Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 20 - Kostlivec v sutaně

Čím hlouběji zakuklenci postupovali, tím horší byl vzduch. Zdálo se, jako by veškerý kyslík do sebe vsákla obrovská houba a na jeho místo nastoupil jiný zápach. Starý odporný puch po rozkládajícím se mase. Jako by někde v koutě ležela mrtvá těla v pokročilém stadiu rozkladu. Zakuklenci nemluvili. Jeden z nich nesl louč, jejíž světlo tančilo v rytmu jeho pohybů a klouzalo po drsných zdech, dotýkalo se podlahy, na níž ležel stoletý prach, a to vše za doprovodu všudypřítomného pachu. Ten pronikal do nosu i dalším dvěma mužům, kteří si stáhli kapuce hluboko do čela.

Schodiště se zdálo být bez konce. Nebyla tam žádná podesta, která by přerušovala řadu stupňů. Pod nohama těch tří vrzala staletá špína, která se pod tlakem jejich chodidel rozpadala v prach.

Hloubka se jim zdála nekonečná, ale nebylo tomu tak, neboť jakmile se chodba začala zužovat a oni se ocitli v místě, kde levá zeď vystupovala dopředu jako na výšku postavená hranatá kost, byli na místě. Ten s loučí se zastavil jako první. Čekal na své dva přátele, kteří se postavili za něho.

Muž zvedl ruku s loučí.

Světlo se pohybovalo po stropě, kde vytvářelo světlou skvrnu. Jeho odraz dopadal také na tváře tří tajemných návštěvníků a způsobil, že vypadali jako rozmazané obrazy narychlo namalované na plátno malířovým štětcem.

Podívali se na sebe.

Přes rty muže s loučí přeběhl letmý úsměv, který okamžitě zmizel, když jeho přátelé pokývli hlavou.

Otočil se a vykročil kupředu. Nemusel chodit daleko, neboť se jim již po několika krocích postavily do cesty prastaré dveře. Muž si přehodil louč do levé ruky. Pravou ruku natáhl před sebe a jeho prsty mířily na cíl, který se rýsoval uprostřed dveří.

Bylo to stahovací okénko, nebo spíš malá dvířka ve dveřích. Držely jen na prastaré dřevěné zástrčce, jinak by už bývaly dávno spadly dolů.

“Otevřte to!”

Nemusel to říkat dvakrát. Ustoupil stranou a udělal jim místo, oni přistoupili ke dvířkům, uchopili zástrčku každý z jedné strany a vysunuli ji vzhůru. Dvířka však držela. Byla přilepená blátivou kaší, vytvořenou za dlouhá staletí z prachu a vlhkosti, která držela jako lepidlo.

“Teď!”

Na povel zatáhli oba současně okénko dolů. To se uvolnilo a vypadlo směrem k nim. Ruce obou mužů poklesly pod tíhou masivního dřeva. Naštěstí jim nevyklouzlo z ruky a oni ho opatrně postavili na zem, protože nikdo z nich nechtěl nic zničit. I když byli zvědaví a čas je tlačil, zatím se do prostoru za otvorem nepodívali. Přenechali to muži s loučí.

Ten důstojně přistoupil ke dveřím. Věděl dobře, že pro něj i pro budoucnost ostatních bude mít velký význam, jestliže skutečně objeví to, v co doufali.

Předal jim louč.

Nemusel se ohýbat, aby nahlédl otvorem. Když to

učinil, zasténal.

“Co je?” ozval se hlas za ním.

Muž však neodpověděl. Podíval se ještě jednou a

nyní už nezasténal, naopak, tiše se zasmál. V té chvíli věděli i jeho přátelé, že jejich předpoklad byl správný. Následující vteřiny se jim zdály dvojnásobně dlouhé, než ve skutečnosti byly.

Konečně muž s loučí ustoupil a uvolnil jim místo. Teď se do otvoru podívali i oba jeho průvodci. Udělali to oba společně a zadrželi přitom dech. Po chvíli se obrátili. Všichni tři muži se na sebe mlčky dívali, takže bylo slyšet jen jejich dech. Mísil se s tichým prskáním ohně.

“Je to on!” řekl jejich vůdce. Jeho společníci přikývli.

“Je to on, ten, který měl jednou převzít moc nad církví. A my tři víme, co musíme dělat.”

“Ano, musí zemřít!”

“Však také zemře.”

“Aby mohl sedět na trůnu a vládnout… Přátelé,

připravme se….”

1.

Taxikář byl velmi ochotný. “Mám na vás počkat, pane? Říkám to proto, že tyto končiny jsou velice opuštěné a jiný vůz tu tak rychle nenajdete. Já na vás počkám rád.”

Horace F. Sinclair zapřemýšlel, zda má přijmout taxikářovu nabídku. Rozhodl se, že to neudělá. Nevěděl, jak dlouho mu návštěva potrvá. Navíc tu William Cartland určitě nebyl pěšky a jistě ho vezme s sebou, až najdou řešení. “Je to od vás velmi milé, ale já už si poradím.”

“Jak si přejete, pane.”

Horace F. Sinclair vytáhl z peněženky bankovku a odmítl drobné.

“Děkuji, to je od vás velice velkorysé.”

“Vy jste také velmi dobrý řidič.”

Taxikářova černá tvář se roztáhla v úsměv. “Člověk má vždycky velmi dobrý pocit, když mu někdo něco takového řekne.”

“Každý člověk potřebuje někdy pochválit.” H. F. Sinclair si rozepnul bezpečnostní pásy a otevřel dveře. Nejprve vystupoval poněkud strnule. Ve svém věku už neměl tak pružné kosti jako mladí lidé. Potom stál venku a díval se, jak taxikář otáčí vůz na malém náměstíčku před kostelem. Štěrk mu vrzal pod pneumatikami a odskakoval do stran.

Horace F. Sinclair se za taxíkem díval tak dlouho, dokud mu nezmizel z očí. Teprve potom se otočil a pomalu kráčel ke svému cíli.

Tím cílem byl kostel.

Stál o samotě, v jeho okolí nebyly žádné další budovy a v tomto zimním období se zdál být ještě osamělejší.

Přispívala k tomu také tmavošedá obloha a holé stromy stojící v jeho blízkosti. Na větvích seděli černí ptáci a odpočívali.

Divné bylo už i to, že si William Cartland vybral k setkání právě toto místo, ale on na tom trval a vysvětlil Sinclairovi, že zde budou moci nerušeně mluvit, což bylo bezpodmínečně nutné pro tak závažný případ. Šlo totiž o informaci, která byla tak neuvěřitelná, že se s ní nemohl nikomu svěřit. Musela však být bezpodmínečně předána dál. A William Cartland neznal nikoho lepšího, komu by mohl stoprocentně důvěřovat, než Horace F. Sinclaira, starého přítele z mladých let. Když se Sinclair zadíval na kostel, nebylo mu jasné, proč právě toto místo má pro přítele tak velký význam.

Kostely v něm za normálních okolností vzbuzovaly důvěru. Už z vnějšího pohledu člověku dávaly pocit ochrany. To ovšem nebyl tento případ.

Nebylo to jen vinou starých šedivých kamenů nebo zimním počasím, bylo to tím, že z kostela vycházelo nepříznivé proudění, které starý pán cítil.

V taxíku si nezapnul zimník, učinil tak až nyní a navíc si vyhrnul límec, protože foukal studený vítr. Foukal ze severu do otevřené krajiny a starému pánovi se zdálo, jako by se po něm vztahovalo nekonečné množství smrtících prstů, které ho tahaly a sápaly se po něm. Náměstíčko před kostelem bylo jinak úplně prázdné. Štěrk už nebyl světlý, během času dostal šedozelenou patinu. Malé kamínky píchaly při každém kroku do podrážek.

H. F. Sinclair zamířil ke dveřím, k nimž vedlo nízké schodiště. Nebyl to velký kostel, určitě by se nedal nazvat katedrálou, prostě zcela normální venkovský kostel. Tomu

také odpovídaly rozměry oken, jejichž tabulky byly pomalovány barevnými motivy, které však nyní pokrývala silná vrstva prachu.

H. F. Sinclair nevěděl, co mu William Cartland chce sdělit, ale nedobrá předtucha ho neopouštěla. Vzpomínal si, jak se během telefonického rozhovoru ptal svého přítele, jestli do toho raději nechce zasvětit jeho syna Johna. Starý Cartland tuto možnost odmítl a důrazně mu sdělil, že si zvolil za svého důvěrníka jeho, pokud se vůbec někomu může svěřit. Zatím, jak řekl, není nic stoprocentně jistého, věci jsou, tak říkajíc ve stadiu příprav.

Vítr si pohrával se starým listím, které tu zůstalo ještě z minulého podzimu, a proháněl ho po náměstí. Za kostelem byla ze’, kterou Sinclair viděl při cestě sem. Musel dát taxikáři v duchu za pravdu, opravdu tu lišky dávaly dobrou noc.

Zastavil se přede dveřmi. Zahalen do širokého šedého pláště s vyhrnutým límcem se Horace podobal zloději, který chce tajně vklouznout do domu. Splýval s šedí výklenku, v němž byly dveře do kostela.

Sinclair položil ruku v kožené rukavici na kliku, zatlačil ramenem do dveří a ucítil lehké trhnutí, jak se otevřely.

V závěsech to zavrzalo. Připadalo mu to jako nějaký zvířecí zvuk.

Před ním se otevřela prostorná chrámová lo’. Sinclair okamžitě ucítil zvláštní atmosféru, která ho obklopila a byla hustá jako nějaká neviditelná mlha. Zahalil se ještě více do kabátu, když vstoupil do nitra kostela. Pro něj to byl cizí svět, v němž se snad zastavil i čas.

Velmi tichý svět, ve kterém lidský pohyb působil

rušivě. Sinclair za sebou zavřel dveře a potom se obrátil dovnitř chrámu. Díval se hlavní uličkou vedoucí mezi oběma řadami tmavých lavic. V tomto kostele nebylo ani stopy po nějaké pompě a okázalosti. Vypadal spíše puritánsky. Oltář viděl na dost velkou vzdálenost. Svítila tam jediná svíce, která vypadala jako světlý bod v tmavém vesmíru.

Horace F. Sinclair čekal, že zde uvidí svého přítele Williama Cartlanda, ale zatím neobjevil žádnou lidskou postavu. Nacházel se zde, v tomto božím domě, sám, tíživé ticho mezi chrámovými zdmi na něj působilo tísnivě.

Copak tu William ještě není? Že by se opozdil? Sinclair o tom pochyboval, protože to vůbec nebylo jeho příteli podobné. I když se už dlouho neviděli, věřil, že se Cartland nezměnil. Některé povahové vlastnosti člověku zůstávají až do pozdního věku.

Už při jízdě sem neměl penzionovaný právník Sinclair dobrý pocit. Ten Teď ještě zesílil a přerostl v obavu.

Měl dojem, že ho někdo pozoruje, když se krok za krokem pohyboval hlavní uličkou. Rozhlížel se kolem sebe Myšlenku, že na Cartlanda zavolá, ihned zaplašil. Bylo tu ještě něco, co si nedokázal vysvětlit. Neviděl sice svého přítele, ale přesto se nemohl zbavit pocitu, že je někde nablízku. Bylo na něm vidět napětí. Při každém kroku obrátil hlavu a díval se mezi lavice. Kamenná podlaha pro něj ztratila svou tvrdost. Sinclair po ní kráčel jako po vodní hladině. Okna nepropouštěla dovnitř mnoho denního světla, které bylo ostatně stejně víc šedivé než bílé, a toto příšeří vytvářelo v kostele nespočetné stíny.

Ozval se nějaký zvuk!

Ten zvuk nezpůsobil on. Znělo to úplně jinak než jeho

vlastní kroky.

Sinclair se zastavil a čekal, zda se zvuk bude opakovat.

Bylo ticho.

Že by se zmýlil?

Ne, tomu nevěřil. Měl tak napjaté nervy, že vnímal všechno, co se odehrávalo v jeho okolí.

Starý pán kráčel dál a naslouchal při tom i tlukotu vlastního srdce. Byl hlasitější než jindy. Zdálo se mu, jako by každý tep byl varováním, aby už se konečně obrátil zpět a nevystavoval se zbytečně takovému stresu.

Čím více se blížil ke středu kostela a k oltáři, tím hůře se cítil. Z vnějšího pohledu to na něm nebylo poznat, možná měl jen o něco rozšířenější oči, aby v příšeří lépe viděl.

Lavice mlčely, okna na něho zírala jako barevná zrcadla, vzduch byl ještě chladnější.

Příčina jeho neklidu ležela v něm samotném, to bylo jasné. Cítil, že do tohoto prostředí nezapadá. Měl pocit jako cizí těleso zatlačené do trojrozměrného obrazu. Už mu vůbec nepřipadalo, že je v kostele. Chybělo mu vnitřní přesvědčení, že se nachází v božím příbytku. Připadal si zde cizí. Mohl stejně tak dobře křičet v mrtvé krajině, ten pocit by býval byl stejný.

Sinclair se pokoušel dát si to všechno dohromady a dojít k nějakému závěru, až nakonec dospěl k přesvědčení, že tento kostel byl znesvěcen.

Znesvěcen…

To slovo se mu nelíbilo, ale musel se s tím smířit. Je-li jeho odhad správný, kdo ten kostel znesvětil? Určitě to nebyl William Cartland, něco takového by od něho nikdy

nečekal, i když ho takovou dobu neviděl. Pomyslel na faráře. Kde asi žije? Pravděpodobně někde poblíž kostela.

Znovu se ozval ten zvuk. Podivné zašustění, ne moc hlasité, jako by se posouval nějaký předmět po hladké ploše. Z levé strany, těsně před ním Sinclairovi proběhlo hlavou, že tam někde v lavicích musí někdo číhat. Odtud hrozí nebezpečí. Odtud.

Zastavil se.

Jeho myšlenky byly přerušeny. Pohledem zamířil kupředu, až se zarazil na jednom místě na kamenné podlaze.

Tam, přesně v místě, kde se vcházelo do jedné řady lavic, se něco objevilo. Byla to velká temná skvrna, spíše kaluž nějaké černé tekutiny, která kapala z lavice na podlahu.

V bezprostřední blízkosti této louže se také ozval ten zvuk.

Horace F Sinclair se obával nejhoršího. Najednou si byl téměř jistý. Vyhnul se louži a zadíval se do lavice.

Na sedací ploše ležela postava.

Vypadala, jako by se tam uložila ke spánku. Byl to muž.

Měl na sobě nezapnutý kabát, jehož jedna část visela z lavice a dotýkala se podlahy. Starému pánovi se zrychlil dech. Hlavou mu projela prudká bolest. Ucítil pach krve. Věděl, kdo tam leží, ale zdráhal se tomu uvěřit.

Vylovil z kapsy u kabátu tužkovou kapesní svítilnu.

Když ji rozsvítil, její světlo se chvělo, jak klouzalo po ležící postavě.

Její obličej byl nepřirozeně bledý.

Ústa byla otevřená a podle jejich tvaru bylo vidět, že

ten muž trpěl. Oči byly jako skleněné. A ty rány na těle! Jako by ho někdo ubodal nožem.

Ale William Cartland nebyl mrtvý, ještě žil, protože Horace F. Sinclair uslyšel jeho tiché sténám…

2.

Žije? Copak může někdo s takovými ranami přežít? Sinclair tomu nechtěl věřit, bylo to nepravděpodobné. Už když pomyslel na tu strašnou ztrátu krve, kterou jeho přítel Cartland utrpěl… Krev byla všude kolem a část se jí ještě vsákla do šatů. Cítil to, když vklouzl do lavice a pravou rukou se dotkl dřeva. Bylo hladké a kluzké.

Sinclair se tím neměl čas zabývat, protože viděl, jak Cartland pohnul očima. Bylo to jen slabé zamrkání, ale viditelné, jeho zřítelnice začaly reagovat.

Tak se nechovají oči mrtvého.

“Wille,” zachraptěl Sinclair. “Proboha, Wille, co ti to udělali?” Starý pán s obtížemi poklekl do lavice s hlavou skloněnou k přítelovu obličeji.

Cartland reagoval jen pohybem očí, jeho rty se zachvěly. Chtěl promluvit a Sinclair doufal, že ho Will poznal. “Wille, přivedu ti pomoc, uvidíš, budeš zase…”

“Ne, Horaci, ne…”

“Ale vždyť jsi…”

“Mám před sebou poslední krok, úplně poslední, věř mi to.” Jeho slovům bylo těžko rozumět. Mluvení ho nesmírně namáhalo. “Já jsem., já… pykám za svoje hříchy, ale Bůh všemohoucí mi dal dost síly a prodloužil mi o pár chvil život. Nechává mě trpět a správně činí. Ty bolesti jsou nemilosrdné. Je to, jako by mi nějaká divoká šelma trhala po kouscích maso z těla, ale Teď jsi tady ty, a to je dobré. Pozorně poslouchej, protože ti musím něco říct.”

“To můžeš udělat později, až…”

“Pro mě už není žádné později, Horaci, se mnou je konec. Jsem vděčný, že jsem se dožil tvého příchodu.”

“Dobrá, Williame, řekni mi tedy, co máš na srdci.”

Cartland udělal krátkou odmlku. Musel nabrat poslední síly. Pohnul se při tom a Sinclair znovu zaslechl to zašustění. Bylo způsobeno tím, jak se jeho přítel opíral nohama o lavici, jako by se chtěl naposledy nadzvednout.

“Zhřešil jsem, tak strašně jsem zhřešil… Byli jsme tři a chtěli jsme obrátit kolo času. To spiknutí bylo pro něho…”

“Jaké spiknutí?”

“Chtěli jsme všechno změnit.”

“Kdo, o koho se jednalo?”

“Má zemřít a na trůn má dosednout někdo jiný.”

“Kdo?”

“Alberti a Wallraven.”

“Prosím?”

Tvář umírajícího se nyní leskla potem. “Musíš je zastavit.”

“Neznám je.”

“Tak je najdi.” Cartland zasténal. “Býval bych ti toho rád řekl mnohem víc, ale už je pozdě. Chtěli jsme to provést, ale já toho nebyl schopen. Rozmyslel jsem si to, když jsem ho uviděl… On ještě žije. Ještě je na světě, Horaci, opravdu žije. Doopravdy existuje, a přitom už měl být dávno mrtvý, rozpadlý na prach. Nic takového se nestalo. Stopa je ještě žhavá. Obrať se na Driscolla, faráře Driscolla. Řekne ti toho víc, má také strach, ale i přesto je to statečný muž.”

“Oč se jedná, Williame, prosím tě, mluv.”

“Chtějí ho zabít, chtějí na trůn jiného. Toho, kterému byl kdysi trůn odepřen, protože… protože… ‘ábel… zlo… Luciferova pravá ruka…” Jeho slova utichla a Horace F. Sinclair dál klečel přitisknut k lavici. Cítil hluboký soucit.

Měl pocit, jako by polykal led. Bylo mu uvnitř zima a zvenčí horko. To, co v této kostelní lavici slyšel, dovedl jen stěží pochopit. Bude si muset přítelova slova nejprve důkladně srovnat. Zatím toho nebyl schopen. Jeho umírající přítel mu mohl určité věci pouze naznačit, na více mu nezbýval čas.

Horace si ani nevšiml, že se mu oči plní slzami. Viděl, jak jeho starý přítel z mládí William Cartland trpí, jak se pokouší zahnat tu s kosou, která už se nad ním sklání. Znovu a znovu se pokoušel promluvit. Ústa měl otevřená, ještě jednou se nadechl, naplnil plíce vzduchem a před očima musel mít mlhu, protože se zeptal: “Proč jsi tak daleko, Horaci?”

“Neboj se, Wille, jsem stále u tebe.”

“Ale je taková zima.”

Sinclair zavzlykal. Prožil toho dost, aby věděl, že smrt už sedí Williamu Cartlandovi za krkem. Dověděl se toho hodně a zároveň strašně málo. Musel zjistit, o co tady vlastně jde, co je cílem toho spiknutí.

“Prosím, Wille, chtěl jsi mi něco říct, vím, že máš strašné bolesti, ale zkus to. Co je cílem vašeho spiknutí, jaký má být výsledek?”

“Vražda.”

“Kdo má být zavražděn?”

“Ten nejvyšší má zemřít, chtějí ho zabít, druhý už čeká. Jeho nástupce celá staletí, celou tu dobu ve vězení práchnivěl, ale je ještě…”

Horace F. Sinclair mu naslouchal. Hlavu měl skloněnou a obličej obrácený k umírajícímu. Nechtěl přeslechnout ani slovo z toho, co mu umírající sděloval.

William Cartland pohnul rty. Bylo to spíše zachvění,

zachrčení v krku, ale nakonec se přece jen zmohl ještě na jednu větu.

“Pane, odpusť mi mé hříchy, Bože všemohoucí, jdu k tobě…”

Konec!

Ještě jednou se nadzvedl a zvedl hlavu. V jeho očích se v poslední vteřině objevil takový lesk, jaký se u normálních lidí nevidí. Dalo by se to nazvat nadpozemským výrazem, jako by už William Cartland upíral svůj pohled do nebe.

A tento výraz v očích mu zůstal i poté, co mu přestalo bít srdce. Podle toho poznal Horace F. Sinclair, truchlící nad přítelem, že ho Bůh všemohoucí povolal k sobě.

Sinclair zůstal klečet. Jak dlouho hleděl na bílý obličej mrtvého, nedokázal říci. Čas pro něj přestal existovat. Seděl tam, díval se mrtvému do tváře, a přesto nic neviděl.

Jeho myšlenky se toulaly daleko, velmi daleko. Ztrácely se v dálce, kterou nepoznával, ale všechny se točily kolem Williama Cartlanda. Viděl sebe i jeho, jak byli společně na univerzitě a sedali v jedné posluchárně. Jak se dívali na svého profesora, který je vyučoval právu a který právě jim dvěma jednou řekl, že z nich nic nebude.

Minula léta, která mu zůstala v paměti. Na Sinclairových rtech se objevil ztracený úsměv. Byla to minulost, která už neměla žádný význam, protože William Cartland byl mrtev. Nezemřel přirozenou smrtí. Někdo ho velmi brutálně zavraždil.

Byl to zřejmě zkušený vrah!

Tato myšlenka vytrhla starého pána ze vzpomínek. Najednou začal opět normálně přemýšlet a byl schopen analyzovat. Viděl sám sebe, jak prochází kostelem a

vzpomínal si dobře na to, jak objevil na zemi kaluž krve a jak se leskla v šeru kostela.

Hrozné pomyšlení, ale důležité. Pokud se totiž kaluž krve ještě leskne, svědčí to o tom, že je krev dosud čerstvá. Tak čerstvá, že od vraždy nemohlo uplynout mnoho času. Toto poznání vehnalo Sinclairovi krev do tváří. Nebylo mu dobře, když rozváděl tuto myšlenku dále.

Nachází se vrah ještě v jeho blízkosti?

Horace F. Sinclair měl pocit, jako by mu klouzal po zádech kus ledu. Najednou znovu pocítil strach, který mu způsobil křeče v žaludku.

Záchvat ho pomalu přecházel. Zhluboka dýchal.

Jen nepodlehnout panice, musí dokázat udržet nervy pod kontrolou, protože jeho umírající přítel mu řekl něco, co ho přivedlo do velmi nebezpečné situace. Jednalo se zřejmě o nějakou strašlivou událost, jejíž důsledky si ještě v této chvíli neuměl domyslet. Všechno ukazovalo na násilné spiknutí, které mohlo otřást církví v samých základech.

Sám proti tomu stejně nedokáže nic podniknout. Bude muset najít někoho, kdo mu bude stát po boku, a na světě je jen jeden člověk, kterému může natolik důvěřovat. Jeho syn John!

Stále ještě seděl skloněn a doslova přilepen ke kostelní lavici. “Měj se dobře, starý příteli, jednou se někde sejdeme. Určitě.” Sinclair natáhl levou ruku a zatlačil mrtvému oči. Nemohl už unést jejich pohled, protože zář v nich už dávno pohasla.

Pravou rukou se podepřel, potom pomalu vstal a cítil, jak mu slzy tečou po tvářích. Byl naplněn smutkem natolik,

že vůbec necítil krev na svých rukou. Myslel jen na to, že Teď bude muset zařídit různé věci, aby odhalil ono spiknutí.

Někdo číhá v pozadí, někdo, kdo na sebe chce strhnout moc.

Padlo dokonce Luciferovo jméno. Starý pán ucítil mrazení v zádech jen při pouhé zmínce o něm.

Šouravým krokem se vysoukal do uličky. Jeho staré kosti mu od dlouhého klečení ztuhly a záda ho bolela.

Když se zastavil uprostřed uličky, cítil se ztracený. Bývalo by bylo od něj rozumnější, kdyby rychle odešel z kostela, a Teď se sám na sebe zlobil, že nenechal taxikáře čekat. Takhle se Teď bude muset postarat o to, jak se dostane z téhle samoty zpět do města.

Vzpomněl si na faráře, kterého neviděl. V každém kostele je nějaký duchovní. Bude možná rozumné, když ho vyhledá a promluví si s ním. Vzpomněl si také na jméno, o kterém se zmínil William.

Driscoll!

Možná bude tento člověk vědět více, ale prvně ho musí najít. O to se bude muset postarat jeho syn John.

Naposledy se zadíval na mrtvého, než zamířil k východu. Rty se mu chvěly tak, že nedokázal vyřknout jediné slovo, a šoural se dál ze dveří, stále napjatý a připravený na útok.

Ale nic takového se nestalo. Vše proběhlo v klidu.

Venku už bylo větší světlo, šedá obloha dostala světlejší odstín a klenula se nad holými větvemi stromů. Nálada starého pána se však nezlepšila.

Kostelní dveře za ním zapadly jako víko rakve. Toto srovnání je příhodné, neboť Sinclair za sebou zanechal svého přítele skutečně v obrovské kamenné rakvi.

Zamrazilo ho. K vnějšímu chladu se přidal ještě chlad zevnitř a starý pán ucítil tlak na víčkách. Teprve Teď se pořádně podíval na své ruce.

Měl na nich zaschlou krev a také jeho oblečení bylo umazané.

Nad hlavou mu plula šedivá mračna, pod nimiž opisovali černí ptáci v letu kruhy, jako by chtěli uctít památku mrtvého.

Horace si připadal sám a opuštěný. Stejně jako předtím měl pocit ohrožení. Ať už jeho přítele Cartlanda zabil kdokoliv, byl to vrah zvláště brutální, kterého od jeho hrůzného činu neodradilo ani posvátné prostředí kostela.

Co to může být za člověka?

Sinclair obešel kostel a ocitl se na západní straně.

Kamenné zdi byly ošlehané větrem a deštěm. Ve spárách rostl mech, který měl v zimním období šedivou barvu. I skleněné tabule v oknech vypadaly vybledlejší. Zvon v kostelní věži mlčel.

Starý pán slyšel jen své kroky. Jinak bylo všude ticho, žádné auto, žádné startování motoru, žádné hlasy, jen toto tíživé ticho.

Vlevo od něj se rozbíhala ze’. Obklopovala malý hřbitov na zadní straně kostela. Na tomto hřbitově už se zřejmě nepohřbívalo, protože tu nebylo vidět žádný čerstvý hrob.

Sinclair se zastavil před jedním z náhrobních kamenů Přečetl si jméno faráře, který zemřel před více než

deseti lety a byl pohřben u kostela. I v ostatních hrobech leželi bývalí faráři zdejší farnosti, ale tento byl nejdál od kostela a ležel o samotě.

Sinclair pátral po faře a našel ji na druhé straně

kostela. Vedla k ní úzká pěšina, vydlážděná kamennými dlaždicemi, na kterých už zanechala příroda své stopy. Byly zarostlé trávou a různým býlím. Po levé straně byla pěšina lemována nízkým živým plotem.

Farářův příbytek byl malý. Před ním stal starý mírně zrezivělý Opel Corsa.

Sinclair se zastavil u auta. Soudil, že farář zřejmě bude doma, když má auto před domem. Nebylo však ani vyloučeno, že odešel pěšky, nebo jel na kole například navštívit svého nadřízeného. Ale to považoval Sinclair za nepravděpodobné. Jeho instinkt mu říkal, že je duchovní doma.

Vnější fasáda fary byla tmavě červená. Ke dveřím vedlo několik šedivých, prošlapaných kamenných schodů a Sinclairovu pozornost vzbudila zlatě se lesknoucí klika na dveřích.

Začal vystupovat po schodech.

Chtěl zazvonit, potom ale položil ruku na kliku a zkusil otevřít.

Dveře nebyly zamčené.

Pomalu stiskl kliku a odtlačil dveře dovnitř. Před ním ležela prázdná tmavá předsíň, vlevo na stěně visel veliký dřevěný kříž.

“Haló,” zavolal Sinclair. Po prvním zavolání ztichl a

čekal. Nikdo mu neodpovídal.

Měl Teď dvě možnosti. Mohl se bu’ obrátit k odchodu, nebo jít dál. Rozhodl se pro druhou možnost. Faru prohledá, i když se možná při tom vystaví nebezpečí. Určitě tu mají telefon. Čím dříve bude informovat svého syna, tím lépe. Tak se bude moci alespoň seznámit co nejdříve s novým případem. Bude si ho muset vzít na

starost, protože všechno, co se dosud stalo, ukazovalo na činnost nadpřirozených sil, na aktivitu démonických mocností.

Předsíň byla dosti dlouhá, po pravé straně byly několikerý dveře Horace F Sinclair prohledal pokoje za nimi. Podíval se do kuchyně, do ložnice, ve které byla jen jedna postel, a potom vstoupil do farářovy pracovny, která byla ze všech místnosti největší.

Opatrně překročil práh. Podvědomě si chránil hlavu, ale žádnou ránu nedostal.

Vrah zde na něj nečekal. A přesto nebyl sám.

Před sebou uviděl tichého hostitele. Vypadal, jako by usnul za svým psacím stolem a přitom upadl hlavou na stolní desku.

Spící nedýchal. Nevydal ani hlásku.

Horace F. Sinclair k němu přistoupil blíž. Nepotřeboval si ani rozsvítit světlo, protože oknem ho sem dopadalo dost, aby věděl, co se děje.

Potom objevil krev. Vytékala z krku, který vrah prořízl hladkým ostrým nožem.

3.

Toho dne, vzpomínám si na to ještě docela přesně, jsem byl služebně zaneprázdněn, protože v Londýně se objevil nějaký člověk, který se vydával za spasitele lidstva a lákal své stoupence na to, že prý je dokáže vrátit do minulých životů, aby jim připomněl, čím kdysi bývali. Později s nimi o jejich minulých životech hovořil a pro současný život jim stanovil určitá pravidla, podle kterých se měli řídit. Vmísil jsem se mezi posluchače a už po několika minutách jsem vrtěl hlavou. To, co ten člověk vyprávěl, byl holý nesmysl, ale svým způsobem byl upřímný. Předem upozornil, že z něčeho musí žít, a požádal posluchače o malý příspěvek. Teprve potom začal s vlastní přednáškou. Já jsem si poplatek ušetřil a stáhl se dozadu, zatímco ostatní se tlačili dopředu k pultu, aby tam nechali peníze.

Suko se bude smát, až mu to budu vyprávět. Rozhodl se totiž, že řáději zůstane v kanceláři.

Vrátil jsem se zpátky do Yardu dost rozladěný a také nazlobený na počasí, protože jsme v Londýně zase jednou neměli skutečnou zimní pohodu, ale studené a mokré ráno se silným větrem. Naštěstí už přestalo pršet.

Ve vchodu jsem se potkal se svou sekretářkou Glendou Perkinsovou, která se na mě podívala, aby zjistila, jakou mám náladu.

“Tak co, měl jsi smůlu?”

“Byl to výstřel do prázdna.”

“Já jsem to tušila.”

“Na rozdíl od sira Jamese.”

Glenda ho hájila. “Chtěl si být jen jistý, nic víc.”

“Tak tam mohl poslat někoho jiného.”

“A má snad někdo tvoje zkušenosti?”

Změnil jsem téma. “Kam vlastně vůbec v tuto dobu jdeš?”

“Mám přestávku.”

“Jdeš se najíst?”

“Ne, nakoupit. Potřebuješ něco, mám ti něco přinést? Když přemýšlím o tvé ledničce, zdá se mi, že tekutá strava převažuje nad tuhou.”

“To je pravda. Tu trochu jídla, co sním, mohu také klidně vypít.” Usmál jsem se na ni. “Přeji ti, abys dobře nakoupila, lásko.”

“Ó ano, děkuji.”

Vyjel jsem výtahem do své kanceláře. Suko tam nebyl. Na mém psacím stole ležel vzkaz. Suko mi zanechal pár řádků. Sděloval mi, že odešel do posilovny, aby si trochu zacvičil. Zprávu zakončil otázkou a poznámkou.

“Přijdeš za mnou? Udělalo by ti to dobře.”

Vzal jsem lístek a zmačkal ho v ruce. Pak jsem ho hodil do odpadkového koše.

Byl tu takový božský klid. Sedl jsem si a natáhl nohy před sebe. Trocha uvolnění nemůže škodit. Musel jsem se usmát nad tím, že v této póze bych byl vhodným modelem pro karikaturu úředníka v humoristickém časopise.

Z klidu mě vyrušil telefon. Když zazvonil, tak jsem sebou trhl, až jsem malém spadl na zem.

Po třetím zazvoněni jsem sáhl po sluchátku a ohlásil se dosti nevrlým hlasem.

“Johne, jsi to ty?”

Volající téměř šeptal. Neuplynula ani vteřina a došlo mi, kdo volá. Poznal jsem ten hlas i přesto, že šeptal, a

přesto že jsem svého otce dlouho neslyšel, což mi sem tam

působilo výčitky svědomí.

“Tatí, proboha, co…”

“Teď žádné otázky, Johne, udělej mi laskavost a pozorně mě poslouchej.”

“Spusť.”

Když můj otec hovořil tímto způsobem, musel se nacházet pod nějakým velkým tlakem. Automaticky jsem zapnul pásku v magnetofonu, aby se náš rozhovor zaznamenal.

Nohy jsem už dávno sundal z psacího stolu, seděl jsem normálně a psal si stručné poznámky, i když jsem měl zapnutý magnetofon.

Zaznamenával jsem si jména, která mi udával Alberti, Wallraven a farář Driscoll.

Teprve potom začal otec hovořit o tom, že dnešního rána našel dva mrtvé, svého přítele Cartlanda v kostele a faráře s proříznutým hrdlem v pracovně.

Píchlo mě při tom v žaludku.

“A kde jsi Teď, tati?”

“Stále ještě u mrtvého faráře.”

“Cože?”

“Ano, a nevím, jak se odtud dostanu, je to tady úplná samota a nemám auto.”

“A kde vlastně vůbec jsi?”

“V takovém hnízdě, kde lišky dávají dobrou noc.

Kousek na jih od skotské hranice.”

“Hrome, tam se tak rychle nedostanu.”

“To také nemusíš, Johne, já už si s tím nějak poradím,

věř mi.”

“Víš to jistě?”

“Ano, alespoň se o to pokusím. Neříkal jsem ti ta jména jen pro nic za nic. Udělej pro mě něco a nejprve mi zjisti, kde bychom mohli najit faráře Driscolla. To snad zvládneš, ne?”

“Zkusím to. A co budeš dělat ty?”

“Zavolám ti hned, jak se dostanu zpět do města.”

“Moment, tati, tak jednoduché to zase není. Vyšlu ven kolegy, kteří tě vyzvednou u kostela.”

“To nemusíš, Johne, já to zvládnu sám. Konečně, nejsem žádné malé dítě. Než by se sem ti kolegové dostali, uběhne mnoho času a ten vrah by mě mohl za tu dobu nejméně třikrát zabít.”

“Tati, to…”

“Já se ti zase ozvu, chlapče.”

S těmi slovy zavěsil a já zaklel do telefonu. Jak může byt někdo tak tvrdohlavý a nechtít si nechat pomoci!

Na druhé straně jsem si neměl co stěžovat, protože já bych nejednal jinak. Právě tvrdohlavost jsem po otci zdědil, protože i já patřím k lidem, kteří se do každého případu zakousnou.

Ale přesto, byl jsem přece jen o pár let mladší a díky svému povolání jsem již získal zkušenosti.

Když jsem odložil tužku, všiml jsem si, že mám zpocené dlaně. Telefonát starého pána mě pěkně rozčilil a já si všiml, jak se mi třesou ruce. V očích jsem cítil nepříjemný tlak a žaludek jsem měl celý ztvrdlý. Ještě jednou jsem si nechal celý rozhovor projít hlavou, ale ani pak jsem se necítil lépe.

Ten starý tvrdohlavec! Najednou jsem dostal strach.

Ne o sebe, ale o svého otce, který mi ani neřekl, kde

je…

4.

Když Horace F. Sinclair odložil sluchátko, měl pocit, že stojí oběma nohama ve vědru s ledem. Teprve Teď jak se patří pocítil bezprostřední blízkost mrtvého a nemohl od něj odtrhnout pohled, zejména od kaluže krve, která se rozlila po stole až k okraji a kapala na zem.

To kapání ho znervózňovalo, protože právě usilovně přemýšlel, jak se odsud dostat. Existovala jedna možnost. Vzpomněl si totiž na auto stojící před farou.

Bylo mu jasné, že Opel Corsa patří faráři. Pokud tomu tak je, musí někde najít klíček. Horace okamžitě proměnil teorii v praxi a začal prohledávat kapsy mrtvého.

Byla to práce, která mu nečinila žádnou radost a navíc nebyla korunována úspěchem.

Sinclair ustoupil o krok dozadu a stiskl zuby. Co

dělat?

Jak tak přemítal, všiml si zásuvky uprostřed psacího stolu. Aby ji mohl otevřít, musel poněkud změnit polohu mrtvého.

Potom Horace zásuvku pootevřel, ne úplně, jen tak, aby do ní mohl vstrčit ruku. Konečky prstů prohledával její dno, odsunul několik papírů a ucítil nějaké předměty, které nedokázal identifikovat A pak uslyšel tiché cinknutí, když se jeho prsty dotkly něčeho chladného.

Byl to klíček!

Zasunul ruku tak daleko, jak to bylo možné, až cítil na zápěstí tlak hrany zásuvky, potom prsty nahmatal klíč a opatrně ho vytáhl.

Byly to dohromady čtyři klíčky a mezi nimi i ten od auta. Horace F. Sinclair si zhluboka vydechl, když držel

tento malý předmět v ruce.

Byl to jeho klíč ke svobodě! Teď použije farářova auta a nebude to žádná krádež, prostě si je půjčí.

Bude informovat kolegy svého syna a potom se znovu spojí s Johnem. Možná už se mu do té doby podaří zjistit něco víc o těch jménech, především o faráři Driscollovi, který se mu jevil jako klíčová postava v této ‘ábelské hře.

Nikdo nevěděl, kde žije. Možná v nějakém klášteře. Bylo také docela dobře možné, že stoji v čele nějaké farnosti, možností bylo více.

Sinclair ani nezatlačil mrtvému oči, obrátil se hned k odchodu. Pohled mu náhodou padl na jedno ze dvou oken a zahlédl za ním nějaký stín.

Že by člověk? Možná vrah.

Když se Horace F. Sinclair podíval pozorněji, postava zmizela. Byla prostě pryč, ale starý pán nevěřil, že by se zmýlil. Ve svém věku měl doposud velmi dobrý zrak. K tomu musel připočítat ještě i fakt, že oba muži nebyli dlouho mrtví. Sinclair neustále počítal s tím, že je vrah někde nablízku. Fara mu najednou připadla jako jedna velká past.

Rychle ke dveřím! Hlavou mu vířily myšlenky Co se stane, jestliže ho ten neznámý sledoval a nyní počítá s tím, že on, svědek vraždy, opustí faru? Stačí mu jen počkat za dveřmi a zaútočit na bezbranného člověka nožem.

Ta myšlenka se mu vůbec nelíbila. Neměl však jinou možnost. Nechtěl se Teď pouštět do hledání nějakého zadního východu. Doufejme, že mě nepozoroval moc dlouho, pomyslel si. Pak by totiž viděl, že jsem prohledával mrtvolu a konečně i psací stůl.

Začal se potit, ale nezaváhal ve svém rozhodnutí a otevřel domovní dveře.

Před domem nikdo nebyl.

Žádná postava, která by na něj čekala s nožem v ruce a chtěla ho probodnout. Ten stín za oknem se mu Teď jevil jako přelud, jako představa jeho přepjatých nervů.

Horace F. Sinclair si zhluboka vydechl. Z úst mu zmizela hořká pachuť a vzduch mu vyjasnil zrak. Před tím viděl své okolí jako v mlze.

Prohrábl si prsty vlasy. Být mladší, tak by vzdálenost k autu urazil několika rychlými kroky. Ve svém věku potřeboval více času.

Nadechl nosem co nejvíc vzduchu a chvění kolenou pomalu mizelo. Dříve, když byl ještě v zaměstnání, nikdy se mu nic podobného nestávalo, ale dnes musel dávat pozor, aby se nepřecenil.

Zatím nic neukazovalo na to, že by mu někdo chtěl ublížit. Klíček od auta držel v pravé ruce. Nemohl se dočkat, až se dostane ke dveřím.

Před autem málem upadl, jak byl nervózní. Dvakrát mu sjel klíček mimo klíčovou dírku a zanechal po sobě stopu v laku, ale potom se konečně trefil. Sinclair však nepotřeboval klíčkem otočit. Dveře od auta byly otevřené, on si toho však ve své nervozitě nevšiml. Když dopadl na sedadlo, vytáhl klíček ze dveří a zasunul ho do zapalování. Potom chtěl dveře zavřít, ale zjistil, že to nejde. Jeho rozepnutý kabát mu zůstal viset přes sedadlo ven ze dveří, proto nešly zavřít. Znovu dveře otevřel, vtáhl kabát dovnitř a konečně mohl nastartovat. Když otáčel klíčkem, startér chrchlal.

“No tak naskoč, naskoč přece…” Zkusil to znovu. Na

čele mu vyrazil pot. Téměř ležel na volantu a držel ho pravou, zpocenou rukou.

Motor naskočil.

Sinclair se zasmál. Než vyjel, podíval se rychle do obou zrcátek, jak do vnitřního, tak do vnějšího, a otevřel ústa, jak chtěl vykřiknout, protože v pravém vnějším zrcátku uviděl někoho mihnout se jako stín u zadní strany domu. Nepoznal přesně, kdo to je, ale postava vypadala jako tajemný posel smrti, jako mnich v kutně.

Ne, nebyl to mnich. Byl to vrah, dvojnásobný vrah, který se Teď hodlá vrhnout na něho, protože se rozběhl směrem k autu. Běžel dlouhými kroky a při každém se mu rozevlála dlouhá kutna kolem nohou.

Zařadit, přidat plyn a odjet!

Přidal plyn moc prudce, takže vůz poskočil. Motor se rozeřval.

Ale automobil se rozjel.

Zařadil dvojku, potom trojku. Myslel jen na to, že musí vrahovi uniknout. Avšak rozjel se příliš rychle na tak úzkou cestu. Větve živého plotu po pravé straně cesty škrábaly po kapotě.

Sinclair žádnou jinou cestu neznal. Proto mu nezbývalo nic jiného, než nějakým způsobem ujet tou stejnou trasou, kterou ho sem taxikář přivezl. Projel kolem hřbitova, přičemž se pneumatiky zarývaly hluboko do zasněžené půdy.

Sbohem hroby, sbohem kameny a sbohem kříže!

Držet se vpravo a mířit směrem k východu!

Podíval se do zpětného zrcátka. Rychle, rychle odtud!

Vraha už neviděl. Mohl běžet seberychleji, ale auto

nemohl dohnat. Horac se řítil rovnou k dvojkřídlé bráně, kterou končila cesta u kostela.

Tam začínala místní komunikace, která po několika zatáčkách vedla na asfaltovanou státní silnici.

Sinclair už se trochu uklidnil, ten nejhorší nával strachu měl za sebou. Nemýlil se, vrah už za ním neběžel. Musel to být člověk bez nervů, chladnokrevný zabiják. Nemohl to být normální člověk!

Na to Teď starý pán nechtěl myslet. Od svého syna věděl, že existuje mnoho věcí mezi nebem a zemí, které se nedají vysvětlit. I on několikrát narazil na případy, kdy byl ohrožen jeho život, proto ho napadaly takové myšlenky.

Pokračoval v jízdě.

Cesta byla samá zatáčka. Po stranách byly uměle sypané náspy porostlé trávou a křovinami a dosahovaly do větší výšky než střecha opla. Silnice byla samý výmol, takže auto po ní spíš poskakovalo než jelo. A Sinclair měl dost co dělat, aby udržel volant.

Avšak tento útěk mu dodával síly, aby to vše vydržel.

Mohl být konečně rád, že vrahovi v poslední chvíli unikl.

Nemohl už Teď jet tak rychle jako ze začátku. Cesta to jednoduše nedovolovala. Byla namoklá od posledního deště a na některých místech to klouzalo, jako by ji někdo natřel mýdlem.

Auto místy podkluzovalo. To se potom roztancovalo a lítalo na všechny strany a řidič měl co dělat, aby vůz dostal zase pod kontrolu.

Jel ještě pomaleji, protože před ním se rýsovala dosti ostrá zatáčka.

A přesně tam číhal vrah. Nepostavil se mu přímo do cesty, ale schoval se v křovinách napravo. Jako temná

divoká šelma se vynořil z křovisek bez listí a vrhl se rovnou proti jedoucímu autu. V ruce se mu zablýskla dlouhá čepel vražedného nože!

5.

Zavolání mého otce mě nejen velmi vyděsilo, ale také vzbudilo. Vytrhlo mě z nudy v kanceláři a já najednou chtěl všechny zaměstnat, proto jsem hned po ukončení telefonického rozhovoru běžel za svým šéfem, sirem Jamesem, abych ho informoval. Seděl ve své kanceláři a pojídal zase svoji dietu, která mu vůbec nechutnala, a pil k tomu odstátou vodu.

Pozorně mi naslouchal.

Nebral ten telefonát na lehkou váhu stejně jako já, přičemž mému otci spílal do starých oslů za to, že mi nesdělil, kde se vlastně nachází.

“Sire, totéž jsem mu řekl i já, ale postarší lidé jsou velmi často tvrdohlaví.”

Když si sir James odkašlal, věděl jsem, že tu poznámku vztáhl i na sebe, ale já mu vysvětlil, že jeho považuji za výjimku.

“Aha, to jsem chtěl slyšet.”

“Vy jste přece nenahraditelný.”

“Dobrá, přejděme k věci. Dostal jste tři jména, z nichž jedno vám obzvláště leží na srdci.”

“Ano, ten farář Driscoll.”

Sir James přikývl. “Nevíte ovšem, jakou roli v této neznámé hře převzal.”

“Ne, a ani můj otec to nevěděl. Dostal tu informaci od jednoho umírajícího. Smrt ovšem přišla příliš rychle, takže mu toho ten chudák neřekl víc.”

“Jak chcete zjistit, kde se ten farář zdržuje?”

“Stačí zavolat na biskupství.”

“Ano, to by šlo. Tam jsou všichni duchovní

registrováni.”

“Musíme ovšem vzít v úvahu, že ten člověk může žít i v klášteře.”

Superintendant mi dal za pravdu přikývnutím. “Ano, to musíme vzít v úvahu také.”

“Měl bych následující návrh: Pokusím se vyzvědět o tom Driscollovi víc a vy si vezmete na starost ty dva další, Albertino a Wallravena.”

“Velmi neobvyklá jména.”

“To je pravda, nikdy předtím jsem je neslyšel.”

“Já rovněž ne. A ten mrtvý se jmenoval William Cartland?”

“Ano, byl to přítel mého otce z mládí.”

Sir James se chápavě usmál. “Tak to jste přece o něm musel něco slyšet. Nebo si nevzpomínáte, že by vás někdy navštívil?”

“Ano, o tom jsem už také přemýšlel, ale na nic jsem si nevzpomněl.”

“Otci Teď zavolat nemůžete, ale co kdybyste zavolal své matce?”

“I to jsem zkusil, vypadá to, že není doma.”

Sir James ukázal na telefon. “A co vám brání v tom, abyste to zkusil ještě jednou?”

“Teď hned?”

“Ovšem.”

Vyťukal jsem matčino číslo. Příliš jsem nedoufal, že ji skutečně zastihnu doma. Ještě ani skoro nezaslechla můj hlas a už reagovala.

“Johne, co se stalo s tvým otcem?”

Zasmál jsem se, ale neznělo to upřímně. “Jak jsi na to

přišla?”

“Protože jel pryč a vůbec mi neřekl kam. Chvíli před tím mu někdo volal…”

“A kdo?”

“Údajně nějaký přítel z mládí.”

“William Cartland?”

“Správně.” Její hlas zněl poněkud ječivě. “Johne, co to zase tvůj otec vyvádí? Víš přece, že si nedá říct, aby nestrkal nos do věcí, do kterých mu nic není. Když ti zavolá, tak hned vím, že něco někde hoří.”

“Ne, mami, tak zlé to zase není. Jedná se skutečně o toho Williama Cartlanda. Zkus si na něj vzpomenout. Co dělal, jaké měl zaměstnání?”

“Byl právníkem. Tvůj otec a on studovali spolu.”

“Měl svou vlastní praxi?”

“Ne, pracoval pro různé organizace a průmyslové podniky.”

“Víc toho nevíš?”

“Ne.”

“Nevíš ani, z jakého důvodu volal?”

“Tvůj otec mi nic neřekl, mlčel jako vždycky. Řekl mi jen to, že se s tím Williamem chce sejít. Ten starý tvrdohlavec, ten…”

“Mami, přestaň, chci vědět ještě něco.” Slyšel jsem, jak dýchá. “A co?”

“Říká ti něco jméno Driscoll, farář Driscoll, slyšela jsi to už někdy?”

Jak přemýšlela, několikrát si to jméno opakovala Bohužel, její odpově’ byla záporná.

Zeptal jsem se ji ještě na obě další jména, která mi otec řekl, ale ani ta moje matka Mary Sinclairová neslyšela

“Nikdy jsem se nepletla do služebních záležitostí tvého

otce, a když, tak zcela výjimečně. Právo mě nikdy nezajímalo. Kromě toho jsem měla své vlastní zájmy, ale Teď chci vědět já, Johne, co se to vlastně děje? I když tvůj hlas zní klidně, neškodná tahle záležitost určitě není. Vím jistě, že se něco stalo.”

“A máš pravdu.”

“A co se stalo?”

“Tátovi se daří dobře.”

“Nevyhýbej se odpovědi!”

“Táta našel mrtvého, prý to byl ten William Cartland, se kterým se měl setkat.”

Neslyšel jsem ji vykřiknout ani hubovat. Moje matka byla na ledacos zvyklá, pokud šlo o jejího muže a syna. Slyšel jsem jen, jak šeptá. “Tak on toho nenechá. Vždycky se do něčeho namočí. Pověsil práci na hřebík a chtěl mít konečně klid, alespoň mi to tak říkal. Odstěhovali jsme se do Skotska a…”

Nechal jsem ji vymluvit. Mluvila tak nahlas, že to slyšel i sir James. Mírně se při tom usmíval, ale komentář si odpustil.

“Poslyš, mami, zatím je všechno v pořádku, táta se mi ohlásil a Teď je řada na mně.”

“A kde vůbec je?”

“Víš, mami, právě to mi neřekl.”

“Toho člověka bychom měli opravdu přivázat za nohu ke stolu.” Než se stačila matka znovu dostat do ráže, slíbil jsem jí, že se ji zase ozvu, a rychle jsem položil sluchátko.

“Vaše matka je velmi energická osoba, Johne.”

Mávl jsem rukou. “Není to tak zlé, dělá si jen starosti, což v podstatě chápu. Moje matka je ještě velmi agilní a má pravdu, když říká, že by si otec měl dát ve svém věku

pokoj. Ale ani on ještě nepatří do starého železa.”

“Což nám právě dokázal.”

Změnil jsem téma. “Dohodli jsme se tedy, že vy si berete na starost ty dva a já zase zjistím, kde se nachází farář Driscoll?”

“Přesně tak.”

“Dobrá, tak já mizím.”

Na chodbě jsem se potkal s Glendou. Plátěnou tašku měla plnou potravin. Vzal jsem jí ji a zeptal se, jestli mi také něco přinesla.

“Ne, to ne.”

“To mě chceš nechat vyhladovět?”

“Však ty tak rychle neumřeš, Johne.” Podívala se na mě pátravě, když jsem tašku postavil na její psací stůl. “Ale něco s tebou není v pořádku.”

“A co?”

“Připadáš mi nějaký jiný.”

“Však je mi také jinak,” odpověděl jsem. “Protože je po klidu.”

“A co se stalo?”

“Můj otec prožil něco otřesného,” řekl jsem a pověděl jí o těch třech neznámých a o tom, co se ráno seběhlo.

Než mi Glenda stačila položit další otázky, odešel jsem do své kanceláře, kde na mě už čekal Suko, který mi okamžitě poznal na tváři, že je po klidu.

Hon mohl začít.

6.

Horace F. Sinclair se musel soustředit na cestu, která byla dosti úzká. Musel při řízení dávat pozor na to, aby nevybočil ze směru a držel se mezi oběma náspy. Zahlédl až příliš pozdě stín, který se k němu přihnal z pravé strany.

Byl rychlý a vznášel se, vypadal jako velký pták, protože vítr mu nadouval kutnu, jako by ho chtěl unést. Pak se najednou před Sinclairem vynořil na kapotě před předním sklem.

Sinclair se lekl.

Zareagoval rychle, bohužel však špatně, protože v prvním reflexu šlápl na brzdu. Možná právě s tím útočník počítal, a proto si naplánoval skok tak, aby dopadl na kapotu. Sinclair uslyšel ránu, ucítil, jak to s autem trhlo, a uviděl v pravé ruce útočníka nůž s dlouhou čepelí.

Ocel prudce bodla do předního skla.

To se roztříštilo, vytvořil se na něm vzorek, který připomínal rozlité mléko a bránil Teď starému pánovi ve výhledu.

Ten zabrzdil znovu.

Potom už se na něho sypaly úlomky skla. Rozstříkly se po palubní desce, po které sklouzly dolů a skončily mu v klíně.

Slyšel, jak motor hlasitě řve. Auto stálo našikmo a levou stranou se zapasovalo do náspu. Tajemný útočník se svezl po kapotě. Jeho skok i rána nožem mu vyšly, ale nepodařilo se mu udržet na hladkém plechu. Jako ve zpomaleném filmu sklouzl nalevo a při tom obrátil hlavu tak, že Sinclair na chvíli zahlédl jeho obličej Bylo to

přízračné.

Nebyl to člověk. Obličej byl odporný, spíše zvířecí než lidský. Ta hlava musela patřit zvířeti, nějakému zvířeti…

Byla to snad hyena s chladnýma a zlýma očima? Sinclair slyšel sám sebe ztěžka oddechovat. Měl štěstí,

že postava sklouzla k levé straně automobilu.

Co tehdy Horace F. Sinclair dělal, na to si později jen s námahou vzpomínal. Otočil klíčkem v zapalování a motor opět naskočil.

Nejprve dal zpátečku.

Jen krátký úsek, aby se dostal na volnou cestu.

Potom zařadil první rychlost, přidal plyn a otočil volantem. Kola ho naštěstí poslechla. Přejela netvora v mnišské kutně, který ležel na zemi. Sinclair to poznal podle toho, jak se auto otřáslo, když přejelo na zemi ležící postavu.

Měl strach, že mu netvor svým ostrým nožem prořeže některou z pneumatik, ale nic takového se nestalo. Pak už se rozjel naplno a ujížděl odtud. Cítil studený vítr v obličeji. Čelní sklo totiž bylo rozbité a uprostřed zel velký otvor. Jen nahoře a po stranách zůstaly v rámu trčet střepy skla. Ty horní vypadaly jako obrovské ledové krápníky. Jak se auto při jízdě otřásalo, střepiny postupně vypadávaly.

Sinclair se podíval do zrcátka.

Za těch několik vteřin se od vraha na několik metrů vzdálil a Teď viděl, jak se zvedá na nohy. Při tom mu spadla kapuce a Sinclairovi se podruhé podařilo zahlédnout lebku, která určitě nebyla lidská.

Co to ale bylo?

Její obrysy byly nezřetelné, jak se rozplývaly v šeru. Víc toho Horace F. Sinclair neviděl, protože se zase musel soustředit na řízení. Právě vjížděl se svým vozem do další zatáčky.

Pak už to bylo lepší.

Jako by se osud nad ním slitoval. Jel Teď po rovné cestě dál a viděl před sebou místo, kde cesta vynokátnla na státní silnici, kde boční náspy mizely a začínala plochá krajina.

Co to jen mohlo být za bestii? Uběhla tu vzdálenost velmi rychle, a když si Sinclair vybavil její hlavu, došel k závěru, že se nejednalo o člověka. Byla to nějaká podivná směsice člověka a zvířete. Odporné.

Ještě než dojel na hlavní silnici, sundal ruku z volantu a ulámal zbytky střepů, které mu bránily ve výhledu. Bude to muset do města vydržet bez čelního skla.

Studený vítr fučel do auta. Bičoval Horacovu tvář a on byl nucen zavřít oči a snížit rychlost, jinak by přes závoj slz neviděl na cestu. O pár minut později projížděl malým městečkem, jehož domy byly od sebe dosti vzdálené. Městečko trůnilo jako perla uprostřed krajiny a vzdálené hory vypadaly jako šedivé ochranné valy.

Byla tu policejní stanice. Tam Horace F. Sinclair zamířil se svým autem. Několik lidí, kteří byli venku, si ani nevšimlo, když kolem nich se svým oplem projel. Jen

jedno malé dítě se divilo, že mu chybí čelní sklo. S otevřenou pusou se chlapec díval za autem a vrtěl hlavou.

Sinclair zastavil před policejní stanicí. Poprvé za celou tu dobu se cítil poněkud lépe a zhluboka si vydechl, i když se ještě nepřestal chvět.

Čelo měl celé pokryté studeným potem. Nervy mu ještě vibrovaly a nohy se třásly, ale přežil to, což bylo nejdůležitější, protože ten netvor mohl svým nožem jeho život snadno ukončit.

Byl za to velmi vděčný.

Z okna malé policejní stanice vykoukl obličej. Nejprve vyhlížel za sklem, potom okno otevřel a díval se, jak Horace vystupuje z auta.

“Není to farářovo auto?” zavolal konstábl.

“Ano, je.”

“A proč s ním jedete vy?” zavrtěl policista hlavou.

“Sakra, vždyť nemá čelní sklo.”

“Správně.”

“Co se to tady děje?”

Sinclair právě mířil ke dveřím a zamával mu. “To vám vysvětlím uvnitř za předpokladu, že mě tam pustíte a že máte po ruce láhev whisky, protože tu právě potřebuji.”

“Na to se můžete spolehnout, pane.”

Zavolal jsem na biskupství, a tam byli samozřejmě

více než překvapeni mým přáním, které jsem velmi uctivě přednesl

Zachovali se však velmi vstřícně a odkázali mě na centrálu, kde mají údajně všechny osobní údaje uloženy v počítači. Církev se prý dnes už musí chovat jako každý průmyslový podnik podobné velikosti.

“Jestli vám tam nic neřeknou, tak už vám nepomůže nikdo,” řekl muž u telefonu.

Tak jsem to tedy zkusil na centrále a Suko, který seděl proti mně, se na mě díval. Momentálně neměl nic na práci, což, jak jsme věděli, se brzy změní.

Neohlásil se mi tentokrát muž, ale žena s velmi energicky znějícím hlasem, kterou jsem si představoval jako maršálka nebo šikovatele v jeptiškovském úboru. I přes mou zdvořilost zůstala dáma studená a neoblomná, když jsem vyjevil své přání.

“V tom vám nebudeme zřejmě moci být nápomocni, pane Sinclaire.”

“Proč ne?”

“Slyšel jste už někdy něco o ochraně dat?”

“To ano, madam, ale odkázali mne na vás, jak jsem vám již na začátku řekl.”

Dáma po mých slovech poněkud znejistěla a tennokát si dala s odpovědí načas. “Jak mám vědět, že nelžete? Nevolá sem málo lidí, kteří se chtějí dovědět, kde se nacházejí bratři či sestry, u kterých nebyla rodina srozuměna s tím, že se vydají na cestu víry. Často si z nás dělají blázny, pane Sinclaire “

“Jedná se o jistého faráře jménem Driscoll.”

“To je známé jméno.”

Byl jsem překvapený. Tahle sestra Gertruda měla, jak

se zdálo, fenomenální paměť, protože se nepotřebovala nikam dívat, aby mi mohla dát odpově’. Moje překvapení jí neuniklo, alespoň se podivila nad tím, že mlčím, a pak řekla: “Bratr Driscoll je v našich kruzích opravdu známý.”

“V jakém smyslu?”

“Protože je to výjimečný muž, který jde svou vlastní cestou.”

“Jak tomu mám rozumět?”

Odkašlala si. “Víte, on nepatří k žádné farnosti v pravém slova smyslu. On pro nás v jistém smyslu pracuje dobrovolně.”

“Není ani v žádném řádu?”

“To ano, pane Smclaire, byl vychován u jezuitů a s tímto řádem ho samozřejmě spojuje velmi silné pouto. Ale byly mu přiděleny jisté zvláštní úkoly.”

“Mohla byste mi říci, jaké úkoly otec Driscoll dostal?”

Sestra Gertruda vzdychla, jako by byla nešťastně zamilovaná. “I kdybych chtěla, nesmím.”

Nemínil jsem se vzdát. “Nějaká tajná mise?”

“Tak nadneseně se tomu nedá říkat, ale v principu máte pravdu.”

“Dobrá, chápu, že jste vázána mlčením, ale udělejte pro mě laskavost a řekněte mi, kde bych toho muže našel. Požaduji snad příliš?”

“Ne, to ne. Znáte zimní stadion na Clerkenwell Road?”

“Jen podle jména, ještě jsem tam nebyl.”

“Tak tam otec Driscoll každý večer bruslí. Je velmi dobrý bruslař a má výbornou fyzickou kondici. Tam ho najdete.”

“Děkuji za informaci. Víte jistě, že ho tam zastihnu i

dnes večer?”

“Samozřejmě, když odjíždí z Londýna, vždy to ohlásí, a žádné hlášení jsme nedostali. Můžete tedy počítat s tím, že se tam s ním sejdete.”

“Velmi srdečně vám děkuji, sestro.”

“To nic, rádo se stalo.”

Zavěsil jsem a usmál jsem se. “Člověk vždycky musí

vědět, jak na to,” řekl jsem.

Suko přikývl. “Zajedeme tam. Musíme si vypůjčit brusle. Umíš vůbec bruslit?”

“Ne, alespoň jsem to ještě nikdy nezkoušel.”

“Tím ovšem na pana faráře neuděláš dobrý dojem.”

“Počkejme a uvidíme.”

Glenda přišla do kanceláře a ohlásila nám, že nás brzy navštíví sir James.

“Uspěl?” zeptal jsem se jí okamžitě. Pokrčila rameny.

“Jak to mám vědět, nic mi neřekl. A co ty?”

“Já jsem domácí úkol zvládl na výbornou.”

“To šéfa určitě potěší.”

Mě ale potěšilo, když znovu zazvonil telefon, a když jsem zvedl sluchátko, ozval se můj otec. Hlas mu zněl normálně, už ne tak stísněně jako naposledy. Vysvětlil mi, že přežil pokus o vraždu.

Málem jsem z toho spadl ze židle. O chvíli později se mi ulevilo, když mi otec stručnými větami vylíčil, jak se mu podařilo uniknout pekelné nestvůře. Glenda se Sukem, kteří oba poslouchali se mnou, byli oba údivem, když můj otec podával přesný popis ‘ábelského útočníka.

“To je přirozeně případ pro tebe, Johne, a já přijedu, jak nejdřív to bude možné, do Londýna. Čekej mě tedy zítra.”

“To je opravdu výborné, tati. Ale nechtěl bys jet raději do Lauderu? Mluvil jsem s matkou a…”

“Cože jsi?”

“Ano, tati, já…”

“To se ti povedlo1 Víš přece, jaká je, že si se vším dělá zbytečné starosti. Takové věci mi nemůžeš dělat! Řeknu jí, že pojedu za tebou.”

“Já tě nechci nijak ovlivňovat, ale zajímalo by mě, co chceš dělat tady v Londýně.”

“Copak jsem tě nepřivedl na stopu, Johne?”

“Řekl jsi mi tři jména.”

“Právě.”

“O jednom už něco vím. Ten Driscoll už není farářem v pravém slova smyslu, patří do řadu jezuitů a pracuje do jisté míry dobrovolně.”

“Tak nějak jako ty, chlapče?”

“To ti zatím neřeknu, tati, musím s nim nejprve mluvit.”

“Zítra už mi toho určitě budeš schopen říci víc. Vyhledám tě ve tvé kanceláři. A Teď ti na chvíli předám konstábla. Rád by věděl, jestli je se mnou všechno v pořádku. Zatím se s tebou loučím.”

Kolegovi jsem rád pomohl. Byl spokojen, když slyšel, že mu otec nelhal. Tu dvojnásobnou vraždu převezme oddělení vražd. Ještě stále jsem nevěděl, odkud otec telefonuje, a tak jsem se na to konstábla zeptal.

“Tady se to jmenuje Wetheral.”

“Kde to proboha je?”

“Nedaleko Carlisle. Asi pět mil východně. Takové malé hnízdo, pane.”

“Dovedu si představit.”

“Pošleme vám písemné hlášení na vaše pracoviště.”

“Prosím vás.”

Když jsem položil, zvedl jsem ruce. “Nemohl jsem nic

dělat, přátelé, můj otec přijede sem.”

Potom jsem se usmál na Glendu “Nechtěla by ses o

něho starat?”

“Jak to myslíš?”

“Mohla bys ho provést po městě, aby nám nezavazel.”

Položila obě ruce na psací stůl. Zasvítila na mě svýma hnědýma očima. “Tvůj otec je stejný paličák jako ty, že?”

“To je možné.”

“To bych se tedy moc nebavila, kdybych se s ním procházela po městě. Raději zůstanu v kanceláři a budu dál oprašovat akta.”

“Byl to jen návrh.”

Vstoupil sir James. Na chvíli zůstal stát ve dveřích a díval se na nás. Pokoušel jsem se mu vyčíst z tváře, jestli něco zjistil, ale jeho výraz byl uzavřený jako vždy. Nejprve se nás zeptal, co jsme zjistili my.

Když si vyslechl mé hlášení, přikývl. “To zní velmi tajuplně, přesně jak jsem si myslel.”

“Měl jste nějaký důvod pro svá podezření, pane?”

“Ano, ale zůstaňme Teď u toho vašeho faráře. Hovořil jste o nějakých zvláštních úkolech, že?”

Přikývl jsem.

“Nemohl by mít něco společného s Bílou mocí?”

Můj úsměv dopadl poněkud strnule. “Už jsem na to také myslel, sire, i když jsem o tom zatím nemluvil. Vycházím z toho, že pracuje pro tajnou službu Vatikánu a spolu s tím Williamem Cartlandem museli objevit něco, kvůli čemu toho chudáka zavraždili v kostele.”

“Myslím si totéž, Johne.”

“Myslím, že k nim patří i ti další dva, jejichž jména mi otec nadiktoval.”

“Souhlasím.”

Jelikož jsme se na něho překvapeně podívali, dal si načas s odpovědí.

“Budu vás ale muset zklamat, Johne, protože jsem nezjistil nic, co by mohlo na tyto dva pány vrhnout negativní světlo.”

“Ale existují.”

“Ovšem. Dokonce jsou oba na velmi exponovaných místech.”

“A copak dělají?”

Sir James udělal rukou odmítavé gesto. “To nesmím prozradit. Bylo mi svěřeno tajemství, které bych si rád ponechal pro sebe. Pokud vás vaše vyšetřování dovede k nějakému výsledku, můžeme si promluvit o detailech, ale v této chvíli se mi to jeví jako nerozumné.”

“Takže nějaké žhavé želízko,” řekl Suko.

“Dokonce velmi žhavé.”

Přítel se na mě podíval. Věděl, že bojuji s rozčarováním a zlostí, protože něco takového se mi stávalo jen velmi zřídka anebo vůbec ne. Co mohlo být tak světoborného a strašného, že nám to náš šéf odmítl sdělit?

Sir James se zvedl. “Vím, co si oba dva myslíte, ale

věřte mi, že bude lepší, když budu mlčet.”

Zamířil ke dveřím a popřál nám ještě hodně úspěchů.

“Já raději zmizím ve své kanceláři,” řekla Glenda. I ona cítila něco z napětí ve vzduchu. Uhodil jsem dlaní o psací stůl. “Co si myslí? Má nás za hlupáky?”

“Na to se neptej mě, ale sira Jamese.”

“Výborný nápad.”

Suko sepjal ruce. “Johne, ta věc je pěkně horká, to ti říkám. Nevím, na co jsme narazili, ale zdá se, že to někde pěkně vře, a my na to jednoho dne přijdeme. Je přece jasné, že se nějaký tajuplný vrah snažil zahladit každou stopu. Radikálně a chladnokrevně. Ten, kdo takhle jedná, toho má zatraceně hodně co skrývat, to ti říkám. A jde to do samých základů.”

“Základů čeho?”

“Církve.”

“Možná, a dál?”

“Vatikán.”

“To je docela možné, pokračuj.”

“Bílá moc.”

“Čím dál tím líp “

Suko vyloudil rozpačitý úsměv “Možná bychom se

měli spojit s naším římským přítelem otcem Ignatiem.” Pomalu jsem přikývl. “Ano, to je velmi dobrý nápad,

ale nejdříve si chci promluvit s tím Driscollem.”

7.

Vypadal jako černý, nebezpečný dravý pták, jak jezdil po stříbřitě se lesknoucí ledové ploše s hlavou nataženou dopředu, jako by chtěl do sebe vstřebat každý pohyb i závan větru. Jeho mírně zahnuty nos při tom vypadal jako zobák velkého ptáka. Ruce měl složené za zády a šosy tmavého saka vlály za ním.

Výraz v obličeji mi připomínal něco nadpozemského. Oči měly tvrdý a zároveň jaksi zasněny výraz. Vůbec nevnímal ostatní bruslaře, klouzal mezi nimi jako stín. Jezdil skutečně dokonale. Na kluzišti byl doma. Byl sice jedním z bruslařů, ale přesto to vypadalo, jako by celé kluziště patřilo jen jemu. Když jel, vypadalo to, jako by se vznášel. Dával do pohybu hodně síly, ale přesto klouzal po ledě s elegancí a grácií, jaké je schopen jen ten, kdo dokonale ovládá bruslařské umění.

Pro bratra Driscolla bylo bruslení absolutním odpočinkem. Vůbec mu nevadilo, že bruslil ve svém

“služebním” úboru, a ostatní si na něho už dávno zvykli. Chyběl jim, když některého dne nepřišel.

A ještě něco o něm bylo známo.

Driscoll odcházel z kluziště vždy poslední. Bruslil ještě, když už byla hlavní světla vypnutá a svítilo jen nouzové osvětlení. Bylo to privilegium stálého zákazníka. Teprve potom se totiž mohl rozjet podle svého gusta.

Driscoll patřil k lidem, kteří hodně a často přemyšlejí. Jeho práce byla velmi těžká. Nepracoval s neživým materiálem, ale s lidmi, a s těmi se musí zacházet úplně jinak než se železem, dřevem nebo umělými hmotami.

Byl knězem, který se odvážil tam, kam by ostatní

nešli. Přesně tam, kde by úřadující církev se svými zkostnatělými dogmaty nebyla pochopena. Hnutí Kněží za osvobození člověka, které působí v Jižní Americe, bylo jeho vzorem. Z toho důvodu měl ovšem potíže s církevními úřady. Naštěstí mu jeho řád poskytl volnost, aby mohl dělat to, co považoval za správné. A Driscoll zaznamenal úspěch. Někdy se mu zdálo jako zázrak, když byl svědkem, jak mladí lidé díky jeho iniciativě znovu vzali svůj život do vlastních rukou a neodhodili ho kvůli špatnému zacházení svého okolí nebo kvůli drogám.

Pracoval neúnavně. Byl známý, byl přijímán, ale měl i své nepřátele. Pokoušeli se ho už zničit, ale nakonec to byli přisluhovači drogových bossů, kteří přišli zkrátka.

Byl to boj beze svědků. Tři proti jednomu, a Driscoll zvítězil. Kdyby býval chtěl, mohl ty ničemy zabít. On však nebyl žádný vrah, proto to neudělal. Zařídil jim jen krátký pobyt v nemocnici. Uchránil tak několik nezletilých dívek, které tihle darebáci vyhnali na ulici, před životem v bídě.

Problémů měl dost, malých i velkých, přičemž ty velké v poslední době převažovali. Přišel totiž na stopu něčemu, o čem nemohl mluvit, a pokud ano, pak jen mezi těmi, kterým mohl plně důvěřovat.

S jedním o tom mluvil. S mužem, který kdysi patřil ke druhé straně, ale potom přišel k rozumu a chtěl se stát zase slušným člověkem. Tomu naprosto důvěřoval.

Driscoll toho bohužel věděl příliš málo, ale současně i příliš mnoho, takže druhá strana na něj zaměřila svou pozornost.

Sledovali ho.

Oni ať už to byl, kdo chtěl měli své špicly všude. Nebylo je vidět, ale měli ho pod kontrolou, protože vědění

znamená moc, a když něco věděl podle jejich názoru nesprávný člověk, nemohla to druhá strana v žádném případě akceptovat.

Pokud bylo pravdou to, co mu kdosi svěřil při zpovědi, stála církev před převratem. Znamenalo by to, že se až k jejím kořenům dostali lidé, kteří sloužili zlu, a bylo to už tak daleko, že se to sotva dalo zastavit. Pak by se zřítilo vše, co bylo dosud vybudováno. Teoreticky už to Driscoll promýšlel několikrát a právě toho časného večera znovu uvažoval, jak by mohl tuto ničivou bouři zastavit.

Odpově’ však neznal.

Udělal poslední zatáčku a s rozkročenýma nohama se zastavil u hrazení. Zhluboka dýchal. Rychlá jízda ho sice unavila, ale necítil se vyčerpán. Potil se jen mírně, vytáhl z kapsy kapesník a otřel si obličej.

Malá holčička v barevném oblečeni se k němu blížila na nejistých nožkách a obdivně se na něho zadívala.

“Ty také bruslíš?”

“Jistě.”

“A umíš to dobře?”

“Jde to.”

“Já se to ještě učím.”

Driscoll se k ní sklonil a pohladil ji po tvářičkách.

“Však ty se to naučíš, maličká. Ještě několik dní a stane se z tebe úplná princezna na ledě, opravdu.”

Holčička zářila. “Myslíš?”

“Ano, určitě.”

“Ty jsi farář, ne?”

“Tys to poznala?”

Maličká s obličejem panenky nadšeně přikývla.

“Vypadáš úplně stejně jako otec Klinham.”

“A ty ho znáš?”

“Ano, on vede naši farnost.”

“Heleno, prosím tě!” volala matka. “Nemůžeš přece toho pána obtěžovat. Promiňte, ale moje dcera mi utekla.”

Driscoll se usmál. “Ale prosím vás, madam, vaše dítě mě vůbec neobtěžuje. Vždyť jsou to právě děti, které nám zaručují budoucnost. Musíme s nimi hovořit a nesmíme je nechat padnout ani po stránce tělesné, ani po stránce duševní.”

Žena se na něj dívala s vykulenýma očima. Nakonec

řekla jen “děkuji”.

“A zač?”

“Za to, že jste něco takového nahlas řekl.”

Pohladil Helenu po kapuci. “Dávejte na své dítě velký pozor, je to to nejcennější, co máte, madam.”

“Děkuji.”

Driscoll se za nimi díval, když vystupovaly nahoru, potom si začal rozvazovat boty, protože si chtěl udělat krátkou přestávku. Měl žízeň. Nad kluzištěm byla restaurace a Driscoll zamířil s bruslemi přehozenými přes rameno po schodech za malou a její matkou. Schodiště procházelo středem tribuny a nad ním se nacházela restaurace. Její stěny byly skleněné, aby hosté viděli dolů na kluziště.

Otec Driscoll rád seděl u okna a doufal, že i dnes najde volné místo. Usmál se, když zjistil, že si dokonce může vybrat mezi třemi volnými stolky.

Vybral si ten, ze kterého měl nejlepší výhled. Restaurace nebyla právě nejpohodlněji zařízena, ale dalo se to vydržet. Ostatně tu nechtěl sedět moc dlouho.

Postavil brusle vedle sebe na zem a vzal do ruky

jídelní lístek.

Podávali tu i studené občerstvení a on si vybral sendvič s paštikou. K tomu vodu a sklenici vína. Smíchal si obojí dohromady, protože vinný střik ho vždy nejlépe osvěžil.

Sklouzl pohledem dolů na kluziště. Z této výšky na něj působilo jako úplně neznámé místo, jakýsi studený ostrov uprostřed tmy, na kterém se odráželo světlo silné lampy a nejen ledu, ale i celému okolí dodávalo úplně jiné barvy. Led dostal zvláštní namodraly nádech, do kterého se vmísil i nazelenalý a našedlý tón. Jako by pod nim ležela velká vodní plocha, která se najednou zobrazila.

A po vodní hladině se pohybovali bruslaři. Nebylo jich už mnoho a stále jich ubývalo. Po přestávce si chtěl farář zajezdit ještě několik koleček. Ze zkušenosti věděl, že zůstane na kluzišti skoro sám a nebude muset brát na nikoho ohledy.

Ke stolu přišla číšnice a přinesla, co si objednal. Znal tu ženu a ona znala jeho. Nemohla či nechtěla se odnaučit říkat mu velebný pane. Dělala to stále, i Teď.

“Doufám, že vám bude chutnat, velebný pane.”

“Děkuji, Lindo, u vás vždycky.” Zrozpačitěla. “Och, to říkáte jen tak.”

“Copak jsem si někdy stěžoval?”

Její obličej s kulatými tvářemi se roztáhl do úsměvu.

“Ne, velebný pane, nestěžoval.”

“Tak vidíte.”

“Přeji vám, aby vám i dnes chutnalo.”

“Děkuji, Lindo.”

Driscoll si nalil víno s vodou dohromady. Vznikl z toho vinný střik. Musel se usmát, když si uvědomil

symboliku svého počínání. Voda a víno, obojí mělo hluboký význam.

Nejprve jen upil a potom si dal větší doušek, než se zakousl do sendviče. Byl čerstvý, paštika chutnala výborně a jezuita jedl s velkou chutí. Bruslení mu dnes přineslo výbornou náladu a vlastně mohl byt velmi spokojen.

Přesto ale nebyl, a měl k tomu důvod.

Měl v sobě vnitřní neklid, připadal si jako někdo, kdo vytáhl antény, aby naslouchal okolí, jestli se někde neskrývá něco, co by ho mohlo ohrozit.

Nenacházel nic.

Ale ani přesto se neuklidnil. Ten pocit ho neopouštěl, cítil ho už velmi dlouhou dobu, prakticky od té chvíle, kdy se mu právník William Cartland u zpovědi svěřil se svým tajemstvím.

Právě jemu. Ale Cartland nevěděl, komu jinému kromě svého přítele ze studií by mohl své tajemství svěřit.

Od té chvíle to už nebylo jako předtím.

Zdálo se mu, že na něho někdo číhá, že ho někdo sleduje, i když zatím nikoho neviděl. Druhá strana, temné síly, o kterých Cartland hovořil, a jejich negativní vliv nebyly už pouhou malou rostlinkou, ale rozrostly se ve velký strom. Jestli se ten strom Teď nepodaří skácet, je všechno ztraceno. V tom případě zažije církev otřes v samých základech.

Cartland mu nemohl říci všechno. Avšak z toho, co Driscoll věděl, by se jinému hrůzou postavily vlasy na hlavě.

Starosti ho tížily a způsobily, že se mu do obličeje vryly vrásky.

Kde asi číhají jeho nepřátelé?

Existují, to bylo jasné, ale zatím se mu nepodařilo je vypátrat. Drželi se neustále v pozadí, byli velmi dobře chránění a pod ochranou ve jménu tak zvaných společenských zájmů a moci se jim dobře dařilo.

Napil se vinného střiku a očima bloudil po kluzišti. Zadíval se i nahoru na tribunu, kde Teď byly jen prázdné lavice. Nahoře bylo přítmí. Jen sem tam se někdo pohnul na schodišti. Z protější strany vypadali lidé jako stíny a Driscoll si pomyslel, jak dobře by se tam někdo mohl skrývat, aniž by ho kdo zahlédl.

A on si tu sedí u stolu, dokonale osvětlený, přímo jako by se nabízel.

Pomyslel na vraždu. Druhá strana by ani před takovým činem nezaváhala a na veřejnost by se o tom nic nedostalo. Jak rád by se ještě jednou spojil s Williamem Cartlandem, ale ten se přestal objevovat v kanceláři, jak se dověděl po několika telefonátech.

Právník zmizel, nebo někam odcestoval. Zmizel navždy?

Driscollovy oči se dívaly skrze sklo, jako by tam mohl najít pravdu. Neviděl nikoho. Dopil vinný střik do poslední kapky.

Znovu se zadíval doleva.

Na ledové ploše už kroužilo jen několik lidí a za hodinu už tam pravděpodobné bude sám. Chtěl si bruslení užít až do poslední chvíle, říkal si však, že když bude na kluzišti sám, stane se z něho dobrý terč pro případného atentátníka.

Linda přistoupila k jeho stolu s úsměvem. Driscoll zvedl hlavu a překvapeně se na ni zadíval. Předposlední host opustil restauraci a on byl poslední, koho přišla

zkasírovat.

“Škoda, už zavíráme. Mrzí mě to, v létě tu míváme více zákazníků a je také déle otevřeno.”

“Já vím.”

Linda mu napsala účet na úzký lístek. Driscoll zaplatil a přidal k tomu i velkorysé spropitné, za které mu servírka poděkovala.

“Kdy zase přijdete, velebný pane?”

Driscoll se zaklonil v židli a při tom tiše vzdychl. “To nedokážu přesně říci, Lindo.”

“Zítra ne?”

“Myslím, že ne.”

“A pozítří?”

“Možná, mám Teď hodně práce a opravdu nevím, zda mi zůstane ještě čas, abych se sem mohl jít pobavit a odpočinout si.”

“To je škoda.”

“Proč, budete tu mít jiné hosty.”

Linda se začervenala. “Ano, ale ne tak milé.” Potom rychle utekla a neviděla, jak se za ní Driscoll s úsměvem dívá.

Otec Driscoll povstal, vzal si své brusle a přehodil si je přes rameno. Potom si přes sebe natáhl tmavý svetr a odešel z restaurace.

Za normálních okolností scházel schody ke kluzišti pružným krokem. Ale dnes ne. Musel neustále přemýšlet o tom, že se možná postaví do rány nějakému atentátníkovi, a žaludek se mu stáhl v křeči.

Po ledě jezdili už jen dva lidé.

Driscoll je viděl, když seděl na lavici a šněroval si boty. Tihle bruslaři byli neškodní. Byl to mladý pár, který

se sem přišel pobavit. Ani jeden z nich nejezdil dokonale, sem tam skončili pádem a velice se při tom bavili. Jejich smích se rozléhal velkou prostornou halou.

Velký dravý pták vyjel na kluziště. Odrážel se lehkými a zároveň mocnými pohyby a klouzal po prostředku ledové plochy. Znovu prožíval báječný pocit, jaký musí pociťovat i potápěč, když se ponoří do vody a o chvíli později už pluje do hloubky. Byl to prostě nádherný zážitek, a přesto to nebylo takové jako jindy.

Něco ho znervózňovalo, něco, co neviděl a co mohl jen cítit.

Byl to chlad, který však neměl nic společného s chladem v hale. Tento vycházel zevnitř. Byl jako studená vata, která mu obalila tělo a tížila ho. Nejezdil už tak uvolněně jako jindy. Zdálo se mu, jako by ho někdo držel na laně připevněném na zádech a jako by ten někdo za to lano táhl, aby ho zastavil v jeho elegantním pohybu.

Bruslařský pár ještě stále kroužil po kluzišti. Jezdili Teď spolu a vzájemně se drželi. Mluvili hlasitě a osamělý farář slyšel, jak si říkají, že už skončí.

Teď už byl na kluzišti sám.

Světla už se ztlumila, i v restauraci už zhasli. Celá tribuna zmizela v temném šeru.

Driscoll objížděl kluziště.

Opět měl ten nádherný pocit a po celé minuty se soustředil sám na sebe a na svoji jízdu. Užíval si této chvíle. Kroužil po kluzišti, prožíval každou zatáčku. Zdálo se, jako by jeho brusle byly přilepeny k ledové ploše. Ze rtů vydechoval obláčky páry.

Pak se zastavil.

Prudce, jak měl ve zvyku. Tentokrát však příliš

prudce, takže levou nohou uklouzl a najednou seděl na ledě.

Musel se smát, což se mu poslední dobou vůbec nestávalo. Ještě dobře, že u toho nejsou žádní svědkové. Jeho smích se rozléhal ke stropu a on se rukama opřel vzadu o led.

Zadíval se při tom na řady na protější tribuně Nesvítilo tam žádné světlo, sedadla byla ve tmě. A protože nebyla ze světlého materiálu, nebylo je z tohoto místa téměř vidět. Jeho smích dozněl, v pozadí slyšel ještě hlasy. To poslední návštěvníci opouštěli halu.

Driscoll byl sám. Bude to jako vždycky, asi tak po čtvrt hodině se objeví správce a požádá ho, aby odešel. Driscoll vstal s námahou víceméně předstíranou, protože se i přes svůj pád cítil dobře.

Pak se dal znovu do pohybu.

Pomaleji, ale ještě stále svižně. Doprovázel při tom svůj pohyb rukama. Znovu za ním vlály šosy a on znovu vypadal jako velký vznášející se pták.

Kluziště na Clerkenwel Road se stalo jeho druhým domovem. Miloval jeho atmosféru, když tu byl sám. Ty minuty mezi dnem a sněním, než přišel správce a zamával na něj oběma rukama.

Samota.

Nechal svým myšlenkám volnost. Nic nemohlo být krásnějšího.

Ale je tu opravdu tak sám?

Zazněl výstřel, ostře a pronikavě. Slyšel ho a podvědomě si chránil hlavu. Něco mu proletělo kolem čela. Driscoll se otočil, upadl, klouzal při tom po hladkém ledu a znovu uslyšel výstřel.

V jeho blízkosti dopadla kulka a odletěla stranou. Viděl už jen rýhu v ledu, ale bylo mu jasné, že honička na něj teprve začíná…

Zůstal sedět.

Jako by mu bylo mu jedno, jestli mu třetí kulka proletí hlavou. Potřeboval tento okamžik klidu, aby si zmapoval situaci.

Střelec nevystřelil.

Dal si na čas a vteřiny ubíhaly. Otec Driscoll seděl na ledě a při tom se otočil na bok, protože chtěl za každou cenu vidět na protější tribunu, neboť odtamtud zazněly ty výstřely. Bohužel tma mu nedovolila cokoliv zahlédnout. Střelec to měl velmi jednoduché. Stačilo mu jen se přikrčit mezi sedadla a nebyl vidět. I kdyby stál, nebylo by téměř možné ho objevit.

Ticho trvalo.

Žádný cizí dech, žádný jiný zvuk se neozval. Jen v pozadí Driscoll slyšel hukot ze strojovny, ale najednou pomyslel na to, že ani výstřely nebyly tak hlasité, jak by tomu za normálních okolností muselo být. Jako by někdo používal pistoli s tlumičem.

Ano, neznámý střelec střílel s tlumičem.

Driscoll přemýšlel, jak se z této situace dostat. Hlavní stropní reflektory sice nesvítily, ale osvětlení u hrazení dávalo dost světla na to, aby byla vidět celá ledová plocha.

A on na ní.

Lepší past už si pro něho jeho vrahové nemohli vymyslet. To, že ho chtěli připravit o život zde, na tomto jen na první pohled osamělém místě, dokazovalo, jak jistá si začala druhá strana být.

Pracovala všemi možnými prostředky a najala si vraha. Osamělý Driscoll nyní pomyslel na mocenské skupiny uvnitř vatikánských zdí, které se neštítily ani spojení se samotnou mafií. Docházelo k vraždám a sebevraždám a stopy vedly k jakési tajemné lóži.

Ze by její členové tahali za nitky? Byli to oni, kdo chtěli otřást základy církve?

Driscolla zamrazilo, když ho tato myšlenka napadla, a začaly se mu potit ruce.

Počkat.

Smrt už po něm vztahovala své spáry.

Zlobil se na sebe, že si s sebou nevzal zbraň, ale prostě na to nepomyslel. Jeho zbraní bylo slovo a nikoliv předmět.

Trápily ho výčitky, zatímco stále znovu a znovu klouzal pohledem po prázdných ztemnělých lavicích, aniž by cokoliv objevil. Začal se třást. Nikoliv zimou, ale vnitřním napětím. Neměl si to, co věděl, nechávat pro sebe. Existovala organizace, které se měl se vším svěřit, ale dozvěděl se, že Bílá moc je nyní v nějakých potížích. Měli nového koordinátora, který se jmenoval otec Ignatius. Driscoll s ním zatím nenavázal kontakt. Možná Teď za to bude muset zaplatit svým životem.

Nevěděl, kolik času mezitím uběhlo. Myšlenky a různá tušení mu probleskovaly hlavou a on ztratil pojem o čase.

Přesto mu bylo jasné, že musí něco udělat.

Zatím ještě střelce neobjevil. Ať už na něj čekal kdekoliv, druhá strana mu neposlala žádného začátečníka. Musel to být profesionál.

Posledních několik minut se otec Driscoll nepohnul, až Teď. Obrátil se na levý bok, chtěl se opřít rukama o led a postavit se.

V polovině pohybu uslyšel znovu ten zvuk. Připadalo mu, že vidi odraz hlavně a ještě v téže vteřině ucítil, jak kolem něj proletěla kulka.

Škrábla ho do ramene. Bylo to jen mírné škrábnutí, nic víc.

Znovu upadl na led.

Hlavou mu projela vlna horka. V tom okamžiku mu bylo jasné, že už si život nezachrání, pokud neznámý vrah nebude chtít. Znovu ležel na ledě a podpíral se o lokty.

Čekal na smrt.

Poprvé zahlédl pohyb. Mezi lavicemi v dosti velké vzdálenosti, úplně dole. Vrah se právě chystal zacílit.

Dával si načas.

Byl to on, kdo ovládal situaci. V ruce držel zbraň.

Driscollovi se rozšířily oči. Tomu, co viděl, nechtěl uvěřit a měl co dělat, aby potlačil výkřik. V temnotě se zvedalo něco, co muselo pocházet od samotného a absolutního zla, avšak nebylo to nic abstraktního. Vzalo to na sebe tvar lidské postavy.

Driscoll si byl jist, že stojí tváří v tvář samotnému dáblu!

8.

Nevyjeli jsme okamžitě, ale ještě jednou jsme si promluvili. Kromě toho jsem informoval matku, že s otcem je všechno v pořádku, což mi tak úplně nevěřila, protože byla přesvědčená o tom, že my dva spolu máme neustále nějaké tajnosti.

Mezitím už jsme věděli, že otec Driscoll chodívá v určitou dobu bruslit. Ne brzy odpoledne, kdy je ledová plocha plná, ale spíše k večeru, a že patřívá k posledním, kdo odchází domů.

Samozřejmě nás ta dvě další jména nenechávala na pokoji a pořád dokola jsme o nich přemýšleli. Nedokázali jsme pochopit, že dokonce i sir James se svými známostmi narazil hlavou proti zdi v případě těch dvou Albertiho a Wallravena.

No dobrá, možná mu bylo řečeno něco, co bylo určeno jen pro jeho uši. Připadali jsme si jako dva slepci, kteří se musí nejprve zorientovat.

A to v nás probouzelo hněv.

Bude otec Driscoll vědět víc? Kdo to v tuto chvíli mohl říci! V každém případě musel hrát velmi významnou roli, jinak by umírající nebyl prozradil mému otci jeho jméno.

Nepodařilo se nám o tom člověku vyzvědět více. V každém případě to musel byt velmi zvláštní duchovní, který kráčel po úplně jiných cestách než většina jeho bratří. Vždy mi byli sympatičtí volnomyšlenkáři, kteří sloužili své církvi dle svého nejlepšího vědomí a většinou bojovali proti větrným mlýnům, hierarchu a formalismu. Jejich úspěchy, pokud vůbec nějaké měli, byly velmi malé.

Suko byl přesvědčen, že se něco připravuje, jak mi několikrát dal na srozuměnou. Seděli jsme v útulné kavárně, kde bylo přetopeno. Kluziště odtud nebylo daleko, měli jsme ho vlastně ve svém zorném poli.

“Neměli jsme napřed zavolat otce Ignatia?” zeptal se

mě. “Neudělali jsme to, a to byla možná chyba.” Pokrčil jsem rameny.

“Zatím toho máme v rukou tak málo, že je zbytečné, abychom ho plašili.”

“Dva mrtví se ti zdají málo?”

“To ne, ale nemáme žádné stopy. Ty byly vymazány smrtí těch dvou mužů, přičemž měl můj otec mimořádné štěstí.”

Ještě Teď jsem nevěřícně kroutil hlavou, když jsem pomyslel na jeho telefonát.

Suko odložil poloprázdný hrníček a pokračoval:

“Věříš svému otci, Johne, věříš, že viděl tu postavu přesně tak, jak ti to popisoval?”

“Ano.”

“Jeden můj přítel se pokusil tu postavu namalovat.

Myslím tím tvora, který měl…”

“Měl lidskou postavu s lebkou hyeny. Tak ho otec alespoň viděl.”

“Takže hyena?”

“Ano.”

Suko pokrčil čelo. “To ovšem nezní příliš

důvěryhodně.”

“Mně ano, hyena je obrazem zla. Už v dávných dobách měl ‘ábel podobu hyeny a také se tak podle starých spisů zjevoval. My sami jsme to již zažili. Ty jsi ho viděl dost často. Copak ta odporná lebka neměla podobu

hyeny, když se nad tím pořádně zamyslíš?”

“K tomu bych potřeboval víc fantazie, Johne.”

“Ať je to jak chce, můj otec to ‘ábelské zjevení viděl. Skočilo mu na kapotu s dýkou v ruce, a jak víme, oba muži byli zavražděni dýkou. Můžeme tedy vycházet z toho, že víme, kdo je vrahem.”

Vypil jsem svou kávu. Její chuť byla přijatelná. Nemohla se přirovnat ke kávě Glendy Perkinsové, ale ta byla zcela výjimečná.

Podíval jsem se na hodinky. “Myslím, že bychom měli vyrazit.”

Venku už se stmívalo, dívali jsme se za auty směřujícími na Clerkenwell Road. Nekonečná řada se táhla po silnici jako had s rozsvícenýma očima a byli jsme oba rádi, že mezi nimi nejsme.

Do kavárny, kde jsme seděli, chodilo hodně bruslařů. Mnoho hostí mělo vedle sebe postavené brusle a zde se zahřívali horkými nápoji. Dal jsem znamení servírce, vyžádal si účet a zaplatil. Suko už stál u dveří, když jsem se zvedal. Čekal na mě před kavárnou.

Sportovní hala ležela naproti pod námi. Když jsme sem před nějakou chvílí dorazili a vystoupili z auta, byla ještě sportovní hala celá rozsvícená. Teď už byla většina světel pozhasínaná a jen některá z nich svítila. Vypadalo to, že večer pomalu končí.

“Myslíš, že Driscoll ještě bruslí?”

“Ten bruslí vždycky večer.”

Na to mi Suko řekl: “Měli bychom si pospíšit.”

Byla taková ta protivná vlhká zima. Přešli jsme ulici po přechodu, před námi zastavil patrový autobus a jeho řidič na nás začal mávat rukama.

Když jsme se dostali na druhou stranu, nestáli jsme ještě přímo proti hale. Museli jsme přejít ještě po malém travnatém pruhu. Na volné ploše tam stálo několik stojanů pro kola. Většina jich byla prázdná. Vchod byl osvětlený.

Lampy visely ze stropu přístřešku nad vchodem. Za tlustými skleněnými dveřmi jsme viděli tři lidi. Jeden mladý pár právě opouštěl halu a my slyšeli jejich příjemné hlasy loučit se se správcem, mužem v šedém plášti se svazkem klíčů v ruce.

“Přijdeme zítra znovu.”

“Zase tak pozdě?”

“Ne, asi dříve.”

“To jsem zvědav.”

Než nám stačil zavřít dveře před nosem, doběhli jsme k němu. Suko se do nich opřel a správce ho oslovil.

“Je mi líto, ale už zavíráme. Jestli si chcete zabruslit,

přij’te zítra.”

“To vám rád věřím, ale my zde máme schůzku.”

“Jak prosím? Tady?” Suko přikývl.

“S kým?”

“Hledáme otce Driscolla.”

Muž si posunul plochou kšiltovku z čela. “Tak to máte štěstí, je ještě uvnitř jako každý večer.”

“Výborně, kde ho najdeme?”

“Na kluzišti.”

“To jsme předpokládali,” usmál se Suko. “Kdybyste byl tak laskav a ukázal nám, kudy se tam jde, byli bychom vám velmi zavázáni.”

“To je jednoduché. Hned vám to vysvětlím.” Byl velmi ochotný, což u správců nebývá obvyklé.

Bylo to opravdu jednoduché, takže nám nezbývalo než tomu přátelskému pánovi v šedém plášti poděkovat.

Potom jsme se vydali směrem, který nám označil.

9.

To snad není možné! To musí být zjevení, halucinace ze samého pekla, přízrak, který vystoupil ze tmy.

Driscoll zadržel dech.

Oči ho pálily. Neodvážil se však zvednout ruku a protřít si je. Každý jeho pohyb mohl střelec falešně pochopit.

Nebyla to žádná hra a postava tam naproti byla holá skutečnost. Lidské tělo s lebkou hyeny nebo jiného podobného zvířete.

Dopředu protažená tlama, pohled strašlivě krutých žlutých očí. Oblečení měl černé, takže ho ve tmě nebylo vidět. Ale nebyl to přelud a klam, byla to velmi reálná bytost nahánějící strach.

Tělo normálního člověka, ruce i nohy normálního člověka. A také bohužel normální zbraň, jejíž hlaveň vypadala tak dlouhá, protože měla na konci tlumič.

V tomto okamžiku bylo Driscollovi jasné, že peklo skutečně existuje. Právě otevřelo své brány, aby vypustilo na svět tuto příšernou bytost.

Netvor se dal do pohybu.

Přelezl přes opěradla lavic a blížil se ke své oběti. Jeho úkolem bylo Driscolla zabít a chtěl si byt výsledkem jistý.

Driscoll se pokoušel uchovat si jasné myšlení a nenechat se připravit o rozum. I když mu bylo zatěžko akceptovat existenci tohoto netvora, nyní byl zde a usiloval mu o život. Nemýlil se tedy. Temné síly stojí za celým kompletem namířeným proti církvi a tyto temné síly se dokonce opovážily vzít na sebe hmotnou podobu.

Netvor nepromluvil.

Jen páchl. Nejdříve si Driscoll myslel, že si to jen namlouvá, ale jak se netvor pohyboval mezi sedadly, byl pach intenzivnější, jako by to byly výpary z jiného světa.

Pekelné páry.

Netvor se blížil čím dál víc.

Ještě čtyři řady a už bude u mantinelu. Dostane se na led a namíří na něho. Driscoll i z té dálky viděl, že v jeho studených žlutých očích není ani jiskřička citu.

Co má dělat?

Přemýšlel, ale nebyl schopen kloudné myšlenky. Má se postavit a pokusit se o útěk? Byla by to jedna z možností, ale… Mohl by sice ujet člověku, který nemá brusle, ale určitě neuteče před kulkou. Trefila by ho do zad či do hlavy.

Takže má zůstat na ledě a čekat na smrt?

A smrt se k němu blížila. Driscoll počítal vteřiny, které mu zbývají do konce. Kůže na zádech se mu napínala, hrdlo měl jako sešněrované, pot mu vystupoval ze všech pórů, srdce prudce bušilo. Napadlo ho, že takto se popisuje smrtelná úzkost.

Teď ji pociťoval sám na vlastni kůži. Z teorie se stala praxe.

Už jen poslední řada dělila vražedníka od kluziště. A právě tam se zastavil a díval se Driscollovi do očí.

Pak zvedl pravou ruku.

Velmi pečlivě zamířil a chystal se čtvrtou ranou Driscollovi prostřelit hlavu.

“Pane Driscolle!” Hlasité volání se rozlehlo halou a

několikrát se opakovalo ozvěnou.

A ještě jednou. “Pane Driscolle, slyšíte mě?”

Driscoll by byl rád odpověděl, ale neučinil tak, protože se soustředil na svého vraha.

“Támhle sedí na ledě!” To byl další mužský hlas. Kdy netvor vystřelí?

Driscoll se zadíval tím směrem. Obličej hyeny se pokřivil. Ještě více pachu mu vycházelo z tlamy a nosních dírek a celé zjevení se jediným hbitým pohybem ukrylo mezi lavice do tmy.

A nevystřelilo!

Jezuita seděl na ledě a nic nechápal. Jeho pocity se mísily ve velkém zmatku, ale jedno mu bylo jasné.

Dva muži, kteří ho přišli navštívit, mu nevědomky zachránili život.

S hlasitým zasténáním se položil na záda a zůstal ležet na ledě.

Tak jsme se Sukem našli člověka, který nám měl pomoci v našem případu, i když pohled na něj v nás zrovna nevzbuzoval pocit, že toho bude schopen. Zdola se na nás díval strachem bledý obličej se široce rozevřenýma očima a chvějícími se rty.

“Něco se tu stalo, Johne, ten člověk je k smrti vyděšený. Půjdu se tu trochu porozhlédnout.”

“Běž.”

Suko zmizel, zatímco já jsem zůstal u ležící postavy.

Chtěl jsem zjistit, zda jde o otce Driscolla. Musel jsem svou otázku opakovat, než mi přisvědčil.

“Takže jste to vy?”

“Ano, jsem to já.”

“Proč je vám špatně?”

Chvíli se na mě díval a potom se rozesmál. Posadil se, a jak potřásal hlavou, podal mi ruku. “Pomohl byste mi, prosím vás, na nohy, statečný zachránce?”

Samozřejmě jsem mu rád pomohl. Teď stál vedle mě.

“A co Teď?” zeptal jsem se.

Driscoll se rozhlédl kolem. Uviděl Suka, který probíhal mezi lavicemi, ale vrtěním hlavy nám dával na vědomí, že neobjevil nikoho ani nic podezřelého. “Poj’me k hrazení a posa’me se. Jsem… no, sotva se držím na nohou a třesou se mi kolena. Už se po mě sápala ta s kosou, ale díky vám jsem jí unikl.”

Poslouchal jsem ho a musel jsem si přiznat, že mu příliš nerozumím. “Myslím, že byste nám to měl vysvětlit, otče.”

“Rád, dokonce velmi rád.”

Pustil se mě a zamířil k hrazení. Ještě jednou jsem se obrátil a uviděl Suka, jak stojí mezi dvěma řadami sedadel. Zavolal jsem na něj.

“Tak co?”

“Nic tu není, Johne.”

“A co jsi čekal?”

“Nějakého… jak bych to řekl… no jo, vždyť je to jedno, jdu za vámi.”

Neměl jsem na nohou brusle, a proto jsem se musel na ledě pohybovat opatrně. Driscoll už mezitím dorazil k

mantinelu, přelezl ho a Teď si rozvazoval boty.

I já jsem přelezl přes mantinel a posadil se vedle něho. Podal mi ruku. “Děkuji vám, že jste mi zachránil život, pane…”

“Sinclair, a můj přítel se jmenuje Suko.”

“Těší mě.”

Usmál jsem se. “Tváříte se, jako byste nás znal.”

Driscoll se zahleděl na kluziště, kde Suko pomalu mířil k hrazení. “Je docela možné, že vás znám. Ale spíše mám pocit, že znáte vy mě. Slyšel jsem vás, když jste volali mé jméno, takže ode mě zřejmě něco chcete.”

“Správně.”

“Co?”

Suko přelezl přes hrazení. “Nikoho jsem neviděl, je docela možné, že jsem se mýlil.”

“Koho jsi hledal?”

“Chtěl najít vraha. Pravděpodobně zahlédl toho netvora, který mě chtěl zastřelit. Chtěl mě zastřelit na ledě jako lovec zajíce a já ho vědomě označil za netvora a ne za člověka, protože to netvor byl. Je to netvor, o kterém se píše v prastarých knihách, ztělesnění zla,” šeptal Driscoll a otřásl se.

“Takže ztělesnění zla?” zeptal jsem se.

“Ano, pane Sinclaire. Přemýšlel jsem o vás a o vašem

příteli Sukovi. Řekl bych, že mi vás seslalo samo nebe.”

“To ne,” řekl Suko. “Byl to Johnův otec, a ten slyšel vaše jméno od jistého člověka jménem William Cartland.”

Driscoll se při těch slovech lekl, jako by dostal ránu elektřinou. “Řekl jste William Cartland?”

“Řekl, znáte ho?”

“Samozřejmě,” zašeptal jezuita. “Co se s ním stalo,

jak to, že hovořil s otcem pana Sinclaira?”

“Cartland je mrtev,” vysvětlil jsem mu. “Před smrtí ještě stačil říct několik informací mému otci, mezi nimi vaše jméno a ještě jména dvou mužů.”

Driscoll si zamnul ruce. “Neříkejte nic, prosím vás, nechte mluvit mě. Jsou to Wallraven a Alberti?”

“Přesně tak.”

Kněz si skryl hlavu do dlaní a šeptal slova, která nám v žádném případě nedodávala odvahy. “Dobrotivé nebe, takže už to došlo tak daleko.”

“Co došlo tak daleko, otče Driscolle?”

Nevnímal mou otázku, ale sundal ruce z obličeje a díval se do prázdna. “Je to hrozné, žene se na nás temný mrak a všechny nás zničí. Církvi bude zasazena těžká rána, která jí otřese do samých základů, protože temné mocnosti, které se už jednou, před stovkami let, o něco podobného pokusily, se znovu zformovaly. A nyní jsou silné, velmi silné, když ta staletí přežily.”

Vyměnili jsme si se Sukem pohledy za jeho zády. “O kom to hovoříte?” zeptal jsem se.

“Později,” zamumlal Driscoll a obrátil se k Sukovi.

“Vy jste přece toho vraha hledal, ne?”

“Ano, hledal.”

“A viděl jste ho?”

“Ne, neviděl.”

“Kdybyste ho býval viděl, nevěřil byste svým očím. Nebyl to člověk, byla to pekelná bytost. Hyena, která je vtělením ‘ábla. Je všude, číhá všude, pozoruje a vraždí.”

Ani já jsem nedokázal překonat mírné mrazení, které mi při těch slovech přeběhlo po zádech. Cítil jsem brnění v konečcích prstů. Vždyť přece o stejném netvoru hovořil i

můj otec. Otec Driscoll vstal.

“Nechci tu už zůstat, jestli dovolíte.”

Zvedli jsme se. “Prosím, znáte-li lepší místo, kde si

můžeme promluvit.”

Driscoll zamyšleně přikývl. “Ano, takové místo znám, naproti stadionu je kavárna.”

“Tu už známe.”

“Tak poj’me tam.” Vzal si své brusle a rychle odcházel. Ani jednou se neohlédl nazpět na prázdnou ledovou plochu, která se málem stala jeho hrobem…

10.

Večer v Římě! Stmívalo se. Přítmí vrhalo všude šedomodré stíny. Nad věčným městem se vznášel klid, což bylo i ročním obdobím, protože v lednu se v italském hlavním městě nacházelo jen velmi málo turistů.

Avšak Řím téměř nikdy nespí. Život se sice zpomalil kvůli zimě, ale přesunul se do četných kaváren a hospůdek. A přece se ve městě nacházela tichá místa. Mezi ně patřilo od vnějšího světa oddělené srdce katolické církve Vatikán.

V jeho budovách a zahradách za vysokými zdmi svítilo jen pár světel. Panovala zde téměř tajuplná atmosféra, k níž přispíval i vítr, který vál od Tibery a přinášel chuchvalce mlhy.

Na nebi se tvořily neobvyklé formace mračen. Byla tmavá, na okrajích světlejší, jak je prostupovaly poslední sluneční paprsky

Řím dýchal.

Mlha stoupala. Vstupovala do ulic i uliček, zahalovala domy svým závojem, jako by tím chtěla říci, že se mají stydět, že tam vůbec stojí.

Oba muži byli na cestě. Na letišti si vzali taxík a řidiči sdělili, aby je dovezl do středu města. Řekli mu, aby na ně nezkoušel žádné objíž‘ky, protože se ve městě vyznají. Oba se posadili na zadní sedadla za řidiče a dohodli se, že před ním nepromluví ani slovo o čemkoliv, co se týká jejich práce.

Oba muži patřili ke starší generaci. Podle jejich oblečení se dalo poznat, že nejsou chudí. Měli na sobě tmavé obleky pod elegantními kašmírovými kabáty a oba

měli měkkou světlou šálu přehozenou kolem krku. Napůl plešatý muž byl Ital. Měl vrásčitý obličej, úzké obočí a nad horním rtem ještě užší knírek. Jeho malá černá očka byla v neustálém pohybu, jako by očekávala ze všech stran nebezpečí.

Společník působil jako pravý opak. Měl velmi asketický úzký obličej, byl dosti vysoký, nos měl dlouhý a špičatý, tvořící dominantu mužova obličeje. Rty plné a pod nimi hranatou bradu. Vlasy měl ostříhané na ježka, takže mu pokrývaly hlavu jako hustý kartáč.

Seděl na sedadle prkenně, jako by spolkl pravítko. Kdyby bylo v autě dost místa, určitě by si ponechal na hlavě klobouk, takhle ho ale držel na klíně.

Taxikář jel podle toho, jak mu přikázali, přímou cestou do města, a když tam dojeli a uviděli před sebou Andělský hrad, zeptal se obou mužů, kde si přejí vystoupit.

“Zaje’te k hotelu Hassler.”

“Jak si přejete.”

Byl to nejdražší a nejluxusnější hotel v Římě, zářící do noci spoustou světel, takže vypadal, jako by byl celý ze zlata. Když před ním taxík zastavil, okamžitě se objevil zřízenec připravený otevřít dveře.

“Vaše zavazadla, pánové?”

“Jen dvě tašky.”

Nosič se sklonil do kufru od auta, vytáhl z něj dvě velké cestovní tašky z jemné telecí kůže a odnesl je do haly. Ital vyrovnal účet, zatímco muž z Londýna, který už stál v osvětleném vchodu, se za ním ohlédl.

Zdálo se, že je spokojen, alespoň mu na obličeji zářil spokojený úsměv.

Oba dva vstoupili do haly.

Na recepci je velmi přátelsky pozdravili. Měli rezervovány dva pokoje.

Zapsali se do knihy hostů. Ital se podepsal jménem Alberti.

Angličan uvedl jméno Wallraven.

“Vaše pokoje mají výhled na Španělské schody, vyhovuje vám to tak, pánové?”

“Děkujeme, to je od vás milé,” řekl Alberti.

Výtah je vynesl do čtvrtého poschodí. Jejich pokoje ležely vedle sebe, byly oba jednolůžkové, na tak vysokou cenu relativně malé, ale předpokládalo se, že výhled hosty odškodní.

Ale ani Alberti, ani jeho anglický přítel se z okna nepodívali. Wallraven si jen sundal kabát a potom zamířil do vedlejšího pokoje, kde už na něj Alberti netrpělivě čekal a kouřil cigaretu.

“Co je?” zeptal Wallraven, když za sebou zavřel dveře.

Alberti se zadíval na postel, jako by z ní mohl vyčíst řešení. “Já nevím, ale mám velmi nedobrý pocit. Cítím jakési zlé fluidum.”

“A proč?”

Dotázaný zamáčkl cigaretu. “To ti nedokážu říct, myslím si, že něco nevyšlo.”

“Zrádce je mrtvý.”

“Ano, Cartland, ten špinavý pes, co porušil svůj slib. Ale bojím se, že ho našli dost brzy a že možná stačil promluvit.

“Ale jistý si tím nejsi.” Alberti přikývl.

“No, tak to tedy visíme poněkud ve vzduchu. Proto jsi

náš plán o týden urychlil?”

“Ano, proto.”

“A kdy se celá akce uskuteční? Ani do toho jsi mě nezasvětil, příteli.”

“Zítra, zítra v noci. Čím dříve to budeme mít za sebou, tím lépe.”

“S tím souhlasím. Kdy vyjedeme?”

“Velmi brzy. Jak se dostaneme do katakomb, víme. V Londýně si už zřejmě lámou hlavu nad oběma vraždami. Je docela možné, že už našli stopu, ale to není tak tragické, protože od té doby už uplynula spousta času. Než na nás přijdou, budeme už dávno slavit vítězství.”

Wallraven se usmíval. “Na to jsem čekal celá ta léta, celou dobu, po kterou jsme se museli skrývat. Kurie přece musela o naší existenci vědět. Věděli to, ale nechtěli nás akceptovat. Zavrhli nás, nesměli jsme vstoupit do vnitřního okruhu.”

“To už je za námi!” řekl Alberti.

Jeho anglický přítel se usmíval. “To víš, že je to za námi. Co říkáš, neoslavíme to?”

“Myslím, že bychom měli.”

“Dobrá, tak si dáme v restauraci dobré jídlo a k tomu si objednáme nějaké výtečné víno.” Oči mu zářily, ale rychle zase potemněly. “Slyšel jsi o něm něco?”

“Ne, neslyšel.”

“To není dobré.”

“Toho jezuitu musíme ještě zabít. Ochutnal krve a nebude možné ho zastavit, protože nikdo neví, že vůbec existuje, chápeš?”

“Přirozeně, očekáváš nějakou zprávu?”

“Ví, kde jsme vystoupili. Očekávám jeho zprávu

nejpozději zítra v noci.”

“Takže nám stejně nezbývá nic jiného, než čekat. Měli bychom vyjet nahoru do restaurace. Rád bych se potěšil pohledem na Řím “

“Stále ještě jsi takový požitkář?”

Wallraven se usmíval. “Jídlo, víno a ženy, co je v životě hezčího?”

Alberti zvedl ukazováček pravé ruky. “Moc, příteli, moc nad životem a smrtí.” Malý Ital se zasmál “Neboj se, však to zažiješ. “

11.

Vrátili jsme se znovu do kavárny a našli si stůl, který stál stranou. Otec Driscoll si objednal dvojitý koňak.

“Já ho Teď prostě potřebuji,” řekl, jako by se nám chtěl omluvit.

“Já také,” odpověděl jsem. Suko zůstal u svého čaje.

Když nám servírka přinesla nápoje a my se napili, začal Driscoll vyprávět.

“Asi bych měl vycházet z toho, že vy dva toho víte poměrně málo, že?”

Přikývl jsem. “To můžete.”

“Potom by bylo nejspíš velmi užitečné, kdybyste řekli nejprve vy mně, co jste se až dosud dověděli.”

Neměli jsme nic proti tomu a Suko mi přenechal slovo. Rozhodl jsem se, že otci Driscollovi řeknu plnou pravdu a že s ním budu hrát otevřenou hru. Proto jsem mu nic nezamlčel, ani útok pekelného netvora na mého otce.

Jezuita se očividně v životě naučil naslouchat. Nepřerušoval mě, seděl tiše na svém místě, oběma rukama svíral skleničku koňaku. Jen tu a tam mu to zaškubalo koutky rtů nebo na chvíli pokrčil čelo. Když jsem skončil, zhluboka se nadechl, dopil koňak a položil mi jedinou otázku.

“Více toho nevíte, pane Sinclaire?”

“Ne.”

“To je málo.”

“Já vím.”

Suko řekl: “Uvědomte si, že jsme teprve na začátku, pane faráři.”

“Ale samozřejmě. Neměla to být žádná výčitka. Takže vy jste ještě neslyšeli nic o tom rozsáhlém spiknutí?”

Podívali jsme se na sebe překvapeně.

“Ne,” zamumlal jsem v odpově’. “O jakém spiknutí to mluvíte?”

“O spiknutí proti katolické církvi.”

Zamrkal jsem. “Tak moment, spiknutí proti katolické církvi? To je slovo do pranice. A z jakých kruhů? Má snad vypuknout svatá válka? Mají v tom prsty muslimové nebo…”

“Ne, ne, to ne. Kdyby tomu tak bylo, bylo by to jednoduché. Spiknutí, o kterém hovořím, souvisí s církví katolickou. Zrodilo se prakticky v jejím srdci a důvody leží pohřbeny hluboko v minulosti, o několik století nazpět, alespoň si to myslím.”

“A jakou roli v téhle hře jste měl hrát vy?” zeptal se Suko.

“Já jsem sběratel,” zamumlal Driscol. “Sběratel který shromaž‘uje důkazy.”

“O tom spiknutí?”

“Ano.”

“A jak daleko jste se dostal?”

Driscoll se poněkud rozpačitě usmál. “Ne moc daleko, mám-li být upřímný. Doufal jsem ve větší úspěch, ale nešlo to tak, jak jsem doufal.”

“Moment,” zvedl jsem prst. “Dostal jste se tak daleko, že jste jim začal být nebezpečný a oni se vás pokusili zavraždit.”

“Správně.”

“Tak to bychom měli.”

“Kdo byl ten útočník?” zeptal se Suko.

“Ďáblův zplozenec!” zašeptal jezuita.

“No dobrá, dejme tomu, že je to tak. Ale jen tak z ničeho nic? Jak je to možné, otče?”

“Zlo nikdy nespí nikdy! A čekalo až do dnešního dne, až bude moci zaútočit. Stojíme těsně před cílem, dokonce velmi těsně.” Jeho hlas zněl naléhavě. “Ještě o krok dál a budeme moci otevřít dveře.”

“A ty nás dovedou k tomu spiknutí?”

“Přirozeně.”

“Kdo se vlastně proti komu spiknul, otče?”

Vytáhl z kapsy kapesník a utřel si pot z čela. Vypadal unaveně. Opálená barva jeho obličeje vybledla, tmavé oči dostaly neklidný výraz, ústa s úzkými rty se pootevřela. Strniště, které mu vyrostlo na obličeji, způsobilo, že vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Odkašlal si, než na mou otázku tiše odpověděl.

“Znáte rod Borgiů?”

“Ano, známe.” Hovořil jsem i za Suka a myslel na Nostradama, kterého tento rod ochraňoval. “Byl to španělsko-italský šlechticky rod, z něhož vzešly ty nejrozdílnější typy lidí, mezi jinými i dva papežové.”

Driscoll přikývl. “Jste na správné cestě. Borgiové byli nejmocnějším rodem, který kdy v Italu žil, a zůstali jím až dodnes.”

” Skutečně?”

“Jste překvapen, pane Sinclaire?”

“Prosím, říkejte mi Johne.”

“Dobrá, Johne, jak už jsem řekl, jste asi překvapen, ale Borgiové ještě nevymřeli. V Itálii se ještě i dnes nachází dosti šlechtických potomků, kteří jsou hrdí na to, že pocházejí z rodu Borgiů.”

“O tom jsem slyšel.”

“Ale my se budeme zabývat rodem Borgiů v minulosti, Johne. Mnozí z nich se vyznačovali nenasytností a usilovali o moc, o peníze, o zlato. Šli při tom přes mrtvoly, ale sám víte, že světská moc není vše. Na to přišli i oni, a když už jim nestačila světská moc, tak začali usilovat o jinou, o církevní. A už jsme u toho. Mluvím o muži, členu tohoto významného rodu, který požíval zvláštní ochrany. Jmenoval se Verginius. Tenhle Verginius měl být dosazen na papežský trůn, ale nevyšlo to. Nechci zabíhat do podrobností, ale sehrála v tom svou roli i severoitalská šlechta, především benátský dóže se proti tomu postavili. Ať už tomu bylo jakkoliv, Verginius se na papežský stolec nedostal.”

“Což rod Borgiů určitě rozhněvalo.”

“A jak,” zašeptal Driscoll. “Dnes bychom řekli, že vyřadili Verginia ze společnosti. Jednoho dne prostě zmizel. Celé měsíce se povídalo, že zemřel, ale nebyla to pravda. Byl jen odstraněn, ale žil dál v zastrčeném klášteře v horách, kde měli své dílny alchymisté, kteří se pokoušeli vyrobit z různých kovů zlato. Žili pod velkým tlakem, protože se od nich žádal úspěch. Každý prostředek jim byl dobrý, a když o tom hovořím, myslím těmi prostředky mimo jiné i černou magii. Povídá se, že uzavřeli smlouvu i se samotným ‘áblem, aby zlato vyrobili. Nevím, jestli se právě díky tomu znásobilo bohatství rodu Borgiů, ale Verginius, ten který měl být papežem, velmi pozorně poslouchal. Byl uměním temných magických sil fascinován. Nepřál si už nic jiného než být Satanovi po vůli, ‘ábel se pro něj stal alfou i omegou. Miloval zlo, hledal cestu k Luciferovi a také ji našel. On a jeho věrní se

zasvětili ‘áblovi. Nevím, jak to udělali. Zesnovali plán, jak se zmocnit trůnu katolické církve, a nikdy se toho plánu nevzdali. Ani po několika stoletích na to nezapomněli.”

Otec Driscoll si musel udělat přestávku. Objednal si mezitím láhev vody, a když se napil, pokývl nám.

Slova se ujal Suko.

“Můžeme podle toho, co jste nám řekl, otče,

předpokládat, že tenhle Verginius ještě žije?”

Driscoll odložil sklenici. “Ano, přátelé, žije. Přežil až dodnes.”

“A svého původního plánu stát se papežem se nevzdal?”

“Tak je to.”

V obličeji otce Driscolla se zračilo napětí. Čekal naši odpově’, a ta přišla vzápětí.

“Po tom, co jste nám vyprávěl, si dovedu představit, že toto spiknuti opravdu existuje a že je ve stadiu nejvyšších připrav.”

“To je pravda.”

“A co hodlají spiklenci udělat?”

Driscollův obličej ztuhl v masku, když nám odpovídal

“Hodlají zabít papeže!”

12.

Kobka…

Za normálních okolností naprostá tma bez oken, jen silné zdi a vzduch páchnoucí rozkladem, jako by tam leželo tělo, které už dávno zpráchnivělo.

Ale žádné takové tělo tam nebylo. A přesto vězení nebylo prázdné, uvnitř byly čtyři různé věci. Především tam byl svícen se silnou svící, z jejíhož knotu šlehal nažloutlý plamínek, potom tam bylo zaprášené staré křeslo, na jehož opěradle ležela vybledlá lebka, a dále se tam nacházelo ještě něco. Byla to postava v polorozpadlých šatech, která seděla na křesle, jako by ji tam někdo přibil. Postava vymykající se jakémukoliv popisu. Kdysi to byl člověk, ale dnes už zdaleka jako člověk nevypadal. Rozpadl se, ale ne tolik, jak by odpovídalo času, po který zde seděl. Měl ještě kůži, která byla relativně hladká a potahovala holé kosti. Místo očí měl už dávno jen prázdné otvory. Část nosu se ještě uchovala, zato však neměl žádné rty. Místo nich měl jen prázdný ústní otvor. Zrovna tak mu už na holé lebce nerostly žádné vlasy, takže zbyla jen lebka potažená napjatou tenkou kůží.

Postava nebyla nahá, měla na sobě kutnu. Ve světle svíčky měla namodralý odstín. Byla zcela zaprášená a potrhaná.

Kapuce sjela dozadu natolik, že odkrývala kdysi lidský obličej.

Světlo svíčky klidně hořelo. Tlustými zdmi sem nepronikl žádný závan větru, takže s plamínkem nic nepohnulo. Kyslík stačil právě tak na to, aby plamen nezhasl.

Ze svíčky odkapával vosk a v kapkách stékal dolů. A jak tuhl, nabývala svíce podivného, bizarního tvaru.

Tlustá svíce stála šikmo za sedící postavou, proto byl její obličej ve stínu. Pravá ruka spočívala na opěrce. Ruce, jejichž prsty byly obaleny tenoučkou kůží, svíraly opěrky a zarývaly se do kutny. A právě tyto ruce se najednou zachvěly. Započalo to u konečků prstů. Poněkud se nadzvedly, pustily zmačkanou látku a posunuly se dozadu, jako by chtěly rozmačkat opěrky. První pokus, začátek oživení, protože najednou se začala chvět ramena, jako by jimi probíhal elektrický proud.

Celé tělo se začalo třást. Vysílalo ven signály. Mnichovu postavu naplnil tajemný život. Podobal se mechanické loutce, uvnitř které je ukryt mechanismus, který zatím nepracuje na plný výkon a potřebuje dotáhnout, aby byl jeho chod stoprocentní.

Oči zůstaly prázdné a mrtvé, ale hlava se zachvěla. Bylo to víc než zachvění.

Bylo to probuzení ze sna.

Zatím kostlivec v kutně zůstával sedět, ale už nebyl zajatcem staletého spánku, protože čas konečně dozrál.

Chvíle jeho návratu nadešla…

13.

Připadal jsem si najednou, jako bych už neseděl na židli, ale vznášel se v prázdném prostoru. Suko a otec Driscoll ode mě byli daleko, a když jsem uslyšel svůj vlastní hlas, málem jsem ho nepoznával. “Co jste to říkal?” Opakoval větu. “Verginius je připraven zabít papeže!”

Polkl jsem a zároveň se nadechl, ztratil jsem normální barvu v obličeji. Věděl jsem, že jsem se nepřeslechl.

Muž z rodu Borgiů chce zabít papeže! Zombie nebo něco takového, co já vím…

Přikryl jsem si obličej rukama a zašeptal jsem:

“Nechte mě chvíli přemýšlet.”

Suko seděl vedle mě. Driscoll se posadil naproti nám, aby na nás viděl. Suko byl stejně ohromen jako já. Mlčel, zatímco mně vířily hlavou otázky a já je už nebyl schopen kontrolovat. Nebyl to žádný výmysl. Driscoll patřil k lidem, kterým to nebylo zapotřebí. A kromě toho, s takovými věcmi se nežertuje. Nyní jsem konečně chápal i rozčilení svého otce. Určitě se už mezitím o tom spiknutí něco dověděl. Celou pravdu však neznal, to by mi nezamlčel.

“Teprve Teď si kladete ty správné otázky, vi’te?”

Suko přikývl a já zatím mlčel. Můj přítel se začal ptát jako první.

“Jak to chce udělat?” vydechl. “Jak se chce Verginius dostat do papežovy blízkosti?”

“Už se tam skoro dostal.”

“Co to říkáte?”

“Ne přímo do jeho blízkosti, ale je už ve Vatikánu. Vám nemusím říkat, jak velké je to území a kolik budov k

němu patří. Je tam spousta podzemních chodeb jak vně, tak i uvnitř objektů, chodby tvoří v pravém slova smyslu bludiště. Je to svět sám pro sebe a tak tomu je již několik století, což ví i Borgiové. Zachovali se velmi chytře a ukryli Verginia tam.”

Vzpamatoval jsem se mezitím natolik, abych mohl zase rozumně promluvit. Především se mi podařilo potlačit emoce.

“Až do této chvíle jste nám, otče Driscolle, vyprávěl o minulosti. Ale my žijeme v současnosti a staří Borgiové už nežijí.”

“To je pravda.”

“Pak by mě tedy zajímalo, v jaké podobě mohou existovat.”

“Jsou zde jejich potomci.”

“Potomci Borgiů?”

Svěsil hlavu. “Víte, Johne, tito potomkové italských šlechtických rodů se nedají přehlédnout. Možná jsou i mezi těmi, kdo dnes sedí na nejvyšších místech. Mezi lidmi, v jejichž žilách koluje krev Borgiů, kteří však nosí zcela jiná jména. Prostě se dnes jmenují jinak.”

“Alberti, Wallraven a Cartland?” řekl jsem.

“Právě k tomu jsem se chtěl dostat, Johne. Jsou to do jisté míry noví Borgiové, muži, kteří disponují velkou mocí. Tak velkou, že jsou s to pokračovat v díle, které jejich předkové kdysi započali.”

“A z toho že by k našim uším nic nedolehlo?” zeptal se Suko udiveně.

“Ne, pracují v tajnosti. Spiklenci jsou lidé, kteří zakládají tajné spolky. Vyznají se v tom a znají jeden druhého. Každý z nich ví přesně, co může od druhého

očekávat. Jsou to rafinovaní lidé a velmi dobře informovaní. Existují totiž tajné kanály a spoje, je tu také jejich krev, která je svazuje dohromady, a především je to jejich touha po moci. Podaří-li se jim svrhnout z trůnu hlavu katolické církve a dosadit tam svého člověka, pak to otřese celým základem církve a celé společnosti.”

“Ale nemohou přece na trůn dosadit mumii!” namítl jsem. “To nejde!”

“Nechtějí tam také dosadit mumii.”

“Tak koho?”

“Je to kostlivec, kostlivec v mnišském hábitu.”

Zadíval jsem se do stolu. “Kostlivec jako hlava církve,” opakoval jsem šeptem a zadíval se na Suka, který také nevěděl, co si pod tím výrazem má představit, jak jsem podle výrazu v jeho tváři pochopil.

“Něco takového jsem ještě nikdy neslyšel, je mi líto.”

“Já jsem si to nevymyslel. Hovoří o tom historie rodu Borgiů.”

“A odkud to všechno víte?”

Otec Driscoll pozvedl ramena. “Odkud to vím?” V jeho rtech zaškubalo, než se zasmál. “To je docela jednoduché. Mnohé jsem se dočetl v knihách, ve starých církevních spisech a dokumentech, které jsou veřejnosti nepřístupné. Tím to také všechno začalo, jen díky své četbě jsem narazil na stopy toho spiknuti. V minulosti byli na papežsky trůn dosazeni dva papežové z rodu Borgiů. Byli to Calixtus III a Alexandr VI. Ale právě ten jeden, Verginius, dosazen na trůn nikdy nebyl, a ti, na něž za to padá vina, se s tím nikdy nesmířili. A nyní to chtějí napravit.”

“Kdo konkrétně?”

“Jejich jména už znáte, Johne.”

“To ale nejsou všichni,” řekl Suko.

“To souhlasí, je to jen špička ledovce, a jeden z nich už nežije Cartland.”

“Proč jejich plán vyzradil?”

Driscoll pokrčil rameny. “To vám neřeknu. Možná dostal strach a chtěl odstoupit. Byl povoláním právník a zřejmě Albertimu a Wallravenovi odmítl zařídit jisté věci.”

“Mě nezajímá, co jim odmítl. Já bych chtěl spíše něco

vědět o těch dvou.”

“Kdo je Alberti a kdo Wallraven?”

“Vy ty dva vážně neznáte?”

“Ne.”

“Pak vám musím vysvětlit, že patří mezi finanční žongléry. Prostě dělají peníze, věnuji se finančním spekulacím. Jsou to burzovní žraloci. Lidé, kteří se drží v pozadí a odtud tahají za nitky. Zatím podle jejich představ netancují celé vlády, ale jednotlivé politiky mají už ve své moci, a to není dobré, přátele.”

“Tady u nás?”

“Možná také. Peníze vládnou světu, to přece víte.”

“Ale z jakého důvodu chtějí provést převrat? Proč to dělají? Jsou přece v současném světě bohatí. Když to Teď převrátí vzhůru nohama, je s jejich bohatstvím konec.”

“Ano, to máte pravdu.”

“Vidíte. Tak proč?”

Driscoll se usmál “Nemohu se vžít do jejich myšlení, ale domnívám se, že vědí, co činí. Pokud se stane, co mají v plánu, postihne to celou společnost. Může dojít k poklesu některých kursů a vzestupu jiných, zkrátka k pohybu a tak dále. Dokážu si představit, že se už na to připravili, a

domnívám se také, že to nejsou jen oni dva, kdo to celé spustí. Tajný spolek netvoří nikdy jen dva nebo tři lidé.”

“Kdo k nim ještě patří?”

“Nemám tušení, Suko.” Driscoll se smutně usmíval.

“Kdybychom to věděli, nebylo by to už tajné spiknutí. Přepokládám, že další členové pocházejí z finančních, politických a možná také církevních kruhů, to nevím přesně. Před několika lety se už dostaly na denní světlo některé skutečnosti. Mám tím na mysli různé ligy. Stopy vedou až do Vatikánu a přirozeně také do politiky. Neoběsil se snad tady v Londýně jeden italský bankéř?”

“Máte pravdu,” řekl jsem.

Driscoll si odkašlal. “Bylo to před několika lety. Nemyslím, že by to znamenalo konec lóže. Učinila tehdy jen další šílený pokus rozšířit svou moc. Jestliže spiklenci mají své pomocníky i v samotném centru Vatikánu, tak se může stát, že jim jejich odvážný plán vyjde.”

“Mohl byste mít pravdu,” zamumlal jsem. “Známe tedy tři jména, tři muže, z nichž jeden již nežije.”

“Ten právě se mi svěřil,” dodal Driscoll. “Jinak bych toho tolik nevěděl. Svěřil se mi při zpovědi. Co jsem se tehdy dověděl, otřáslo mnou do hloubi duše, ale to už Teď není důležité, protože se na to Teď dívám spíše jako na výchozí bod. Dokážu si představit, Johne, co vás Teď zajímá. Je to ten tajemný vrah, postava s hlavou hyeny. Je to tak?”

“Správně.”

“Nevím, kdo to je.”

“Démon,” řekl Suko.

“Možná.” Otec Driscoll se zamyšleně podíval do sklenice s minerální vodou, jako by chtěl spočítat bubliny

vycházející ze dna. “To, co vám Teď řeknu, nemohu dokázat, je to spíše tušení a musím se kvůli tomu vrátit do minulosti. Ten vrah s hlavou hyeny může být někdo, kdo už kdysi existoval. Musí to být někdo, kdo se později, když se Verginius skrýval, postavil na jeho stranu. Člověk, či démon, to nedokážu říct, ale ve starých spisech jsem četl, že se Verginiovi má podařit jeho úmysl provést. Uměl bych si představit, že je tato bytost spojena se spiknutím.”

“Je v těch spisech uvedeno nějaké jméno?” zeptal se Suko.

“Ano. Ambrizzi.”

Podívali jsme se na sebe a pokrčili rameny. Ani jeden z nás to jméno nikdy neslyšel.

“Nevíte nic bližšího?”

“Ne, Suko. Musím vám říkat, že peklo má mnoho tváří? Myslím, že ne. Tenhle Ambrizzi bude zřejmě něco jako ochránce, patron, kterého Verginiovi přidělil sám ‘ábel. Co se konkrétně tehdy přihodilo, přirozeně nevím. V každém případě je to bytost, která mu má odklízet problémy z cesty. Váš otec měl štěstí, Johne, a doufejte, že to tak zůstane.”

“To můžete říct klidně nahlas.”

“Myslíš si, že starému panovi hrozí nebezpečí?” zeptal se mě Suko.

“To právě nevím.”

“Možná má Teď Ambrizzi jiné starosti,” vmísil se Driscoll do našeho rozhovoru.

“A jaké?”

“Spiknutí jde do finále. Možná jsme se ocitli uprostřed děje. Proto doufejme, že ta pekelná stvůra má na starosti jiné věci než vašeho otce, Johne. A já si také myslím, že

bychom se měli přesunout někam jinam, nezůstávat zde v Londýně.”

“Myslíte Řím?”

“Přesně tak.”

“Kdy poletíme?”

“Dnes už ne, ale zítra prvním letadlem. Myslím, že Wallraven a Alberti už jsou v Římě. Budou chtít být u toho, až se to semele.”

“Co tím myslíte, jak k tomu může dojít?”

Driscoll pokrčil rameny “Nemyslím si, že by se to mělo stát při audienci. Skupina spiklenců disponuje velkou mocí a zná místní poměry, aby se dostala přímo do centra, tedy do soukromých sfér.”

“Varoval někdo papeže?”

Driscoll se usmál “Tak daleko moje známosti nesahají, ale nevěřím tomu, protože je to dosti nepředstavitelné “

“Jednou už kdosi na papeže vystřelil.”

“Tehdy se papež nacházel v davu, kde se atentátník mohl dobře skrýt. Až do dnešní doby se nezjistilo, kdo tehdy v pozadí atentátu stál.”

“Ti stejní lidé jako Teď?” zeptal se Suko. Otec Driscoll znovu pokrčil rameny.

Zaťal jsem pravou ruku v pěst. “Zatím mi nejde do hlavy, že jsme jako policie na Albertino a Wallravena doposud nenarazili. Myslím, že dokonce i sir James musel dostat nějaké varování, zřejmě však je vázán slibem mlčení. Něco takového se stává zcela výjimečně. Proto vycházím z toho, že ti dva mají nad sebou velmi mocného ochránce.”

“Uvidíme, Johne.” Driscoll dopil. “Teď je důležité

najít spojení do Říma.”

“Otec Ignatius,” zamumlal Suko.

Driscoll ho zaslechl, ale zatvářil se, jako by jménu správně nerozuměl.

“Koho jste tím myslel?”

“To je jeden náš přítel.”

“On žije v Římě?”

“Ano. Převzal nějaký úkol ve Vatikánu. Znáte pojem Bílá moc?”

Čekal jsem na odpově’. Kladnou či zápornou, to je jedno, ale neobdržel jsem žádnou. Místo toho se na mě Driscoll jen díval a jeho pohled byl ostrý jako nůž.

“Není se mnou něco v pořádku?” zeptal jsem se.

“Ne, to ani ne.”

“Tak co…?”

“Vyslovil jste název, Johne, který je znám jen velmi málo lidem,” odpověděl.

“Myslíte?”

“Znám tu organizaci.”

Potměšile jsem se usmál. “Já jsem si to myslel, otče.”

Prohrábl si rukou vlasy. “Je docela dobře možné, že se právě proto na mě obrátil William Cartland.”

Ještě stále neřekl všechno.

“Ale ne proto, že ho znáte,” řekl jsem.

“Ne, nejen proto.”

“Patříte k nim!” řekl jsem mu přímo do očí a on mému pohledu neuhnul.

“A tím jsme se dostali k cíli našeho rozhovoru. Ano, patřím k nim. Jsem jedním z nich a ujišťuji vás, že se nenecháváme jen tak lehce poznat. Jak to poznal Cartland, to vám neřeknu. Nesmíme podceňovat jeho známosti, ale já

jsem ve svazku Bílé moci. Protože je tomu tak, slyšel jsem i o vás, Johne a Suko.”

Teď jsme znali pravdu. Svým způsobem se mi ulevilo a Sukovi také. Usmíval se a Driscoll jen tak seděl na židli a neříkal nic.

“Jak mocná je tahle Bílá moc?” zeptal jsem se a měl jsem při tom na mysli konkrétní případ, o kterém se Driscoll zmínil.

“Bohužel ne dost.”

“Vůči našim současným nepřátelům?”

“Ano, Bílá moc se dá považovat za jakousi tajnou službu, ale má na starosti spíše věci, které se týkají samotné církve. Ale to vám nemusím vysvětlovat.”

“Moment, jste tam přece také od toho, abyste církev chránili a odráželi nebezpečí, která jí hrozí nebo ne?”

“Ano, také, jenže jsme v poslední době utržili ránu, jak sám víte. Bílá moc měla ve svých řadách zrádce a otec Ignatius se Teď pokouší napravit jí v Římě pověst. Už není tak silná, ale v každém případě je dobré mít spojence.”

“Informoval jste otce Ignatia. Netelefonoval jste s ním náhodou?”

“Ještě ne. Nechtěl jsem nic uspěchat. Všechno bylo zatím velmi vágní.”

“Ale Teď to musíme otci Ignatiovi říct,” řekl Suko.

“Nejlepší bude, když mu zavoláme ještě Teď večer.”

“Souhlasím.”

“A potom?” zeptal se Driscoll.

“Pak si zamluvíme tři letenky do věčného města…”

14.

Báječně povečeřeli a popili a cítili se v příjemném restaurantu nanejvýš dobře.

Výhled na Řím byl skutečně fantastický, protože celé město leželo zalité září miliónů světel třpytících se do tmy jako hvězdy.

Oba dva si po jídle objednali silnou kávu a Alberti vykouřil dvě cigarety. Vypadal zamyšleně a nenechal se vyrušit ani zvědavým pohledem svého přítele.

“Na co myslíš?”

“Že už se to má dnes v noci stát.”

Wallraven chvíli mlčel. “Ty si myslíš, že už ožil?”

“Já si to nejen myslím, ale dokonce s tím počítám. Verginius už dost dlouho ležel v komatu. Pekelný oheň neuhasí, na to se můžeme spolehnout.”

Usmíval se při tom a zamáčkl cigaretu. Ve sklenici měl ještě zbytek červeného vína, které jen tak usrkával a očividně vychutnával.

Wallraven nejprve neříkal nic. Hledal správná slova. Potom je našel. “Víš, co na tobě někdy obdivuji, Alberti?”

“Ne.”

“Tak já ti to řeknu. Je to tvoje jistota, se kterou o celé

věci mluvíš, i když ta věc ještě zdaleka tak jistá není.”

Alberti nadzvedl pravé obočí. Vypadalo to, jako by si to trénoval před zrcadlem. “Ty mi snad nevěříš?”

“To jsem neřekl.”

Alberti se usmál. “Ale rád bys měl důkaz, že?”

“Chceš-li to slyšet, ano.”

Alberti se chvíli díval do prázdna. “Můžeme to

zkusit.”

“Co tím myslíš?”

“Přesvědčit se, jestli mám pravdu. Nemůže se probudit a okamžitě odejít. Potřebuje nějakou dobu na to, aby se zorientoval, a já myslím, že to všechno právě začalo.”

“To chceš, abychom Teď šli dolů do toho sklepení?”

“Vadilo by ti to?”

“Vůbec ne.” Wallraven se podíval na hodinky.

“Někdy jsi opravdu velmi zvláštní, ale dávám ti za pravdu. Chtěl bych to vědět určitě. Je’me tam.”

Alberti přikývl, jako by to byl ten nejnormálnější návrh na světě. Potom dal znamení vrchnímu a požádal o účet.

Nechal ho napsat na číslo svého pokoje, podepsal a pod ubrousek položil velkorysé spropitné. “Můžeme,” řekl. Oba muži se zvedli Wallraven vrhl poslední pohled oknem na město Řím. Poznával dokonce i Španělské

schody, neboť i ty byly osvětleny.

Šli si ještě do svých pokojů pro kabáty a potom sjeli výtahem dolů. Nikdo neviděl, kterým východem vyšli z hotelu. Vypadali jako dva obchodníci, kteří dobře povečeřeli a popili a Teď se chtěli celou noc někde bavit.

Nebyl žádný problém sehnat taxík. Stačilo jen říci vrátnému, který na jeden zamával. Jako vždy se drželi zásady nebavit se s řidičem a sdělili mu jen cíl své cesty.

Oba muži se nechali zavést na místo, odkud mohli ke svému cíli snadno a rychle dojít. Nechali řidiče zastavit ve světle pouliční lampy, zaplatili mu a on rychle odjel.

Alberti s Wallravenem stáli na ulici, kde je ofoukl východní vítr. U chodníku, na kterém stáli, se nacházel

rozložitý dům, jehož fasáda se rýsovala za železným plotem. Oba věděli, že v budově sídlí instituce, která pracuje pro Vatikán. Tato instituce však měla na starosti i správu jiných věcí.

Jejich cíl však byl jinde.

Byla jím stará budova, která už velmi nutně potřebovala opravit. V současné době plnila funkci chudobince, protože v ní nacházeli stravu a ubytováni lidé, kteří neměli střechu nad hlavou. Zde se o ty nejchudší z chudých staraly jeptišky a mnichové. Do tohoto domu se Alberti a Wallraven potřebovali dostat.

Našli způsob, který jim zajistil, že zde byli vždy vítáni. Ten způsob se jmenoval peníze.

Věnovali čas od času chudobinci peníze a namluvili mnichům a jeptiškám, že trpí velkými výčitkami svědomí, a proto se rozhodli udělat něco, čím by své svědomí utišili. Pak už byli v domě vítáni, ať přišli ve dne, či v noci.

Člověk se tu musel vyznat, aby věděl, co se za tou oprýskanou fasádou skrývá. V noci byla většina oken potemnělých. Pokud se za některým z nich objevilo světlo, bylo jen velmi slabé. Ale dveře nebyly nikdy zavřené.

Alberti se opřel do jejich pravého křídla a potom už s Wallravenem kráčeli po širokém schodišti. Oba se na chvíli zastavili v široké chodbě a dívali se proti světlu stropní lampy, které se odráželo na šedozelených kamenných dlaždicích. Hned za vchodem na pravé straně vždy seděl vrátný, který měl službu. Někdy to byl mnich, jindy zase jeptiška. V noci to většinou bývali mnichové. Tak tomu bylo i dnes. Mnich ve službě uslyšel, že někdo vstoupil do domu, a vyšel ze své budky.

Před oběma návštěvníky stál muž malé postavy a svítil

si na ně. “To je ale překvapení, že jste přišli uprostřed noci,” řekl. “Přesto vás srdečně vítám.” Oběma potřásl rukou. Bylo na něm vidět, že má skutečně radost.

“Museli jsme se tady zastavit, i když jsme v Rímě jen na krátkou dobu.”

“Máme z toho pokaždé radost.” Mnich se obrátil a ukázal rukou kolem sebe. “Když se tady rozhlédnete, zjistíte, že se toho mnoho nezměnilo. Chybí nám peníze, abychom to tu mohli skutečně zrenovovat. Bylo by zapotřebí udělat celkovou rekonstrukci elektrického vedení. Mám pocit, že je prokousaly krysy.”

“A to stojí mnoho peněz, není-liž pravda?”

“Velmi mnoho.”

Alberti se laskavě usmál. “Ale z toho důvodu jsme zde, můj milý, opět nás trápí špatné svědomí.”

Alberti sáhl do kapsy. “Kolik potřebujete?” Mnich mávl rukou. “Strašně moc.”

“Dolary nebo libry?”

“Na tom nezáleží.”

“Tisíc liber?”

“Ó, to by nám už opravdu pomohlo.”

“Tak řekněme dva tisíce.” Alberti se usmíval a mnich nevěděl, co má říct. Zčervenal v obličeji, polknul a zmizel v budce.

Alberti zamrkal na Wallravena, než šli oba za ním. Posadili se na staré židle a pokrčili nos, protože ucítili nakyslý zápach. Potom Alberti vyplnil šek na jmenovanou sumu a mnich se mu při tom díval přes rameno. “To nám velmi pomůže, pane. Kéž vám to Všemohoucí oplatí.”

“To už udělal,” řekl na to Alberti a podal mnichovi šek. “Dávejte na něj dobrý pozor.”

“Budu ho opatrovat jako oko v hlavě.” Tiskl šek oběma rukama k hrudi. “Chtějí pánové ještě nějakou chvíli zůstat, nebo…”

“Trochu se tu porozhlédneme.”

“Ano, jak si přejete.”

“Máte tu dnes plno?”

“Ne, ještě máme několik míst volných. Většina našich hostů už spí.”

“Tak to raději nebudeme rušit,” řekl Alberti a podíval se na partnera.

Wallraven svou hru zvládal dobře a nechal rozloučení na Albertim. Doprovázeni mnichem, který přetékal vděčností, se znovu odebrali na ulici. Věděli, že se za nimi nebude dívat. Měl takovou radost z šeku, že ho oni dva už nezajímali. Proto rychle zabočili doprava a vešli do zahrady patřící k domu.

Nebyla to žádná udržovaná zahrada, kde by se pěstovala zelenina, spíš divočina, ve které bylo jen několik obdělaných záhonů. To však ty dva vůbec nezajímalo, protože ji prošli jen z toho důvodu, aby se dostali k zadním dveřím, což byl prakticky první krok na cestě za jejich cílem.

Tyto dveře vedly do sklepů a ani obyvatele domu, ani návštěvníci je nikdy nepoužívali. Oficiálně zde žádný sklep nebyl a z mnichů se zatím žádný o tyto dveře nezajímal. Byly opatřeny velkým starým zámkem, který však byl i přes své stáří dost složitý, a člověk, který je chtěl otevřít, k tomu potřeboval speciální klíč, vyrobený jen pro tento zámek.

Tento klíč vlastnil Alberti.

Postavil se ke dveřím a sklonil se Wallraven stál za

ním, díval se do zahrady a dával pozor, jestli je někdo nesleduje. Neviděl však žádný podezřely pohyb. V zahradě v tuto noční hodinu a při této teplotě neměl nikdo chuť se potulovat. Navíc byly dveře až na samém konci budovy. Nebylo tak snadné je objevit, protože kolem rostlo husté křoví.

Klíč se v zámku jednou otočil a Alberti řekl: “Tak, a je to.”

“Výborně.”

Wallraven šel za malým Albertim a musel sklonit hlavu. Už po několika prvních krocích se ocitli ve zcela jiném světě.

Byla to temná vlhká díra, svět bez světla, spíše vězení než sklep. Alberti musel vytáhnout kapesní svítilnu, aby něco vůbec viděli. Zdi byly postaveny z hrubých neopracovaných kamenů, které nepotřebovaly maltu, aby držely pohromadě. Podlaha i strop byly rovněž kamenné. Oba muži se museli sklonit, aby tudy prošli. Na toto místo až dosud vstoupilo jen málo lidí. Byli to ti, kteří o existenci sklepení věděli, a těch bylo málo. Alberti a Wallraven se tu už vyznali a věděli, kterým směrem se vydat.

Kdyby zabočili doprava, ocitli by se pod domem. Chodba však byla slepá a nekončila před žádnými dveřmi. Do domu tedy nebylo možné se odtud dostat.

Oni museli vlevo, to byl ten správný směr. Vedlo je světlo kapesní svítilny.

Ve světelném kuželu se roztančily částice prachu, leskla se vlákna pavoucích sítí, které visely ze stropu. Vzduch byl zatuchlý a páchl. Jako by nasál všechen pach uplynulých staletí.

Oba muži došli ke schodišti, které bylo časem

polorozpadlé. Byly to úzké schody nestejné výšky, ohlazené a rozpukané.

Kdo chtěl po nich vystoupit, musel jít velmi pozorně.

Při poslední návštěvě si s sebou vzali louč. Nyní šli bez ní. Spoléhali se na svítilnu a nořili se stále hlouběji do lůna země. Tam, kde cesta končí, se nacházela podzemní kobka.

Slyšeli svůj vlastní dech i kroky. Světelný kužel tančil před nimi v rytmu pohybu Albertiho, kterému se nedařilo jít pravidelným krokem. Potom uviděli dveře.

Zastavili se ještě na schodech. Alberti pohnul rukou. Posvítil si na dveře a na padací okénko v nich. Tam se světlo svítilny zastavilo.

Wallraven stál za ním. “Myslíš, že už se probudil?”

“Nemám tušení.”

“Není nic slyšet.”

“Verginius je opatrný. V podstatě se stane jen to, co chce.”

“Nevrhne se na nás?”

“Musí nám být vděčný.”

“To není odpově’ na mou otázku.”

Alberti se zasmál. “To já nevím, ale myslím si, že brzy budeme vědět víc.”

Zamířil ke dveřím.

Wallraven šel za ním a srdce se mu rozbušilo víc než před tím. Ani ne tak ze strachu, ale spíš proto, že věděl, že tato noc je rozhodující. Jestliže Verginius žije, může ze svého úkrytu projít tunelem až do samého centra církevní moci.

Oba dva se zastavili těsně přede dveřmi. “Musíme odstranit závoru,” zašeptal Alberti.

Wallraven přikývl. Měl na sebe zlost, že se mu chvějí prsty, když odsouval kus zaprášeného dřeva do boku, aby se konečně dostali k padacímu okénku.

“Otevři to!”

Wallraven otálel. “Jak se cítíš?”

Alberti se zašklebil. Jeho pleť vypadala zaprášeně. Ovanul je pach rozkladu. “Zeptej se sám sebe a dostaneš odpově’.”

“Co uděláme, bude-li vzhůru?”

“Budeme se radovat.”

“Hrome, ty máš ale nervy.”

“Dělej konečně!”

Walraven posunul závoru směrem nahoru, aby mohl uchopit okénko rukama.

Dva páry očí Teď napjatě přihlížely, jak se okénko pomalu sune dolů.

Ve dveřích se objevil otvor. Volný průzor.

Wallraven se podíval jako první. Krátký pohled, pak druhý a najednou sebou trhl a uskočil dozadu.

“Co se děje?” zeptal se Alberti.

“Podívej se sám!”

Malý Alberti se postavil na špičky a zadíval se okénkem dovnitř. Ani on neviděl nic jiného než jeho partner, ale měl k tomu naprosto jiný postoj.

“Je skoro neuvěřitelné, že je to pravda! Verginius žije.”

“Ano, žije,” zašeptal za ním tiše Wallraven. “Také jsem to viděl.”

Na to Alberti neodpověděl. Jako vždy, když byl velmi rozčilen, si olízl rty. Jeho sliny dostaly divnou pachuť, jako

studený olej.

Soustředil pohled na postavu, která sice žila, ale zatím nevstala z křesla, ve kterém sedělaByla obklopena světlem jen jediné svíce, které jim připadalo až příliš tlumené, jako by část světla pohltil neviditelný pach rozkladu, který byl všudypřítomný. Byl tam, seděl tam, obklopen podivnou aurou, která k němu patřila.

Tato aura byla Albertimu cizí, neboť při předešlých návštěvách ji nikdy neviděl. Byla úplně jiná, hustší a zřejmě se vytvořila až Teď, kdy postava ožila tajemným, nečistým životem.

Postava seděla vtisknutá ve starém polorozpadlém křesle. Že žije, viděli jen podle rukou potažených velmi tenkou kůží, jejichž prsty se zarývaly do opěrek. Mnich byl zahalen do široké sutany. Měl kapuci přetaženou přes hlavu a obličejem byl otočen ke dveřím, aby každého příchozího okamžitě uviděl.

Alberti se na něho díval. Čím déle ho viděl, tím více mu naskakovala husí kůže na zádech. Nevěděl, co si o tom má myslet. Bylo mu jasné jen to, že opravdu dokázali, co si předsevzali. Vůbec ho nenapadlo přemýšlet o tom, proč se to vlastně všechno stalo. Verginius jednoduše ožil. Démoničtí příznivci ze starých časů dodrželi slovo a vyčkali do okamžiku, který považovali za vhodný k zajištění úspěchu akce. Počítali také s pomocí takových mužů, jako byli Alberti s Wallravenem, neboť právě oni vybrali ten správný okamžik.

“Vidíš ho?” zašeptal Wallraven.

“To víš, že ano.”

“A co na to říkáš?”

“Nic, co bych na to mohl říkat. Stojíme téměř u cíle.”

“Nenahání ti hrůzu ten přízrak, který má být živou bytostí?”

Wallraven vzdychl. “Hrome, začínám se třást, když pomyslím na to, že není cesty zpět. Všechny nás do toho zavleče, Alberti.”

“To jsme přece chtěli. Až bude Verginius konečně na trůně, v čemž mu kdysi zabránili, postaráme se o to, aby se mnohé věci změnily. Budeme se podílet na moci. To víš stejně dobře jako já. Nový papež se zpočátku nebude moci nijak nápadně projevovat, a než si lidstvo všimne, co se vlastně stalo, uplyne dost času, který můžeme využít pro sebe. My jsme ti zasvěcení, kteří budou po světě šířit takové fámy a informace, které nám dopomohou k tomu, abychom jisté věci vyšinuli z rovnováhy. Církev ztratí svou tvář a banky už nebudou ochotny přistoupit na její hru. Pak nadejde naše chvíle a my zaútočíme.” Zasmál se, ale jeho smích nebyl téměř slyšet, protože ho pohltily tlusté zdi.

“Už se vidím stát na výsluní a tebe po svém boku, Wallravene. Náš klub bude mocný, přesvědčíme i své přátele, aby se ve finančních záležitostech chovali tak, jak to chceme, a pak už nás od absolutní moci nemůže nic odloučit.”

“A co když se lidstvo dozví, kdo skutečně sedí na trůně?”

“A co by se mělo stát? My už svou smetanu budeme mít slízanou.”

“Dobrá, tak jdeme.”

“Ne!” okřikl ho Alberti.

Wallraven se domníval, že se přeslechl. Nelíbil se mu zvuk toho hlasu. To slovo bylo vyřčeno tak tvrdě, že to znělo téměř jako rozkaz “Chceš zůstat tady v chodbě?”

zeptal se Albertiho.

“To jsem neřekl.”

“Tak co?”

“Půjdu za ním sám. Chci se ho dotknout, rozumíš?”

řekl Alberti.

“Cože chceš?”

“Zůstaň tady, Wallravene. Otevřu dveře a pokusím se s ním navázat kontakt. Cítím, že mě přijme. Říkají mi to jeho oči i přes to, že jsou prázdné Jeho ruce se chvějí, to znamená, že do nich už proudí život. Konečně bude zase takový, jako býval kdysi. Zůstanu u něho. Už nikdy se od něj neodloučím, Wallravene.”

“Ale to je přece šílenství.”

“Ne, není. Stejně bychom s ním zítra šli, to víš dobře.” Wallraven zasténal, nevěděl, jak má svého partnera přesvědčit, aby tam nechodil. Znal Albertiho. Co si jednou vezme do hlavy, to také provede. Byl to také on, kdo se bez váhání rozhodl pro vraždu Wilhama Cartlanda. Wallraven sice souhlasil, ale svým způsobem Williama Cartlanda jako právníka chápal. Kvůli tomu, co Teď viděl. William Cartland totiž kostlivce viděl. Od té doby chtěl z této hry

odstoupit a Wallraven měl nyní podobné pocity.

Pocítil tlak v žaludku, jako by jej měl překyselený. Stále znovu říhal a v ústech měl nepříjemnou pachuť. Protíral si oči, protože Albertiho viděl velmi nezřetelně.

Ten se právě zabýval zámkem ve dveřích. Nebyl to v pravém slova smyslu zámek, nýbrž zrezavělá zástrčka, která se zasekla. Alberti se ze všech sil snažil ji uvolnit. Ale nepodařilo se

“Zasekla se.”

“Poj’me odtud!”

“Ne!” Obrátil se Alberti. Obličej měl sice ve stínu, ale přesto Wallraven poznal v jeho očích divoký oheň fanatismu. “Zůstanu tady, zůstanu tam, kde získám moc, na to se můžeš spolehnout. Chci se ho dotknout a také to udělám. Je to námi dlouho očekávaný kostlivec v sutaně. Je úplně jiný, než kdo kdy byl, a kontaktem s ním se stanu výjimečným i já.”

Wallraven to zkusil s praktickým protiargumentem.

“Potřebuješ nějaké nářadí, abys ty dveře otevřel.”

“Nepotřebuji!”

“Jak to že ne? Vždyť na to nemáš sílu!”

Jeho slova přerušil ostrý smích. “Dostanu se tam jinak, Teď se mi hodí, že jsem menší než ty. Stačí jen prolézt tím okénkem a jsem uvnitř.”

Na tuhle možnost Wallraven nepomyslel. “Ty to chceš opravdu udělat?”

“Ovšem.”

“A co já? Co mám dělat já?”

Alberti se mu vysmál. “Ty raději nedělej vůbec nic. Zůstaň tady a dívej se. Uvidíš, jak si s tím mnichem porozumíme. Stanou se z nás velcí přátelé. Ostatně, jsme jimi už Teď.”

“To je k nevíře.”

“Tak tomu nevěř, ale nepokoušej se mi v tom zabránit.”

Alberti se zhluboka nadechl. “Ten mnich je mi daleko bližší než tobě, rozumíš?”

Wallraven přikývl. “Samozřejmě ti rozumím. Dokonce velmi dobře, a nebudu ti také bránit v tom, abys udělal to, co považuješ za správné.”

Alberti se usmál, potom si dal svítilnu mezi zuby,

protože potřeboval mít obě ruce prázdné. Opřel se jimi o otvor ve dveřích a protáhl jím horní polovinu těla dovnitř. Když Wallraven viděl, že sám otvorem neproleze, přistoupil k němu a snažil se mu pomoci.

Zatlačil Albertiho do zad, ale asi příliš silně, neboť uslyšel tichý výkřik a potom zvuk pádu. Albertimu vypadla kapesní svítilna z úst a zakutálela se někam po podlaze. Tam zůstala ležet a naštěstí svítila dál. Její světlo se smísilo se světlem svíce.

Alberti padal, ale stačil se při pádu zachytit dveří, a tím ho zpomalit. Při dopadu na zem si pouze natloukl koleno.

Přesto však zůstal ležet, vdechoval zatuchlý vzduch a

měl při tom pocit, jako by přežvykoval zetlelé maso.

Wallraven ho neslyšel. “Haló, jsi tam?” Žádná odpově’.

Wallraven si pročísl rukou vlasy. Byl nervózní a neodvažoval se přiblížit k otvoru. Když si konečně dodal odvahy, viděl, že se prostorem pohybuje světelný kužel svítilny, kterou držel v ruce jeho přítel Alberti.

“Ano, jsem v pořádku,” zaslechl jeho hlas ze země.

“Dokonce se cítím dobře.” Alberti vstal.

Wallraven, který protáhl hlavu otvorem ve dveřích, uviděl Albertiho záda. Jeho elegantní kabát byl plný prachu a špinavých skvrn. Vypadal jako starý hadr.

“A co Teď?”

“Uklidni se konečně!” Alberti byl doslova ve svém živlu. Nechtěl se nechat ničím rušit, ani bolestí v koleně. Pro něj existoval jen Verginius.

Křeslo stálo uprostřed místnosti, několik kroků ode dveří.

Došel k němu, aniž by spustil pohled z mnicha. Díval se do jeho prázdných očních důlků. Pro něho prázdné nebyly.

Alberti měl pocit, jako by před ním seděl přítel, který ho zdraví pohledem a naznačuje mu tak, jak velice je zde vítán.

Verginius žil. Nerozpadl se věkem, dochoval se v dobrém stavu, i když neměl oči. Vypadal, jako by ho někdo dokonale mumifikoval, což ovšem nebyla pravda, protože kůži měl velice hladkou. Při pohledu zblízka dokonce až příliš hladkou.

Rty mu také chyběly, což se dalo poznat až pohledem z bezprostřední blízkosti.

Stará kutna páchla. Nebo to snad byla kůže či zbytek svaloviny pod ní, co vydávalo tento pach? To nedokázal říct a nechtěl to ani vědět. Musel brát Verginia takového, jaký je, a už ho viděl před sebou, jak prochází hlavními komnatami Vatikánu, aby převzal místo, které mu patří, i když to trvalo stovky let.

Kostlivec v sutaně seděl zeširoka v křesle. Úbor mu zahaloval nohy až po chodidla.

V obličeji se nic nehnulo a Alberti se soustředil na jeho ruce, protože ty se už několikrát zachvěly, nebo dokonce pohnuly.

Teď zaškrabal nehty po látce, jako by ji chtěl roztrhat. Pak se ruce znovu uklidnily.

Zatím.

Alberti se usmíval. Usmíval se a díval se mnichovi do tváře, protože byl přesvědčen o tom, že ho Verginius vidí. Nepotřeboval oči k tomu, aby viděl.

Sídlila v něm tajuplná moc, která ho naplňovala

životem.

Alberti držel svou svítilnu v levé ruce. Pravou ruku si nechával volnou, aby se ji mohl dotknout mnicha. Teprve, až se Verginia dotkne, bude se cítit lépe. Bylo to neodolatelné nutkaní, které ho k tomu pohánělo.

Teď už stál v jeho blízkosti, natáhl pravou ruku před sebe, prsty měl ohnuté stejným způsobem jako kostlivec a také se skoro stejně chvěly.

Natáhl ruku.

Ne, ne tak prudce. Jen se dotknout, i když měl dojem, že mnichovu ruku doslova sevřel.

Zpočátku se dotýkal jeho kůže a myslel při tom na to, co cítí. Nedala se srovnat s lidskou pletí. Toto zde bylo něco jiného. Nebyla to lidská pokožka. Připomínalo mu to kus… přemýšlel… že by zvířecí kůže?

Ano, jako zatvrdlá, vyschlá, a přesto hladká kůže.

Že by mnicha prese všechno nějakým záhadným způsobem mumifikovali?

Alberti si to nedokázal vysvětlit. V nitru cítil něco jako varování, byl to pocit strachu z toho, že se odvážil příliš daleko. Tak dlouho na toto setkání čekal. Verginius ho přitahoval. A teprve Teď mu napadlo, je-li tomu tak i obráceně.

Neviděl žádné znamení, žádný důkaz, že by tomu tak bylo. Mnich se nepohnul.

Alberti měl otevřená ústa, ze kterých mu ukápla slina na mnichovu kutnu. Stál oběma nohama rozkročen na hrbolaté podlaze, ale zdálo se mu, že se vznáší. Přestal se ovládat. Stal se obětí aury vycházející z tajuplného tvora.

Kostlivec v kutně ho ovládl.

Alberti si to uvědomil. Byl Teď docela maličký.

Vnitřně se scvrknul a lekl se, když kostlivcova ruka najednou vyletěla do výšky a dopadla hřbetem na jeho obličej.

Bolesti si vůbec nevšímal. O něco takového se nemohl starat. Z rovnováhy ho vyvedlo něco docela jiného, totiž to, že se mnich poprvé zachoval podobně jako člověk.

A už také nezůstal sedět.

Prudkým pohybem se postavil. Vypadal, jako by ho

někdo vytáhl do výšky.

Po tomto prvním mnichově útoku ustoupil Alberti o krok dozadu. Nešel až ke dveřím, protože nechtěl uvěřit tomu, že by mohl být Verginius jeho nepřítelem.

Ale kostlivec uvažoval zcela jinak. Zamířil k němu.

Díval se na Albertiho prázdnými očními důlky. Ale byly ještě prázdné, nebo v nich Alberti uviděl svou smrt jako v temných zrcadlech? Copak se osud od něho odvrátil?

Dveře byly zavřené a okénko nebylo zdaleka tak velké, aby jím mohl rychle vyklouznout ven. Kostlivec v kutně dával zřetelně najevo svůj úmysl.

Vypadal těžkopádně, jak se pohyboval kupředu. Šel sehnutý, postavu zahalenou do široké kutny. Jeho obličej zůstával nehybný, a přesto na něm bylo cosi v pohybu. Nebylo to žádné škubání ani chvění. Zřejmě to způsobovalo mihotavé světlo svíce, jejíž plamen už nehořel klidně.

Hra světla a stínu dodávala až dosud hladkému obličeji kostlivce tajuplný vzhled. Světlo svíce dopadalo také na jeho ruce, které se natahovaly po Albertiho hrdle.

Jejich pohyby byly toporné, ale přesto byly rychlejší

než Albertiho reakce.

Brutálně sevřely nešťastníkovo hrdlo.

Svíraly ho jako železné čelisti. V jediném okamžiku bylo Albertimu jasné, že tyto čelisti už se neotevřou…

Ale byl zde svědek.

Wallraven tomu všemu přihlížel. I on cítil tu změnu a nedokázal si ji vysvětlit. Cítil nebezpečí šestým smyslem, ale přesto se nedokázal odtrhnout od otvoru, a tak se stalo, že se sám cítil jako spoután v řetězech a nedokázal se otočit a odejít.

Alberti neměl proti kostlivci žádnou naději. Wallraven viděl, jak po jeho partnerovi vztahuje ruce, jak vyskočil do výšky a sevřel mu hrdlo.

Wallraven stiskl rty, aby nekřičel nahlas. Viděl, v jakém nebezpečí se jeho partner nachází, a strašně se lekl, když kostlivec tlačil Albertiho pozpátku, až ho přitiskl zády ke dveřím. Wallraven nevěděl, kdo z nich chroptí, zda Alberti, nebo on sám.

Bylo to strašné.

On mnicha nezajímal a mohl utéci, ale byl jako ochromený. Sevřela ho tajuplná síla a zabránila mu v útěku.

Wallraven sípal a hekal. Obličej měl zbrocený potem, ale přesto se předklonil a protáhl hlavu otevřeným okénkem. Když se zadíval dovnitř, nechtěl svým očím

zprvu věřit, protože Albertiho nikde neviděl. Nemohl se

přece rozplynout do vzduchu!

Ne, Teď už Wallraven uviděl jeho nohy.

Škubaly sebou v poslední křeči tělo leželo na zemi. Kostlivec ho dokázal svou nadlidskou silou povalit na zem. Z jeho postavy byly rovněž vidět jen nohy a nad nimi široká kutna halící mnichovu postavu.

Wallraven trpěl se svým přítelem. Prožíval jeho strašlivá muka a věděl, že Alberti je ztracen. Viděl, jak ho kostlivec tiskne rukama a má při tom hlavu skloněnou. Kapuce se mu při tom svezla dozadu a poodhalila mu lebku.

Wallraven se díval, nic jiného nemohl dělat. Strašné pro něj bylo i to, že neslyšel žádné zvuky. Ten zoufalý boj o život se odehrával prakticky v tichosti. Teď už se nehýbaly ani Albertino nohy.

Ležely klidně na zemi. Stejně jako celé jeho tělo.

V té chvíli Wallraven pochopil, že jeho přítel Alberti už nežije. Kostlivcova hlava se ještě hlouběji sklonila, dvakrát sebou prudce škubla a potom se zvedla nahoru. Ještě v pohybu se otočila doprava a při tom se jí shrnula kapuce. Wallraven uviděl, že na bílé lebce neroste jediný vlas. Pak ale ztuhl hrůzou. Téměř při tom pohledu zešílel.

Kolem bezmasých kostlivcových úst byla krev!

Wallraven nevěděl, co si v té chvíli má myslet. Něco se v něm zlomilo, byla to reakce, kterou neřídil svou vlastní vůlí.

Až do této chvíle byl jen pozorovatelem událostí. Všechno byla jen teorie, která se ho osobně netýkala. Teď se ale stal svědkem až neskutečného pohrdání životem a šla z toho na něj hrůza. I když nepatřil k lidem, které jen tak něco vyvedlo z rovnováhy. Ale v jeho životě nebylo nic, za co by byl ochoten svůj život obětovat. Myslel jen na moc a na peníze a ztratil při tom pojem o realitě.

Zakrvavená ústa…

Je možné, že by ten kostlivec jeho přítele kousl?

Touto myšlenkou se vrátil do přítomnosti a znovu se zachvěl hrůzou. Najednou pocítil podivný tlak v očích a cítil také, jak se chvěje po celém těle. Pak jako by ho uchopily nějaké neviditelné ruce a táhly ho pryč.

Byly oči toho kostlivce v kutně živé?

Bylo to velmi podivné, ale jazyk v ústech měl. Teď právě ho vyplázl a začínal si olizovat krev, která mu ulpěla kolem zejícího ústního otvoru.

Potom rychle vystřelil pravou ruku do výšky a současně kupředu. Mířila okénkem ven, aby sevřela hrdlo dalšímu muži.

Bylo to štěstí nebo osud, že se jeho prstům nepodařilo Wallravena zachytit? Přejely mu jen po tenké kůži na krku a zanechaly po sobě škrábance. Byly to krvavé rány a ostře pálily. Wallraven při tom vůbec nevnímal, že se potácí dozadu, až konečně zakopl o poslední schod, ztratil rovnováhu a upadl.

Skácel se na záda.

Uhodil se o ostré hrany schodů. Páteří mu projela

prudká bolest, ze které se mu až zatmělo před očima. Potom ale zaťal zuby. Musí vstát, nesmí to vzdávat. Nechtěl tu zůstat ležet a zemřít. Musí se dostat pryč, než kostlivec v kutně skutečně ukáže, co umí.

Nadzvedl vleže hlavu a díval se směrem k okénku ve dveřích. Jako by mu je někdo úmyslně nastražil do cesty, aby skrze ně musel všechno vidět.

Uprostřed čtvercového otvoru viděl obličej. Hladký a celý zakrvavený, který mu připadal jako jeho vlastní obraz v zrcadle. Slyšel rány, jak se kostlivec pokoušel zevnitř rozbít dveře. Kopal do nich nohama, bušil pěstmi, ale dřevo se nepoddávalo. Dveře se sice celé otřásaly, ale nepovolily a dokonce i stará zástrčka vydržela ten tlak.

Wallraven se zase poněkud vzpamatoval. Musel k tomu použít veškeré své síly. V žádném případě nesmí zůstat v tomto prokletém sklepě ležet. Nebyl si jistý, jak dlouho ty dveře vydrží. Chtěl-li se dostat do bezpečí, musí odtud rychle pryč a nesmí se ohlížet na Albertiho.

Jejich velký plán nevyšel tak, jak si to oba představovali a přáli. Alberti už nežije a on, Wallraven, si netroufá celou akci dovést do konce. Události dostaly vlastní spád.

Jeho vůle přežít byla tak silná, že se mu podařilo postavit se na nohy. Když už stál, zhluboka se několikrát nadechl a znovu měl pocit, jako by měl na několika místech zlomenou páteř. Záda ho nepředstavitelně bolela. Nevnímal žádnou další část těla kromě svých zad. Schodiště bylo velmi dlouhé a neosvětlené. Musel tápat ve tmě. Pro jistotu se rozhodl, že poleze po čtyřech. Tak se alespoň vyhne dalšímu nepříjemnému pádu. Pohyboval se jako slepec.

Bylo to pro něj hotové peklo. Velmi trpěl, ale lezl dál, neboť jeho strach byl silnější než bolest.

Nevěděl, kolik času uplynulo, když se konečně ocitl na konci schodiště. Pro něj bylo důležité jen to, aby už byl konečně ze sklepa venku.

Obrátil se doprava, protože tam někde ve tmě byly dveře, kterými se vycházelo na svobodu. Dolezl k nim, zvedl pravou ruku a škrábal prsty jako zvíře, které se domáhá vstupu do domu. Byl rozhodnut dokázat to za každou cenu, i když Teď cítil záda jako jednu velkou pálící ránu.

Konečně nahmatal kliku. Podařilo se mu jen s námahou ji stisknout, ale čerstvý vzduch, který se najednou nahrnul škvírou dovnitř, mu dodal novou energii a sílu.

Pryč, rychle pryč!

Prolezl ven. Ocitl se ve křoví, a tam se skácel na zem. Holé větve ho škrábaly do obličeje, ale on to téměř nevnímal. Nohou přibouchl za sebou dveře. Ten zvuk ho tak povzbudil, že se začal smát. Byl to smích úlevy. Jen tak ze sebe mohl dostat to strašlivé napětí.

Podařilo se mu uniknout!

Jen pomalu si to uvědomoval a teprve Teď se začal pořádně zabývat bolestí v zádech. Začal se ohmatávat rukama. Cítil bolavá místa, jak se jich dotýkal, ale ani to mu nezabránilo pomalu se vyškrábat na nohy.

Schodiště vylezl po čtyřech, ale Teď se rozhodl jít.

Po prvních krocích cítil, jak strašně těžký je to úkol. Záda měl v jednom ohni, ale Wallraven měl v sobě Teď už dostatek vnitřní energie k přežití. Prodíral se kupředu se stisknutými zuby a s takovou vůlí, až se sám divil.

Nikdo ho neviděl.

Nemusel se obávat, že bude muset projít osvětleným úsekem, protože rozsvícená okna byla jen na průčelí.

Wallraven se vlekl zahradou. Vypadalo to tak, že udělal vždy krok kupředu pravou nohou a levou nohu k ní s námahou přitáhl.

Když se mu podařilo přejít zahradu a dostal se na chodník, připadal si jako jeden z těch ubožáků, kteří hledali útočiště v chudobinci.

Bylo mu mdlo, musel se podpírat a nejhorší bylo, když se nadechl. Nikdy se mu nepodařilo pořádně vdechnout vzduch do plic, protože to bylo příliš bolestivé.

Musím se dostat do hotelu, probíhalo mu stále znovu a znovu hlavou. Musím se tam dostat. Musím se dostat zpátky do hotelu.

Bylo mu jasné, že tam pěšky nedojde. Zbývala jediná naděje, že sežene taxi. Bohužel ne v těchto končinách. Musí se dostat tam, kde je větší provoz. Doufal, že ho nic nepřejede.

Vláčel se tedy dál.

Nevěděl ani, kterým směrem jde. Ztratil orientaci, ale namáhavě se vlekl směrem, kde viděl městské osvětlení.

Chvílemi mu okolí začalo plavat před očima. Vždy, když se to stalo, musel se zachytit o nějakou ze’, aby nespadl.

“Budu mít štěstí!” šeptal si. “Budu mít štěstí, musím mít štěstí…”

A měl ho.

Možná to bylo jeho podivnou chůzí, že řidič zastavil.

Wallraven zvedl ruku a naprosto nevědomky zamával.

Auto zastavilo.

Dveře na straně spolujezdce se otevřely a řidič se

vyklonil k Wallravenovi.

“Taxi?”

Wallraven přikývl a šel směrem k fiatu. Šel prkenně, jako by spolkl pravítko.

Řidič si ho změřil od hlavy k patám. Viděl špinavý kabát a celé vzezření tohoto podezřelého klienta mu jaksi vadilo.

“Máte vůbec na zaplacení?”

“Ano, ano.” Wallraven vytáhl z kapsy u kabátu bankovky a položil je na sedadlo pro spolujezdce. Ve světle vnitřního osvětlení se taxikář na bankovky zadíval. Nebyly to jen liry, ale také anglické libry a americké dolary Taxikář se široce usmál.

“Dobrá, kamaráde. Za to tě zavezu třeba do pekla.” Wallraven nastoupil, a jak dosedl, otevřel ústa,

protože se znovu ozvala bolest v zádech. Zavřel dveře, setřel si pot z obličeje, až si po něm rozmazal prach. “Ne až do pekla, jen do hotelu.”

“Do kterého?”

“Do Hasslera.”

Řidič udiveně pískl. “Tomu tedy říkám hotel,” řekl a bez prodlení vyrazil.

15.

Vstoupil jsem na římskou půdu a vzpomínal přitom, jak je to dlouho, co jsem naposledy navštívil věčné město. Podařilo se nám sehnat letenky na nejbližší letadlo. Pro otce jsem nechal vzkaz u Glendy. Věděl jsem, že se starý pán bude zlobit, když mě nebude mít nablízku, ale nemohl jsem na to brát ohledy. Tento nový případ se mi pořádně zadřel pod kůži. Jestliže se vyplní všechno, co nám vyprávěl otec Driscoll, nebude to s námi v budoucnosti vypadat nijak růžově.

Pro nás bylo důležité jen jediné. Abychom zastavili Verginia.

Ale jak a kde ho najdeme?

Měli jsme jen dvě jména, Alberti a Wallraven. Už jsme si je nenechávali pro sebe, ale předali je otci Ignatiovi. Pořádně s ním otřáslo, když jsme mu řekli všechno, co víme, a nechtěl nám věřit. Musel jsem mu velmi důrazně vysvětlit, že mi není do žertování, a teprve potom mi uvěřil.

Chtěl jsem mu zavolat hned po příletu do Říma.

Kontrola pasů proběhla bez problémů, nebyly žádné námitky ani proti našim zbraním, protože jsme byli vybaveni příslušnými dokumenty. Když jsme měli formality vyřízené, stáli jsme společně v letištní hale a hledali telefon.

Uviděl jsem nablízku jeden, ze kterého jsem si mohl zatelefonovat se svou kreditní kartou.

Suko s Driscollem na mě chtěli počkat.

Otec Ignatius zvedl sluchátko tak rychle, jako by čekal jen na mé zavolání. “Vy už jste odbaveni?”

“Všechno proběhlo hladce.”

“Tak se sejdeme v hotelu Hassler.”

“Ó, takový přepych?”

“Nedobrovolně, Johne, jsou tam totiž ubytováni naši spiklenci. Neptej se mě, jak jsem to zjistil, ale někdy je policie ráda, když může svému kurýrovi oplatit jeho služby.”

“Takže v Hasslerovi?”

“Ano.”

“Bydlí tam ti dva ještě?”

“Volal jsem tam a bylo mi řečeno, že se ještě neodhlásili. Počkám na vás v hale. Vyhovuje ti to tak, Johne?”

“Ano, vyhovuje nu to výborně.”

Bylo mi už mnohem lépe, když jsem se vracel ke svým přátelům, a ti mi ihned poznali na obličeji, že jsem měl úspěch.

“Ty už něco víš?” zeptal se mě Suko.

“Ano, vím.”

“Kam máme jet?”

“Do hotelu Hassler, tam na nás počká otec Ignatius.”

“A co je s Albertim a Wallravenem? Ještě mi řekněte, že jsou oba ubytováni tam,” zeptal se Driscoll.

Přikývl jsem. “Jistě, oba pánové zřejmě rádi bydlí v přepychu.”

Driscoll tleskl rukama. “No dobrá, vyrazíme.

Nejraději bych si objednal helikoptéru.”

“Tu si tak můžete nanejvýš představovat,” řekl jsem a zvedl ze země cestovní tašku.

Tu krátkou cestu ke stanovištím taxi jsem ji unesl bez problémů. Vybrali jsme si jedno taxi a nasedli.

Teď, když jsem svou budoucnost před sebou viděl jasněji, cítil jsem se volněji. Tady, kde jsme byli v samém centru dění, jsem se cítil mnohem lépe, než když jsem vše pozoroval jen z dálky. Zde by mělo být spiknutí dovedeno do konce. Museli jsme si všichni držet pěsti, abychom tomu zabránili. Kdybychom to nedokázali, bylo by to osudné.

Z Říma jsem toho moc neviděl, protože jsem měl celou cestu zavřené oči. Snažil jsem se odpočívat, abych nabral síly. Hlas řidiče jsem slyšel jakoby z dálky. Po většinu cesty skoro pořád jen klel.

Otec Driscoll seděl vedle mě, sem tam mluvil sám pro sebe. Když jsem se na chvíli k němu obrátil, viděl jsem, jak potřásá hlavou, jako by nemohl pochopit věci, které nás zde v Římě očekávají.

Suko seděl vedle řidiče a musel snášet jeho temperamentní komentáře ohledně ostatních účastníků silničního provozu, které velmi rád a velmi často předjížděl.

Žádná cesta autem netrvá věčně, ani ta naše po Římě ne. Když jsme zastavili před hotelem, zhluboka jsem si vydechl. Cítil jsem se zase fit. Taxíkář nám otevřel dveře, vyndal tašky z kufru, Suko zaplatil a já vešel jako první do haly.

V tuto hodinu tu nebyl žádný velký ruch. Na chvíli jsem se mohl soustředit na přepych, kterým tento hotel zdravil své hosty.

Všechno tu bylo ze vzácných materiálů. Mramor a dřevo spolu tvořily jeden harmonický celek a strop nad námi byl nádhera sama.

Driscoll se zdál být stejně ohromen jako já, i když se

zdržel komentáře. Možná i proto, že jeho pozornost vzbudil muž, který se při našem příchodu zvedl z křesla.

Byl to otec Ignatius.

Byl oblečený v kutně a vypadal dobře. Vzduch v Římě mu zřejmě prospíval. S úsměvem k nám zamířil a potom nás oba se Sukem objal.

“Mám opravdu radost, že vás opět vidím v Římě, přátelé, i když tentokrát není důvod vaši návštěvy soukromý.”

Objali jsme se, potom jsem představil otce Driscolla a otec Ignatius mírně přivřel oči. “Tak se mi zdá, že už jsme o sobě vzájemně slyšeli, bratře. Já alespoň o vás ano.”

“Já o vás také, bratře.”

“Možná to bude nějaká síla, co nás spolu spojuje,” dodal k tomu Ignatius.

“Není to spíše moc než síla?”

“Máte asi pravdu.”

Ti dva už si toho nemuseli říkat víc, věděli, oč se jedná. Náš přítel však nebyl informován o podrobnostech případu.

Potřebovali jsme najít místo, kde bychom si mohli promluvit. Vzali jsme zavděk denním barem, i když jsem proti němu měl jisté výhrady, protože jsme tam odtud neměli výhled na vchod do hotelu. Ale Ignatius mě uklidnil. “Neboj se, Johne, náš ptáček nám neuletí. Dal totiž na recepci pokyn, že nechce být rušen.”

“Ty znáš jeho číslo pokoje?”

“Ano.”

“Jak to, ptáček?” ptal se Suko. “Měli tu přece být ubytováni dva lidé.”

“Jeden z nich není ve svém pokoji.”

“Který?”

“Alberti.”

“A kde je?”

“Tak to tedy nevím.” Ignatius se spustil do nízkého křesla. Zamyšlen jsem se posadil také a přemýšlel o tom, zda Albertiho zmizení něco znamená. Odpově’ na tuto otázku jsem neznal, ale bylo to dost divné.

Objednali jsme si espresso a otec Ignatius chtěl

přirozeně vědět vše, co jsme věděli my.

Než nám donesli kávu, zasvětili jsme ho do případu. Jak zde v Římě bývá zvykem, servírovali nám kávu do miniaturních šálků, takže jsem ji vypil naráz. Na chvíli jsem pocítil v hrdle horko a potom bylo zase všechno v pořádku.

Ignatius nám nechtěl věřit. “Bože, to je ale strašné,” zašeptal. “A my jsme o tom nic nevěděli…” Podíval se přitom na otce Driscolla.

“Snad ještě není pozdě.”

Ignatius zavrtěl hlavou. “Verginius z rodu Borgiů, já to vůbec nechápu. Vždyť oni přece dosadili na trůn dva papeže.”

“Ale jeho ne,” řekl jsem.

“Proto se vydal na jinou cestu.”

I Driscoll vyprázdnil svůj šálek. “Musíme počítat s tím, že zde máme co do činění s bytostí, která má plnou podporu pekla. Wallraven by nám měl ukázat cestu.”

“Musíme k němu.”

Tentokrát jsem účet vyrovnal já. Suko a Driscoll už mezitím vstali. Viděl jsem, že otec Ignatius je velmi zamyšlen, protože neustále potřásal hlavou a nevypadal při tom nijak optimisticky.

“Co je ti?” zeptal jsem se ho.

“Těžko tomu uvěřit, Johne.” Pod očima se mu udělaly tmavé kruhy. “Že někdo chce svrhnout církev, nebo je tomu blízko. Jak to, že jsme si ničeho nevšimli? Co je to s námi, copak chodíme po světě se zavřenýma očima?”

“Vypadá to tak, ale neboj se, zatím není nic ztraceno, Wallraven promluví, to ti slibuji.”

“Ano, je u sebe nahoře,” zašeptal Ignatius. “Já ho sice neznám, ale i přesto si o něj dělám starosti “

“Proč?”

“Něco jim zřejmě nevyšlo, Johne. Ti dva byli vždycky spolu. Musí být nějaký důvod, proč Teď nejsou, alespoň si to myslím.”

“To je možné.”

“Považuji ho za velmi nebezpečného člověka.”

“Jak nebezpečného?”

“Je-li někdo úplně sám a vidí, jak se mu jeho plány hroutí před očima, může se lehce stát, že pomyslí na sebevraždu. Nechci malovat čerta na ze’, ale stává se to.”

“Tak je’me nahoru.”

Ignatius povstal. “Znám jeho číslo pokoje.”

Zamířili jsme k výtahům, kde jsme se setkali se Sukem a Driscollem. Ani oni nevypadali nijak zvlášť nadšeně.

“Kdyby se neozýval, budeme se muset vyrazit dveře,” vysvětloval Ignatius.

Souhlasili jsme.

V hotelových chodbách panovalo téměř hrobové ticho. Tlusté koberce tlumily každý krok a tlumené světlo nástěnných lamp nám při chůzi chodbou osvětlovalo obličeje.

Zastavili jsme se přede dveřmi a naslouchali. Nikdo nás nepozoroval, žádná pokojská nás nevyrušila. Spoléhali jsme na otce Ignatia, že s Wallravenem promluví. Wallraven měl získat dojem, že s ním chce hovořit jen jeden člověk.

“Víš, Johne, já si myslím, že když s ním bude chtít mluvit nějaký bratr, nebude tak podezřívavý.”

“To by mohlo vyjít za předpokladu, že se nám vůbec ozve.”

Postavili jsme se tak, aby nás při otevření dveří hned neuviděl. Vše ostatní jsme nechali na otci Ignatiovi.

Nejprve neměl štěstí. Několikrát za sebou zaklepal, ale nikdo se neozýval. Teprve když to chtěl vzdát, uslyšeli jsme Wallravenův hlas. Zněl hněvivě, ale současně i velmi křehce či stísněně, jako by byl ten, kdo mluvil, těžce nemocný.

“Řekl jsem, že nechci, aby mě někdo rušil.”

“Ano, vím, ale já s vámi musím mluvit.”

“Kdo jste?”

“Otec Ignatius.”

Pauza a potom. “Mnich?”

“Ano.”

“Co ode mne chcete?”

“Mám to na vás volat z chodby? Víte přece sám, že jde o tajné záležitosti. Nebo snad nepovažujete Verginia za tajemství?”

Slyšeli jsme, jak si z pokoje říká něco sám pro sebe, ale nerozuměli jsme. Podle zvuku jeho hlasu jsme však poznali, že je v šoku. Ignatius mu nedopřál mnoho času na rozmyšlenou. Dlouhé přemýšlení by pro nás mohlo dopadnout špatně.

“Tak mi prosím konečně otevřete. Je to opravdu velmi

důležité.”

“Odkud víte, kdo jsem?”

“To vám řeknu potom.”

“Dobrá, otevřu vám.”

Ignatius se na nás usmál. Přitiskli jsme se ke zdi. Zatím nás nevyrušil nikdo z hotelového personálu, a když se dveře otevřely, reagovali jsme jako pes na píšťalku svého pána. Než se Wallraven vzpamatoval, byli jsme všichni v pokoji. Náš vpád mu musel připadat jako příchod posledního soudu.

Ustoupil až k oknu, stál tam a zíral na nás a na telefon a nebyl schopen říct jediné slovo. Položil si ruku na srdce a já jsem si všiml, že má co dělat, aby se udržel na nohou.

Působil na mě dojmem člověka, který má za sebou něco velmi těžkého, když už podle ničeho jiného, tak podle bledého a utrápeného výrazu v obličeji. Vypadalo to, že má nějaké bolesti. Možná bolesti v zádech, protože stál nepřirozeně vzpřímeně, strnule a prkenně, a přesto tak, jako by se měl každým okamžikem zhroutit.

“Proč se neposadíte, Wallravene?” zeptal jsem se ho.

“Nepřišli jsme vám sem podříznout krk.”

Podíval se na mne. Měl neklidný pohled, ale přesto mě poslechl a posadil se opatrně jako někdo, kdo má velké bolesti v zádech.

“Chceš mluvit ty, Johne?”

“Dobrá.” Převzal jsem naše představování. Wallraven se vůbec nepodivil nad tím, když jsme mu sdělili, odkud jsme přijeli. Podle jeho reakce nebylo poznat, jestli naše jména někdy předtím slyšel. Díval se strnule před sebe a vyhýbal se našemu pohledu. Nejen mně, i ostatním muselo být jasné, že za sebou musí mít nějaký velký neúspěch, protože tak jako on se úspěšní lidé nechovájí.

“Nevypadá to pro vás dobře, pane Wallraveně,” začal jsem. “Uvědomte si, že o vás už skoro všechno víme a že jsme vás nevyhledali bezdůvodně. Máme už jen jeden problém. Kde najít Verginia a vašeho partnera Albertiho.”

“Já nevím, kde je.”

“Nevykládejte nám nesmysly,” vyjel otec Ignatius.

“Vy to musíte vědět. Vy a Alberti jste byli v čele spiknutí! Nebo jste snad nepřipravovali svržení papeže? Když to Teď zapřete, tak…”

“Nevím, o čem hovoříte.”

“Takové výmluvy na nás nezkoušejte!”

“Jen se na toho člověka podívej, bratře,” přerušil Driscoll Ignatia. “Je u konce se silami. Prožil něco strašného.”

Měl jsem týž dojem. “Tak kde je Alberti?” zeptal jsem se znovu já.

Poprvé jsme dostali pravdivou odpově’. Šeptal a jeho slova zněla dutě. “Alberti už není.”

“Prosím?”

Wallraven sepjal ruce. “Je mrtev, Alberti je mrtev.”

“Jak dlouho?” zeptal se Suko.

“Včera v noci zemřel.”

“Víte to přesně?”

“Ano, vím to přesně.”

“Zabil jste ho vy?”

“Ne, já ne. Byli jsme u něho, Alberti a já jsme ho šli navštívit.”

“Koho?” chtěl jsem vědět “Verginia?”

“Ano, Verginia.” Najednou se rozplakal. Přikryl si tvář rukama a plakal jako malé dítě, kterému někdo sebral hračku.

Nevěděli jsme, jak se máme zachovat, a tak jsme mlčeli a naslouchali slovům, která šeptal mezi vzlyky.

“Jde si svou vlastní cestou, už nás nepotřebuje. Zemřel kdysi dávno, ale přesto žije. Peklo mu dalo sílu. On zabil Albertiho. Teď má volnou cestu.”

“Kam půjde?”

“Na trůn.”

Při těch slovech jsme se zachvěli chladem, ne vnějším, ale tím, který se zmocňuje lidského nitra.

“Co tím myslíte?” zeptal se Ignatius. “Zabije papeže?” Wallraven přikývl.

“Kdy?”

“Dnes v noci, možná i dříve.”

Podívali jsme se na sebe a všichni jsme meli v očích stejnou otázku. Co Teď uděláme?

Na to se ozval Driscoll. “Nikdo nám neuvěří, když spustíme poplach, na to můžeme zapomenout. Nemá smysl, abychom se Teď o to pokoušeli, vysmáli by se nám. Co si o tom myslíte?”

Podíval se na Ignatia, protože od něj čekal odpově’. Ten dlouho neváhal. “Jsem stejného názoru, bratře

Driscolle. Nanejvýš by nás vyslechli, ale žádná opatření by z naší informace nevyvodili.”

“Pak jsme tedy v neřešitelné situaci.”

“Ne tak docela,” ozval se Suko. “Naší stopou je Wallraven. Ten je informován. Musí také tedy vědět, jak se můžeme k vrahovi dostat. Uvažujte přece, Wallraven zná jeho úkryt.”

“To je pravda,” řekl jsem.

Suko se Wallravena zeptal. “Je to tak, znáte Verginiův úkryt?”

Wallraven pokrčil rameny.

“Zatraceně, tak mluvte konečně!” okřikl ho Driscoll.

“Musíte přece vědět, jak jste to s vaším přítelem Albertim zorganizovali. Tak se Teď netvařte, jako byste byl oběť.”

“My jsme oběť.”

“Jak to?”

“Protože ti druzí nás už Teď nepotřebují. Našli si jiného partnera ‘ábla.”

“A tomu my Teď chceme nastavit nohu. Váš přítel je mrtev a vy jste byl u toho.” Naklonil jsem se k Wallravenovi. “Jak a kde se to stalo?”

“V jeho ukrytu.”

“A vy jej znáte?”

“Ano.”

“Kde je?”

“Ve Vatikánu. Ne v samém centru, v jednom starém chudobinci, tam se ukrývá.”

“Byl tam celou tu dobu?”

“Ano.”

“A tam Alberti zemřel?” zeptal se Suko. Wallraven přikývl.

“A co Ambrizzi?” Když můj přítel vyslovil to jméno, Wallraven se lekl.

“Ten u toho nebyl.”

“Ale existuje.”

“Bohužel.”

“Kdo je vlastně ten Ambrizzi?” zeptal se Driscoll “Já jsem se s ním nesetkal, jen jsem mu o vlásek unikl, když mě chtěl zabít. Vy ho ale musíte znát, Wallravene, alespoň se domnívám.”

Wallraven si utřel pot nad horním rtem. “Ambnzzi je

‘ábel, nebezpečný démon. Duch, který vraždí.”

Wallraven sklopil hlavu. “Říká se, že ho vyvolali v době, kdy stáhli a ukryli Verginia. Ambrizzi měl být jeho strážce, jeho ‘ábelský anděl strážný. Říká se, že ho poslal sám Lucifer. Je jeho stínem a byl poslán z říše temnot. Ambrizzi má Verginiovi zametat cestu. Má být stále s ním a být mu k dispozici, bude-li ho Verginius potřebovat.”

“A Albertiho nezabil Ambrizzi?”

“Ne, kostlivec v kutně už žije. Udělal to sám. Celá ta léta žil. Viděl jsem, jak se nad Albertim sklonil.”

Wallraven se najednou zase rozvzlykal, když si celou událost živě vybavil. “Sklonil se nad Albertim. A viděl jsem ho, když se potom narovnal. A jeho ústa jeho ústa byla celá od krve, celá od krve.”

Víc nebyl schopen říci a v podstatě to už nebylo nutné, slyšeli jsme toho dost. Pro nás byla důležitá jen jedna věc. A to najít místo, na kterém se skrýval Verginius. Pokud je ještě na stejném místě, kde zabil Albertiho.

“Pojedeme tam!” rozhodl jsem. Nenechal jsem se

vůbec rušit tím, jak se Wallraven vylekal, a dodal jsem.

“Vy nás povedete, pane!”

“Ne, já už k němu nepůjdu, ani za nic,” protestoval Wallraven.

“To také nemusíte,” řekl Suko. “Můžete zůstat někde nablízku až do chvíle, kdy bude po všem.”

Wallraven sklopil hlavu.

Kostlivec v kutně se díval na mrtvolu, ležící před ním, zvedl ruce a prohlížel si krev, která mu na nich zůstala. Jeho obličej zůstal kamenný, žádný úsměv, nic. Byl stejný jako před tím, jen kůže se zdála ještě hladší.

Verginius se svého úkolu zhostil dobře a také se dobře cítil. Měl radost, že je konečně u cíle svých prání.

Pomalu se obracel.

Jeho pohyby byl ještě tápavé a nejisté. Zamířil ke dveřím a zadíval se okénkem do chodby. Ten druhý uprchl. Býval by ho rád také zabil, ale bude to muset odložit. Až bude sedět na trůně, nebude to pro něj nic těžkého. Pak pro něj bude celý svět otevřený, stačí jen natáhnout ruku a vzít si, co bude chtít.

Cítil se výtečně. Bylo to zásluhou čerstvé krve, která ho nejen zahřívala, ale dodávala mu současně i životní energii.

Zastavil se za křeslem, ve kterém tak dlouho seděl. Svíce stále hořela a osvětlovala holou lebku, která tak dlouho spočívala na opěradle křesla. Přes kostlivcovu tvář přejel záblesk, když vztáhl ruku po lebce, jako by to byl drahocenný klenot. Držel ji před sebou tak, aby se mohl dívat do jejího “obličeje”, a přitom pohyboval bezmasými

rty. Pro náhodného pozorovatele to vypadalo, jako by s lebkou hovořil, a s lebkou se skutečně začalo něco podivného dít.

Zatím ještě lebka visela mezi kostlivcovýma rukama jako pevná hmota, ale to se rychle změnilo, protože v jeho rukou měkla.

Jako by byla z velmi poddajné gumy. Stačil nepatrný stisk rukou, aby se zdeformovala. Kostlivec se díval a v jeho prázdných očních důlcích to najednou zasvítilo, jako by odkudsi z nekonečné hloubky vystupovala vzhůru nějaká tajemná síla.

A lebka se rozpadla. Rozplynula se.

Po stropě se pohyboval stín, chvíli postál na místě, než se znovu dal do pohybu a sestoupil níž. Přitom nabýval podoby lidského těla, které však zatím nebylo z pevné látky. Kobkou se pohybovalo ve světle svíce tajuplné stvoření a zamířilo do nejtemnějšího kouta.

Nezůstalo tam dlouho.

Když se vrátilo, bylo již člověkem.

Alespoň jeho tělo bylo lidské. Místo lidské hlavy však mělo hlavu hyeny. Byla to odporná hlava porostlá řídkou srstí, s dlouhým čenichem. Světle žluté oči se studeně leskly.

Ambrizzi se definitivně vrátil na zem.

A byl dokonale připraven plnit své poslání.

Démon z pradávné minulosti, který měl chránit svého pána, kostlivce v sutaně, všemi prostředky na každém jeho kroku.

Teď už ty dva nemohlo na jejich cestě k moci nic zastavit…

16.

Jelikož byl Wallraven hostem hotelu, využil všech nabízených služeb a objednal si lehký automobil značky Fiat Croma, do kterého jsme se všichni vměstnali.

On sám nechtěl za žádnou cenu řídit, jak nám několikrát důrazně opakoval. Byl příliš nervózní a navíc měl strach, protože si byl vědom toho, že zradil. Bál se, že kostlivec už o jeho zradě ví a připravuje pomstu.

Chápali jsme jeho obavy a několikrát jsme ho ujistili, že ho budeme chránit, jak jen to bude možné. Jeho informace pro nás byly velmi důležité, i když jsme vycházeli z toho, že ne všechny jsou pravdivé. Wallraven nás znovu a znovu ujišťoval, že v tomto případě hrál jen druhé housle. Alberti měl být tím mužem, který tahal za nitky. Ten už ale nežil, nemohl tedy nic potvrdit ani popřít. Nechali jsme Wallravena mluvit a jen čas od času jsme ho upozornili, že by mohl dát Sukovi i faráři přesnější informace, abychom se neztratili v římskem provozu. I tak

bylo dost těžké se jím protlačit.

Měli jsme tu však ještě dalšího člověka otce Ignatia který se v Římě vyznal. Bydlel v domku, patřícím církvi, nedaleko Vatikánu. U něho bylo ústředí Bílé moci, která právě zde v Římě utrpěla značné ztráty. Ignatius se pokoušel ji znovu obnovit, což ho stálo hodně času.

Teď seděl otec Ignatius vedle otce Driscolla a se mnou vzadu a hovořil o tom, že vyrobil několik stříbrných kulek, které nám věnuje.

Otec Ignatius pokračoval v Římě v tom, co započal ve svém rodném klášteře svatého Patrika. Věděl, co svým přátelům dluží.

Bylo pro něj velmi těžké smířit se s fakty nového případu, s tím, že někdo má v úmyslu zavraždit papeže. Považoval to za obludnost, ale současně mu bylo nyní jasné, čeho je druhá strana schopná. Měl také problémy s tím, aby prozatím o celé věci zachoval mlčení, protože nám zatím chyběl rozhodující důkaz.

Zima v Římě.

Žádné sluníčko, jen šedivá obloha a stejně šedivá řeka Tibera. Město, které sice nespalo, ale přesto nežilo takovým životem, jaký zde pulzoval přes léto.

Dokonce i kupole chrámu svatého Petra dostala jiný barevný odstín. Vypadala také šedivě a smutně čněla k nebi. Nemuseli jsme přímo na území Vatikánu či do vnitřního okruhu, což by také nebylo možné. Na obvodu tohoto státu ve státě působilo dost institucí, které s nim úzce souvisely.

Začínalo to obytnými domy a končilo stánky se suvenýry.

“Tady by to mělo být,” zamumlal Driscoll, který seděl

těsně u mě.

“Znáte to tu?”

“Ne, Johne, ale nemohu se zbavit pocitu, že jsme blízko cíle.”

“To také jsme,” ozval se Wallraven. Otočil hlavu doprava, aby se tu pořádně rozhlédl. “Už to není daleko Je’te pomaleji.”

Suko ho poslechl.

Po pravé straně stálo několik domů. Byly to staré budovy, z nichž většina nutně potřebovala opravit. Viděli jsme zarostlé pozemky obehnané ploty.

“To je ono!”

“Kde?”

“Vpravo!” Wallravenovi se chvěla ruka. Suko měl dost času najít místo na zaparkování.

“Členové jednoho řádu se tu starají o bezdomovce.

Alberti a já jsme jim čas od času darovali nějaké peníze.” Musel jsem se zasmát. “Určitě ale ne ze soucitu.”

“Museli jsme se dostat do toho domu.”

“Jedná se tedy o výchozí bod?” zeptal se Suko.

“Ano i ne.”

“Vyjádřete se přesněji.”

“Musíme se dostat do sklepa. Jde se tam ze zahrady, která nepatří přímo k domu. Sklepení se nachází pod přistavěnou částí.”

“Dobrá, tak vystoupíme.”

Wallraven se bázlivě zadíval na Suka. “Ale proč já?

Říkali jste přece, že s vámi nemusím.”

“Musíte nám ukázat cestu.”

Na chvíli se zadíval na kolena. Pak přikývl. “Dobrá, když to jinak nejde…” Se zjevnou nechutí sáhl po klice dveří a otevřel je.

Vysoukali jsme se všichni z fiatu. Musel jsem si nejprve narovnat nohy. Sedět ve třech vzadu nebylo vůbec pohodlné.

Zadíval jsem se na fasádu i početná okna, protože jsem si byl jistý, že už náš příchod zpozorovali. Příjezd tolika lidí nemůže prostě zůstat utajen.

Velké vchodové dveře zůstávaly zavřené. Možná si žádný z obyvatel domu netroufal vyjít ven, neboť venku byla velká zima a foukal studeny vítr.

Postavil jsem se vedle Wallravena. “Poj’me,” řekl jsem mu.

Přikývl. “Musíme do zahrady na zadní straně domu.”

“Běžte přede mnou.”

Nebyla to zahrada, nýbrž divočina. Těch několik ovocných stromů se ztrácelo ve změti větví jiných stromů a křovin a sem tam roztroušené záhony se daly jen stěží rozeznat.

Jinak všude rostlo až k cestě husté křoví. Byli jsme tu sami. Nikdo se o nás nezajímal, dům byl tichý.

Nejen já jsem se zabýval svými myšlenkami. Stejně se vedlo i Sukovi a Driscollovi.

Všichni jsme s napětím očekávali věci příští.

Chtěl jsem se od Wallravena dozvědět co nejvíce informací. “Je tu vždycky takový klid?”

“To nevím.”

“Byl jste tu snad víckrát, ne?”

Obezřetně se rozhlédl kolem sebe a odpověděl. “To ano. Ale víc vám toho neřeknu. Chodili jsme sem s Albertim vždy v noci, nebo přinejmenším večer.”

“Říkáte, že kostlivec v sutaně žije,” promluvil Suko.

“Co když už dávno ve své kobce nebude?”

Hvízdl jsem. “Myslíš, že by se mohl dostat do domu?”

“Bojím se, že ano.”

“Jsou tam lidé.”

“Právě.”

Oba jsme se zadívali na Wallravena, který se zatvářil utrápeně. “Já vám k tomu nic neřeknu. Já jen vím, co má v úmyslu.”

“Tak se rozdělme,” navrhl Suko. “Já s otcem Ignatiem půjdeme do domu a porozhlédneme se tam. A vy jděte do sklepa.”

“Souhlasíte?” zeptal jsem se Driscolla.

Nic nenamítal.

Otec Ignatius také souhlasil a řekl, že až se Sukem prohledají dům, přijdou za námi do sklepa.

Zdálo se nám to tak nejlepší.

Počkali jsme, až odejdou, a pak jsem požádal Wallravena, aby otevřel dveře do sklepa. Byl to vnější vchod do podzemí. Wallraven nás upozornil na velmi strmé a zvětralé schodiště, které do podzemí vede.

“Máte u sebe svítilnu?”

“Tahle nám postačí,” řekl jsem.

Wallraven otevřel. Nemohl jsem pochopit, jak je možné, že obyvatelé domu tento vchod nikdy nepoužívají, nebo o něm nevědí. Byl jsem přesvědčen, že alespoň někteří z nich o něm musí vědět, a nechápal jsem, proč si to nechávají pro sebe.

Když jsme prošli dveřmi, ovanul nás pach smrti a tlení. Ten sklep musel byt skutečně velmi starý. Po zdech se vytvořila vrstva prachu smíšená s pavučinami.

Cítil jsem ten pach i na jazyku, jak jsme scházeli čím dál níž. Dával jsem pozor, abych neuklouzl a neskutálel se se schodů.

Nebylo tu zábradlí, jen holé zdi a dosti nízký strop. Světlo svítilny dosáhlo na konec schodiště. Svítil jsem tak, aby před sebe Wallraven, který šel jako první, viděl. “Tam dole,” řekl přeskakujícím hlasem. “Tam dole je ta kobka. Tam jsem ho viděl.”

“Podíváme se tam.”

Jako pokaždé jsem se spoléhal na svůj cit, a ten mi

říkal, že jsme přišli pozdě.

Zrychlil jsem krok, přeskočil dva poslední schody a posvítil na dveře s otevřeným okénkem uprostřed. Bylo tak

velké, že jím mohl snadno prolézt dospělý člověk. Posvítil jsem do kobky za dveřmi.

Rozbušilo se mi srdce. Rty jsem měl suché a na jazyku odpornou pachuť.

Uviděl jsem křeslo, všude kolem něj strašnou špínu a na zemi mrtvého!

V té chvíli jsem se otřásl odporem a hrůzou. Bohužel jsem při svém zaměstnání vídal mrtvoly velmi často a pohled na ně mně častokrát způsobil šok, ale to, co jsem viděl tady, mi doslova obrátilo žaludek.

Verginius toho chudáka nejen zavraždil, ale pak ještě jeho mrtvolu znetvořil. Ušetřím vás podrobností. Posvítil jsem si na zdi kolem a zjistil, že jedna z nich je probořená a že z ní vede nějaký tunel.

Úniková cesta!

Zacláněl jsem svým přátelům ve výhledu. Otec Driscoll byl zvědavý, chtěl si kobku také prohlédnout. Obrátil jsem se k němu. Když uviděl můj bledý obličej, stiskl na okamžik rty. “Je to tak zlé?”

“Ještě horší.”

“Alberti?”

“Ano.”

“A co Verginius?”

“Ten zmizel. Probořil ze’. Za ní vede tunel a…”

“To bude zřejmě cesta do centra,” ozval se Wallraven.

“Vede k soukromým pokojům papeže. Ten tunel tu stojí už staletí, ale dosud ho nikdo neobjevil. Je zakreslen jen na velmi starých plánech.”

“Musíme tam jít. Jinou možnost nemáme,” řekl Driscoll. Bylo to snadné, dveře se daly otevřít z naší strany.

“Já s vámi nepůjdu!” zvedl Wallraven ruce na protest.

“To ode mě nemůžete chtít.”

“To také nechceme.” Driscoll právě odstraňoval zástrčku. Pak dveře otevřel.

“Vy se vážně chcete odvážit za ním?” zeptal se Wallraven.

Odpově’ nedostal. To už jsme byli všichni v kobce. Byl tam takový puch, že se nám obracel žaludek, a Driscoll mi děkoval, že jsem ho varoval předem.

Posvítil jsem do tunelu.

Byla tam naprostá černá tma. Ani jeden z nás se ve Vatikánu nevyznal. Bylo možné, že cesta skončí ve sklepení pod obytnou částí, odkud se snadno dostaneme do soukromých pokojů papeže.

“Půjdeme?” zeptal jsem se. Driscoll přikývl.

17.

Suko s otcem Ignatiem stáli na chodníku před domem a chránili si obličeje proti větru. Nepřinášel s sebou čerstvý vzduch, nýbrž zápach, který nevěstil nic dobrého. Připadalo jim, jako by celé město podlehlo rozkladu.

Vysvětlení tohoto jevu nenašli. Jedině že by tento pach vydechovaly zdi starého domu.

Ignatius chtěl jít první. Domníval se, že v kutně vzbudí u lidí větší důvěru, a Suko souhlasil.

Dveře nebyly zamčené. Vešli dovnitř, ale nikdo jim nevyšel v ústrety. Zůstali stát na prahu a větřili jako zvířata, protože naprosté ticho, které tu vládlo, se jim vůbec nelíbilo.

“To není normální,” šeptal Ignatius. “Je tu přece spousta lidí. Něco tu nehraje. Jestli je to skutečně azyl pro bezdomovce, pak by se už někdo musel ukázat.”

“Mohli všichni odejít,” řekl Suko. “Přes den se asi zdržují ve městě.”

Ignatius vykročil. Objevil budku, ve které sedával domovník či vrátný. I ta byla prázdná. V přízemí nebyl jediný člověk. Ani z vyšších pater sem nezaléhal žádný zvuk. Tento dům byl mrtvý.

“Myslíte, že si sem Verginius našel cestu?” zašeptal Ignatius.

“A kdyby ano?”

“Žádný z nás neví, co je zač, Suko. Musíme počítat s tím, že je to netvor.”

Suko se na Ignatia dlouho díval, jako by mu chtěl číst myšlenky. “Nerad to říkám, otče Ignatie, ale myslím, že si myslíme oba totéž. Nebo se mýlím?”

“To jistě ne.”

“Takže počítáte s tím, že tu najdeme mrtvé?”

“Počítám.”

Suko si pročísl vlasy. “Dobrá, tak to jdeme zjistit.” Oba muži zamířili k širokému schodišti na konci chodby. Stupně byly nízké, zábradlí dřevěné s kovovými tyčemi pokrytými červenou rzí. Schodiště tvořilo mírný oblouk, než vyústilo v prvním poschodí. Zatím muži neviděli jeho konec.

Suko šel první.

Každým krokem se zvyšovalo napětí. Suko nasával vzduch a měl čím dál větší podezření, o kterém jen doufal, že se nepotvrdí.

Když byli asi uprostřed schodiště, v místě, kde se zatáčelo do oblouku, Suko se prudce zastavil.

Něco zahlédl.

“Co se stalo?” zašeptal Ignatius. Suko zvedl ruku.

Ignatius se postavil za něho, aby viděl, kam Suko ukazuje. Nezbledl sice, ale nevěřícně zavrtěl hlavou.

Na nejvyšším schodu ležela umrlčí lebka jako nějaký

děsivý strážce.

Ani jeden z nich nepromluvil, protože nevěděli, co si mají o té lebce myslet. Ze své vzdálenosti nepoznali, zda to je skutečná lebka, či maketa z umělé hmoty. Byla stejně

matná a stejně velká jako skutečná lidská lebka.

“To znamená, že můžeme jen k ní, ani o krok dál,” zašeptal Ingatius. “Nebo se snad mýlím?”

“Zřejmě se nemýlíš.”

“Co chceš dělat?”

“Jít dál.”

“Dobrá, tak já půjdu za tebou.” Lebka se nepohnula.

Dívala se na ně svými prázdnými očními důlky. Teď zblízka bylo vidět, že je z velmi pevného materiálu, Sukovi se zdálo, že z mramoru.

Lebka se sice nepohnula, ale oběma mužům se zdálo, že je někdo pozoruje, nějaká tajemná moc, kterou nedokázali zařadit. Lebka hlídala přístup do prvního poschodí, a i když byla tak malá, dokázal si Suko představit, že se v ní může skrývat nebezpečné kouzlo.

Už je od ní dělily pouhé tři schody. Ignatia už dokonce jen dva.

Vtom se to stalo.

Přišlo to tak náhle, že byli oba překvapeni. Lebka začala stoupat do výšky, přitom se otáčela a měnila se v oblak prachu.

Byl to duch?

Ne, žádný duch, neboť prachový oblak se postupně měnil v pevný útvar podobající se lidské postavě.

Paže, nohy pak tělo, hlava. Ne, nebyla to lidská hlava.

Na krátkém krku najednou seděla odporná hlava hyeny…

18.

Neměli jsme žádnou radost z toho, že musíme vstoupit do staletí starého tunelu, kde nás čekal pach hniloby, tlení a rozkladu a téměř nedýchatelný vzduch.

Už po celá staletí se tu nesvítilo, až teprve moje kapesní svítilna prorazila tmu světelným kuželem.

Driscoll se držel v těsném závěsu za mnou. Cítil jsem na krku jeho dech. “Mám pocit, že se tu zadusím, Johne. Kdybych nevěděl, o jak vysokou hru se jedná, na místě bych se otočil a vrátil se nazpět.”

“On tudy také prošel.”

“A musí mít sílu,” zašeptal Driscoll. “Vždyť už je, nebo měl být mrtvý stovky let a dokáže probourat ze’. Stále to nemohu pochopit. Ať o tom přemýšlím, jak chci, vysvětlení nenacházím.”

“Je to tak.”

Má odpově’ ho udivila.

“Vy to také nechápete?”

“Nedokážu si přesně představit, co se vlastně stalo. Musíme se prozatím spokojit jen s velmi hrubou představou. Ten mnich se obrátil. V průběhu dlouhých let samoty dospěl k závěru, že existuje ještě druhá strana. A té se upsal. Co se přesně stalo, o tom můžeme jen spekulovat.”

“Vy ale máte zkušenosti, Johne!”

“To je pravda. Jenže každá bytost je jiná. Každá jinak reaguje, když se upíše temným silám. Dovedu si představit, že se Verginiovi podařilo vyvolat nějakého démona. Získal s ním spojení a démon ho nenechal na holičkách.”

“Myslíte tím toho tvora s hlavou hyeny?”

“Ano, jeho ochránce. Jde o velmi mocného démona, protože dokáže překročit hranice. Je zřejmě pod ochranou absolutního zla, protože Verginius se ještě předtím obrátil k dobru. A vycházím z toho, že po svém přerodu se bude chovat stejně extrémně.”

“Ta hyena, Johne…”

“Ta je pro něho obrazem či symbolem.”

“Ďábla?”

“Lucifera!”

Mlčeli jsme. Otec Driscoll přemýšlel o mých slovech. Soustředil jsem se na cestu, protože podlaha byla velmi hrbolatá. Kráčeli jsme přes hrboly, náhodně uvolněné kameny i prohlubně a díry. Všude kolem nás byly jen holé kamenné zdi.

Mluvili jsme o tom, jak se nám ten tunel zdá dlouhý. Ptali jsme se, kdy asi budeme na jeho druhém konci. Byli jsme si jisti, že se náš cíl nachází uvnitř Vatikánu, ale jestli se tam kdy dostaneme, bylo sporné.

Tunel neměl všude stejnou šířku ani výšku. Místy se zužoval, místy byl zase strop tak nízko, že jsme se museli sklonit, abychom se neuhodili do hlavy. Místy jsme přelézali přes hromady stavebního materiálu a suti, kterou při stavbě neodklidili. Ale propracovávali jsme se dál a dál, i když tu byl vzduch, který si už vůbec nezasloužil své jméno.

To, co jsme vdechovali, byla směs různých pachů, a chvílemi jsme se v pravém slova smyslu dusili. Mimoto nám bylo čím dál větší horko. Vzduch se nehýbal, byl doslova hustý. Připadal nám jako závěs a hrozilo, že se udusíme. Už jsme nemohli normálně dýchat. Každé vdechnutí působilo bolest. Slyšel jsem, jak to komentuje

otec Driscoll. “Jestli to tak bude pokračovat, tak se tu

někde zhroutím, Johne.”

“Když to dokázal Verginius, dokážeme to také.”

Nechtěl jsem to vzdát, cítil jsem, že to dokážeme, a pak jsme najednou zaslechli vzdálené tlumené zvuky.

Zastavili jsme se.

“Slyšel jste to, Johne?”

“Ovšem.”

“Připadá mi to, jako by někdo do něčeho bušil, co

říkáte?”

“Třeba do zdi, nebo do dveří.”

“V tom případě asi Verginia brzy dohoníme.” Na to jsem neodpověděl a přidal jsem do kroku.

Kužel světla z mé kapesní svítilny prorážel tmu přede mnou. Klouzal a tančil po staré kamenné dlažbě jako světlý stín, vždy připravený pohltit tmu.

Provrtával se jí. Dál a dál.

Až narazil na překážku.

Když jsem ji uviděl, zastavil jsem se. Otec Driscoll zakopl a mírně se mi opřel rukama o ramena, aby neupadl.

“Hrome, dokonce i vzduch je tu lepší,” zašeptal.

“Ano, vniká sem dalším otvorem ve zdi.” Pohnul jsem svítilnou a světlo odhalilo nerovné obrysy otvoru, který někdo musel prorazit do zdi velkou silou.

“On to nakonec přece jen dokáže!” vydechl Driscoll.

“Ten tvor má sílu obra. Začínám pochybovat o tom, že bychom ho mohli my dva zastavit. Přestávám to považovat za možné.”

Neodpověděl jsem. Verginius nás určitě předčí svou fyzickou silou, ale zradil svou víru i život, který si zvolil,

přešel na druhou stranu. Bude poražen silou, které se kdysi upsal.

Vykročil jsem z místa, kde jsme se zastavili. Pocítil jsem nutkání ke spěchu. Nevím proč, ale začal jsem si být jistý, že nepřijdeme pozdě. S největší pravděpodobností měl kostlivec v kutně stejné problémy jako my. Musel se nejdříve zorientovat, prorážet si cestu, což ho stálo dost času.

V kapse jsem měl zastrčený svůj stříbrný křížek. V případě potřeby ho mohu velmi rychlým pohybem vytáhnout. Berettu jsem měl také u sebe a doufal jsem, že mi tyto dvě zbraně postačí, abych démona zastavil.

Otvor ve zdi byl dost velký, abychom jím prolezli. Za ním už byl normální, hluboko položeny sklep. Ani tady nebyl vzduch právě nejčistší, ale proti tomu, který jsme museli dýchat v tunelu, mi připadal jako pravý balzám.

Na chvíli jsem se zastavil. Nezavřel jsem oči a nedařilo se mi kontrolovat myšlenky. Nemohl jsem stále uvěřit, že se nacházím pravděpodobně ve sklepení pod hlavními budovami Vatikánu. Dokonce možná pod budovou, v jejíchž horních patrech má své privátní pokoje sám papež. Ví vůbec někdo o existenci tohoto tajného tunelu?

Něco takového jsem však nepředpokládal, protože pokud by tomu tak bylo, už by ho bývali dávno nechali zazdít. Znamenal totiž neustálý zdroj ohrožení.

Vtáhl jsem hlavu mezi ramena, když jsem vkročil do sklepa. Ramenem jsem zavadil o kámen vyčnívající ze zdi. Driscoll mi šel v patách.

Nemluvil a dýchal rychle a sípavě.

Byl víc rozrušen než já. Možná se ho jisté věci

dotýkaly osobněji než mě. Patřil přece k církevnímu řádu. Jeho život stál na zcela jiných základech než můj.

Teď už jsme oba stáli ve sklepě.

Bylo tu ticho jako v hrobě, slyšeli jsme jen svůj dech. Mohli jsme se spoléhat jen na moji kapesní svítilnu, v jejímž světle tančil staletý prach rozvířený ve vzduchu.

Protože jsem nikdy nesvítil jen na jedno místo, získali jsme přehled o celém sklepě a zjistili jsme, že je prázdný. Nebyly tu žádné sudy s vínem ani jiné předměty. Zdálo se, že už ho léta nikdo nepoužíval, přestože byl rozlehlý.

Udělal jsem několik kroků dál a držel se po pravé straně. Ať už to byla náhoda nebo řízení osudu, měli jsme štěstí, protože jsme uviděli další cíl naší cesty, to, co jsme hledali.

Bylo to ono schodiště, po němž jsme měli vystoupit nahoru. Byly to vlastně jen čtyři schody.

Končily u dveří, které však byly zamčené a zatím neporušené.

“To je ta cesta, Johne!”

Byla to správná cesta, ale věděl to i kostlivec. Zatím jsme ho neviděli ani jsme netušili jeho přítomnost, ale zvuky vycházející ze tmy blízko schodiště nám prozradily dost.

Přicházel.

Nezastavil se, až nakonec skončil ve světle mé kapesní svítilny.

Poprvé jsme mu stáli tváří v tvář. Otec Driscoll zkameněl hrůzou…

19.

Okamžik strnulého ticha jako první přerušil otec Ignatius. “Zlo, Suko! To je ztělesněné zlo!” šeptal vyděšeným hlasem. “Tak bylo vždy zpodobňováno. Hyena je jeho symbolem. Ďábel sám prý si toto zvíře zvolil mezi všemi.” Ztichl, neboť hyena vydechla obláček svého páchnoucího dechu, který se rozplynul nad schodištěm.

“To není ‘ábel, otče.”

“Co tedy?”

“Démon, který je velmi blízký Asmodeovi nebo Luciferovi. Je to ochránce kostlivce v sutaně. To on vraždil. Musí to být Ambrizzi. A pokusí se zavraždit i nás, za to dám krk.”

A Suko měl pravdu, Ambrizzi byl velmi nebezpečný. Dosud se ukázal ve dvou podobách. Jako lebka a potom se proměnil v tohoto děsivého netvora, který bažil po krvi.

Studené oči hleděly na oba muže. Vyzařovalo z nich cosi, co nahánělo Sukovi husí kůži. Byl to hlad po krvi, po vraždě? Suko pomyslel na lidi, kteří tu mají bydlet. Zatím nepotkali ani jednoho a on se začal obávat nejhoršího.

Přesto se snažil zachovat klid a se stejným klidem vytáhl bič na démony.

Opsal jím kruh.

Z otvoru vyletěly tři řemínky.

Netvor s hlavou hyeny přihlížel. Kromě očí se nepohnul a věděl dobře, co dělá, protože bleskurychlým pohybem sáhl pod šaty a vytáhl nůž s dlouhou čepelí.

Suko si okamžitě vzpomněl na to, že právě jím ohrožoval Johnova otce. Věděl proto, že tento symbol pekla dokáže být velmi rychlý, rychlejší než on, proto

druhou rukou vytáhl berettu.

Dlouho neváhal a vystřelil.

Kulka nezasáhla hlavu. Těsně pod bradou se zavrtala do krku, vytrhla kus masa a zanechala za sebou roztřepenou ránu, ze které však nevytekla ani kapka krve.

Postava se zapotácela, tlamu otevřenou dokořán. Z ní Teď vycházelo stále víc zelenošedého kouře, ale hyena s lidským tělem ještě zdaleka nezahynula.

“Střílejte, Suko!”

Suko však otce neposlechl. Rozhodl se pro jinou taktiku.

Zaútočil na netvora nohama.

Vykopl nohu vzhůru a ve zlomku vteřiny dostal netvor zásah, který ho odhodil až do rozlehlé chodby.

Suko viděl, jak se pootevřely několikerý dveře a v nich se objevily vyděšené tváře. Suko však neměl čas je varovat výkřikem, musel se věnovat Ambrizzimu. Posvěcená stříbrná kulka ho nezabila. Byl jen trochu omráčen a dopadl zády na ze’. Teď se pokusil uhnout do strany.

Suko byl rychlejší.

Zvedl levou ruku s bičem. V něm se skrývala nepředstavitelná síla, která už poslala mnohé bytosti s černou krví do pekel, a když se Ambrizzi chystal znovu bodnout, Suko práskl bičem.

Měl oproti Ambrizzimu tu výhodu, že mohl uhodit z větší dálky. Tři řemínky zasáhly Ambrizziho na téměř ideálních místech. Omotaly se mu kolem hrdla jako škrtící smyčka.

Suko trhl bičem a zatáhl!

Z tlamy hyeny se ozvalo syčení. Ruka s dýkou se

začala trhavě pohybovat. Netvor proti síle biče nic nezmohl.

Suko ještě jednou zatáhl. Řemínky se ještě víc utáhly netvorovi kolem hrdla.

Suko současně udělal krok zpět a najednou si všiml, že už necítí žádný odpor.

Hlava hyeny sebou naposledy zaškubala a pak se oddělila od těla.

S tlumeným zvukem dopadla na zem, kousek se odkutálela a zůstala ležet.

Její oči se dívaly na Suka s prázdně a vyčítavě. Suko zvedl nohu a hlavu přišlápl.

Praskání, které se přitom ozývalo, znělo jeho uším jako hudba. Pro Ambrizziho to však byla pohřební píseň.

Od této chvíle neměl kostlivec svého ochránce…

Stál tam proti nám!

Zdál se tak vysoký možná proto, že měl velmi širokou sutanu. Nebyla ani černá ani šedá, ale modrá. Z ní vyčnívala lebka, na kterou jsem svítil. Vypadala studeně a hladká kůže na ní se leskla jako naolejovaná.

Skutečně, velmi hladká lesklá kůže na holé lebce.

Lebka mající i nemající tvář, neboť jí chyběly oči.

Důlky byly tak strašně prázdné, ale když jsem do nich posvítil, měl jsem přesto dojem, jako by mi chtěly něco říct. Bylo to poselství z temnot, z říše zla, protože pohltily

veškeré světlo svítilny.

Pohnul jsem svítilnou a světlo sklouzlo na postavu. Viděl jsem jeho ruce vyčnívající ze širokých rukávů. Nebyly to ruce kostlivce, měly dlouhé prsty potažené toutéž tenkou hladkou a lesklou kůží.

Kostlivec se právě chystal vystoupit po schodech a otevřít dveře. A já byl pevně rozhodnut mu v tom zabránit.

A ještě něčeho jsem si na něm všiml. Že má ruce celé od krve. Bylo mi jasné, že tato krev ještě před nedávnem proudila v žilách jistého Albertiho. Nechtěl bych zemřít takovou smrtí, neboť tyto ruce dokázaly strašné věci. Kostlivec se nepohnul.

Na rozdíl od nás, neboť Driscoll ode mne odstoupil a zeptal se. “Jak ho zastavíme?”

Neodpověděl jsem, protože kostlivec upřel svou pozornost ke mně. O kousíček natočil hlavu a já změnil směr světelného kužele. Přitom jsem sáhl do kapsy.

Do té, kde jsem měl křížek.

Byl to dobrý, uklidňující pocit, cítit v rukou mírně teplý kov. Driscoll vydal udivený zvuk, když uviděl blýsknout se tento talisman ve tmě, jak jsem ho vytahoval z kapsy.

Křížek visel na řetízku. Držel jsem ho ve výšce očí a kostlivci nezbylo nic jiného, než se na něj dívat. Oslovil jsem ho tvrdými slovy. “Poznáváš to? Poznáváš to znamení? Říká ti něco? Kdysi jsi mu sloužil. Miloval jsi ho, zbožňoval jsi ho, protože jsi chtěl jednou stanout na nejvyšším místě. Později jsi ho proklel, ale já ti říkám, že se ho nezbavíš. Vždy si člověka najde, v dobrém i zlém. Ani ty mu neunikneš.”

Nic, žádná reakce.

Ticho.

Že by nechtěl?

Ale pak jsem ucítil, jak se vytváří protichůdná síla, která vycházela z něho. Chtěl v sobě zalarmovat síly, kterým sloužil v minulých letech svého života.

To mi nevadilo. Cítil jsem se najednou naprosto volný. Mohl jsem jít k němu, aniž by mi v tom mohl zabránit. Věděl jsem najednou, že to dokážu, a zlá aura, která z něj vycházela, zasáhla nejprve křížek. Odrazila se od něj, což jsem dokonce mohl vidět, protože konce křížku, na kterých byla vyryta počáteční písmena jmen čtyř archandělů, se rozzářily studeným stříbrným třpytem.

To ho vyvedlo z míry. Ustoupil.

Svítil jsem mu přímo na hlavu, která v tak silném světle žlutě svítila jako měsíc. Oční důlky zůstaly prázdné, tlama se pohnula, jako by chtěl něco říci, ale nakonec jsem to byl já, kdo promluvil.

Kéž by křížek v tomto případě byl vše uzdravující silou! Pokaždé to neplatilo. Zažil jsem totiž dost porážek v případech, kdy jsem se utkal s jinými druhy magií. Zde jsem to musel vidět tak, že proti sobě stály dvě nejstarší a nejzákladnější síly na světě.

Dobro a zlo!

Dobro již jednou zvítězilo, a tento boj se opakoval do nekonečna.

“Nedojdeš k svému cíli, Verginie!” zašeptal jsem. Bylo mi jedno, zda mi rozumí. Musel jsem ta slova prostě vyslovit. “Nedosedneš na papežský trůn, ty ne. Slibuji ti, že jednota, která panuje už po celá staletí, nebude porušena. Já osobně se totiž o to postarám. Všechno na tomto světě

musí mít svůj řád, Verginie…”

Nezáleželo na tom, zda mým slovům rozumí, či ne, neboť od této chvíle záviselo vše jen na významu posledních slov, která jsem vyřkl.

Tento prastarý sklep pod soukromými papežovými pokoji se měl stát jeho hrobem, místem jeho konce.

Jen proto jsem ta slova vyřkl.

“Terra pestem teneto salus hic maneto!”

To byla slova formule, která zatím ve všech případech

účinkovala.

A pak se to stalo!

Sklep se najednou topil v jasné záři! Takové světlo nemohlo pocházet od žádného umělého osvětlení, byla to oslňující zář, vycházející z křížku, který v tomto okamžiku uvolnil všechny v sobě skryté síly a vyslal je proti zlu.

Viděl jsem proti sobě stát kostlivce v sutaně jako na filmovém plátně. Najednou se vzdálenost mezi námi zvětšila a jeho obrysy byly velmi ostré. Jeho postava byla obklopena září jako svítící bání. Vztáhl ruce do výše a mně v té chvíli připomínal mága, který prosí svou modlu o pomoc.

Ale modla nepomohla.

Nechala ho na holičkách, protože v té chvíli vyšlehly z jeho modré sutany malé plamínky. Byly tiché, ale rychle se šířily.

Postava vzplanula.

My jsme však necítili žádný žár. Byl to nebeský oheň, který se zmocnil jeho těla, a současně vír, který strhl i nás.

Ucítili jsme silné sání.

Hořící postava se začala otáčet kolem své osy. Neviděli jsme, zda se jeho nohy ještě dotýkají země, protože se otáčel stále větší rychlostí a z ohně se vytvořil ovál, který ho obklopil a zahalil.

Kostlivec v sutaně shořel. Nezbylo po něm nic.

Vír ho do sebe vsál. Zmizel nám před očima. Nakonec zbyla jen lebka zírající na nás prázdnými důlky, zatímco mnich se již vydal na cestu do prázdna, neboť tam, kde vládla nicota, se otevřela brána.

Postava byla unášena dál a dál do nekonečna. Zůstala po ní jen ta lebka s otevřenými ústy.

Neslyšeli jsme žádný výkřik. Pak bylo po všem.

Vír zmizel a všechno bylo zase normální, jako by se nic nestalo.

Podívali jsme se na sebe s otcem Driscollem. Mé rty se zachvěly, když jsem se usmál.

Driscoll řekl: “Já ničemu nerozumím, Johne, vůbec ničemu…”

“Já také ne,” odpověděl jsem. Pak jsme se spolu vraceli stejnou cestou nazpět.

Tentokrát s velmi dobrým pocitem.

20.

Wallravena jsme našli v zahradě. Seděl na zemi opřen zády o strom. Ruce složené v klíně, a teprve až jsme byli u něho, všimli jsme si krve vytékající z rány.

Ten člověk si podřezal žíly, spáchal sebevraždu.

“Doufám, že najde milost u Nejvyššího soudce,” řekl Driscoll, když mu zatlačil oči.

Brzy jsme se setkali s otcem Ignatiem a Sukem. Dověděli jsme se, že ani Ambrizzi už neexistuje.

Lidem v domě se nic nestalo. Ambrizzi je jen zahnal do pokojů, aby ho nerušili.

“A co bude Teď?” zeptal se otec Ignatius.

“V žádném případě nebudeme nic roztrubovat do světa,” odpověděl jsem. “Na veřejnost se nesmí nic dostat.”

“Správně, Johne.”

Souhlasil i Driscoll se Sukem.

Ani sám papež se o ničem nedozví. To, co se zde stalo, zůstane tajemstvím mezi námi a Bílou mocí.

Pokud jde o ty dva zavražděné, spojím se s římskou policií, ale to má ještě chvíli čas. Teď jsem potřeboval silnou kávu a pořádný doušek grappy. Nikdo z mých přátel proti tomu nic nenamítal…

KONEC