by v nějakém z těch domkt?

Ne, to asi ne. Prošli jsme kolem nich a obešli poslední z nich tam, kde začínal holý kopec bez zahrad, který se táhl až k nejvyššímu bodu ostrova.

Skály se ztrácely v černé tmě. Naše nohy vířily při chtzi prach, vítr ho zvedal a vál nám ho do tváří.

Šel jsem za ženou, která se jmenovala Agáta.

Ernie Balsam mi ležel přes rameno bez pohnutí.

Slyšel jsem za svými zády šepot Celestiných obdivovatelek, nerozuměl jsem však, co říkají. Určitě to nebylo nic hezkého, pokud se to týkalo nás.

Díval jsem se před sebe. Pomalu jsem ztrácel síly. Stráň nestoupala příliš příkře, ale váha bezvládného těla mě zmáhala.

Podíval jsem se na Agátu a zjistil, že už brzy dojdeme na konec cesty. Pohrával jsem si s myšlenkou, že ji zajmu jako rukojmí, ale kulky těch ostatních by byly určitě rychlejší.

Kromě toho jsem musel myslet na Ernie Balsama, který by tuto akci určitě nepřežil. Agáta se při pochodu otočila: “Neboj se,” řekla směrem ke mě. “Hned tam budeme. Potom si odpočineš a mtžeš se připravit na věčný spánek.”

“Už se těším.”

Ušklíbla se koutkem úst, pravděpodobně ji rozzlobilo, že jsem neprojevil žádnou známku strachu, ale to mi bylo jedno. Využiji první příležitosti k tomu, abych zvrátil situaci.

Zamířila k nějakému černému předmětu, který vystupoval ze země a v prvním okamžiku vypadal jako nízký komín. Ale byla to studna!

Šel jsem za Agátou, počkal, až se zastaví a čekal, co udělá. Postavila se za studnu a namířila na mě hlaveň své pušky.

Šel jsem pomalu. Ostatní ženy mě už docházely, slyšel jsem jejich dech. I já jsem už byl udýchaný a viděl jsem, jak na mě Agáta kývá. “Pojď ke mě,” vyzvala mě. “Postav se ke studni.”

“A pak?”

“Pojď sem!”

“Už jdu.” Udělal jsem několik krokt. Na obloze se zračilo nádherné panorama. Na temně modré ploše svítil

srpek ptlměsíce jako namalovaný a kolem něho rozsypané zářící body hvězdy.

To nebyla noc dobrá na smrt.

Rudé oči se na mě upíraly. Všechny ty ženy kolem mě byly pod neblahým vlivem Celesty. V ní bohužel vydala Atlantida svého potomka, kterého si měla raději ponechat.

Vítr foukal z pravé strany proti mě a Erniemu. Byl studený a mrazilo mě z něho v zádech.

ženy za mnou se znovu zformovaly do ptlkruhu. Hlavně pušek namířené na mě, připadaly mi jako ozbrojené pistolnice z nějakého westernu. “Jsme u cíle,” řekla Agáta změněným hlasem. Zněl tak studeně, tak strašně krutě.

“Jsme téměř u cíle, tato studna,” zadívala se na mě zpříma,

“je přímou cestou k Celestě. Rozumíš mi?”

“Ano.”

“Tak se podle toho zařiď!”

“A co mám udělat?”

“Nebuď takový hlupák,” zakřičela na mě. “Tak už začni.

Hoď ho tam!”

10

Neudělal jsem nic. Její slova mě osvobodila ze šoku. Měl jsem hodit Ernieho do studny, jejíž hloubku jsem neznal a na jejímž dně mohl skončit jedině jako mrtvý.

“Tak co je?” zeptala se. “Ty nechceš?”

Její družky postoupily kupředu. Na mnoha místech na zádech jsem ucítil tlak hlavní, místy tak silný, až to bolelo.

“To nemohu!”

Vysmála se mi do tváře.

“Jakže ty nemtžeš? Stačí ho hodit jen přes okraj, spadne už sám, to ti slibuji.”

“Já nebudu vraždit!”

“Vážně?”

“Ano.”

“Chceš, abychom tě zastřelily? Mají tě mé sestry provrtat kulkami?”

Zaťal jsem levou ruku v pěst.

Potom mi zalétl pohled doprava a pustil jsem Ernieho z ramene.

Než spadl na zem, zachytil jsem ho tak, aby dopadl lehce.

Agáta se nevěřícně rozhlédla po svých společnicích.

“Co to má znamenat?”

“Nehodím svého společníka do studny, byla by to vražda.”

Agátě se zúžily oči, takže vypadaly jako rudé srpy.

“Tak ty to opravdu neuděláš?”

“Ne!”

“Pak tě tedy budeme muset zastřelit!”

“Prosím!”

Agáta dala znamení svým družkám. Některé z nich ustoupily dozadu, ale tři hlavně pušek ztstaly prakticky na mých zádech.

“Karen!”

“Rozumím,” odpověděla nejmladší z nich šeptem a pohnula hlavní.

Cítil jsem, jak mi stoupá po zádech vzhtru, až dospěla k mému krku, kde se zastavila.

“Usmrtí tě jediným výstřelem do týla,” vysvětlovala mi chladně Agáta. “Potom hodíme tvoje tělo do studny. Škoda, mohlo to probíhat jinak.”

“A jak?”

“Na tom už teď nezáleží,” odpověděla. “Tak co, Karen, jsi připravena?”

“Ano!”

“Tak střel!”

Už mnohokrát v životě jsem zažil těžké chvíle, ale možná tyto zde předčily vše, co jsem dosud zažil, neboť nebezpečí bylo tak skutečné a tak blízké, téměř hmatatelné a nejhorší bylo, že mi nehrozilo od žádné démonické bytosti.

Potil jsem krev a vodu. Pot se mi nahromadil vzadu na krku a stékal mi po zádech.

Mtj křížek, bumerang, ani bereta mi nebyly k ničemu.

Ke svým zbraním jsem se nedostal a Suko byl na cestách jako tlumočník.

Divné, jaké myšlenky mi probíhaly hlavou, zatímco kolena se pode mnou podlamovala a já bych se býval nejraději propadl do země. Ten strach byl ponižující. Potlačil všechno ostatní a dokonce i dýchání bolelo.

“Co je, Karen, proč nestřílíš?”

I ta dívka trpěla. Její dech mě hladil po zádech a potom jsem slyšel její hlas: “Já… Já nemtžu. Já… já opravdu nemtžu. Prosím…”

“Cože?”

“Agáto, já ho nemtžu zastřelit. Já… já to prostě nedokážu.”

Agáta se nasupeně nadechla. “Zbláznila ses? Ty nedokážeš stisknout?”

“Ne.”

“K čertu!” vykřikla. “Tak to bude muset udělat některá jiná, nebo raději dvě z vás. Rychle zmizni! Ještě si o tom promluvíme a věř, že to pro tebe bude pěkně hořké.”

Dostal jsem milosrdnou lhttu před smrtí.

“Buď ráda,” oslovil jsem Agátu. “Buď ráda, že i mezi vámi se ještě nacházejí lidské bytosti, které takto smýšlejí a nechtějí vraždit.”

“Celesta se jí za to pomstí.”

Pak Agáta dala nemilosrdný pokyn rukou. “Tak a teď ho zastřelte!”

“My nemáme žádné zábrany!” zaslechl jsem za sebou nějaký hlas. “My ne.”

“Střílejte obě. Střílíme na jistotu, dvě kulky do týla

a…”

“Stát!”

Všichni jsme ten hlas slyšeli, i když zazněl velmi

slabě.

To se přihlásil Ernie Balsam. Stále ještě ležel vedle studny z hrubých kament a jen s velkou námahou zvedl hlavu.

“Co chceš?” osopila se na něj Agáta

“Co mám dělat?” odpověděl otázkou.

“Skočit do studny.”

“A pak? Pak ho nezastřelíte?”

“Ne!”

“Nevěř jim, Ernie!”

Ale Balsam se už rozhodl a těžce se postavil na okraj studny. Vypadal naprosto vyčerpaně, nedokázal se udržet na nohou a potácel se ze strany na stranu.

Zadíval se na mne. Opětoval jsem jeho pohled.

Sakra, pronikal mě skrz naskrz, byl to pohled na

rozloučenou. Ještě jednou a z posledních sil se obrátil na Agátu. “Kam se dostanu?”

“Copak jsi ji stále netoužil vidět?” otázala se. “Ne, já ji znám.”

“Ale dostaneš se k ní. Počká si na tebe. Ta studna je vchodem k naší velké panovnici Celestě.”

“Dostanu se tam jako mrtvý?”

“To jsem neřekla!”

Díval se jí upřeně do tváře. Jeho oči pátraly po pravdě, potom pokýval hlavou. Byl už příliš nakloněný a rukama už se nedokázal vyrovnat. Ernie se převážil dopředu.

Chtěl jsem ho zadržet, ale ztstalo jen u chabého pokusu.

A také by se mi to nepodařilo. Studna ho pohltila jako obrovský jícen.

Spadl do ní po hlavě. Jeho výkřik se mi vryl hluboko pod ktži a nabýval na hlasitosti, čím hlouběji Ernie padal. Až najednou zanikl, jakoby někdo vypnul sirénu.

“Takže jednoho už máme za sebou,” řekla Agáta a nedokázala potlačit zlomyslný úsměv.

V nitru jsem soptil vztekem. Zapomněl jsem na strach

o svtj vlastní život. Díval jsem se na ni tvrdým, nenávistným pohledem. “Ty proklatá vražedkyně. Zasloužíš si…”

“Mlč!” okřikla mě. “Tvtj přítel je pryč, teď si mtžeš vybrat. Skočíš, nebo rána do týla?”

To byla volba, jakou si mohla vymyslet jen taková ďáblice jako Agáta.

“Nebudu už déle čekat!”

Dívali jsme se na sebe přes okraj studny.

“Existuje ještě třetí možnost?” Zašklebila se. “Třetí možnost není.”

Foukal vítr a přinášel s sebou prach a mračna. Kroužil kolem nás a já ho cítil v obličeji i na zádech.

“Dávám ti ještě tři vteřiny, cizince, tři vteřiny a potom mé sestry vystřelí a věř, že tě zasáhnou.”

“Ano, přijímám,” řekl jsem a vylezl na okraj studny. Nechtěl jsem být zasažen kulkami. Kdyby vystřelily, byla by moje smrt jistá, jestliže skočím, možná, že ještě budu mít nepatrnou naději na přežití.

Jak bude vypadat, jsem zatím nevěděl. V každém případě to bude záležet na Lady Ghoul.

Ani teď mi ty ženy nevěřily, přistoupily blíž ke studni

a stále mi mířily na záda.

“Tři vteřiny uplynuly!” zvolala Agáta.

“Já vím, vidíš sama, že se chystám skočit.”

“Tak si pospěš!” Ustoupila o krok dozadu, aby se mi dostala z dosahu. Možná měla strach z toho, že bych ji strhl s sebou dolt. Ve skutečnosti jsem se tou myšlenkou zabýval.

Zadíval jsem se do kruhové šachty. Neviděl jsem, kde končí a co se nachází na jejím dně. Neslyšel jsem už Ernieho, ani z něj nic neviděl. Hluboká šachta ho pohltila.

“Tak dělej!” Její oči svítily, ústa měla pootevřená.

Stála tam, připravená dát povel k výstřelu.

“Už to bude,” řekl jsem a položil poslední otázku.

“Uvítá mě tam Celesta?”

“Tak už zmiz!” Pak jsem skočil!

Natočil jsem se trochu doleva a roztáhl nohy, abych se mohl zapřít o stěny studny.

Ale nebylo čeho.

Moje nohy se pohybovaly v prázdnu.

A to byl pocit, který se dá jen těžko popsat. I když jsem to věděl předem, bylo v okamžiku, kdy jsem dopadl do prázdna, všechno jiné. Zmocnila se mě panika, krev se mi valila z nohou do hlavy a hrozila, že tam exploduje a pak mi jakési neviditelné pařáty sevřely srdce a jeho tep se zpomalil. Zkrátka, všechno bylo úplně jiné.

Nechtě jsem otevřel jsem ústa a křičel, jak jsem padal jako kámen temnou šachtou dolt.

Po chvíli jsem se do jisté míry vzmužil. Jen se

nehýbat. Jen nedělat kotrmelce a salta a nenarazit hlavou do stěny a neztratit vědomí.

Nějaká naděje přece musí existovat. Ghoulové potřebují mrtvé, ne živé.

Zemřu tedy?!

Mtj pád pokračoval.

Říká se, že člověku mtže proletět hlavou tisíc myšlenek během několika vteřin. A to byl mtj případ. Dokonce ani strach je nedovedl potlačit.

Kdy asi dopadnu?

Čekal jsem na to, až se objeví poslední záblesk v mém životě, po němž bude následovat hluboká tma.

A pak to přišlo.

Najednou a překvapivě, i když jsem s tím počítal. Vykřikl jsem, ucítil jsem bolest, slyšel šumění, cítil nárazy do těla a potom se nit definitivně přetrhla.

Konec…

Agáta ustoupila dozadu. Viděla, jak i druhý muž skočil do šachty a na její tváři se objevil chladnokrevný úsměv, který nedokázala potlačit, tak silně prožívala svtj triumf. I přesto jí však v očích ztstala stopa neklidu. Pohled rudých zřítelnic ptsobil jaksi podivně zasmušile a zamyšleně.

Stála u studny a oslovila své sestry: “Ten světlovlasý muž, který skočil jako druhý, nemtže být srovnáván s ostatními. Je nebezpečný, je jiný, než ostatní muži, není lepší ani horší, avšak ani stejný. Cítila to některá z vás?”

Její sestry a spojenkyně se dívaly na Agátu beze slova. Konaly jen svou povinnost, usmrtily každého, kdo nepozván vstoupil na ostrov.

“žádná?” Agáta se usmála. “Některá z vás to přece musela cítit. Je to tak, Karen?”

Nejmladší dívka se až dosud držela vzadu. Nechtěla za

žádnou cenu stát v první řadě. Jelikož byla přímo oslovena, nemohla jinak než předstoupit. Požadovala to Agáta.

Karen šla pomalu a váhavě. V očích svých sester četla obvinění. Sledovala ji řada červeně svítících zřítelnic.

Karen si připadala, jakoby procházela mezi oštěpy.

Agáta mluvila o trestu a Karen počítala s tím, že nemtže čekat žádné slitování.

“Pojď sem, ke mě!”

Dívka se zastavila asi v tom místě, kde onen světlovlasý muž vystoupil na okraj studny.

Agáta s Karen se na sebe dívaly. Starší z nich se

falešně usmívala. “Nuže, Karen, byla jsi neposlušná, víš to?”

“Ano.”

“Je ti také jasné, že tu neposlušnost nestrpíme.

Musíme proti tomu něco udělat.”

“Já… já… já…”

“Nechtěla jsi střílet, že?”

“Ne!” zašeptala Karen. “Nedokázala jsem prostě stisknout spoušť. Lituji.”

“Byl to náš nepřítel…”

“Ano, ale já jsem nemohla.”

“Pak k nám nepatříš!” prohlásila Agáta tvrdě. “Pak si nezasloužíš patřit mezi služebnice mocné Celesty. Pochopila jsi?”

“Ano.”

“Jelikož se mnou souhlasíš a znáš naše zákony, musíš vědět, co tě čeká.”

Karen přikývla.

“Mohla bych teď dát hlasovat, jak to stojí v našem statutu, ale já to neudělám. Je to výjimečná situace a já jsem už došla ke konečnému rozhodnutí. Vyloučím tě z našeho středu a vyženu tě. Zatím jsi ještě tady, ale už k nám nepatříš. Až bude po všem, zabijeme tě, Karen. Jsi s tím srozuměna?”

Mladá dívka zvedla hlavu a podívala se na Agátu. Tato žena byla sice mocná, ale ani ona nedokázala číst cizí myšlenky. Jinak by to bylo pro Karen ještě horší. Myslela totiž na toho světlovlasého muže, kterého měla zabít. Cítila skutečně, že je jiný, než ostatní. Neprojevoval před těmi ženami žádný strach. To jí imponovalo. On byl její nadějí a ona zase jeho. “Lituješ toho?” ptala se jí Agáta.

Karen přikývla. “Ano, hluboce toho lituji.”

“To bys také měla,ale i tak je tvtj osud zpečetěn. Každá z nás musí přinášet oběti, to jsme věděly, Karen. Ta tvoje bude patřit k největším. Teď běž a už nám nechoď na oči. Dávám ti pět minut, jsi volná jako pták. Víš, co to znamená?”

“Dovedu si to domyslet.”

“Tak já ti to ještě jednou vysvětlím. Pokud tě některá z nás po této době někde objeví, mtže tě bez varování zastřelit. Nezáleží na tom, kam tě kulka zasáhne. Do zad, do hrudi nebo do hlavy. Pro nás jsi už teď víc mrtvá, než živá. Je ti všechno jasné?”

“Ano.”

“Tak běž!”

Karen se otočila. Když se obracela, viděla kolem sebe tváře ostatních žen.

Viděla na nich všechno kromě slitování. Bylo jí jasné, že jí žádná nepomtže. Jejich červené oči vypadaly, jakoby v nich měly dýky a jejich pěsti svíraly pažby pušek.

Karen se nejprve rozběhla váhavě a téměř potácivě s rozpaženýma rukama. Ve tmě měla jakousi naději, že se jí snad podaří se někde na ostrově schovat.

Horší to bude, až se rozední. Potom ji budou honit jako divé zvíře, jak to bylo kdysi stanoveno. A Karen to odsouhlasila s nimi, aniž by věděla, že bude první, kdo spadne do této ďábelské léčky.

Měla za sebou první tápavé kroky a teď se pořádně rozběhla.

V cestě jí ležela spousta kament, přes které klopýtala.

Ohlédla se za sebe a viděla tam stát hradbu ženských těl.

Její čas ještě nevypršel a ony tam stály a nestřílely zatím. Karen neměla hodinky a mohla se řídit jen svým citem. A ten jí říkal, že musí co nejrychleji najít nějaký úkryt. Tak by to bylo normální, ale dívka měla v úmyslu udělat něco jiného.

Podařilo se jí seběhnout svah, aniž by někdo vystřelil. Terén se ještě trochu svažoval a přestal až tam, kde se pláž postupně ztrácela ve vlnách narážejících do skal, které teď byly úplně černé.

Tam se chtěla dostat.

Pro své družky už byla Karen mrtvá. Nemohla jim uniknout. Jenže u lidí existuje kritický bod, kdy dokážou překonat strach a pak začnou přemýšlet, jak by se mohli dostat z nebezpečné situace.

Karen nebyla žádnou výjimkou.

Jestli si všechny ostatní myslí, že umírá strachem a hrtzou, tak jen ať si to myslí. Jí to bylo v tu chvíli už jedno, měla delší dobu v hlavě svtj plán.

Ti dva muži určitě nepřipluli na jejich ostrov v nějakém člunu s vesly. Na přeplutí moře potřebovali pořádný člun. Museli ho zakotvit někde u břehu, možná dokonce tam, kde kotvila jejich černě natřená loď, kterou dokázala řídit jen Agáta.

Běžela tedy tam.

Často se ohlížela. Mohlo se stát, že by Agáta přemýšlela stejně jako ona a poslala za ní své komando smrti, ale zatím to tak nevypadalo.

Ve slabém měsíčním světle, ve kterém se třpytil zvířený prach, se zatím nerýsovala žádná postava. Karen měla volnou cestu.

Doběhla na místo, kde se rozprostírala úzká písečná pláž a kde jejich černě natřená loď prakticky splývala se stejně černými útesy.

Její rty se začaly usmívat od té doby, kdy uviděla druhou, mnohem menší loď, člun, který ještě přeď pár hodinami uvázaný u ktlu nebyl.

Teď bude potřebovat hodně štěstí. Nechtěla vtbec myslet na to, jak se dostane přes pěnící a rozbouřenou vodu ke svému cíli.

Ale dokázala to. Zastavila se až u člunu, zvedla ruce, zachytila se zábradlí a jedním velkým odrazem se vytáhla, přehoupla se nahoru a ještě jednou se zadívala na pláž a na terén za ní.

žádný pronásledovatel.

že by měla opravdu takové štěstí? Zatím stále opatrně sehnutá se rozběhla k řídící kabině, a když byla uvnitř, zahleděla se na ovládací panel.

Najde tam klíč?

Ne, ti muži si vzali klíč s sebou, takže se jí nepovede člun nastartovat. Její rozčarování bylo velké, i když s tím Karen musela počítat. Pocítila v kolenou jakousi slabost a aby se uklidnila, posadila se na úzkou lavičku.

Ztstala tam sedět, chytila si hlavu do dlaní a přemýšlela o tom, že její naděje ještě více poklesly.

Věděla, co má Agáta a především Celesta s oběma

muži v úmyslu a Karen by jim bývala velmi ráda pomohla zachránit život a překazila ďábelský plán žen.

Ona slabá dívka.

Slabá, míněno nejen fyzicky, ale také psychicky. Byla jednoduše u konce svých sil a musela se s touto skutečností smířit. Bylo velmi těžké v této situaci začít logicky přemýšlet.

Minuty ubíhaly.

Karen sebou najednou prudce trhla, jakoby dostala šok. Bylo to něco podobného, jen to nebylo nic fyzického, kdesi v jejím nitru se probudilo uvědomění a zformovalo se v myšlenku.

Propána, vždyť na to mohla pomyslet už dříve.

Existovala naděje, i když jen velice malá.

Ten, kdo žije na ostrově, potřebuje nutně člun, aby se z něho dostal. Byla tu jejich velká loď, ale s tou si nemohla troufnout plout v pobřežních vodách. K tomu potřebovala něco jiného. Normální malý člun.

A on skutečně existoval.

Patřilo to do statutu, který si sestry odsouhlasily. Nemít mezi sebou žádná tajemství. Každá věděla o každé všechno a každá také věděla, kde se nacházejí určité věci.

Proviant, semena na pole, kultovní předměty, ke kterým patřila i stará tabulka, kterou Agáta chránila jako oko v hlavě.

Tato tabulka byla nanejvýš dtležitá. S její pomocí vyvolaly Celestu, s její pomocí ji mohly také zničit, to Karen věděla. Rozváděla tuto myšlenku dále, když opouštěla člun. Doskočila na kluzké skalisko, sklouzla dolt a ponořila se do pěnícího přílivu.

Stála tam mokrá od hlavy k patě. Potřásla hlavou, aby z vlast setřepala vodu a spěchala na souš. Člun byl ukrytý. Byl považován svým zptsobem za tajnou zbraň a byla v něm nejen dvě vesla, ale také přídavný motor na záď. Každá z nich s tím uměla zacházet. Cvičily to. To teď Karen pomtže.

Šla skloněná a neustále dávala pozor, aby se držela ve stínu pobřežních skal, které se v měsíčním světle temně leskly.

Bude se muset někde osušit. Mokrý plášť jí studený vítr lepil na tělo. Naskočila jí husí ktže zimou.

Na břeh dorážely mocné vlny, voda vířila a vytvářela korunu z pěny, která se rozplývala na písečné pláži, kde také ležel ukryt jejich člun.

Během času se tu vytvořila malá pláž z jemného písku a drobných oblázkt.

Člun měl velmi pevnou konstrukci a tomu také

odpovídala jeho váha. Karen musela nasadit veškerou svou sílu, aby ho odtáhla z pláže do vody.

Opřela se do jeho zádi, tlačila vší silou dopředu a nejraději by bývala zajásala, když se jí podařilo člun dostat do vln. Najednou to šlo daleko snadněji, když jí pomáhala voda. Loďka už plula na vodě. Karen si musela pospíšit, aby se do ní dostala.

Skočila dovnitř.

Rychle se posadila na lavici a chopila se vesel.

Hnaly se proti ní vlny, které chtěly zahnat člun zpátky ke břehu, a proto musela Karen rychle veslovat. Nejprve se pádla vesel nořila příliš hluboko, takže narážela na dno, potom už to šlo lépe, až se Karen konečně podařilo vyplout na volné moře.

Teď už ho viděla před sebou.

Nedozírná temná plocha, blýskající se místy jako zrcadlo a na několika místech přerušovaná útesy, vyčnívajícími zpod hladiny a číhajícími na nějaký člun, který by se o ně mohl roztříštit.

Musela vyplout směrem k nim. Zatím nemohla nastartovat pomocný motor. Teprve, až dosáhne volného moře, bude ho moci spustit.

Karen nechtěla uprchnout, i když to v první chvíli tak vypadalo. Ztstala poblíž ostrova a byla pevně rozhodnutá provést svtj plán.

Plán, který pro ni znamenal smrtelné nebezpečí…

11

Onen svět byl mlžný opar, přes který jsem viděl věci rozmazaně.

Slyšel jsem hlasy, viděl pohyb, sem tam jsem zaslechl smích a potom se vynořily obličeje. Cítil jsem, jak mě

někdo uchopil a zvedl, ale nedovedl jsem si věci, které se kolem mě děly, srovnat do správného pořadí.

Existují určité taktiky, kterých jsem se držel vždy, když se mi něco takového stalo.

Když jsem se například probral z bezvědomí, pokaždé jsem se pokoušel vzpomenout si, co se předtím stalo.

Co se stalo tentokrát?

Mohl jsem si vybrat mezi dvěma možnostmi -a já skočil do studny.

Prudký pád a konec, který musel přijít. Ale já žiji a

tyto postavy, které vidím za mlžným závojem, nejsou žádní andělé, či tvorové z prtsvitného materiálu. Jsou to ty, které mi na onen svět pomohly.

Celestiny služebnice!

Pohybovaly se za závojem, který jsem měl před očima. Neustále na sebe něco volaly. Byla to jednotlivá slova a krátké věty, znějící jako příkazy.

Spadl jsem, a přesto jsem nebyl mrtev. Něco mě muselo při mém prudkém pádu zastavit.

Ale co?

I to stačilo, abych upadl do bezvědomí. Teď jsem musel nést následky. Něco nebylo v pořádku s mou hlavou. Nebyla to žádná pronikavá bolest, spíše tupý pocit. Pokoušel jsem se uspořádat si myšlenky, hýbal jsem prsty

na nohou a byl rád, že jsem toho schopen. Byl jsem šťastný, že nejsem spoutaný.

Mtj optimizmus zmizel v příštích vteřinách, když ke mě ty postavy přistoupily a začaly se o mě zajímat. Bylo to více žen, které se nade mnou skláněly. Ucítil jsem, jak mě jejich ruce uchopily za nohy a pod pažemi, zvedly do výšky a odnášely pryč.

ženy si mezi sebou něco šeptaly. Nerozuměl jsem ani slovo, protože je přehlušoval ještě nějaký jiný hluk.

Jakési šumění a hukot. Musely to být mořské vlny, které s nepředstavitelnou silou narážely do skal. Byl to mořský příliv.

ženy mě unášely pryč a pohazovaly se mnou. Neměl jsem možnost dostat se ke svým zbraním, protože ty ženy na mě neustále mířily hlavněmi svých pušek.

Ještě před chvílí jsem neviděl nebe. Teď se to změnilo. Ovanul mě studený vánek. Nesl sebou tříšť vodních kapek, které mi postříkaly obličej.

“Zastřelte ho.”

Ten hlas se donesl k mým uším a já jsem ho poznal.

Patřil Agátě, která na nás čekala a objevila se nade mnou s puškou v ruce.

Krátce jsem se zadíval k ní vzhtru, viděl její obličej s rudýma očima i její krutý úšklebek.

Potom mě ruce pustily.

Znovu jsem krátce padal, srdce se mi prudce rozbušilo, na chvíli se mě zmocnila panika a pak jsem zády dosti tvrdě dopadl na něco zvlněného.

Čtyři ženy mě uchopily za ruce a za nohy.

Připadalo mi, že ty ostatní, stojící kolem, drží v rukou biče a očekával jsem, že za chvíli ucítím bolestivé rány, dokud jsem nepoznal, že to nebyly biče, nýbrž provazy.

Byly nachystány pro mě. ženy mi s nimi omotaly tělo a přivázaly ho k předmětu, na kterém jsem ležel. Agáta a její třetí oko, čili hlaveň pušky, mě při tom pozorovaly.

ženy mi pevně utahovaly provaz kolem těla, dělaly uzly, až jsem si nakonec začal připadat jako šunka sešněrovaná od kotníkt až po krk.

Agáta spokojeně pokývala hlavou. Odstrčila ty druhé stranou, protože se mnou chtěla mluvit.

“Víš, kdo vedle tebe leží?”

“Ne, nevidím ho.”

“Tvtj přítel.”

Pokusil jsem se o úsměv. “To jsem si mohl myslet. Je mrtvý, nebo ještě žije jako já?”

“žijete oba. Vybrali jste si správně.” Zasmála se. “I já

si myslím, že by pro vás bylo kulky škoda. Zemřete-li tímto zptsobem, budeme z toho něco mít všichni, my, vy i Celesta.”

“Jak jsme mohli přežít?” To mě v tuto chvíli zajímalo nejvíce.

“Jednoduše. Studna končí v jeskyni. Nedopadli jste na tvrdé dno. Postaraly jsme se o to, aby tam na dně ležela pěna, materiál, který vás zachránil před nejhorším, i když i tak jste byli v bezvědomí. Pád byl totiž příliš prudký, ale tak jsme to také plánovaly. Daly jsme si na to celý rok času, abychom zde vybudovaly pasti. A studna je z nich nejlepší.”

“To jsem zjistil.”

“Víš, kde ležíš?” Klekla si vedle mě. Pušku si pověsila na paži, hlaveň se přitom nebezpečně blížila k mému obličeji.

“Ne.”

“Na dřevě,” řekla se smíchem. “Ale ne na nějakém obyčejném dřevě. Dopravily jsme ho sem s velkou námahou, abychom z něho vyrobily vor. Popluješ přivázaný k voru na volné moře, abys tam splynul s vlnami i s oblohou. To je ta romantická část mého plánu pro tebe. Druhá bude následovat. Moře je nebezpečné,” šeptala.

“Zejména moře obklopující ostrov Agura, neboť v hloubce na tebe číhá někdo, kdo se na tebe už velmi těší Celesta! A teď už víš všechno?”

“Ano, víc už mi toho nemusíš říkat.”

“Výborně, takže ti mohu klidně popřát šťastnou cestu. Budeme stát na břehu a pozorovat tě, až se vynoří Lady Ghoul, jak jsi ji nazval. Utopí vás oba dva a potom…”

Agáta se opět zasmála, vstala a hlasitě přikázala ostatním, aby vytlačily vory na vodu.

“Aby Celesta konečně dostala své oběti!” křičela. Ruku s puškou přitom zvedla do výšky. Vypadala jako divoká partyzánka.

12

Houpali jsme se na vlnách. Příliv nás zavalil a nebylo to vtbec příjemné. Valící se vlny nás zaplavily a na nějakou dobu zatlačily pod vodu, takže jsem začal mít potíže s dechem, ale pak se naše vory zase vyhouply na hladinu.

Pak už to šlo lépe.

Dlouhé vlny si s námi hrály. Jednou nás vyzvedly vzhtru a po celé vteřiny jsme pluli po jejich hřebeni a potom nás zase stáhly do hloubky a opět nás zaplavila voda.

Vlny a mořské proudy zahnaly vory k sobě natolik, že se vzájemně dotýkaly a my jsme se spolu mohli domlouvat.

“Vypadá to beznadějně, Johne, že?”

“Když myslíš, Ernie.”

“Nebyla by kulka lepší?”

“To nevím.” Rozkašlal jsem se, protože mi do úst vnikla mořská voda. “Dokázal bys na mne vystřelit? Buď upřímný.”

“Ne.”

“Já na tebe také ne.”

“Proklatě!” zasténal Ernie, když se trámy o sebe zase otřely. “Připadám si, jako bych měl projít čarodějnickou zkouškou.”

“Tak nějak podobně to také je.”

“Máme i přesto nějakou naději?”

“Zbavíme-li se těch pout.”

“Optimisto.”

Provaz končil po mé pravé straně a byl trochu roztřepený. Hlavou jsem mohl lehce pohybovat, poslední smyčku jsem měl těsně pod krkem a naštěstí mi nebránila v dýchání.

Ernie byl svázán podobně jako já. Vlastními silami se z těchto pout nedostaneme, to bylo jasné. V tomto stavu se staneme snadnou obětí té, která se má vynořit z hlubin moře.

Kdy přijde Celesta?

Mtže to trvat vteřiny, nebo minuty. Možná nás v těch smrtelných úzkostech a strachu zanechá ještě celou hodinu. Foukal studený vítr a já se strašlivě roztřásl a začal jektat zuby. Erniemu se nedařilo jinak.

Pokoušel jsem se pohnout, zvednout trochu tělo, ale kvtli těm pevným provaztm to nebylo možné.

Byly pevné jako z oceli.

Najednou jsem zaslechl zpěv. To Ernie. Hlasitě zpíval známou lidovou píseň.

“My Bonnie is over the oceán, my Bonnie is over the

sea…” Rozkašlal se, protože se mu do úst dostala voda. Potom jsem zaslechl, jak zaklel.

“Co je ti?” zavolal jsem. “Proč jsi začal zpívat?”

“Někdo mi kdysi řekl, že když člověk cítí smrtelný strach, má začít zpívat.”

“A co, pomáhá to?”

“Ta rada nebyla k ničemu. Cítím se stejně mizerně jako předtím, než jsem začal zpívat.”

“Tak toho nech.”

“Sbohem, Johne Sinclaire, opravdu je mi velmi líto, že jsem tě s sebou zatáhl do téhle bryndy. Já jsem to nechtěl,

víš?” Jeho hlas ztichl. Možná mu začal žaludek stoupat do krku. Ten strach člověka dusil.

I já jsem to cítil.

Byl to hrozný pocit, který jsem zažil už často, ale na který si nikdy nezvyknu.

Jednoduše přijde a nebude tomu jinak ani za dalších

tisíc let, dokud budou na světě lidé, budou muset proti tomuto strachu bojovat.

Zaneslo nás to do prohlubně mezi vlnami a potom zase nahoru na hřeben.

Stačil jsem včas zavřít ústa, oči však nechal otevřené,

stejně už mě pálily od slané vody. Měl jsem pocit, jako bych se díval do zrcadla.

Voda se prese mě převalila a já se znovu volně nadechl a slyšel hlas Ernieho Balsama.

“Jsi ještě tam, Johne?”

“Jsem.”

“Co myslíš, kdy přijde?”

“Doufám, že vtbec ne.”

“Ha.” Pokoušel se zasmát. “Ty optimisto. Víš co, Johne, já bych teď ještě jednou…” Najednou se jeho hlas změnil. “Proklatě, Johne, co je to?”

“A co?”

“Mtj vor, něco je pod ním, něco ho nadzvedává, rozumíš?”

“Možná nějaký útes.” Sám jsem tomu nevěřil, protože

jsme už byli daleko od břehu. Možná už někde nablízku číhala Celesta. Napjatě jsem čekal na jeho odpověď. Nepřicházela.

“Hej, Ernie…” Všude bylo ticho.

Proklatě, i já jsem cítil v krku pocit na zvracení. Zoufale jsem tahal za provazy, chtěl jsem si udělat trošičku místa, abych se mohl hýbat, ale nešlo to.

Potom se na mě přivalila vlna. Viděl jsem ji tentokrát včas. Běžela ke mě zepředu, nejprve mi zaplavila nohy, potom další části těla, byla jako kus skla, který se šíří dál a dál.

Současně tlačila vor pod hladinu. Nebo to byla Celesta, která ho táhla dolt?

Myšlenka na ni už mi nedala pokoje. Ležel jsem se zavřenýma očima a pevně stisknutými rty na mokrých dřevěných trámech a čekal jsem, až zase vlna zmizí.

Dávala si na čas. Prám se otřásal. Nějaká síla ho tlačila stále níž. Měl jsem strašný strach, že se vor převrátí, ale naštěstí k tomu nedošlo.

Přišla další vlna, která mě zase vynesla na povrch. Nadechnout se, konečně vzduch!

Ležel jsem na houpajícím se voru a sípavě vdechoval vzduch, přičemž jsem musel zároveň i kašlat.

Ano, ještě jsem žil.

Jak ještě dlouho a co se stalo s Ernie Balsamem? Pluje ještě stále vpravo ode mě?

Obrátil jsem hlavu tím směrem. Viděl jsem vor, ale Ernieho ne! Ta chvíle poznání byla pro mě to nejhorší, co jsem kdy viděl. Vor se převrátil i s Erniem.

Nemohl pod vodou dýchat. Byl obrácen obličejem do vody a určitě se utopil…

13

Vědomí, že jsem vedle něho a nemohu mu pomoci, mi zptsobilo takový otřes, že jsem musel nechat to strašné napětí nějak vybít.

Křičel jsem jeho jméno.

“Ernie!” Mtj hlas zněl nad temným mořem a ztrácel se v hukotu vln. “Ernie, ozvi se…”

Odpověď však nepřicházela. Ani nemohla přijít. Možná už byl mrtvý. Možná, že jsme všechno udělali špatně. Možná by byla kulka přece jenom milosrdnější kdo to mohl vědět?

Po mokrém obličeji se mi kutálely slzy vzteku, beznaděje, strachu, všeho dohromady.

Ernieho vor se houpal v pravidelném rytmu vedle mého. Provazy vypadaly jako světlé proužky přes vodorovně položené dřevěné trámy. Vor plul na hladině a pak to přišlo.

Něco se vyhouplo přes okraj z vody. Napřed ruka, potom světlá paže, přičemž se ruka položila na vor.

Znal jsem ji, viděl jsem ji v Londýně. Byla to Celesta!

Agáta a její sestry dodržely slovo. Celesta přišla, aby si vzala svou oběť. Dělala svému jménu Lady Ghoul čest.

Zatím se zajímala o Ernieho. Na mě se jen podívala. Nebyla už obryní, vlasy měla přilepené na hlavě jako vodní

řasu. Její tvář i tělo byly mrtvolně bledé, jen oči jí svítily chladnou červení.

Teď otevřela ústa, zaklonila hlavu a odrazila se rukou od okraje voru. Ukázala mi své zuby.

Dokonalý chrup ghoula!

Ten, kdo ho jednou viděl a věděl, k čemu jsou tyto bytosti zrozeny, tomu zbývalo už jen vyslovit svou poslední modlitbu.

Několik vteřin jsme se na sebe upřeně dívali. Celesta pohybovala rty, jakoby mi chtěla něco říct, možná také mluvila, ale její slova zanikala v hukotu vln.

Pak se začala zajímat o Ernieho provazy.

Já bych je mohl přeřezat jen ostrým nožem, ale ona k tomu měla výborně uzptsobený chrup, který připomínal ostré a špičaté zuby piraň.

Lano pro ni nebylo žádným problémem.

Překousala je tak rychle, jako si bobr dokáže poradit s kmenem stromu. Trvalo jen několik vteřin, než praskly první smyčky. Následovaly další a lano odpadávalo do moře.

Pod vorem se objevil stín.

Ernieho mrtvola vyplula na povrch. Přál jsem si, aby odplula a nepadla za oběť Celestiným zubtm, ale Lady Ghoul si dávala dobrý pozor. Mrštným pohybem se potopila a vplula pod plovoucí mrtvolu.

Teď jsem mohl na vlastní oči vidět, jaký osud mě čeká. Celesta se znovu vynoří, aby překousala i moje provazy a potom se stanu její obětí já…

Při těchto vyhlídkách se mě zmocnil nepředstavitelný strach. Jak dlouho ještě bude trvat, než zemřu?

Minuty?

Pozoroval jsem ghoula při jeho hrtzostrašné hostině. Mohlo to být velmi rychlé, ale také to mohlo trvat dlouho.

A Celesta mě určitě nechá trpět dlouho. Sice jsem ji tak dobře neznal, ale odhadoval jsem ji tak.

Při každé vlně, která mě zaplavila, mtj strach stoupal. Vlny byly pro Celestu ideální skrýší. Soustředil jsem se na svtj vor.

Představoval jsem si, jestli mě napadne zespodu, anebo mě převrátí tak jako Ernieho. Zatím se nestalo nic, ale v mých představách jsem už věděl, jaké to asi je, když se někdo utopí tak strašným zptsobem.

Muselo to být prostě příšerné. Nedostatek vzduchu a vědomí, že nemtžete dýchat…

Dál už jsem nedomýšlel, protože vor něco nadzvedlo a pak zase znovu dopadl na vodní hladinu.

To nebyla Celesta!

Otevřel jsem ústa, voda mi zaplavila obličej, vnikla mi do úst a já se prudce rozkašlal a mtj strach už se blížil šílenství.

Ale něco jsem zaslechl.

Byl to velmi neobvyklý zvuk, který nezptsobovalo plácání vln.

Nejprve jsem si myslel, že mě klame sluch, protože jsem měl uši neustále plné vody, ale ten zvuk ztstával.

Vrčení, bzukot. Jako motor!

Potom se objevil stín. Blížil se od zadu k mému malému voru, který v této chvíli vplouval pod hřeben vlny.

Objevil se člun. Se zachráncem na palubě?

Člun už byl u mě. Přirazil k voru a v tomtéž okamžiku se nad jeho okrajem vynořil obličej.

Byla to mladá tvář s rudýma očima a patřila mladé dívce.

Karen!

Přijela mě zabít? Chtěla mi dát ránu z milosti jako starému koni?

“Vytáhnu tě nahoru!” zavolala.

Nejprve jsem si myslel, že jsem se přeslechl. Ona mě chtěla vytáhnout ona, Celestina služebnice?

Nemohl jsem to pochopit. Udržovala se v blízkosti voru pomocí motoru na zádi.

Ale jak mě chce dostat z voru? Kromě toho nás tlačil

čas, každou chvíli se mohla objevit Celesta a všechno mohlo být jinak.

Karen byla velmi pružná a chytrá, jak jsem poznal. Postavila se na člunu a skočila. Byla přivázaná k lanu, jehož druhý konec byl uvázaný v jejím člunu. Motor předtím vypnula. Chvíli se vznášela nade mnou jako velký pták, potom dopadla na vor a dopadla mi při tom na nohy.

Vor se zakymácel a mírně se potopil. Už jsem se obával nejhoršího. Ona sklouzla po mokrém dřevě. Zmizela vedle mě ve vodě.

Bál jsem se s každou vteřinou víc. Mtj i Karenin život visely na hedvábném vlákně.

Znovu se vynořila.

Uviděl jsem její hlavu. Mokré vlasy jí padaly do obličeje, který měla zkřivený námahou, jak se pokoušela vylézt na vor. Lano, na kterém byla uvázaná, naštěstí neprasklo.

Povedlo se. V jejím mladém štíhlém těle bylo ještě dosti rezerv, které mohla v této chvíli nasadit, aby se vyhoupla na vor. Vor se opět nebezpečně naklonil. Dostal

jsem strach, že se potopíme a vykřikl jsem: “Natáhni ruku a chyť se mě!”

Udělala to. Její prsty se zachytily mokré látky mých kalhot. Držela se mě pevně za lýtko a vyhoupla se horní polovinou těla na vor.

Pusu měla otevřenou a vytékala jí z ní voda a sliny. Lano, které ji drželo, měla ho ovázané kolem pravého zápěstí.

Lehla si šikmo prese mě, otočila se ke mě tváří a zoufale se na mě podívala.

“Máš ntž?” vykřikl jsem na ni.

“Ne!” odpověděla mi.

“Ale já ano! Zkus mi sáhnout pod bundu, tam bys měla najít dýku!”

“Dobrá!” Hledala si prsty cestu. Byly celé mokré a

zkřehlé. Provazy byly tvrdé jako ze dřeva, ale přesto se jí podařilo protáhnout pod nimi ruku a vytáhnout dýku, kterou jsem měl zastrčenou za opaskem.

“Máš…?”

Přišla vlna.

Byla to mohutná vlna, která nás oba zalila. Utrhla mi slova od úst, vor se potopil do hloubky a já už ztrácel naději. Byl přetížen a bylo velmi nepravděpodobné, že se opět vynoří nad hladinu.

Dlouho, velmi dlouho jsme byli pod vodou. Teprve pak začal vor mírně stoupat, potom prorazil hladinu a my jsme se mohli konečně nadechnout. Byli jsme na konci svých sil.

Přesto jsme museli pokračovat.

“Já… mám to…!” vykřikla Karen. “Mám tu dýku.

Prosím, já…”

“Lano, Karen! Přeřízni ho, dělej rychle! Celesta tu už byla.”

“Já vím, viděla jsem ji!” zavzlykala. Seděla vedle mě celá mokrá a měla co dělat, aby udržela rovnováhu. Pustila se do rozřezávání prvního lana. Podařilo se.

Dýka byla velmi ostrá, první lano prasklo v polovině a oba konce odskočily do vody.

“Dál, dál! Musíme pryč!” popoháněl jsem ji a současně jí dodával odvahy.

Karen bojovala se skutečným zoufalstvím. Teď rozřezávala uzly, které se mi tak pevně napínaly přes hruď. Potom přeřízla provazy na obou nohou. Nevadilo mi, že mi při tom prořízla kalhoty a řízla mě do nohy. Takové malé rány určitě přežiju, i když se mi do nich dostala slaná voda a opravdu nepříjemně štípala.

Najednou jsem byl volný!

Volný to slovo mi už připadalo cizí. Nemohl jsem tomu uvěřit. Trošku jsem se nadzvedl a podíval se na Karen, která mi klečela u nohou, držela v ruce stříbrnou dýku a plakala.

Za tu dlouhou dobu mi nejen ztuhly klouby, ale úplně mi zdřevěněly. Velice to bolelo, když jsem se pohnul, ale musel jsem něco udělat. Nemohl jsem tu ležet a čekat na to, až se znovu vynoří Celesta.

“Dál, Karen, dál!”

Úplně vypadla z role. “A jak?” Natáhl jsem k ní ruce. “Zvedni mě.”

Pomohla mi na nohy. Měli jsme mokré ruce a museli

jsme se velmi pevně chytit jeden druhého. Horní část těla mi připadala jako zmrzlá. Srdce se mi bušilo námahou a musel jsem dýchat ústy. Dělalo mi dobře, když jsem se

rozhýbal, i když jsem si připadal jako někdo, kdo ležel celý týden v posteli s velmi nemocným krevním oběhem.

“Člun!” vykřikl jsem na ni. “Karen, člun! Přitáhni ho!

Pospěš si!”

Zatáhla za lano. Sledoval jsem vodu, abych měl neustále na očích vlny, které by nás mohly spláchnout z voru.

Společnými silami jsme přitáhli dřevěnou veslici s přídavným motorem.

Už od nás nebyla dál než dva yardy, když se to stalo. Mezi naším vorem a veslici se objevila hlava, potom ramena a zdvižená ruka z vody.

Celesta!

14

Museli jsme s tím přirozeně počítat, ale i přesto jsme byli oba ohromeni, když se najednou vynořila a chtěla na nás zaútočit.

Já jsem pohled na ni zvládl lépe než Karen, která nedokázala potlačit výkřik.

Seděla na voru jako zkamenělá, zatímco Celesta sáhla

jednou rukou po laně a chtěla ho Karen vytrhnout z ruky . To však bylo přivázáno kolem jejího zápěstí a znamenalo to tedy, že by Lady Ghoul stáhla dívku do vody.

Tato myšlenka mi proběhla hlavou v několika zlomcích vteřiny. Na svou slabost jsem nemohl brát ohledy. Musel jsem něco udělat. Vytrhl jsem Karen z ruky stříbrnou dýku.

Vtom už se Celesta vymrštila z vody. Ústa měla dokořán otevřená, chtěla překousnout lano, což by s takovými zuby hravě dokázala, ale já jsem byl o tu pověstnou myšlenku rychlejší.

Učinil jsem pohyb pravou rukou směrem dolt. A s ní i dýkou!

Zabodla se jí přímo do středu hlavy, tam, kde se na ni přilepily její mokré vlasy podobné mořským řasám. Dýka projela bez odporu ktží na hlavě, byla nějak měkká, že čepel projela hluboko do lebky.

Nenechal jsem ji tam, ale vytrhl jsem ji ven. Současně s tím, jak jsem dýku vytáhl z rozevřené rány, vytryskla ven hustá tekutina, která mi potřísnila hřbet ruky.

Celesta se potopila zády do vody. Hlava jí přitom klesla dozadu, upřeně se na mě dívala a já nevěděl, jestli jsem ji usmrtil. Vedle mě seděla Karen a křičela.

Celesta se potopila. Voda ji pohltila, hlubina ji stáhla dolt.

“Do člunu!” vykřikl jsem.

Mtj přeskakující hlas vytrhl Karen z letargie. Znovu se pohnula. Přitáhl jsem člun s motorem těsně k voru.

“Ty první! Ale nech mi tu lano!”

Vstala a kolena se jí chvěla. Nebylo jednoduché přelézt z voru na člun.

Karen prostě skočila. Podstoupila tím velké riziko, že sklouzne, ale naštěstí dopadla na okraj paluby, a to tak prudce, že jsem ten náraz slyšel i já. Potom se skácela na palubu.

Alespoň ona už byla v bezpečí. Teď jsem přišel na řadu já.

Vstávání mi dalo velkou námahu. Kromě toho se na mě hnala vysoká vlna.

Chtěl jsem skočit, než ke mě dorazí.

Vrhl jsem se směrem ke člunu. Vypadal jsem přitom asi směšně, ale byl jsem prostě ještě příliš ztuhlý.

Potom jsem i já dopadl na prkennou podlahu a člun se nebezpečně zakymácel. Karen si stále ještě netroufla posadit se. Vlny se zmocnily člunu a my jsem se ocitli zase v prohlubni mezi dvěma vlnami.

Lezl jsem k zádi. I Karen si klekla.

Dívali jsme se na sebe. Naše obličeje nebyly od sebe vzdáleny ani na vzdálenost dlaně. Chvěla se a jektala zuby, ale něco se na ní změnilo.

“Karen,” zašeptal jsem. “Tvoje oči.”

“Co je s nimi?”

Teď jsem se usmál. Byl to teplý, upřímný a srdečný úsměv, ne umělý a nacvičený, jako se usmívají umělci, nebo třeba politikové. “Jsi opět normální, Karen, už nemáš červené oči.”

Udiveně se na mě zadívala. “Opravdu? Nelžeš mi?”

“Ne.”

Protřela si oči, které jí najednou začaly slzet. “Mám je zase tmavé, že?”

“Jako perly,” řekl jsem. “Jako černé perly.” Ona tu

útěchu potřebovala.

Karen přikývla a vrhla se mi do náruče. Stáli jsme proti sobě a cítili vzájemně svá těla. “Je to dobrý pocit,” řekla tiše. “Ty jsi člověk, ti ostatní jsou…”

“Taky lidé,” řekl jsem. “Jen dělají chyby. Musíme se o ně postarat.”

“Ty chceš jet na ostrov?”

“Samozřejmě.” Ohlédl jsem se dozadu na oba vory. Byly prázdné. Jeden z nich však splnil svou úlohu, kterou mu Agáta a její sestry přisoudily.

“Umíš zacházet s motorem a s vesly?” zeptala se mě a stále se chvěla.

“Ovšem.”

Sedl jsem si na záď a dvakrát jsem pořádně zatáhl za spouštěcí šňtru. Motor byl ještě teplý a okamžitě naskočil. Přidal jsem plyn a ucítil sílu, která hnala člun kupředu.

V očích jsem měl tvrdý výraz. Nevěděl jsem, zda jsem Celestu definitivně zlikvidoval. Možná ano, ale to poznám až na ostrově.

A tam jsem chtěl převzít režii já!

Řekl jsem Karen, aby na ostrov nevstupovala, aby se schovala někde mezi útesy.

Byla ráda, že mtže ztstat tady. Ještě skryt za útesy

jsem přezkoušel své zbraně a zjistil, že jsou v pořádku.

Karen mi tiskla obě ruce, než jsem odešel. “Až budeme zpátky v Londýně, oslavíme to?”

Zamrkal jsem na ni. “Oslavíme to tak, že na to nikdy nezapomeneme.”

“Ano, prima…” Pak jsem šel.

Poznávat opuštěné ostrovy nepatřilo k mým nejoblíbenějším činnostem, ale měl jsem v tom už nějakou praxi, protože jsem nejednou skončil na neznámém ostrově a sám jsem se musel postavit proti nepřáteltm ze světa démont, aniž by mi kdo kryl záda.

V tomto okamžiku však nebyli démoni pro mě největším nebezpečím. Daleko větší nebezpečí byly ženy se svými puškami. Pokud s nimi opravdu umí zacházet, budu to mít pořádně těžké, abych se vtbec dostal do blízkosti jejich domkt.

Cestu k nim jsem už znal. Než začal terén stoupat, počkal jsem chvíli a přikrčil se za skálu.

Nebyl jsem schopen poznat, jestli si něčeho všimly,

protože je nebylo nikde vidět. Zdálo se, že se všechny ženy zdržují v domcích.

Za některými okny jsem viděl slabé světlo svíček a z komínt vycházely tenké proužky dýmu, ale neviděl jsem ani stopu po nějakém životě.

V žádném případě však ostrov neopustily, to bylo jisté. Jejich černá loď kotvila stejně jako předtím v zálivu.

Musel jsem dvakrát kýchnout. Mokré šaty se mi lepily

na tělo a proto jsem o to více cítil studený vítr, což bylo opravdu nepříjemné.

Na to byl nejlepší pohyb.

Opustil jsem svtj úkryt a rozběhl se směrem k domktm. Běžel jsem však stále sehnutý a dbal na to, abych se mohl v případě potřeby někde schovat. Ten, kdo by na mě teď zamířil, by se jen stěží trefoval.

Dostal jsem se do cíle bez problémt.

Ani jednou se v měsíčním světle nezablýskla hlaveň pušky a ani jednou na mě nikdo nevystřelil. Ten klid mi připadal skoro zlověstný.

Dorazil jsem k prvnímu domku.

Přesně tak, jako před dvěma hodinami, jenže tentokrát za mnou nestál nikdo se zbraní v ruce. Vytáhl jsem berettu a přistoupil k domovním dveřím, kde jsem dlouho neváhal a vtrhl dovnitř. Mířil jsem do prázdného obývacího pokoje. Stál tam jednoduchý nábytek. V krbu dokonce hořel oheň, ale jinak jsem nikoho neviděl.

Vyšel jsem znovu ven.

Mezi domy ležely zahrádky. Byly protkány úzkými pěšinkami, po kterých jsem kráčel a prošel jeden domek za druhým.

Všechny byly prázdné.

To ale nebylo možné. že by ty ženy ostrov opravdu opustily? Když jsem prohledal poslední domek, vrhl jsem

pohled doprava, kde se zvedal do výšky kopec a tam jsem objevil ještě jedno stavení. Bylo velmi nízké a zadní stranou vestavěné přímo do svahu. Jelikož ho postavily z tmavých kament, splýval téměř s kopcem.

Za okny se nesvítilo. Byla to jediná temná budova. To ve mě vzbudilo podezření.

Nešel jsem tedy přímo k domku, ale vzal jsem to obloukem a byl jsem rád, že jsou zde křoviny, které mi poskytovaly potřebný úkryt, abych se dostal ke svému cíli nezpozorován.

Když jsem se zadíval do oken, zaslechl jsem najednou nějaké mumlání.

Vycházelo z domku a připadalo mi jako tlumený

bzukot, jakoby se tam shromáždil roj včel.

Uvnitř se začalo postupně rozsvěcovat. Vycházel jsem z toho, že uvnitř shromážděné ženy jedna po druhé zapalují svíčky.

Šel jsem blíže k domku. Několika dlouhými kroky jsem doběhl ke zdi, přitiskl se k ní a ztstal stát blízko dveří.

Koutkem oka jsem viděl i na okno. Stačilo jen mírně pootočit hlavu.

Pohled do okna mi prozradil mnoho. Až na Karen tu byly všechny a všechny stály podél zdi a dívaly se na jednu osobu.

Byla to Agáta, jejich vtdkyně. Stála uprostřed a držela v rukou nějaký předmět, vypadající jako staré dřevěné prkénko.

Vzpomněl jsem si na ten nález, o kterém hovořila. Byla to stará tabulka s magickým zaklínadlem. Pokud jsem se nemýlil, držela Agáta v ruce právě tuto tabulku.

Ostatní ženy nemluvily. Soustředily se na svou vtdkyni, stojící uprostřed místnosti, ve které nebyl vtbec žádný nábytek.

Ve svém předpokladu jsem se nemýlil. Jako osvětlení sloužily opravdu svíčky zastrčené do několikaramenných svícnt z tmavého dřeva, připevněných na zdech.

Neslyšel jsem, co Agáta ostatním sdělovala, ale chtěl jsem se to dovědět. Kromě toho jsem viděl, že jsou ženy neozbrojeny.

Připlížil jsem se ke dveřím. Když jsem teď stál u nich, poznal jsem, že jsou z velmi pevného dřeva. Musely být čerstvě natřené, protože byly ještě cítit barvou.

Byla tu i klika. Dotkl jsem se jí, mírně ji stiskl a tehdy jsem zjistil jsem, že nedrží.

Vtbec nefungovala. Stačilo tedy do dveří trochu

zatlačit, abych je otevřel.

Pro to, co jsem měl v úmyslu, byl ten dtm postaven docela výhodně. Svah ho chránil proti ostrým větrtm ze západu a nemusel jsem se bát prtvanu, který by zhasil svíce.

Agáta něco říkala.

Škvírou ke mě zazníval její hlas. Neodpustil jsem si škodolibý úsměv, když jsem zaslechl obsah jejích slov. Týkala se Lady Ghoul, jenže teď už Agáta nebyla tak optimistická. Její hlas zněl deprimované a zároveň plný nenávisti.

“Trpí!” prohlásila Agáta a protáhla obličej, jakoby utrpení Celesty sama cítila. “Velmi trpí, protože jí ublížili. I já tu bolest cítím, protože je i mou bolestí.”

“Co pro ni mtžeme udělat?” zeptal se nějaký hlas.

“Doufat, že přežije. Posílila se předtím, ale nechce už ztstat ve vodě. Podcenily jsme toho muže, myslela jsem si to hned.” Držela tabulku v chvějících se rukou. Najednou začala křičet. Spíš to bylo příšerné vřeštění. Sotva se držela na nohou, převážila se dopředu, klesla na kolena a už tak ztstala. Sklonila hlavu a přitiskla čelo na tabulku s tajuplným písmem.

Sklouzl jsem zrakem z Agáty na obličeje ostatních žen. I v jejich rysech se odrážela bolest, kterou sdílela Agáta s Celestou.

Trpěly všechny, jak se zdálo.

Pak Agáta znovu promluvila. Její řeč byla přerušována vzlyky a prudkým škubáním hlavy.

“Vezmou nám ji!” mluvila s hlavou skloněnou k zemi.

“Vezmou nám ji, naši královnu, naši panovnici. Ale já to nedovolím. Mtžeme to dovolit?” vykřikla hlasitě.

“Ne!”

Odpověděl jí chór hlast, který jí dodal odvahy a ona se začala pomalu narovnávat.

Dospěl jsem k závěru, že nadešel čas, abych se ukázal. Zatímco se Agáta ještě zvedala se země, otevřel jsem dveře víc. Zatím jsem nevěděl, jestli mě viděly. Bylo to možné, ale zatím nereagovaly.

Agáta klečela na zemi, tabulku přitištěnou k hrudi a oči naptl zavřené.

Teď už jsem dveře otevřel naplno.

Všechny přítomné se však dívaly jen na Agátu a mě žádná z nich nebrala na vědomí.

Teď však do místnosti pronikl vítr, který zafoukal do plament svící a rozkmital je tak, že vydávaly mihotavé stíny.

Jako první zvedla hlavu Agáta. Dívala se přímo na dveře, uviděla mě, ale neudělala nic. Její překvapení a údiv byly prostě příliš velké.

Jen se na mě dívala.

Promluvil jsem jako první. “Teď jsem já ozbrojený, Agáto!” Hlaveň mé pistole byla namířená na její hruď…

15

Některé hlavy se obrátily ke mě. Červené páry očí se na mě zaměřily. Obličeje, kterým světlo svící dodávalo bledý odstín, ptsobily jako nějací duchové.

Slyšel jsem těžké oddechování, které bylo akustickým dtkazem strachu. Udělal jsem krok dovnitř.

“On je tady!” řekla jedna z nich.

“Ano, dokázal to.”

“Unikl peklu!”

“A zranil ji!” vykřikla najednou Agáta a vyskočila.

“Zranil ji! Zranil naši královnu, zranil Celestu!” Hluboce se nadechla. “Je to ničema. Musí zemřít ještě strašnější smrtí!”

“Víš to jistě?”

“Ano!”

“Nikdo nezemře!” řekl jsem. “Jen Celesta, tu mám na svém seznamu. Čekám na ni. Pokud jsem ji už neusmrtil, usmrtím ji teď.”

“Zptsobil jsi jí bolest!” obvinila mě Agáta. “Ty jsi ten, který ji nechal trpět. Prastarou bytost, živoucí dtkaz historie a já musím trpět s ní. Cítím její strašlivou bolest, jakoby byla moje. Něco se se mnou děje, tabulka to na mě přenáší. Ty jsi ji… ty jsi ji…” Agáta se najednou začala třást. Postavila se na špičky. Byl na ni hrozný pohled. “Ty jsi jí do hlavy… ty jsi ji… Ó… moje hlava, moje hlava…”

Trpěla spolu s Celestou, prožívala její bolest, její muka. Vzpomínka na tu scénu na voru mi ztstala v živé paměti, když jsem ji bodl dýkou.

Agáta, která byla s Celestou natolik propojena, měla najednou tu stejnou ránu.

Z jejích vlast vytékala tmavá tekutina a roztěkala se jí po hlavě.

Tekla jí po obličeji, po čele, po krku a vsakovala se do

šatt.

Stála tam a trpěla. Nemohla zemřít, protože Celesta

ještě nebyla mrtvá.

Ten hrozný obraz se mi vryl do paměti. Jako by byla stigmatizovaná, jak už se to stalo mnohokrát zejména u dětí nebo mladých žen, tak reagovala i Agáta.

“Celesto!” vykřikla, až mi přeběhl mráz po zádech. To jméno se nám zařízlo do uší. Proniklo až ven a vítr je roznesl po ostrově.

Dostala odpověď.

Znovu vykřikla. Tentokrát ne tak ječivě. A pak dostala odpověď.

“Jsem zde, jdu za vámi, jdu vám na pomoc!”

Sotva jsem ta slova zaslechl, otočil jsem se prudce dozadu s husí ktží na zádech, protože jsem uviděl Celestu.

Stačilo mi měsíční světlo, abych ji poznal. Nebyla ode mě daleko. Nahá, tak jak jsem ji viděl ve vodě.

A přece se na ní něco změnilo.

Nejen rána na její hlavě, ne. Něco nesla v pravé ruce, něco, co připomínalo bílou htlku, trčící z její z ruky a houpající se při každém kroku.

Byla to dlouhá bílá kost. Vsadil bych se, že patřila mému prtvodci a společníkovi Erniemu Balsamovi…

16

Zapomněl jsem na Agátu i na ostatní ženy. Viděl jsem teď jen Celestu a její konec.

Neztstal jsem uvnitř v domě.

Rozběhl jsem se Celestě naproti a vytáhl svtj bumerang.

Lady Ghoul, topmodelka, žena, které předpověděli

nebetyčnou kariéru, se zapotácela při každém kroku. Sotva se držela na nohou. Z rány už jí nevytékala ona démonická tekutina. Ta se jí rozlila po celém těle a zanechala po sobě skvrny.

Celesta mě chtěla zabít. Zastavil jsem se.

Její obličej, který figuroval na titulních stranách nesčetných časopist, byl teď jako rozplizlá šmouha.

Musela chvílemi roztáhnout ruce, aby vtbec udržela rovnováhu.

I Agáta ji musela vidět.

Zakřičela na ni: “Pojď, Celesto, pojď za námi, za svými služebnicemi. My tě ošetříme, my tě…”

Krátce jsem se ohlédl.

Agáta už nebyla na svém místě. Vyšla z domu své královně v ústrety.

To se mi nelíbilo.

Rozpřáhl jsem se a vší silou poslal jsem stříbrný bumerang na cestu!

Celesta si všimla, co se na ni řítí, zastavila se, a to právě byla chyba.

Bumerang ji neomylně zasáhl!

Oddělil jí hlavu od těla. Nebylo to jako u člověka, dala se spíše přirovnat k figuríně, tak nějak vypadala.

Skácela se a zemřela bez hlesu. Už neexistovala žádná Lady Ghoul. Nanejvýš strašlivá vzpomínka na ni. Chtěl jsem jít k ní, ale zabránily mi v tom zvuky. Připomínalo mi to, jako když někdo rozbíjí nějaký porcelánový předmět.

Na tu scénu nikdy nezapomenu. Agáta znovu klesla k zemi. Byla už venku z domu a teď ležela na boku na zemi. Mezi prsty drtila poslední zbytky hliněné tabulky.

A ona sama?

Šel jsem k ní blíž, sklonil se nad ní a viděl, že ubohou Agátu postihl stejný osud jako Celestu.

Odvrátil jsem se, protože se mi zvedl žaludek. Ostatní

uctívačky Celesty už vyšly z domu. Kráčely pomalu a ztuhle směrem k nám.

Jejich oči ztratily červenou barvu. Znovu naprosto normální, i když udivené a roztřesené se dívaly střídavě na Agátu, na Celestu a na mě.

“Mtžete Agátu pohřbít!” řekl jsem jim a obrátil se k nim zády. Neměl jsem strach, že mě střelí do zad. Vedle Celestiny hlavy ležel mtj bumerang.

Sebral jsem ho se země a schoval.

Z Celestina krásného těla toho mnoho nezbylo. Její ktže teď vypadala jako šedivý popel a červené zřítelnice už jsem také neviděl. Její obličej už neměl žádné oči. Vpadly do hlavy.

Aniž bych se ohlédl, zamířil jsem k pláži, kde na mě čekala Karen, která se mnou chtěla odjet z ostrova. Co se stane s ostatními ženami mi bylo jedno. Našly si cestu sem, najdou si i cestu zpátky.

Chvějící se Karen na mě čekala v člunu. Když jsem přišel, ulehčené vydechla.

“Slyšela jsem výkřiky,” uvítala mě.

“To byly tvé bývalé sestry.”

“A zvítězil jsi?”

“Ano, mtžeme jet.”

Po menší opravě elektrického kabelu se mi podařilo znovu nastartovat motor našeho lehkého člunu.

Opustili jsme záliv a bez úrazu jsme projeli mezi útesy a skalisky. Karen našla někde deky, do kterých jsme se zabalili.

V jednu chvíli, když jsme se právě nacházeli na otevřeném moři, začala Karen mluvit.

“Někdy se stane, že se člověk dostane na špatnou

cestu, tak jako já.”

“Ano, ale dá se to pochopit, když je člověk tak mladý jako ty. Dtležité je, že jsi na to přišla, jak nesprávná byla cesta, po které ses vydala. Nemá smysl uzavírat se do skupin a spolkt, které ti slibují nový život a uctívají modly. Takové spolky jsou špatné a většinou ti více uškodí, než pomohou.”

“To je pravda,” přikývla Karen. “Není to ale dáno naší neutěšenou dobou, Johne, že se něco takového děje?”

“To nemohu popřít, doba je taková. Lidé hledají rtzné únikové cesty. Bohužel to nejsou vždycky jen ty správné, jak ses sama mohla přesvědčit.”

“To jistě.”

Ráno jsme dorazili do malého přístavu, kde jsme zakotvili. První rybáři už byli na nohou a stáli u mola.

Dívali se na nás a v očích měli otazníky, když jsme vystoupili ze člunu a nepodali jim ani slovo na vysvětlení.

Ozal na nás čekal. Byl celou noc vzhtru, podíval se mi do obličeje a výraz v mých očích mu řekl vše.

Rozplakal se, když slyšel o smrti Ernieho Balsama.

“Tak je to postihlo oba dva,” řekl.

Neodpověděl jsem mu, zadíval se za přístav a viděl první vyjíždějící rybářské čluny.

Začínal nový den, den, který přinesl štěstí i zármutek.

Takový už je jednou náš svět…

KONEC