Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 21 - Panenky nosí smrt

1.

To, že může uprostřed zimy lovit ryby, Deanu Drakemanovi jako vášnivému sportovnímu rybáři vyhovovalo, ale motýli v lednu? Kdo to kdy slyšel? V podstatě to není možné a příroda to také nechce, ale jemu se před obličejem zatřepetal motýlek a znervóznil ho.

Drakemana se zmocnil vztek. Ztrácel pomalu svtj pověstný rybářský klid a mávl po motýlkovi rukou tak prudce, až se člun, ve kterém seděl, zakymácel a on se musel chytit. Také udice upevněná na zádi se rozhoupala.

“Zatraceně!” zaklel Dean. Stáhl si kšiltovku hloubeji do čela. Na malém jezírku byl jediným rybářem. Pobřeží jezera oděné do zimních barev bylo vzdáleno jen nějakých sto yardt od něho. Za plážemi z jemného štěrku se táhly husté křoviny.

Voda vypadala špinavá. Na některých místech byla plná vodních řas.

A znovu kolem něho proletěl ten motýlek. Tentokrát

přiletěl zleva. Stín ve vzduchu se mu opět z ničeho nic třepetal před očima. V lednu.

Křídla byla mistrovským dílem přírody, vymalovaná takovými barvami, jaké by člověk nikdy nedokázal vyrobit. Dean po motýlkovi znovu plácl rukou, ale ten bleskurychle poodletěl. Člun se znovu zakymácel.

Termoska na zádi se převrátila. Nebyla dobře uzavřená a tmavohnědá tekutina vytekla.

Pak uviděl druhého motýla. Proletěl nad tmavou

hladinou jezera, jako by na ní chtěl přistát. Potom vystoupil do výšky a opisoval kroužky nad Drakemanovou hlavou.

“Odkud sem přilétají?” zeptal se Drakeman sám sebe,

obrátil se a uviděl vyteklou kávu.

Znovu zaklel, otočil uzávěrem termosky a vtom uviděl třetího motýla. Ten mu přistál rovnou na udici a pohodlně se na ní usadil.

“Musí tady někde být hnízdo,” zašeptal a začal se smát. “Motýli v lednu, to je něco stejně mimořádného jako velryba v Temži.” Rozhodl se, že už se nebude zlobit a znovu se posadil na své místo. Zatím ještě nic nechytil. Zdálo se, že ryby si z něj dělají stejnou legraci jako motýlci. Dneska měl prostě velmi špatný den. Možná to bylo počasím. Už celé týdny bylo na toto roční období velké teplo. Neustále mžilo, mračna ležela nízko a jen málokdy se vyjasnilo.

I dnes visely mraky velmi nízko, ale naštěstí přestalo pršet a také nevál skoro žádný vítr. Jezero bylo klidné.

Blízko člunu za zádí se voda rozčeřila.

Vytvořily se kruhy, v jejichž středu se něco pohybovalo. Byl to nějaký malý předmět, zpočátku sotva rozeznatelný, ale potom se vyhoupl na hladinu.

Byla to ruka.

Velmi malá ruka, srovnatelná s dětskou ručkou. Zdálo se, jako by se prstíky chtěly něčeho zachytit.

Drakeman to však neviděl, protože se soustředil na svou udici. To bytosti pod vodou velmi vyhovovalo. Čekala jen na to, aby se mohla vyhoupnout nahoru.

Objevila se nápadně malá hlava s dlouhými vlasy, které byly ozdobeny světle červenou mašlí. Modré oči studeně svítily v obličeji, jehož pleť byla nápadně hladká, na první pohled umělá. Horní polovina těla vypadala zavalitě a strnule. Ruce i nohy byly pevně připojeny v kloubech. Nebyl to člověk, byla to panenka.

Plula po hladině ve stínu člunu. Vlasy měla přilepené na hlavě a šaty se jí ve vodě lepily na tělo. Byly z tenké látky.

Vypadalo to, jako by panenku někdo odhodil do vody. Jako by si s ní hrálo nějaké dítě a v jistou chvíli je hra přestala bavit.

Bylo to však klamné zdání. Panenka nebyla neživá a nikdo ji neodhodil. A neplula po vodní hladině bez dtvodu. Ta “hračka” byla živá!

Teď dokonce udělala pár kraulových temp a doplula k loďce. Pokusila se na ni vyhoupnout, ale sklouzla zpět do vody. Zkusila to znovu a podařilo se!

Jako šíp vystřelila z vody, za sebou závoj vodní spršky, a přistála na palubě, kde ztstala stát.

Přesně v té chvíli se zvedli tři motýlci a znovu se

začali třepetat kolem hlavy rybáře ve člunu. Ten se po nich opět zlostně ohnal rukou a zaklel.

Znovu je minul a člun se tentokrát už povážlivě zakymácel. Panenka toho využila, aby přeskočila na sedadlo na zádi. Byla celá mokrá, ale v jejích studených a umělých očích se změnil výraz. V zřítelnicích se teď zračil jakýsi podivný lesk, vyvěrající odněkud z panenčina nitra.

Bylo to studené, zlé světlo. Pěkně tvarovaná, ale tvrdá ústa vytvořila spolu se studeným pohledem masku, která naháněla strach. Když sáhla pravou rukou pod mokré šaty, zaškubalo jí v koutcích úst.

Něco vytáhla. Byl to malý předmět, který se zablýskl, když jím otočila.

Ntž!

Velikostí přiměřený panence, ale s velmi ostrou čepelí. Malá nestvtra se zasmála. Rybář k ní seděl zády.

Motýlci už byli zase aktivní a kroužili kolem něho. Přestal si jich všímat.

Bohužel se ani jednou neohlédl dozadu. Jinak by viděl, jak panenka zvedá pravou ruku s nožem. Tentokrát už její pohyby nevypadaly vtbec strnule, naopak byly pružné a plynulé.

Drakeman nic netušil, dokud neucítil ostrou bolest na šíji. Hlasitě vykřikl. Sáhl si tam rukou a vyskočil ze sedadla. V okamžiku kdy se na ruku podíval, uviděl svou krev.

Nic nechápal. Vyveden z míry otočil. Bylo mu jasné, že ho někdo napadl zezadu. Motýlek se odlepil ze svého místa a proletěl kolem něho. Drakeman sledoval jeho let a v té chvíli uviděl panenku.

V prvním okamžiku to považoval za špatný vtip, velmi nevkusný, jenže bohužel, byla to holá skutečnost.

Motýl si vybral nové místo k přistání. Posadil se

panence na hlavu. Byla mokrá, jako když před chvíli vystoupila z vody. Světlé vlasy spolu i s červenou mašlí jí splihle visely.

Drakeman se chtěl při pohledu na ni nejprve rozesmát, ale neučinil tak ze dvou dtvodt. Za prvé mu v tom zabránila bolestivá rána na krku a za druhé objevil, že panenka drží v ruce ostrý ntž.

Byl ohromen. Skutečnost, že ocel byla zbarvena do ruda, mu neomylně prozradila, že čepel je od krve, jeho krve. Ta odkapávala na dřevěnou podlahu člunu a tam se rozstřikovala.

Jeho krev na jejím noži!

Proč? Jak je něco takového vtbec možné? Nenalezl žádné vysvětlení. Jako hypnotizován se díval na

zakrvavenou čepel. Ta maličká mu musela zezadu proříznout šíji a potom následkem jeho prudkého pohybu upustit ntž. Teď ho jednoduše zvedla, jako by se nic nestalo.

Drakeman pohnul ústy, aniž by ze sebe vydal hlásku. Levou rukou si sáhl na šíji. Nenašel řez okamžitě. Hrdlem mu znovu projela ostrá bolest, jak se rány dotkl.

Ohromený rybář stále nechápal, co se děje. Hledal vhodná slova, zatímco panenka před ním stála se svým hladkým obličejem a s ďábelským úsměvem na rtech.

“Ty!” vydechl konečně. “Ty zatracená malá bestie. To ty bys…”

Udělal krok kupředu, přelezl lavičku a člun se začal

lehce kymácet.

Panenka stála na stejném místě jako předtím, na lavičce na zádi. V jejích světle modrých očích se zablesklo, když se z místa zvedl další motýl a zakroužil rybáři kolem hlavy.

Ten se však v této chvíli o motýla nezajímal. Nechal za sebou prostřední lavičku a už už se shýbal, aby malou bestii uchopil. Pomyslel při tom na dálkově ovládané panenky, které se v poslední době začaly vyrábět, elektronické hračky, jaké si ještě nedávno nikdo nedokázal představit.

“Zemřeš!” promluvila panenka. Toto slovo Drakemana hluboce zasáhlo. Lekl se tolik, že ucouvl a neodvážil se na panenku sáhnout.

“Co to říkáš?” vykoktal.

Malá nestvtrka otočila rukou. Špička nože zamířila přesně na něj. “Zemřeš!”

“No počkej, ty bestie, já tě rozmačkám. Já ti ukážu

útočit na někoho nožem! Vlastníma nohama tě rozšlapu a budu mít radost z toho, až uslyším, jak mi to tvoje tělíčko praská pod nohama!”

Plný zloby a nenávisti zvedl pěst a … Vykřikl.

Něco ho zasáhlo do zad. Těsně pod třetí obratel.

Tělem mu projela pálivá bolest. Deanovi vstoupily do očí slzy. Panenka před ním se začala kymácet, protože i člun se prudce rozhoupal.

I přes bolest byl Dean schopen jasně myslet. Proběhlo mu hlavou, že ta proklatá loutka není na člunu sama. že musí mít nějakého společníka, který mezitím vyšplhal z vody za jeho zády. První panenka ho přestala zajímat. Otočil se, aby viděl druhého útočníka, a zapomněl, že se nachází ve člunu. Najednou se mu jezero roztočilo před očima. Tmavozelená hladina se prudce rozvlnila a pobřeží před ním začalo tančit. Potom zachytil špičkou boty o palubu, ztratil rovnováhu a padal. Přitom křičel. Rozvlněná hladina, k níž se blížil, mu připadala jako rozevřená tlama nějakého mořského netvora. Pohltila ho.

Voda se za ním zavřela. Dean Drakeman se ponořil do tmavozelené hlubiny. Odpor vody mu strhl kšiltovku z hlavy a vynesl ji na hladinu.

On sám padal ke dnu. Ruce se mu zabořily do odporného bahnitého dna. V hlavě se mu spustil alarm. Jestli se nevynoříš, utopíš se! Už teď pociťoval nedostatek vzduchu. Studená voda do jisté míry potlačila bolest v zádech i v šíji a už ji nepociťoval tak silně. Pohyboval rukama, nohy mu ztěžkly. K tomu se ještě přidávaly mokré nalepené šaty.

Jen pomalu se blížil k vodní hladině, prorazil ji

hlavou, otevřel ústa, nadechl se a dostal strach. Proud ho zanesl kousek od člunu. Mocnými pohyby šlapal ve vodě a mokré vlasy shrnul z čela. Začal plavat ke člunu.

Udělal dvě tři tempa a pak dostal novou ránu.

Tentokrát byla nejhorší ze všech.

Útočník či útočníci na něho museli čekat. Ostrá bolest mu tentokrát projela břichem. Některé z těch panenek se podařilo ho podeplout a zasadit mu ránu nožem. Zasténal, voda mu vnikla do úst a sténání se změnilo v klokotám. Vzápětí utichlo úplně a on se znovu potopil pod hladinu, aniž by některou z panenek uviděl.

Připadalo mu, že má celé tělo v jednom ohni. Ke břehu to měl příliš daleko. Musí se bezpodmínečně dostat do člunu a těm malým monstrtm uniknout.

Byla to jeho jediná naděje.

Plaval jako školák, který se to teprve učí. Pomalými, těžkopádnými tempy krauloval směrem ke člunu, vynořil hlavu a konečně člun uviděl před sebou, i když přes kapky vody rozmazaně.

To nejhorší však viděl.

Jako dva malí ďáblové seděly panenky na palubě a bezstarostně kývaly nohama spuštěnýma přes okraj. V obličejích jim pohrával zlomyslný úsměv, jako by se jim ve tvářích zračila jejich odporná duše.

Zdálo se, že se velmi dobře baví. Čekaly na něj s nožem v rukou. Vkrátku si uvědomil strašlivou skutečnost.

Nezaútočily na něho jen dvě panenky, musela tu být ještě třetí, která na něj číhala pod vodou. Kdyby jednu z nich dostal do rukou, bez váhání by ji rozdrtil. Tato malá, elektronicky ovládaná monstra musí zničit.

Snažil se plavat dál, i když cítil, že ho opouštějí síly.

Krvácel ze tří ran a zanechával za sebou na vodní hladině tmavě zabarvenou stopu.

Zachytil se pravou rukou okraje člunu a chtěl se vyšplhat nahoru. A pak to přišlo.

Panenky byly strašlivé.

Viděl ještě, jak zvedají nože a míří na jeho ruku.

Dean Drakeman vykřikl. Nedokázal se tak rychle pustit a do ruky se mu zabodly oba nože. Ten jeden plnou silou, druhý mu sklouzl po pravém malíčku.

Znovu vykřikl a jeho křik se opět změnil v klokotání, jak se hlava potopila pod hladinu.

Ve vodě číhala třetí.

Drakeman měl sám se sebou tolik starostí, že si jí nevšiml.

Malé zlé monstrum mělo tedy nejlepší příležitost

zaútočit. Objevilo se přímo vedle něj, ve výšce jeho hrdla.

Pod vodou nemohl vykřiknout. Jen obličej se mu změnil v masku panické hrtzy.

Čtvrtý zásah už nepřežil. Byla to rána do hrdla. Bolest

ho strhla ke dnu. Padal do temné, neproniknutelné hlubiny.

Zmocnily se ho stíny smrti a už ho nepustily.

Právě v tom okamžiku sebou zaškubala udice, na kterou se konečně chytila ryba.

Ale Drakeman o tom už nevěděl. Jeho mrtvé tělo se

vznášelo těsně pod hladinou a z dálky vypadalo jako plovoucí prkno…

Panenky si dávaly načas. Motýlci kolem nich poletovali, sedali jim na ramena a ony dál seděly na zadní palubě a kývaly nohama.

Usmívaly se a oči jim zářily. Splnily svtj úkol na výbornou. Mtže existovat něco lepšího? Jejich pán s nimi bude velmi spokojen.

Čekaly na třetí společnici. Ta ještě plula vodami jezera a až po chvilce vystřelila z hloubky jako korková zátka z láhve šampaňského.

Panenka natáhla své krátké ručky, což ptsobilo poněkud legračně. Odrazila se, aby se mohla zachytit okraje člunu. Vražednou zbraň měla zastrčenou mezi zuby. Oči jí zářily, kývla na pozdrav oběma společnicím, které k ní obrátily hlavu a pomalu se dívaly za odplouvající mrtvolou. Tři vražedkyně byly spokojeny.

Po chvíli jejich zájem o mrtvého pohasl. Dívaly se směrem ke břehu, jako by tam bylo něco mnohem zajímavějšího než jen holé keře bez listí, uschlá tráva a úzká kamenitá pláž.

Ve skutečnosti se na břehu něco dělo. Ozvala se odtud velmi hlasitá hudba a mezi keři zabrzdil nějaký vtz.

Dveře se rozletěly, potom zase zaklaply a o chvíli později zaznělo pískání.

Nebylo to ostré hlasité písknutí, bylo spíše měkké a vábivé. Začínalo nejvyššími, končilo nejnižšími tóny a doznívalo do ztracena.

Pro panenky to bylo znamení.

Nic už je na palubě nedrželo. Obratně sklouzly dolt a ponořily se do jezerních vod.

Vypadalo to, jako by se chtěly potopit, ale jen se

obrátily ve vodě a pluly jedna vedle druhé směrem ke břehu. Pohybovaly přitom svýma krátkýma nohama, ruce měly předpažené a za pár minut už se ocitly v pobřežní mělčině a vylézaly na břeh.

Nemotornými kroky kráčely směrem ke křoví, které jim muselo připadat tak vysoké, jako lidem stromy. Panenky se prodíraly k autu, které tam na ně čekalo.

Byl to černý mercedes, starší ročník. Pravé zadní dveře byly otevřené.

Panenky se k němu rychle rozběhly a vyskočily na zadní sedadlo, kde ležela deka, která odsála část vody z jejich šatt.

Byly spokojené a usmívaly se…

2.

Existují práce, které člověk dělat musí, i když ho otravují, nudí nebo se mu protiví.

Ani Suko a já jsme toho nebyli ušetřeni, protože v každé zemi existují vyšší instance, které si rády nechají sloužit od níže postavených. Najímají si je, aby jim odstranili z cesty překážky či nepříjemnosti.

Tak tomu bylo i v tomto případě.

Jeden chlapík, který se jednoho dne chtěl stát ministrem a v současné době stál o stupínek níže, se spojil s naším šéfem, sirem Jamesem, a požádal ho, aby mu dal dva lidi jako osobní ochranku, protože se cítil ohrožen nadpřirozenými silami. Obdržel magnetofonovou pásku s nějakým textem, který si poslechl a dostal strach.

Na tomto pásku mu totiž někdo oznamoval, že zemře.

Odesílatel na ní uvedl dokonce i své krycí jméno.

Panenkář!

Sir Harold Evers, jak se jmenoval onen ohrožený, si s tou páskou nevěděl rady a byl natolik zneklidněn, že se obrátil na sira Jamese.

Po velkých leteckých katastrofách bylo mnoho lidí poplašených a reagovali poněkud ukvapeně a hystericky. Například sir Harold, který požadoval tu nejlepší ochranu a chtěl, abychom ji převzali my dva se Sukem.

“Prokažte mi, proboha, tu laskavost,” řekl nám sir James a poslal nás tam.

Byl to hloupý úkol, sedět v předpokoji toho člověka a

čekat na jakéhosi tajuplného útočníka. Sir Harold měl zemřít ve středu. Pro jistotu jsme si ho vzali pod kontrolu už v úterý. Samozřejmě, že se nic nestalo. Ani v kanceláři,

ani doma.

Celý den jsme seděli v jeho pracovně. I přes její velikost nám našli docela malé místečko v předpokoji. Pravděpodobně tento vysoký státní úředník, který byl placený z peněz daňových poplatníkt, nechtěl, abychom se dověděli, jak tráví svtj pracovní den. Ale musím říct, že jsme tu měli hromady novin ke čtení, abychom se nenudili.

Byly to vlastně dva předpokoje. My dva se Sukem jsme byli v tom lepším, kde pracovala jedna ze sekretářek, která hodně telefonovala. Většinu volají cích však odkazovala na jindy, sem tam něco napsala, uváděla návštěvy, ale nevařila kávu. Tento úkol musela převzít jedna z dívek ve druhém předpokoji.

Za tu dobu, co jsme tu seděli, už jsem znal nazpaměť vzorek na stropě. Byl to dřevěný kazetový strop, a každá z kazet měla trošičku odlišný vzor. I Suko se nudil, dokud nepřišel na nápad a nenechal si přinést knihu, do které se ponořil.

Byla to kniha zabývající se historií a mytologií asijských národt, což mě nijak zvlášť nezajímalo.

Hlavní sekretářka nebyla nijak zvlášť výmluvná. Patřila k těm ženám, které mají mládí za sebou, ptsobila

však velmi upraveně v kostýmu z naprosto nemačkavé látky a sem tam nás obdařila nevraživým pohledem. Rušili jsme ji stejně jako ona nás a šli jsme si vzájemně na nervy.

Spojovala nás však práce.

V poledne jsem vstal z koženého křesla, protáhl se a narovnal si záda. Suko vzhlédl od knihy, sekretářka se na mě zadívala přes brýle. Byl to velmi přísný pohled.

“Dostal jsem hlad, představte si.”

“Však je také poledne.”

“Samozřejmě, slečno Fergusonová.”

“Pro něco si zajdu.”

“Přines mi taky něco.” Suko nás poslouchal a nechal knihu klesnout na kolena.

“A co by to mělo být?”

“Nějaký salát.

“Pro vás také, slečno Fergusonová?”

“Ne, děkuji.”

“Prosím, za málo.”

Usmál jsem se na Suka a odešel z “našeho” předpokoje a vešel do toho druhého. Tady pracovaly mladší ženy. Bušily do psacích strojt, jako by chtěly strhnout světový rekord. “Dávejte pozor na nehtíky, slečny,” řekl jsem, jak jsem procházel kolem.

“Proč?”

“Aby se vám nepolámaly.”

Pracovaly dál, aniž by se třeba jen mírně usmály.

Zřejmě se to některým lidem stává, když pracují pro významné státní organizace. Já a Suko jsme také často vysedávali v kanceláři, ale uchovali jsme si přitom svtj humor a papírování jsme nebrali tak vážně.

V závodní jídelně, která ležela v suterénu, se shromáždila spousta zaměstnanct ministerstva. Vypadali skoro všichni stejně. Bledí, všichni s kravatou, pokud možno v šedých kalhotách, sako buď modré nebo s úzkými proužky.

Strašné.

Postavil jsem se do fronty. Jako hlavní chod bylo hovězí. Vypadalo, jako by už bylo předžvýkané, a proto jsem se ho raději vzdal.

Suko chtěl salát, tak jsem si ho postavil na podnos.

Pro sebe jsem si koupil slanečka a vzal si k němu šťávu. Zaplatil jsem u pokladny, ale nešel jsem se posadit ke stolu. Vyjel jsem zpátky na své dočasné pracoviště.

žádná z těch veledtležitých a nepostradatelných krasavic, které pracovaly v kanceláři, mi neotevřela. Musel jsem si otevřít loktem.

“Tak, ty hladovče, tady jsem…” Další slova mi uvízla v krku. Scenérie v obou místnostech se totiž zcela změnila.

Slečna Fergusonová ležela na psacím stole, Suko ležel na zemi vedle křesla a nehýbal se.

Dveře k siru Haroldu Eversovi byly otevřené! Postavil

jsem podnos, přičemž salát a sklenky s pitím sjely do rožku. Z druhého předpokoje jsem slyšel pronikavé výkřiky, protože obě ženy zřejmě viděly, co se děje.

Vytáhl jsem berettu z pouzdra, ale nerozběhl jsem se do kanceláře bezhlavě. Ztstal jsem stát ve dveřích.

Pro jednoho člověka byla kancelář příliš velká. Police

sahaly od podlahy až k dřevěnému stropu. Jedno ze tři oken bylo pootevřené. Uprostřed pokoje stál velký dřevěný psací sttl a za ním seděl sir Harold ve velmi nepřirozené poloze. Hlavu zakloněnou, zády vtlačen do opěradla měkkého koženého křesla, bledý obličej, vypoulené oči a čelo mírně zarudlé. Jeho ruce ležely na psacím stole, jako by mu je tam někdo přibil hřebíky.

Na hlavě mu seděl barevný motýl.

To ale nebylo všechno. Nejhorší ze všeho byl pohled na panenku, která mu seděla na hrudi a svýma malýma rukama mu svírala hrdlo.

Škrtila ho.

Všechny tyto skutečnosti jsem zaznamenal ve zlomku vteřiny a okamžitě jsem jednal.

Střílet jsem nemohl, protože bych za daných okolností zasáhl sira Herolda.

Rozběhl jsem se kolem psacího stolu, oběhl ho a namířil pěstí na panenku, která ve svých bledě modrých sametových šatičkách vypadala velmi mile.

Byla to však vraždící bestie.

Pěstí jsem ji srazil k zemi. Její malé ručky byly zabořené do krku sira Harolda tak hluboko, že jí ztstaly za nehty kusy ktže a jemu na krku malé ranky.

Zatím jsem se nemohl starat o sira Harolda, protože panenka byla v tomto okamžiku dtležitější. Dopadla na tlustý koberec, převalila se a vyskočila na nohy.

Najednou jsem viděl, jak na mě míří foukací trubičkou. Kde ji vzala, nevím. V každém případě ji ale strčila jedním koncem do úst a vyfoukla šipku, která vyletěla ven.

Byla namířena přesně na mě.

Sehnul jsem se a šipka mě minula. Pak jsem udělal skok kupředu a vykopl pravou nohou. Zasáhl jsem podrážkou panenčino tělo. Pod šatičkami to zapraskalo, panenčin obličej se pokřivil, jako by cítil bolest. Proto jsem nohu odtáhl v domnění, že panenka má dost.

To byl velký omyl.

Bleskově stála zase na nohou, které jsem nerozdrtil.

Hbitě vyskočila na psací sttl a odtud na otevřené okno.

Vystřelil jsem po ní.

Stříbrná kulka z beretty ji zasáhla přímo do zátylku, který se rozletěl jako skořápka od ořechu. V příštím okamžiku mě oslepil záblesk velmi silného světla a panenka se před mýma očima rozpadla na žlutavě bílý prášek. Koutkem levého oka jsem zaznamenal, že i bílý

motýl se rozpadl na jemný prášek, který se snesl na šedivé vlasy sira Harolda.

Otočil jsem se k němu, abych si ho prohlédl. Do místnosti se vřítili jako dva idioti dva členové ochranky s namířenými zbraněmi a zahnali mě do rohu. Vypadali, jako by mě chtěli zmlátit do bezvědomí.

“Ani hnout, zatraceně!”

Jeden z nich přede mnou stál jako Don Johnson v Miami Vice. V mírném předklonu, v natažených rukou zbraň těžkého kalibru. Druhý prohledával svého šéfa. Viděl jsem, jak se znovu narovnal, oči vytřeštěné, v obličeji smrtelně bledý.

“Je… je mrtvý…” oznámil bezbarvým hlasem.

“Mrtvý?” zašeptala dívka, která stála ve dveřích. “Sir Harold je mrtvý?”

“Ano.”

“Panebože, my…” Nebyla schopná říct nic dalšího a obrátila se zády.

V té chvíli jsem se ozval já. “Poslouchejte, pánové, já

jsem ho nezabil. Já jsem tady, abych…”

“Zmlkněte, člověče!”

“Chcete vidět mtj služební prtkaz?”

“Dejte ho sem.”

Hodil jsem mu prtkazku k nohám. Poznal ji a sklonil zbraň.

Zvedl jsem prtkazku a odstrčil ho. Potom jsem si šel

prohlédnout mrtvého.

Sir Harold byl opravdu uškrcen. Ta panenka ho dokázala svýma malýma rukama zabít. Jaká síla se musela ukrývat v tom malém tělíčku?

Myslel jsem na to, jak se rozpadla účinkem stříbrné

kulky. Podle toho jsem poznal, že nejde o normální panenku s dálkovým ovládáním, ale o figurku, která reaguje na povely černé magie.

I když mi při pohledu na mrtvého nebylo dobře, musel jsem se tiše zasmát. Sir James, který nás tímto úkolem pověřil, měl zase jednou správný čich.

Obrátil jsem se k oběma člentm ochranky. “Postavíte se před dveře a zamknete. Všechno ostatní si beru na starost já. Zavolám sem kriminalisty z oddělení vražd a tak dále.”

“Musíme o tom uvědomit i ostatní.”

“Ne, to je moje práce. Jestli jste se pořádně podíval na mou prtkazku, mohl jste si tam přečíst, že jsem vybaven jistými pravomocemi.” Nerad jsem na to upozorňoval, ale tentokrát jsem k tomu byl přinucen, jinak by se ti dva nepřestali chovat jako idioti.

Povedlo se, zmizeli. Měl jsem čas postarat se o Suka a slečnu Fergusonovou.

Možná dostali zásah šipkou, která mě minula. Mohl

jsem jen doufat, že nebyla napuštěna jedem.

Suko i ta žena žili, byli jen v bezvědomí. Doufal jsem, že se do ptl hodiny proberou.

Proč právě sir Harold, přemýšlel jsem. Vražda bez motivu neexistuje, ale jaký motiv mohl mít ten tajemný Panenkář? Má to snad být výrobce panenek? Přestal jsem si tím lámat hlavu a zavolal jsem na naše oddělení vražd a potom siru Jamesovi, který málem spadl ze židle, když se dověděl, co se přihodilo.

“Ano, zklamali jsme,” řekl jsem. “Je mi líto, pane, ale kdo to mohl vědět?”

“Já vám nic nevyčítám, Johne. Rád bych se vás jen

zeptal, jak se ta panenka do pokoje dostala?”

“Bylo otevřené okno.”

“Takže zvenčí?”

“Musela se vyšplhat po zdi. Jelikož jsou ale na zdi četné výstupky a malý arkýř, nemohlo to zase být tak obtížné. A kdo si všimne takové malé panenky?”

“Byla to skutečně panenka, Johne?”

“Když vám to říkám, pane… Ale měla velikou sílu, a když jsem ji zasáhl stříbrnou kulkou, rozpadla se na prach.”

“Takže magie?”

“Správně.” Odkašlal jsem si.

“Ztstaňte ještě tam, Johne, přijedu za vámi. Dobrý Bože, to zase bude blázinec. Uvidíme se za chvíli.”

Zavěsil jsem a říkal jsem si, že jsem sira Jamese málokdy slyšel tak rozčileného. Když jsem zaslechl Suka sténat, obrátil jsem se k němu. Měl ruce přitisknuté k obličeji a pomalu se vzpamatovával. Dýchal ztěžka a hlasitě, jako když odfukuje parní kotel. Když uslyšel mé kroky, nadzvedl hlavu. V rohu se stále ještě povaloval podnos se salátem a pitím.

“Dostali mě, Johne,” zašeptal. “Poslali mě do říše snt.”

“Co se tady přesně stalo?”

“Z počátku nic nenormálního. Dveře k nejvyššímu se otevřely, ale neobjevil se v nich sir Harold, ale ta zatracená panenka. V modrých šatech. Je to neuvěřitelné, Johne, ale byla to opravdu panenka.”

“Já vím.”

“Když jsem vyskočil, něco proti mně letělo vzduchem a zasáhlo mě to do pravé ruky.” Suko se zadíval na svou ruku. Oba jsme uviděli maličký šíp, který trčel špičkou v

ktži. Suko jej opatrně vytáhl a odložil na malý odkládací stolek, který stál vedle něho.

“Tím mě ta panenka zasáhla.”

“Mě se stalo skoro totéž.”

“A co sir Harold?”

“Ten je mrtev.”

Suko polkl, když uslyšel mou odpověď. “Takže jsme my dva selhali?”

“Vypadá to tak, nic si nezastírejme.”

Suko se zadíval na slečnu Fergusonovou, která byla stále ještě v bezvědomí. “Také…?”

“Ne, ta je jen v bezvědomí. Panenka ji téměř zasáhla otrávenou šipkou. Ale jen téměř.”

“To měla štěstí.”

“Sira Everse uškrtila,” vysvětlil jsem svému příteli a kolegovi.

Prohlížel si své prsty. “Těma maličkýma ručkama

něco takového dokázala?”

“Ano, Suko. Ručkama, ve kterých je skryta pekelná síla. Něco takového jsem ještě nezažil. Mtžeš si prohlédnout stopy na krku mrtvého.”

“Děkuji, raději ne.”

“Už jsem zavolal kriminalisty z oddělení vražd. To bude zase pěkné pozdvižení.”

“To mi nemusíš říkat. Budeme se muset vydat po stopě toho Panenkáře.”

“Neboli po stopě ďábla, který ty panenky posílá vraždit…”

O dvě hodiny později jsme seděli ve zvukotěsné místnosti. Bylo nás tam celkem pět.

Ministr vnitra, jeho asistent či sekretář, sir James, Suko a já. Případ ve velmi krátké době rozbouřil hladinu a zptsobil poplach.

Nejprve jsme si museli vyslechnout výtky brýlatého asistenta. “Vy dva jste byli povoláni proto, abyste pana Everse chránili. To, že je nyní mrtev, znamená, že jste zklamali.”

“Připouštím.”

Spokojeně se opřel do křesla a mnul si ruce. “Byli jste tedy osobními strážci sira Harolda…”

Ministr vnitra se do toho vmísil. “Nechte toho,

Edgare, výčitky nám v ničem nepomohou. Opravdu ne, sir Harold je mrtev a my už ho k životu neprobudíme.”

“Jak si přejete, sire.” Edgar poněkud znejistěl.

Ministr se mírně usmál a pokynul siru Jamesovi. “Teď jste na řadě vy, příteli.”

“Ovšem.” Náš šéf si posunul brýle na nose a prolistoval několik papírt, které měl položené na klíně.

“Není to první člověk, který tímto zptsobem přišel o život,” spustil. “Sir Harold už je čtvrtý.”

Suko a já jsme ztuhli na židlích a podívali jsme se na sebe. O tom jsme nic nevěděli.

Sir James si všiml naší reakce a učinil rukou omluvné gesto. “Ve skutečnosti už máme tři mrtvé, ale nebyl žádný

dtvod, abyste vy dva do toho zasahovali. Tento úkol převzali jiní. Samozřejmě jsme ty tři nechali dtkladně ohledat a bylo konstatováno, že byli zavražděni neobvyklým zptsobem. Jedná se o jistého Deana Drakemana, který byl ubodán k smrti nějakým malým nožem. Ten další byl ubit pravděpodobně malým kladívkem. Třetí byl jako sir Harold uškrcen. Specialista, který prováděl ohledání mrtvoly, došel k závěru, že ho musely uškrtit velmi malé ruce. Například dětské. Jelikož je něco takového nemožné, začali jsme pátrat jiným směrem a potom dostal sir Harold onen výhružný dopis, který nás upozornil na výrobce panenek. Poslal jsem vás siru Haroldovi jako osobní ochranku a nyní si musím klást za vinu, že zemřel. Kdybych vás byl do celé záležitosti dtkladně zasvětil, nemuselo k tomu dojít. Teď, když jste jednu z těch vraždících panenek zlikvidovali, vypadá situace poněkud jinak.”

Ministr chtěl něco říci a zvedl ruku. “Když byla panenka zasažena kulkou, rozpadla se. Bylo tomu tak, nemýlím-li se.”

“Ano, sire. Rozpadla se na prach stejně jako motýlek, který seděl na hlavě mrtvého.”

“Co z toho vyvozujete?”

“že je ve hře černá magie!”

Asistent dostal škytavku, ale do hovoru se nevmísil.

Bylo to tak lepší. Jeho šéf ztstal velmi vážný.

“Černá magie?” opakoval. “Myslím, že v tom případě jste ti praví, jimž je třeba tuto záhadu svěřit k objasnění.”

“Mtžete se na nás spolehnout, pane.”

Suko měl otázku. Vrátil se k těm čtyřem mrtvým a chtěl vědět, zda se mezi sebou znali.

Ministr se usmál. “Dobrá otázka. I já bych se byl tomu tématu ještě jednou vrátil. V podstatě pracovali všichni čtyři na ministerstvu. Sice na rozdílných pozicích, ale přesto patřili k ministerstvu vnitra. Dean Drakeman zde pracoval jako řidič, ti druzí dva jako vedoucí oddělení.”

“Takže si ten člověk tyhle osoby vybral úmyslně,” vyvodil jsem z toho.

“Zřejmě ano.”

“Ale kdo to mtže být?” Prohlédl jsem si všechny zúčastněné kolem sebe. “že by nějací teroristé?”

“To je možné,” připustil sir James. “Tomu ovšem

odporuje ten vzkaz. Nebo znáte nějakého teroristu, který by si dal krycí jméno Panenkář?”

Potřásl jsem hlavou. “Dosud jsme o nikom takovém neslyšeli.”

“My také nikoho takového neznáme,” řekl ministr.

“Dosavadní vyšetřování se tedy zaměřilo na teroristy?” zeptal se Suko. “Už jste mezi ně nastrčili někoho od vás?”

“V podstatě ano. Naši hoši z protiteroristické brigády s námi spolupracují, ale až dosud bohužel bezvýsledně. Jsem velmi rád, že případ bude vyšetřován z více rtzných úhlt. Možná teď budete nezávisle na sobě schopni zatknout několik osob. Vyplatilo by se to.” Pokynul Sukovi a mně.

“Znám vás oba a vím, jakých úspěcht jste už dosáhli. Prokažte mi laskavost a vyřešte ten případ, jak nejrychleji to bude možné. Tentokrát je to nanejvýš dtležité, jak sami vidíte.”

V té chvíli jsem zacitoval Freddy Frintona, sluhu ze hry “Večeře pro jednoho”, který ve stavu opilosti doprovází svou paní do její ložnice: “Udělám, co bude v

mých silách, pane.”

“To vím.”

Asistent musel ještě bezpodmínečně něco říci a oděl svou ironii do otázky. “Jak budete postupovat?”

Podíval jsem se na něho. “Umíte mlčet?”

“My všichni zde musíme umět mlčet.” Jeho odpověď zněla nasupeně.

“Já také, pane.”

To sedlo. Asistent zbledl a Suko se spokojeně zašklebil. Dokonce i sám ministr a sir James se nemohli ubránit úsměvu. Zato Edgar měl blízko k výbuchu.

Pokrčil jsem ledabyle rameny a řekl: “Budeme si muset společně promyslet, jak budeme postupovat. Až dosud jsme vždycky našli něco, co nás nasměrovalo.”

Napomádovaný chlapík se dvěma akademickými tituly odvětil kousavě: “Pak vám tedy přeji, abyste se netočili v kruhu.”

“Nemějte obavy, pane Fullhame.”

“Jedno je jisté,” řekl Suko. “Ať už za tím případem stojí kdokoliv, musí mít ty nejlepší kontakty na ministerstvu vnitra, protože své oběti nevybíral náhodně, to se vsadím.”

Ministr přikývl. Jeho asistent se zase výhružně vztyčil.

“Chcete tím snad říci, že se mezi námi nachází zrádce?”

“Ne jeden,” odpověděl Suko ležérně. “Jsem přesvědčen o tom, že sem cizí tajné služby nasadily svá očka. Možná k nim patříte dokonce i vy.”

Och, to neměl Suko říkat. Zdálo se, že Fullham exploduje. Jeho obličej se zbarvil do ruda. Vtbec by mě nepřekvapilo, kdyby se mu jeho vzorně na pěšinku učesané vlasy postavily. Jeho bledé rty sebou cukaly, malá očka

mrkala za brýlemi. Potom ze sebe vykoktal: “Za… za to se mi budete muset oficiálně omluvit, inspektore.” Po těch slovech vstal a odešel z místnosti.

“Teď jste ho ale ranil,” řekl ministr. Suko jen pokrčil rameny.

Zeptal jsem se: “Jak dlouho už ho znáte?”

“Už tři roky.”

“Pak vás obdivuji, pane.”

“Za co?”

“Za to, že jste to vydržel tři roky s takovým, prominete-li, hlupákem.”

“Johne, to by stačilo,” okřikl mě sir James.

“Však jsem se omluvil.”

Pan ministr to nebral tak vážně. Suko i já jsme u něho měli dobré oko. “Existují lidé, kteří dělají kariéru prostředky, které se mi nelíbí. On je v podstatě velmi snaživý. Chybí mu jen zkušenost v jednání s lidmi.”

“To je vidět,” řekl jsem.

Pan ministr se zadíval na hodinky a my se zvedli.

Věděli jsme, co se sluší a patří.

“Mohl bys tu ještě chvíli ztstat, Jamesi? Musím s tebou prodiskutovat ještě další věci.”

“Ovšem.”

Nám dvěma ministr stiskl ruce a popřál nám mno ho úspěcht ve vyšetřování, což jsme opravdu mohli potřebovat. V autě mi Suko řekl: “Tomu asistentovi jsme to ale dali, ten se ještě nervově zhroutí, to ti garantuju.”

“Doufejme.”

“Jak to myslíš?”

“Ach,” mávl jsem rukou, protože jsem byl myšlenkami někde úplně jinde a vlastně jsem ani odpověď

neznal. “Jen tak…”

3.

Odpoledne jsme dorazili do kanceláře. Glenda Perkinsová, naše sekretářka, vytřeštila oči, když nás uviděla. Rozloučila se rychle s nějakým známým, se kterým telefonovala.

“Vy už jste zpátky, úkol skončil?”

“Ano,” odpověděl Suko.

“A jak to šlo?”

“Sir Harold je mrtev, zavraždili ho.”

Glenda na nás zírala a vstala. “I když jste tam byli s ním?” zašeptala.

“Přesně tak.”

“Páni, to je ale silná káva.” Přihladila si rukama fialové kalhoty ve stylu Marlene Dietrichové, které jí velmi slušely, protože měla dlouhé nohy. Ke kalhotám měla žluté sako. “Jak se něco takového mohlo stát?” pokračovala ve výslechu.

Přistoupil jsem k ní, protože jsem v jejích vlasech objevil žlutého motýlka. Ťukl jsem nehtem do motýlka z umělé hmoty. “Vlastně kvtli něčemu takovému.”

“Prosím?”

“Hrál v tom roli motýlek a panenka.”

“Ne!”

“Když nám uvaříš kávu, tak ti všechno povíme.”

“Tak dobře.”

Odebrali jsme se se Sukem do naší kanceláře a sedli si za psací stoly.

“Jak to vidíš?” sondoval Suko.

Položil jsem si nohy na sttl. “Mizerně, příteli. Magie, vražda, možná terorismus. Možná taky všechno

dohromady.”

“To je opravdu zdrcující.”

“To bych řekl.” Zamyšleně jsem se na něho zadíval.

“Znáš v Londýně nějakého výrobce panenek?”

“Ne.”

“Já také ne. Četl jsem kdesi, že v Londýně existují tak zvané kliniky pro panenky, kde je jako operují. Musíme nějakou takovou najít. Možná nám jejich zaměstnanci budou schopni pomoci dál. Jsou to přece odborníci.”

“To není špatný nápad.” Suko přinesl adresář a telefonní seznam. Společně s Glendou se vrátil do kanceláře. Ta nesla podnos s čerstvě uvařenou kávou ve skleněné konvici a tři šálky. “Čaj momentálně nemám, došel,” řekla Sukovi. “Musím jít co nejdřív nějaký koupit.”

“Dobře, v pokladně máš dost peněz.”

“Ano, ty jsi vždycky platil přesně. Ale znám jednoho, který mi za kávu dluží.” Podívala se přímo mým směrem, takže jsem se nemohl necítit osloven.

“Myslíš snad mě?”

“A koho jiného?”

“Kolik to dělá?”

“To bych se musela jít podívat, ale udělám to později.

Teď bych ráda věděla, o čem mi chcete povídat.”

“O panenkách.”

Glenda pokrčila čelo. “Ty už mám dávno za sebou.

Ale vážně, jde opravdu o panenky?”

Přikývl jsem a začal vyprávět co jsme zažili. Popíjela při tom kávu a nepřerušovala mě otázkami. Sem tam jen nevěřícně zakroutila hlavou. “Vraždící panenky, Johne? Černá magie nebo co?”

Ochutnal jsem její kávu. “Ano, není to žádná chiméra.

Viděl jsem ty panenky a po jedné z nich jsem střelil. Rozpadla se na prach, a to je pro mě dostatečným dtkazem, že ji tam poslal někdo jiný.”

“Asmodeus?”

“Výrobce takových panenek, Panenkář,” řekl Suko.

Glenda se na něho zadívala. “Proč by se ďábel nemohl vydávat za výrobce panenek? Učí se přece stále nové triky, pořád má v úmyslu zničit lidstvo. Vzpomínáte si ještě na ta zvířátka na hraní, která také vraždila ostošest? Není toto, pánové, podobný případ?”

Případ, o kterém se zmínila, se odehrál nedávno. “To nevím, Glendo, zatím toho víme jen velmi málo. Víme jen to, že všichni ti mrtví pracovali na ministerstvu, a já věřím, že si je jejich vrah vybral úmyslně. že pachatel vraždí metodicky.”

“Organizovaný zločin?”

“Výstižně řečeno.” Podíval jsem se na Suka, který mezitím prolistovával adresář a dělal si poznámky.

“Pomýšleli jsme i na teroristy.”

Glenda si přejela rukou po obličeji. “To by bylo strašné,” zašeptala.

“To je pravda.”

“Ale jisté to není?”

“Ne, dosud nemáme žádnou stopu. Suko vyhledává adresy prodejen s panenkami a tak zvaných klinik pro panenky, což jsou v podstatě opravny. Možná tam najdeme něco, od čeho se budeme moci odrazit.”

“To znamená, že budete muset všechny ty kliniky a obchody projít?”

“Doufám jen, že jich nebude mnoho. Vyznáš se v tom

snad?”

“To vtbec ne,” mávla rukou Glenda. “Dovedu si jen představit, že si od samého šlapání naděláte puchýře na nohou. Když si pomyslím, kolik schovaných malých obchtdkt s rtzným zbožím, mezi jiným i s panenkami, ve městě je, dělá se mi špatně.”

“Mně taky.”

“Tak,” řekl Suko. “Pár adres už bych měl.”

Sklonil jsem se nad ním a zeptal jsem se s úsměvem:

“Řekni mi, prosím tě, přesné číslo.”

“Čtyři kliniky.”

“To jde.”

“Ale osmnáct obchodt, které mimo jiné zboží prodávají také panenky,” dodal k tomu.

Úsměv mi ztuhl na rtech. “Opravdu?”

“Ano, a to jsem vypsal jen ty nejdtležitější. Glenda měla pravdu, že si naděláme puchýře.”

Mávl jsem rukou. “Musíme se samozřejmě rozdělit.”

“Taky bych řekl,” souhlasil Suko.

Glenda přešla k oknu. Dívala se vzhtru k zatažené obloze a řekla jen tak nahlas, abychom to slyšeli my dva:

“A co když se mezitím stane další vražda?”

“Tomu nemtžeme zabránit.”

Obrátila se k nám. “Já vím, Johne, ale nechápu, proč mají dvacet obchodt obcházet jen dva lidé.”

“Chceš chodit s námi?”

“To bych si musela vzít dovolenou, ale mohl bys přibrat Jane Collinsovou nebo snad slečnu Sáru.”

“Když už, tak obě.”

“Určitě by je to velmi bavilo.”

“To není špatný nápad,” řekl Suko. “Mám jim zavolat, nebo se toho ujmeš sám?”

“Později,” zahrál jsem to do autu. “Nejprve si vezmeme na starost ty kliniky. Lépe řečeno si je vezmeš na starost ty.”

“Bez tebe?”

“Ano.”

“Myslel jsem si, že mi to budeš chtít hodit na krk, ale takhle to neptjde,” mával Suko rukou.

“Moment,” řekl jsem. “Právě mi něco dtležitého napadlo. Jedna osoba, žena, kterou…”

Glenda mě přerušila. “Co tady dělá to letadlo?”

“Kde?” obrátil jsem se a Suko vyskočil ze židle.

“Tam, před oknem!”

Všichni tři jsme se dívali ven. Nešlo o nějaké dopravní letadlo, které by letělo kolem našich oken, protože se jeho pasažéři chtěli podívat do naší kanceláře. Šlo o malé letadélko na dálkové ovládání.

Je zakázáno s něčím takovým létat ve velkoměstě.

Kdo tento zákaz porušil, musel se za to zodpovídat.

“Nějaký vtipálek,” řekl Suko, ale vyslovil tu domněnku s otazníkem na konci.

“To si nemyslím.” Pomalu jsem vstal. Letadélko, které létalo před naším oknem, jsem nespouštěl z očí. Nebyl

jsem schopen přesně odhadnout, jak daleko od okna se nachází. Určitě to bylo víc než tři yardy.

Při prvním odhadu by se dalo označit za dost velké. Byl to model jedné z nejlepších dvousedadlových cessen, pokud jsem se nemýlil. Sedadla byla za sebou a i z této dálky byla zřetelně vidět.

Velikost akorát pro panenky.

Při slově panenka mi projelo tělem bodnutí. Všichni jsme se dívali, jak se model otáčí a stoupá vzhtru, až unikl

z dosahu našich pohledt, ale o pár vteřin později se zase objevil.

Tentokrát ve větší dálce a letěl shora, udělal otáčku doleva a potom zamířil přímo k našemu oknu.

“On se snad zbláznil,” zvolal Suko.

Já jsem mlčel. V hlavě mi zvonilo na poplach, a ne neprávem.

To letadlo nebylo prázdné. Jeho pilot se před námi až do této chvíle schovával, teď se ale ukázal.

Byla to panenka a my jí viděli do obličeje. Měla tři oči. To třetí bylo ovšem ústí samopalu a panenka držela prst na jeho spoušti…

“K zemi!” vykřikl jsem a uskočil tam, kde stála Glenda. Strhl jsem ji s sebou.

O Suka jsem si nemusel dělat starosti, ten byl rychlý

jako myšlenka a už ležel na zemi, dokonce až za psacím stolem.

Z ústí samopalu vyletělo jakési smrtící záření. Potom se rozletělo okno do kanceláře.

Neměli jsme okna z pancéřovaných skel, proto je výstřely snadno rozbily.

V kanceláři to hřmělo jako při zemětřesení, kulky dopadaly na desku psacího stolu, na plechové stínítko stolní lampy, rozbily telefon, prostřílely podlahu a roztříštily dva z kávových hrnkt.

Glenda ležela pode mnou. Doufal jsem, že teď už nás střely nezasáhnou, protože střelkyně se ocitla v poměrně nevýhodném úhlu.

Kromě rachotu samopalu jsme slyšeli také motor letadla, který se najednou rozeřval. V téže chvíli zmlkl samopal. Potom hluk motoru pomalu slábl. Všichni jsme

vyskočili a viděli jsme, že se stroj vzdaluje, až úplně zmizel v dálce.

Suko vyběhl z kanceláře, chtěl spustit poplach. Určitě jsme to letadlo neviděli sami, muselo být více svědkt.

A možná by se dala jeho trasa zpětně vysledovat. Když jsem doběhl k oknu, zvedala se ze země už i Glenda.

Po celé podlaze ležely střepy porcelánu a skla. Budeme v kanceláři potřebovat mnoho nových věcí. Začal jsem s tím, že jsem počítal kulky. Přestal jsem u osmi.

Glenda byla celá pobledlá. “To nás mohlo přijít draho,” zašetala. “Viděl jsi pilota?”

Usmál jsem se na ni. “Nebyl tam žádný pilot, v tom letadélku seděla panenka.”

“Tak přece.”

“Jak to myslíš?”

“Nejprve jsem si myslela, že se mýlím, ale když jsi ji viděl i ty, asi jsem měla pravdu.”

“Bohužel, měla.”

“Takže ten Panenkář už o nás musí vědět,” zašeptala.

“Začíná to být pěkně nebezpečné. Kdo mu o nás mohl říci, Johne?”

Neměl jsem nejmenší tušení. Upřímně řečeno, nelámal jsem si s tím vtbec hlavu. To teď nebylo nejpodstatnější.

Z předpokoje jsme zaslechli kroky a hlasy. Potom už

do kanceláře vtrhli kolegové, kteří také letadlo viděli a slyšeli střelbu.

Zastavili se ve dveřích a vytřeštili oči. “To je ale spoušť,” zašeptal jeden z nich. “To stříleli po vás?”

“Ne, házeli po nás tenisovými míčky.”

“To bylo to letadlo, že?”

“Ano, viděli jste ho taky? Nevíte, odkud startovalo

nebo kam odletělo?”

“Ne, to ne.”

Pokrčil jsem rameny. “To je škoda, ale nedá se nic dělat.”

Vyzkoušel jsem telefon a byl jsem rád, že funguje. Glenda vyprovodila kolegy, kteří to jistě mysleli dobře, ale nemohli nám pomoci, z kanceláře.

Pak se vrátila a posadila se. Celá se chvěla.

Já byl na takové situace více zvyklý, takže jsem zachoval klid.

Nalil jsem jí kávu a našel ještě trochu whisky. Té se

napila první.

Suko se mezitím vrátil. Z jeho obličeje jsem poznal, že neměl úspěch.

“Je mi líto, ale to letadlo zmizelo.”

“To jsem ti mohl říct i já. Někde s ním přistáli a určitě ho zahodí.”

“Kdo?”

“Ten Panenkář, ať už je to, kdo je.”

Objevili se experti na zajišťování stop. Byli to naši kolegové, kteří si potrpěli na šibeniční humor.

“Myslím, že to s vámi nemysleli moc dobře,” řekl Cliff Hammer, jejich šéf. Byl to náš nejlepší expert na balistiku. Říkalo se o něm, že stačí, aby dal kulku do úst, ochutnal ji a okamžitě pozná, kdo ji vystřelil.

Cliff tedy prohledával kancelář a pátral po dalších kulkách. Jednu právě vytahoval z koberce.

“Dáváš si je opravdu do pusy?” zeptal jsem se ho,

když se posadil na hranu stolu.

Obrátil ke mně svou hranatou hlavu se světlými vlasy ostříhanými na ježka. “Rád bys to viděl, co? Ale v tomto

případě to není zapotřebí, Johne.”

“Ty už něco víš?” zeptal jsem se.

“V podstatě ano.” Oči se mu zúžily a v obličeji se mu objevil napjatý výraz. “Znám tenhle typ střeliva, Johne. Je zatraceně dobré, již jednou jsme s tím měli co do činění. Tehdy stříleli po dvou zaměstnancích bezpečnostního oddělení, ale naštěstí je jen zranili.”

“Tvoje podezření ale ještě není dtkaz,” řekl Suko.

“Správně, Suko.” Přikývl směrem k Sukovi. “Rád bych ale vám dvěma dal dobrou radu. Obstarejte si neprtstřelné vesty, budete je určitě potřebovat. Jsou to vrahové, kteří nejraději střílejí do nekrytých zad.”

“Děkuji,” řekl jsem. “My si dáme pozor.”

Abychom kolegy nerušili, stáhli jsme se do předpokoje. Oslovil jsem Suka: “Poslyš, předtím nás to střílení přerušilo. Prosím tě, projdi ty kliniky sám, já ptjdu navštívit někoho jiného. Něco dtležitého mě totiž napadlo, víš?”

“A kam ptjdeš?”

“K jisté ženě.”

“No jistě,” zasmála se Glenda. “To jsem si mohla myslet, kam jinam by ses ty mohl zašít…?”

4.

Chtěl jsem se ohlásit předem telefonicky. Když jsem vyťukal číslo, na druhé straně se nejprve ozval překvapený výkřik a potom ujištění, že jsem srdečně vítán.

Teď stála přede mnou ve dveřích.

Rudovláska s vlasy dlouhými po ramena a vpředu volně padajícími do čela. Šedozelené oči, bílá pleť a překrásně tvarované rty, které se na mě přátelsky usmívaly. Zkrátka, vypadala jako Jessika Longová.

Možná neměla přesně stejné vlasy, ale její pleť byla tak bledá, jakou mívaly ženy v minulém století, kdy se tomu přikládala velká dtležitost. Mělo to v sobě cosi svtdného a přitažlivého, co se dá jen těžko popsat. Jessika měla prostě značné osobní kouzlo.

Už před několika týdny při našem prvním setkání se mi líbila.

Slíbil jsem, že jí zavolám, ale až dosud jsem tak neučinil.

Teď jsem stál před ní.

Připadal jsem si tak trochu divně a mtj úsměv ptsobil zřejmě mírně neupřímně a křečovitě proti jejímu.

“Co se děje, Johne?” zeptala se mě měkkým ženským hlasem. “Nechcete jít dál?”

“Ale jistě, rád.”

Zasmála se při mé odpovědi. “Nebo mě snad chcete pozvat na večeři?”

“To není špatný nápad.”

Naklonila hlavu na stranu. “Třeba do Podsvětí, Johne?”

Jessika narážela na restauraci, ve které jsme se potkali

poprvé. V této originální lodní restauraci, která měla velmi tajuplnou atmosféru, jsme zažili opravdový horor, který se vymykal veškeré lidské představivosti a nejen Jessiku, ale i mě stál dosti nervt.

Byla tam tehdy s mužem, kterého si měla brát. Jessika si to však rozmyslela a toho večera mu vysvětlila, že si ho nevezme.

A tak žila stále sama a já se teprve dnes dostal konečně k tomu, že jsem splnil svtj slib.

“Jen to ne,” odpověděl jsem na její otázku. “Tam určitě ne, Jessiko. Znám i jiné…”

“Já také,” řekla a učinila krok dozadu do předsíně, kde ji zalilo teplé světlo. Toho pozdního odpoledne na sobě měla šedivou bltzku s rozhalenkou a se stříbrnými knoflíčky, z nichž první tři byly rozepnuté a dávaly nahlédnout na pěkně tvarovaná ňadra. Světlé kalhoty byly velmi úzké a hodily se barevně k jejím vlastm. Jessika Longová nepatřila k hubeným dívkám, jako bývají třeba manekýny. Možná byla dokonce příliš zaoblená, ale mně se to líbilo. žádná hubená nohatá manekýna, která vám přeběhne přes cestu jako čáp.

“Já také znám jednu restauraci,” sdělila mi.

“Ano, kde?”

“U mně.”

“Ó, vy jste něco vařila?”

“Ne, ale dám si tu práci.” Její pohled dostal zastřený výraz. “Doufám, že mi poskytnete potřebný čas, Johne.”

Zatraceně, nevěděl jsem, co říct. “Uvidíme,” vysoukal

jsem ze sebe nakonec.

“Tak už konečně pojďte dál. Dobré nebe, vy se chováte jako panic na první schtzce.”

“Spíše jako člověk se špatným svědomím. Víte, že jsem vám slíbil, že vám zavolám.”

“Však jste to udělal.”

“Ale dost pozdě, jak se mi zdá.”

“Pak jen doufám, že jste nepřišel služebně.” Protáhla se kolem mě a uvolnila mi cestu do bytu, který byl současně jejím ateliérem.

Nebyl to normální byt, byt, jaký si lidé obvykle představují. Člověk na něj musel pohlížet jako na ucelené umělecké dílo, sestávající z malých uměleckých děl. Tak nějak jsem si domov Jessiky Longové také představoval. Nedalo se hovořit o jednotlivých oddělených místnostech. Její pokoje představovaly současně pracoviště, ateliér a byt v jednom. Jessika Longová tuto atmosféru potřebovala, protože byla umělkyně.

Kreativita, poněkud bujná fantazie, konzervatismus v pozitivním slova smyslu, trocha nostalgie spojené s moderně a studeně ptsobící erotikou.

To všechno dohromady jí pomáhalo tvořit její díla panenky!

Ano, vytvářela zvláštní panenky, či lépe řečeno loutky či plastiky, aranžovala je do překvapivých kompozic s

jinými motivy a výsledná zátiší fotografovala.

Byla prostě třída!

Poznal jsem ji sice před krátkým časem, ale od té doby jsem si o ní ledacos přečetl. Ten, kdo žije v takovém městě jako je Londýn, kde se setkávají rtzní umělci, a prosadí se, ten už musí být dobrý.

Jedna z “panenek” mě pozdravila. V životní velikosti stála vlevo ode dveří, byla nahá a levou rukou si přidržovala fíkový list v klíně. Učiněná pramáti Eva v

rozpuku mládí. Její tvář byla v mnohém podobná tváři Jessiky Longové, která v sobě měla stejně tajuplné ženské kouzlo.

Zavřela za mnou dveře a udělala několik krokt přede mě. Zalilo mě při tom teplo vyzařující z březového dřeva ve světle rafinovaných lamp. Byly posazeny buď na trámech nebo na dlouhých tenkých tyčích, na jejichž koncích seděla malá stínítka, pod nimiž se schovávaly žárovečky.

Celé podkroví bylo ze dřeva a podpíraly je šikmé trámy. I podlaha byla ze světlých fošen a barevně ladila s potahem sedací soupravy.

Široký vlněný závěs dlouhý až na zem rozděloval místnost na dva prostory. Jeden na bydlení, druhý na práci. Za závěsem musí být ateliér. Po pravé ruce jsem měl prostor, kde Jessika bydlela a spala. Ve zdi byla vestavěná miniaturní, zato však vysoce moderní kuchyňka. Nedaleko od ní jsem objevil dveře. Pravděpodobně vedly do koupelny nebo do sprchy.

Stál jsem tam a pokyvoval hlavou.

“Líbí se vám tady, Johne?”

“Je to nádherné, fantastické a neobvyklé. Ne přepychové, ale velmi osobité.” Otočil jsem se k ní. “Když pomyslím na svtj byt…”

“Každý člověk je jiný.”

“Naštěstí.”

“Nechcete se posadit? Když stojíte, vypadáte příliš služebně.”

“Děkuji.”

Zamířil jsem k sedací soupravě, kde stála Jessika a usmívala se na mě. Znovu jsem si uvědomil, jak měkké

jsou tahy jejího obličeje. Nechci říci, že byly dokonalé, dokonalý není nikdo, ale u Jessiky neptsobilo nic rušivě. Její postava, vlasy i obličej tvořily jeden celek. Mezi křesly stál dřevěný kulatý stolek. Křesla byla vyložena barevnými polštáři. Na nedalekých policích panoval ladný nepořádek.

Malé panenky, dečky, nádobí, obrázky ve stříbrných rámečcích, vázičky, knihy, všechny tyto věci byly chaoticky, ale vkusně rozestaveny a dokazovaly, že je jejich majitelka miluje.

K tomu se hodila i ocelově modrá lampa italského návrháře, která vypadala jako báň ve tvaru Horova oka, staroegyptský motiv. Její světlo bylo velmi měkké a neoslňovalo.

Ve střední části byly místo polic z březového dřeva uzavřené skříňky. Jessika se předklonila, chytila za jedno držadlo a sklopila dolt domácí bar.

“Senzace,” řekl jsem.

“Čeho byste se chtěl napít?”

Učinil jsem odmítavé gesto. “Řídím.”

Její rezavé obočí se udiveně nadzvedlo. “Vy už chcete

jít?”

“To jsem neřekl.”

“No, já myslím, že bychom si spolu mohli chvíli

popovídat. Jste mi tu návštěvu dlužen, Johne.” V jejích očích se blýsklo. “Anebo vás sem přivedly služební povinnosti?”

Mohl jsem to popřít, ale nechtěl jsem jí lhát.

“Částečně ano.”

“Ó, stále ještě ten starý případ?”

“Ne, zdá se, že nový.”

Usmála se. “To nechápu. Dříve jsem vtbec nepřišla

do styku s policií, a teď najednou…”

“Prosím vás, mám jen několik otázek, a odpovědi na ně mi za daných okolností velmi pomohou.”

“Ale přesto byste se mohl něčeho napít.”

“Rád.”

“Mám tu velmi dobré bílé víno. Je to lehké, voňavé Frasquati z Itálie.”

“Dobrá, ochutnám ho.”

“Výborně.”

Dvířka skříňky zaklapla, vnitřní barové osvětlení zhaslo.

Jessica zmizela v kuchyni. Slyšel jsem ji tam šramotit. Vrátila se s barevným podnosem, na kterém stála karafa a dvě sklenice. Dálkovým ovládáním zapnula hudbu ze stereo přijímače. Místnost zaplnila tichá hra na kytaru. Reproduktory jsem neviděl.

“Miluji tuhle hudbu,” řekla a nalila. “Připomíná mi léto u moře, když se slunce noří do vody jako obrovský ohnivý míč. Španělsko je mtj sen.”

“Mtžete si ho přece uskutečnit.”

Pokrčila rameny. “To si nejsem tak docela jistá. Nějak se nemohu dostat z Londýna. Jsem Irka, a pokud se někam vypravím, tak na ostrov.”

“Na jak dlouho?”

“V létě na celé týdny.” Přisunula mi sklenici, zvedla tu svoji a řekla. “Ještě jednou vás srdečně vítám, Johne!”

“Děkuji.”

Přiťukli jsme si. Jak světlo dopadalo na moji sklenici, odráželo se od ní a vytvářelo efekty, jejichž vlivem se zdál Jessičin obličej neobvykle široký. Víno bylo dobré, chutnalo po ovoci a bylo správně vychlazené.

Jessika seděla šikmo naproti mně. Držela sklenici v ruce a položila si pod záda polštář. “Tak,” řekla. “Tady je tedy moje království.”

Ukázal jsem na závěs. “Zatím jsem neviděl všechno.

Jak to vypadá za tím závěsem?” Zasmála se. “Jako v pracovně.”

“Jinak nic?”

“Rtzné interpretace, scénky, zátiší, která musím ještě vyfotografovat. Jeden známý mi dal příležitost uspořádat na jaře malou výstavu. Srdečně vás na ni zvu.”

“Děkuji, pokud mi to služební povinnosti dovolí, přijdu rád.”

“Prosím vás o to.” Znovu upila vína a potom postavila

sklenici na sttl. “Tak, pane policisto, než se začneme bavit soukromě, nechcete vybavit tu služební záležitost?” Zadívala se na mě povzbudivě.

“Bohužel, měl bych,” zašeptal jsem.

“Ach, nepřetvařujte se.”

“Já to tak opravdu myslím.” Svlažil jsem si rty Frasquatim. “Víte, Jessiko, ve skutečnosti mě zajímají panenky.”

“Pracujete na nějakém případě, který s nimi má souvislost?”

“Správně. Jedna otázka je tedy zodpovězena. Umíte si

představit, že by panenky byly živé?” Počítal jsem s humornou odpovědí nebo že se Jessika rozesměje. K mému údivu ale přikývla a dala mi kladnou odpověď.

“Samozřejmě, že žijí. Nejsou to sice lidé, ale nejsou to ani neživé předměty. Každá ručně vyrobená panenka je malé umělecké dílo. Je v ní kus života, který jí vdechl její tvtrce. Tak se na to musíte dívat.”

“To si umím představit, ale tak jsem to nemyslel.”

“A jak tedy?”

“Pro mě znamená život pohyb bez cizí pomoci. Takže žádné nitky jako u loutek, žádné drátky, žádná elektronika jako ve filmu, ve kterém se pohybují dálkově ovládané panenky.”

Zvedla ramena. “Co mi tím chcete naznačit, Johne?”

Opřel jsem se pohodlně do opěradla a přehodil si nohu přes nohu. “Budu k vám upřímný a otevřený, Jessiko. Myslím tím magický život. Panenky, které vypadají jako panenky, ale v jistém směru se chovají jako lidé.”

Vztáhla ruku a obrátila ji dlaní proti mně. “Myslíte tím panenky, které umí chodit, hýbat rukama a očima jako lidé?”

“Takto myslím.”

“Panebože!” zašeptala a položila si dva prsty na bradu. Měla na červeno nalakované nehty, takže vypadaly jako dva krvavé ovály. “Za tím něco vězí, Johne, viďte?”

“Bohužel.”

“A co?”

“Vražda!”

Po tom slově byla tak ohromená, že mlčela. Po chvíli se opět vzpamatovala a pronesla: “Panenky, které vraždí? Je to tak, předpokládám, viďte?”

“Správně.”

“Ne, Johne, to si představit neumím. To je pro mě něco zrtdného, i když bych o tom měla po tom případu, který jsme společně prožili, soudit jinak.”

“Vím jistě, že existují panenky, které vraždí. Umí střílet a umí také člověka vlastníma rukama uškrtit.”

Jessika polkla. “Jak velké ty panenky jsou?”

“Ne větší než tři čtvrtiny mé paže.”

Předklonila se a do čela jí spadlo několik pramínkt vlast. Visely jí před očima jako prtsvitná záclona. “Ty panenky skutečně někoho zabily?”

“Jedna dokonce uškrtila člověka!”

“Tomu nemohu uvěřit. To je pro mě prostě nepředstavitelné. “

“V podstatě to také neuvěřitelné je. Ale máme na to několik svědkt, mimo jiné jsem to viděl i já sám. I na mě a

mé přátele byl spáchán pokus o atentát, a útočily nepochybně panenky. My jsme to přežili, ale čtyři oběti před námi ne, bohužel.”

“Čtyři?” zašeptala.

“Poslouchejte mě, Jessiko, udělám teď něco, co bych vlastně neměl. Řeknu vám o případu, na kterém právě pracuji.”

“Jestliže to považujete za dtležité, prosím.”

Vyprázdnil jsem sklenici a začal vážným hlasem vyprávět. Jessika mi mlčky naslouchala, jen oči se jí rozšiřovaly tím víc, čím déle jsem hovořil. Ve tváři měla nevěřícný výraz. Tu a tam si nervózně shrnula vlasy z čela. Když jsem skončil, dívala se do země, jako by si chtěla zapamatovat vzor vlněného koberce. Potom se zhluboka nadechla. “Jestliže je to pravda, jestliže to, co jste říkal, se skutečně stalo, pak to není jen hrozné, ale myslím, že to znamená přímo katastrofu.”

“V tom vám musím dát za pravdu.”

“Smím se zeptat, proč jste s tím přišel právě ke mně? Já vím, jsem sice zblázněná do panenek, pravděpodobně se v nich taky dobře vyznám, ale co pro vás mohu udělat?”

“Je to jednoduché a přesto těžké. Vycházím z toho, že

ty panenky nejednají na vlastní pěst, i když páchají vraždy. Někdo je musí řídit a vybírat pro ně oběti. Člověk, démon, co já vím. Vy, Jessiko, jako odbornice budete možná vědět, kdo by mohl být něčeho takového schopen. Vyznáte se v tomto oboru, který je pro mě naprostou neznámou. Znáte nějakého výrobce panenek, který si říká Panenkář?”

“O nikom takovém nevím.”

“Prosím vás, Jessiko, zamyslete se. Musíte mi pomoci. Ten, kdo ty panenky řídí, musí být vysoce exponovanou osobou a musí být v tomto neobvyklém oboru znám.”

“Myslíte, že je to muž?”

“Ano, ale přicházejí v úvahu i ženy.”

“Víte, právě v tomto oboru pracuje mnoho žen. Umění vymyslet a stvořit panenky bylo ještě v nedávné minulosti záležitostí žen, i když porcelánové panenky bývaly spíše doménou mužt. Ve Francii a v Německu byly nejznámější manufaktury, které už dnes neexistují.”

“Tam tedy asi stopa nepovede. Předpokládám, že se bude jednat o někoho z Londýna.”

Jessika se zahleděla před sebe. “To je těžké, Johne. Neznám nikoho, do koho bych něco takového řekla. Ti, kteří se zabývají panenkami a jejich historií, nepatří právě k normálním občantm. Všichni tak trochu vyčnívají z řady a jsou stejně individuální jako jejich panenky. Tak to také má být. Ale s vraždami a násilnými přepadeními bych je určitě nespojovala, spíše s hezčími stránkami v lidském životě. Mimochodem, panenky prožívají v posledních letech skutečnou renesanci. Ceny za staré panenky stouply a stále stoupají.”

“Dobrá, to beru. Mohla byste mi tedy říci, jaká je souvislost mezi panenkami a motýlky?”

“Myslíte snad kvtli motýlkovi, kterého jste viděl v kanceláři pana Everse?”

“Přesně tak, rozpadl se v prach stejně jako panenka, když jsem jej zasáhl magickou zbraní. Panenky nasazené na vybrané lidi jsou řízeny černou magií. Z toho vycházím a jsem přesvědčen, že mám pravdu, Jessiko.”

“Asi bych si myslela totéž, kdybych to všechno viděla.

Je jen těžké tomu uvěřit.”

“Mtj přítel Suko…”

“Ten Číňan?”

“Ano. Právě obchází kliniky pro panenky a obchody s panenkami. Trochu jsme se informovali a byli jsme překvapeni, kolik obchodt specializovaných právě na panenky se v Londýně nachází.”

“Ano, je jich hodně.”

“Znáte je všechny?”

“Většinu z nich.”

“Potom musíte znát i jejich majitele.”

Jessika si povzdechla a zaklonila hlavu tak daleko, až se jí vlasy dotkly zad. “Johne, jste mi opravdu sympatický, ale dáváte mi otázky, na které vám nemohu, neumím odpovědět. Mám své kolegy, jestli to tak mohu nazvat, ale nikdy jsem se jich na podobné věci nevyptávala. Velmi jste mě tím za tu ptl hodinu, co spolu o tom hovoříme, překvapil. Nevím, co bych řekla. Mtžeme se porozhlédnout po výrobcích panenek spolu, poznáte velmi originální lidi a …”

“A opravdu neexistuje někdo, kdo přesto prese všechno mezi tyto lidi nezapadá?”

“Nikoho takového neznám.”

Stále jsem to nevzdával a vzal problém z druhé strany.

“Jsou tihle panenkáři společenští lidé a znají se mezi sebou? A neobjevil se mezi nimi v poslední době někdo nový, úspěšný?”

“No, objevuje se mezi nimi stále více těch, kteří mají panenky jako koníčka.”

“Vyniká mezi nimi někdo obzvlášť výrazně?”

Zasmála se. “V Londýně je jeden výrobce panenek, který tu není dlouho. Nevím, odkud přišel, ale vyzná se. Slyšela jsem jednou jeho přednášku. Je to velmi neobyčejný člověk.”

“Jak se jmenuje?”

“Pan Bing.”

Ušklíbl jsem se. “Divné jméno Bing,” opakoval jsem. “Ještě jsem takové nikdy neslyšel.”

“Jak už jsem řekla, není v Londýně dlouho.”

“A kde bych ho mohl najít?”

“To nevím, slyšela jsem jen jeho přednášku. Možná má nějaký obchod a snad i opravnu.”

“V každém případě vám za tuto stopu děkuji. Teď

mám alespoň něco v ruce.”

“Chcete ho navštívit?”

“Ovšem.”

“Kdy?”

“Jak nejrychleji to bude možné.”

Dívala se na mě pátravě. Její pohled mi pronikl pod ktži. “Chýlí se tím tento slibný dnešní večer ke konci, Johne?”

“Obávám se, že ano.”

Předklonila se a nalila víno. “Někdy má člověk prostě smtlu. Těší se na něco, co je velmi vzdálené, a má při tom pocit, jako by chtěl získat vzorek horniny z nějaké cizí

planety.”

“Jessiko, vím, co tím myslíte. Musíte ale chápat mou situaci. Rád bych ztstal déle, ale jde tu o čtyři vraždy! Slibuji vám, že až případ uzavřu, přijdu na návštěvu. Velmi rád, bude-li to v mých silách.”

“Slabá útěcha,” řekla a dotkla se sklenicí spodního rtu.

“To nemyslím, mtžete mi věřit, Jessiko.”

Přemýšlela nad mými slovy, až nakonec přikývla a zvedla se. “Něco musíte ještě udělat, nepustím vás pryč, dokud si neprohlédnete mou sbírku panenek a má zátiší.”

“To udělám rád.”

“Tak pojďte.” Jessika mi podala ruku a pomohla mi zvednout se z křesla.

Uchopil jsem podanou ruku a ucítil horkost její ktže.

Při tom doteku jako by mnou projel proud.

Ruku v ruce jsme zamířili k závěsu. Volnou rukou ho rozhrnula.

Závěs visel na kroužcích zavěšených na tyči. Kroužky hladce klouzaly stranou a přede mnou se otevřel pohled do jiného světa…

Stál jsem tam a zíral. S něčím takovým jsem nepočítal. To, co jsem před sebou viděl, se podobalo dokonale zaranžované scéně na jevišti, jejímž autorem byla mimořádná osobnost v oboru uměleckých dekorací a výstav.

“Tak co říkáte?”

“Jsem ohromen, opravdu, s něčím takovým jsem nepočítal.”

Jessika se zasmála. “Jen běžte klidně dál a prohlédněte si všechno zblízka.”

Vstoupil jsem do ateliéru, který byl umístěn pod

prosklenou nástavbou.

Jedna část střechy od hřebene až po prtčelí domu byla celá prosklená, členěná na obdélníky, Jeden byl vyklopený a pouštěl dovnitř čerstvý vzduch.

Ateliér nebyl tak osvětlený jako obývací pokoj. Tam, kde svítilo světlo, bylo soustředěno na sestavená zátiší. Vlevo stál její pracovní sttl. Byla to velká dřevěná deska na čtyřech nohách, při jedné straně pojízdný díl, na kterém měla Jessika barvy. Na pracovním stole ležely dvě panenky. Jedna měla na sobě světle modré kostkované šaty z bavlněné látky. Druhá loutka seděla v ušáku. Představovala muže, který vypadal jako dědeček z obrázkové knížky a kouřil dýmku.

“Jen běžte klidně dál, Johne a všechno si pořádně prohlédněte.”

“Děkuji.”

Má ruka vyklouzla z její a já vkročil hlouběji do ateliéru. Obličej mi ovanul vánek, který sem pronikal vyklopeným oknem. Zadíval jsem se doprava, kde stálo několik zátiší.

Co na to říci?

Měl jsem pocit, jako by mi Jessika otevřela svou duši. Tato zátiší ukazovala scénky, které byly erotické, až téměř brutální, avšak měly v sobě i nádech nostalgie minulého století.

Každá scénka byla samostatným výjevem. Na jedné z nich stála domina v černém koženém kostýmku a v ruce držela bič, jehož konec se vznášel nad spoutanou panenkou ležící jí u nohou. Byla to krutá scéna, ale díky milým tvářím panenek ztrácela na své tvrdosti. Ptsobila surrealisticky, nereálně, přehnaně.

Šel jsem dál.

Přede mnou se klaněla tanečnice, jejíž dlouhé vlasy se dotýkaly země. Stála na malé kulaté podestě a před ní klečeli dva muži, kteří se snažili vylézt z hromady odpadkt a natahovali k ní ruce, aby jim pomohla.

Jessika Longová šla za mnou. “Velmi zajímavý objekt, nemyslíte?”

“Ano, velmi.”

“Však o něčem vypovídá. A sice o tom, že naše země se stává smetištěm. Ti muži, to jsme vlastně my lidé.”

“A ta tanečnice?”

“Ta pro mě představuje slunce. Vycházím z toho, že jedině slunce nás mtže zachránit. Už za dávných dob dodávalo slunce energii zemi a později ji dostávali jejím prostřednictvím i lidé. Musíme se znovu spolehnout na sluneční energii a ne na zbraně.”

“To máte pravdu.”

“Myslíte si totéž?”

“Něco podobného.”

Chtěl jsem vidět všechno. Proto jsme pokračovali v chtzi k dalšímu výjevu. Jessika Longová umístila skupinku do ptlkruhu, kolem něhož mohl člověk chodit dokola a viděl scénu z rozličných úhlt.

“Takhle ji postavím i na výstavě,” řekla Jessika. Stála těsně vedle mě a já ucítil ženskou vtni její pleti.

Jestliže byla první skupinka s bičující dominou pro

diváka malým šokem, pak mě třetí zátiší šokovalo ještě více.

Bylo cynické, kruté. Byl to kritický pohled na určitou vrstvu lidí společnosti. Uprostřed plechovek od konzerv a spousty lahví dřepěl tlustý muž a jedl. Loutka měla na sobě

oblek s úzkými proužky, košili a kravatu. Kalhoty musel mít rozepnuté, aby do sebe mohl nacpat všechnu tu potravu. Hodoval a cpal si do úst jídlo, které se mu lepilo na prsty. Maso vypadalo velmi skutečně a bylo lehce krvavé. Scénka jako živá.

“To je tvrdé,” řekl jsem.

“Ale pravdivé.”

“Ano, když se nad tím člověk pořádně zamyslí.

Možná ale přece jen poněkud přehnané.”

Jessika přikývla. “Tak to také má být. Člověk mtže lidem jen přidržet zrcadlo před obličejem, když v některých věcech příliš přehánějí. Tím je donutíte, aby se nad sebou zamysleli. Podívejte se ještě doleva.”

Musel jsem postoupit o krok dopředu, abych viděl zbývající část zátiší.

Mezi odpadky ležel druhý člověk, chudák, který vypadal velmi vyhladověle a zoufale vztahoval ruce k tlouštíkovi. Ten mu však nevěnoval pozornost. Nechal ho klidně hladovět.

“Třetí svět a náš svět. Vidím to správně?”

“Ano, vidíte.”

“Hrozné,” řekl jsem tiše, “ale současně i velmi výstižné.”

“Správně.”

Vrhl jsem ještě krátký pohled na celou scénku, než jsme se vydali dál k zátiší, které vypadalo úplně jinak a nekritizovalo žádný ze společenských nešvart.

Jessika vytvořila jeviště na jevišti. Tato scénka zatím ležela ve tmě, což tvtrkyně okamžitě napravila. Škrtla zápalkou a přidržela plamínek u knotu svíčky. Okamžitě se kolem rozšířilo teplé světlo a vytrhlo scenérii ze tmy.

V pozadí stálo několik nahých postav. Byla to nemluvňata, dospělí, muži i ženy. Světlo se odráželo od jejich nahých těl. Plamínek se třepal v prtvanu a kouzlil pohyblivé stíny.

Světlo svíčky tančilo nejen po tělech postaviček v pozadí, ale především v popředí, kde se ve vzduchu vznášela loutka s dlouhými vlasy a s rukama spuštěnýma k zemi.

Za ní stála druhá. Její téměř bílé vlasy jí halily hlavu jako závoj. Tato postava měla ruce zvednuté a upřeně se dívala svýma tmavýma očima na panenku vznášející se nad ní.

“To je kouzelnice, která tu druhou zhypnotizovala,” vysvětlila Jessika.

Zamumlal jsem cosi na souhlas a pak se zeptal:

“Znamená i tato scénka něco konkrétního?”

“Ano. Znázorňuje sílu, která se skrývá v každém člověku a zatím není měřitelná. Nazvala jsem tuto scénku

“Psycho” a chtěla jsem tímto názvem vyjádřit duchovní

síly, které jsou v nás lidech skryty.”

“To je výborné.”

“Je to zatím jen pokus, nic víc. Možná na ní ještě něco změním, aby to bylo daleko intenzivnější a přitom srozumitelnější pro diváka.”

“Mně by to stačilo i tak.” Ustoupil jsem stranou a šel obloukem vlevo, protože jsem chtěl vidět i zadní stranu výjevu.

Při prvním pohledu jsem v pozadí viděl jen neoblečené postavy. Potom jsem si ale všiml, že jedna z nich oblečená je. Byl to muž. Měl na sobě oblek z tmavošedé látky a na kulaté hlavě cylindr. Koutky úst měl

svěšené a výraz v očích jsem neviděl, protože krempa cylindru vrhala stín přes oči.

Jessika stála ještě stále tam, kde jsem před chvíli byl já. Zadíval jsem se přes scénku směrem k ní. “Jednu postavu jste oblékla. Proč?”

Zatvářila se překvapeně. “Jak to?”

“Tady.” Ukázal jsem rukou na oblečenou figurku. Přišla ke mně, zastavila se, pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

“Je mi líto, Johne, ale ta tam nepatří. Nepochází ani z mého ateliéru…”

“Co jste to řekla?” Po celém těle mě zamrazilo.

“Není moje!” Sotva dopověděla, figurka se pohnula…

5.

Suko už navštívil dvě kliniky pro panenky a vrátil se z nich s nepořízenou. Jeho nálada poklesla k bodu mrazu. Přemýšlel, jestli to má zkusit ještě potřetí. V autě vyhledal lístek s adresou. Obchod s panenkami ležel nedaleko, o pár ulic dál, ale ještě ve Whitechapelu. Blízko Temže, tedy ve čtvrti, která se za poslední léta stala pro rtzné spekulanty tak lákavou.

Kromě toho, že tu stály velice vysoké domy, které naprosto změnily charakter místa, byly strženy všechny staré budovy, aby udělaly místo elegantním městským domtm, v nichž byly příšerně drahé byty.

Z prtmyslových hal udělali chytří a peněz chtiví architekti futuristicky vypadající bloky s ateliérovými byty, jaké si většina lidí nemtže finančně dovolit, na střechách.

Vytvořilo se zde úplně nové prostředí s úplně novými lidmi, yuppies a podobnými, kteří se za ně považovali. Sem tam tu bydleli i ostatní umělci, kteří ztstali v dosud levnějších bytech, ale většina ptvodních starousedlíkt se už přestěhovala do šedivých předměstí milionového města do stejně šedivých obytných blokt.

Byla to velká ostuda, proti které bojoval i sám princ Charles a zoufale se pokoušel zastavit něco, co už se zastavit nedalo. Suko se sice nenarodil v Londýně, ale přesto měl toto město rád a nelíbilo se mu, když bylo takovým zptsobem hyzděno.

Jel směrem na jih po Mansell Street a potom zahnul na Portsocken Street, což byla jednosměrka. Spojovala dvě široké ulice a zachovala si ještě ptvodní ráz.

Každý dtm vypadal jinak, nic nebylo stejné nebo

uniformní. Domovní fasády se vzájemně vtbec nepodobaly. Lidé dali každé z nich něco individuálního, buď barevný nátěr, nebo je pomalovali přírodními motivy.

Suktv pohled zaujala polepená okna i žlutá slunce namalovaná na domovních zdech.

Byly zde ještě malé obchtdky, kde se dalo nakupovat

a kde se lidé vzájemně znali. Tady mohl starousedlík nakoupit i na dluh.

Úzkou ulicí se tlačily dodávkové vozy. Na chodnících si hrály děti. Pouliční lucerny vypadaly v neustálém přítmí jako žluté skvrny.

Zkrátka byla to ulice, ve které se ještě dalo bydlet, i když domy byly už velmi staré.

Suko se ptal sám sebe, jak dlouho to ještě vydrží. Obchod s panenkami objevil asi v polovině ulice. Před domem už nebylo místo na zaparkování, ale když chtěl jet dál, všiml si, že právě odjíždí nějaký kombík.

Suko zajel na jeho místo a vystoupil.

Dva výrostci, kteří seděli venku na zábradlí a bavili se spolu, ho oslovili.

“Zabloudils?”

“Proč?”

“Ten tvtj drahej bourák se sem vtbec nehodí.”

“Já vím.”

“Tak zmizni, nebo z něho budeš mít za chvíli dva.”

“To bych vám neradil, hoši, mohli byste z toho mít velké nepříjemnosti.”

Sebejistě se zašklebili. “Většina lidí tady smýšlí stejně

jako my. Chceš si to snad rozdat se všema?”

“Kterej barák tady chceš koupit, ty zatracenej suchozemskej žraloku?”

“Znám vaše problémy a myslím, že jste si mě spletli. Nejdu koupit žádný dtm ani pozemek. Chci se jen podívat do obchodu s panenkami.”

“U Binga?”

“Tak se jmenuje majitel?”

“Ano.”

“A je tady už dlouho?”

“Pár měsíct. Před tím tam kdosi prodával pivo a alkohol, ale byl moc drahej.”

Suko vytáhl z kapsy mince. “Mohli byste mi dát na to auto pozor?”

“S radostí, za ty peníze.”

“Tak se uvidíme za chvíli.”

Suko se vydal vlevo. Po několika krocích se ocitl u vchodu. Nevešel do obchodu hned, prohlédl si napřed výkladní skříň, ve které stálo nebo sedělo na sametových polštářcích několik panenek. Těch několik vystavených kouskt bylo velmi starých a podle toho byly také drahé. Když se Suko zadíval blíž, uviděl uprostřed výkladní skříně jemný drát poplašného zařízení.

Na prosklených vchodových dveřích byl bílý nápis:

“Ráj panenek pana Binga”. Honosné označení!

Suko otevřel dveře, nad kterými zazvonil zvoneček. Udělal krok dovnitř a nechal dveře za sebou zapadnout. Potom se kolem sebe rozhlédl.

Ještě nikdy v životě se Suko neocitl v podobném obchodě. Znal starožitnictví a vetešnictví, ale ne obchody s panenkami.

V obchodě nebyl ani prodavač, ani pan Bing osobně.

Suko se tedy rozhlížel.

Většina panenek seděla na kulatém pódiu uprostřed

obchodu. Uprostřed byl starodávný kočárek s miminkem. Ostatní panenky stály ve skupinkách kolem něho.

Pan Bing neprodával jen panenky, také loutková divadla, porcelán, svícny, ale největší část jeho zboží tvořily panenky.

Na rtzných místech na stropě byla upevněna svítidla, která osvětlovala vystavené předměty. V zadní části obchodu, ponořené v přítmí, byl pult, na jehož pravé straně stála stará železná pokladna.

Na pultu stála lampa s kulatým stínidlem, jejíž teplé světlo zalévalo dřevěné police s rozestavěnými talíři a šálky.

Suko se zastavil před pultem a podíval se doleva. Byl tam prtchod, ale bohužel do něj nebylo vidět, protože v pravém rohu visel tmavý závěs. Pod závěsem prosvítal úzký proužek světla.

Suko nechtěl vstupovat do zadních prostor. Zavolal jménem majitele obchodu. “Okamžik!” odpověděl mu tlumený mužský hlas. “Hned jdu za vámi.”

“To nespěchá!” zavolal Suko směrem k závěsu. Rozhlížel se dál kolem sebe a objevoval rtzné maličkosti, které se mu líbily. Staré předměty, které všechny měly alespoň vzdáleně něco společného s panenkami.

Sukovu pozornost vzbudila stará prosklená komoda. Uvnitř byly regály potažené látkou, na kterých leželo starodávné oblečení pro panenky. Bylo už částečně vybledlé, ale přesto se ještě barvy daly rozeznat.

Suko zaslechl, jak se pohnul závěs. Otočil se a uviděl, jak z jeho tmavých záhybt vykročila postava ptsobící, až na bledý obličej, zrovna tak tmavě. Kulatá hlava byla podobná jedné z panenek. Tomu odpovídaly i buclaté

tváře.

Tak tedy vypadal pan Bing.

Suko nebyl nijak překvapen. Už při návštěvě obou klinik poznal lidi, kteří ptsobili poněkud škrobeně, ale nebyli přitom nesympatičtí.

Tohoto pana Binga však Suko nedokázal na první pohled správně odhadnout. Nezapadal do žádné šablony.

Bing na sobě měl tmavý oblek, jehož rukávy mu byly krátké. Vyčnívaly mu z nich ruce s mírně ohnutými prsty.

Jeho krok byl batolivý a černé boty na nohou patřily už spíše do muzea.

Zastavil se za prodejním pultem, sehnul se a vytáhl panenku s chybějící nohou. Opatrně ji položil na sametovou podložku. Choval se, jako by tu Suko nebyl. Teprve až panenku pohladil, vzhlédl.

“Už jste se po mém obchodě stačil porozhlédnout, pane? Našel jste něco, co se vám líbí?”

Suko pomyslel na dtvod, proč je zde, a zavrtěl hlavou.

“Bohužel ne.”

“Škoda, mám velmi dobré zboží, velmi vzácné, věřte

mi.”

“Rád vám věřím, pane Bingu, ale já hledám něco zcela

jiného.”

“Ano, a co?”

“Také panenky.”

“Jinak byste zde také nebyl.” Falešně se usmál.

Suko pozorně naslouchal jeho hlasu a všiml si podivné výslovnosti. Pan Bing nemluvil jako Brit. Musel pocházet z nějaké cizí země, ale Suko nedokázal rozpoznat, ze které.

“Hledám něco výjimečného,” pokračoval Suko.

Bing se usmál. “To je mi jasné. Každý zákazník, který

hledá něco neobvyklého nebo mimořádného, přijde ke mně. To vám s klidným svědomím mohu říci, aniž bych přeháněl.”

“Ano, ale slyšel jsem, že nejste v Londýně dlouho.”

“To je pravda. V čem je tedy váš problém?”

“Právě v tom, jak neobvyklou věc hledám.” Suko se zatvářil rozpačitě a přejel dlaněmi přes dřevěný pult. “Víte, mám k panenkám zvláštní vztah. Cením si jich daleko víc než lidí. A přitom se nemohu zbavit pocitu, že se některé panenky lidem podobají. Rozumíte mi?”

“Ne tak docela.” Bingova malá ústa sebou zacukala. Možná se chtěl usmát. “Nemohl byste se vyjádřit konkrétněji?”

“Pokusím se o to.”

“Prosím vás. Mtj čas je bohužel omezený, musím udělat ještě několik oprav na svých malých miláčcích. Když je operuji, mám někdy pocit, jako bych řezal do lidského masa.”

“Správně,” řekl Suko. “O to mi právě jde. To je ten ústřední bod, pane Bingu.” Inspektor Suko se naklonil přes pult, ale majitel obchodu uhnul, aby si udržel odstup.

“Nemtže se někdy stát, že se panenky chovají jako lidé? že se všechny rozdíly setřou a ony reagují, mluví, chodí, pohybují se jako my?”

Bing zvedl ruku. “Panenky, které se chovají jako lidé?”

“Ano!”

“To nevím.”

Podobné otázky položil Suko i v obou opravnách, které navštívil předtím, a pokaždé se mu majitelé vysmáli. Považovali ho za nějakého podivína nebo dokonce

psychopata. Pan Bing ale reagoval jinak, s pochopením.

“Jestliže uvažujete takto, pane, nemusí to být tak nereálné.”

“Opravdu?” Suko se zatvářil vzrušeně. “že bych u vás

našel, co hledám?”

“Ovšem, mám pro tyhle věci pochopení. Člověk se nesmí na panenky dívat jako na neživé předměty. Ony mají svou duši a svtj život. Člověk se s nimi mtže bavit, pokud chce. A já to dělám.”

“Takže vy hovoříte s panenkami, pane Bingu?”

“Přesně tak.”

“A odpovídají vám?”

“Ano.”

Suko si odkašlal. Zdálo se mu, že narazil na správnou stopu. “A vy je slyšíte?” pokračoval vytčeným směrem.

“Ne, ne přímo. Vyvinul jsem si se svými panenkami jiný komunikační systém, který je pro nezasvěcené osoby nepostřehnutelný, ale funguje.”

“To mě velice zajímá,” řekl Suko.

Bing zvedl hlavu a Suko se mu teď mohl přímo zadívat do obličeje.

“Ne, to nejde. I když se o panenky zajímáte, pane, tak jednoduché to není. Musíte být ochoten obětovat jim všechno. Kus své duše. Pokud tak učiníte, budete mít úspěch.”

“No, já nevím.” Suko se usmál poněkud křečovitě a pak to zkusil jinak. “Ještě bych se rád na něco zeptal, pane Bingu. Vlastně to je ten pravý dtvod, proč jsem tady. Nehledám panenky, se kterými bych mohl navázat kontakt…”

“Moment, říkal jste před chvílí…”

“Ano, to je pravda, ale jen do jisté míry. Chtěl bych však panenku, která se chová jako člověk, která se mtže pohybovat a žije lidským životem, jestli mi rozumíte…”

“Ach tak…”

“Máte něco takového, pane Bingu? Mohl byste mi ukázat panenku, která vypadá jako panenka, ale ve skutečnosti panenkou není?”

Pan Bing ustoupil o tolik dozadu, že Suko už sotva rozeznával jeho obličej. “To, oč mě žádáte, pane, vám nemohu dát. Je to nemožné, čirý výplod fantazie. Dám vám radu. Musíte se o panenky více zajímat, musíte se snažit vidět jejich očima a musíte si k nim vytvořit vztah. Teprve potom pocítíte, že panenky mají vlastní život. To je ten život, který jsem měl na mysli.”

“A to, co jsem chtěl já?”

“To vám nemohu dát!”

“Ale mtžete!”

Bing se studeně zasmál. “Jak to mtžete vědět, jak vtbec mtžete něco takového říci?”

“Snadno, protože věřím na jisté věci, které mají dokonce své jméno.”

“A jaké?”

“Černá magie!”

Suko doufal, že touto odpovědí Binga ohromí. A on tak skutečně vypadal, protože ustoupil ještě dál za pult.

“Jak jste na to přišel?” zeptal se Bing.

“Nebyli snad výrobci loutek a loutkoherci vždy něco jako kouzelníci, pane Bingu? Nahlédněme trochu do historie panenek. Měly v sobě vždy něco magického a i dnes je tomu tak. Zajeďte k nějakým přírodním národtm a zkuste se vmísit do nějakého kmene. V každém takovém

domorodém kmeni budete svědkem toho, že uctívá, zbožňuje nebo vzývá loutky, panenky. Musím vám snad připomínat voodoo? U tohoto druhu magie hrají rovněž svou roli, dokonce ústřední. Proto také není mé přání získat živoucí panenku ovládanou černou magií tak nesmyslné, jak by se mohlo zdát.”

Suko doufal, že tento dlouhý monolog vytáhne Binga z jeho ulity.

“Nesmysl!” zaslechl však jeho tichý hlas. “To není pravda, existuje sice magie, ale ne taková.”

“Já na ni věřím.”

“Máte dtkazy?”

“Ty právě hledám.”

Bing se mu vysmál. “Prosím, pane, hledejte dále. Ale ne u mě. V případě, že na něco přijdete, dejte mi vědět. Za takové novinky jsem vždycky vděčný.”

“Poslední otázka,” řekl Suko. “Vy byste v tomto ohledu nemohl pro mě něco udělat?”

“Ne!”

Suko se zhluboka nadechl. “Tak dobrá, pane Bingu, nebudu už déle plýtvat vaším drahocenným časem.”

“To doufám.” Bing přejížděl dlaněmi pult, ale panenky se nedotkl. Suko mu pokývl na rozloučenou. Potom se beze slova obrátil k východu.

Když kráčel obchodem, měl pocit, že mu Bingtv pohled propálí záda. Procházel kolem vystavených panenek. Ve slabém osvětlení jejich obličeje vypadaly, jako by se mu vysmívaly. Zvonění zvonku nad dveřmi ho provázelo až na chodník, kde se zastavil, aby se nadechl čerstvého vzduchu.

Ještě nebyla úplná tma, ale nad Londýnem už se

začalo stmívat. V bytech se rozsvítila první světla a pronikala okny ven na ulici. Venku už byl větší klid. Suko už neviděl žádné hrající si děti ani spěchající dospělé.

Přemýšlel o podivném panu Bingovi. Znervóznil ho svým příchodem?

To určitě ano, odpověděl si. I když majitelé obchodt s

panenkami, které dosud poznal, byli divní patroni, Bingovi žádný z nich nesahal ani po kotníky. Ten byl absolutní jednička. A kromě toho měl ke svým miláčktm výjimečný vztah. Suko pevně věřil tomu, že mu lhal, když se ho ptal na živoucí panenky. Bing přesně věděl, po čem jeho návštěvník pátrá.

Suko se rozhodl, že si ten obchod ještě jednou prohlédne pořádně zblízka, ale teprve později, až budou všichni lidé spát.

Zamířil ke svému jako uhel černému BMW 535 a divil se, že oba kluci, které pověřil jeho hlídáním, už tam nejsou.

Uvnitř vozu blikalo v malých intervalech poplašné zařízení. Zdálo se, že se k vozu nikdo nepřiblížil.

Suko obešel zábradlí, na kterém předtím seděli oba výrostci. Vedly tudy schody do suterénního bytu.

Okna od bytu vedla přímo na schodiště, ale nebylo za nimi vidět žádné světlo.

Divné…

Suko se vyklonil přes zábradlí a pak uviděl dva stíny. Neležely na schodech, ale až přímo přede dveřmi,

zkroucené a nehybné.

V Sukově mozku zazvonilo na poplach. Obrátil se dozadu a rozhlédl se kolem sebe, jestli mu nehrozí z žádné strany nebezpečí.

Ulice i chodníky vypadaly prázdné, jako by se lidé úmyslně ukryli doma.

Inspektor Suko nevěděl, co se oběma mladíktm stalo a kdo je tu tak nechal ležet. Musel zjistit, zda jsou vtbec živí. Dlouhými skoky seběhl po schodech dolt a klekl si u obou postav. Na přesnou analýzu byla už tma. Proto Suko rozsvítil malou kapesní svítilnu.

Její světlo zalilo tváře obou hocht a také krev vytékající ze dvou ran na hlavě. Takový pád se schodt mtže zptsobit i smrtelné zranění.

Tito dva však měli štěstí. Suko je oba prohlédl a zjistil, že jsou pouze v bezvědomí. Měli tedy štěstí v neštěstí.

Přesto však potřebovali lékařské ošetření. Suko vyběhl po schodech nahoru, chtěl si zatelefonovat ze svého BMW. Už byl dva kroky od auta, když si něčeho všiml. Auto se mu zdálo nějaké jiné, než bylo, když je sem odstavil. Bylo nakloněné doleva. Levá přední pneumatika byla prázdná!

že by ji někdo propíchl?

Než se k ní Suko sklonil, rozhlédl se znovu na všechny strany, ale nikde nikoho neobjevil. Všude bylo podezřelé ticho.

Pak ho polekaly kroky. Z domu vyšla nějaká mladá žena a rychle utíkala opačným směrem.

Sukovi začínalo být jasné, že ho někdo chytil do pasti, a ta že už téměř sklapla. Ale kdo za tím vězí?

Když nikoho podezřelého neviděl, rozhodl se riskovat a poklekl u kola, aby zjistil, co se vlastně stalo.

Něco z pneumatiky trčelo ven. Byl to malý ntž, který byl do ní zabodnut.

Takže přece!

Chtěl vstát a v té chvíli ucítil ránu do zad. Něco se na něj pověsilo a určitě to nebyla krysa. Suko okamžitě pomyslel na ozbrojenou panenku.

Chtěl útočnici setřást ze zad, ale bylo pozdě. Panenka ho do nich bodala nožem!

6.

Zpočátku se její pohyb dal sotva postřehnutelnout, ale teď zvedla pravou ruku a odhodila cylindr z hlavy. Ještě před chvíli jsem se divil její neobvyklé velikosti proti ostatním a nyní jsem pochopil dtvod. Pod cylindrem měla loutka uschovanou zbraň. Byl to malý dvouhlavňový derringer.

Zbraň vklouzla panence do ruky. Byla připravená k výstřelu. Jessika stojící vedle mě se ani nehnula, strachem úplně zkoprněla.

Já však jednal.

Prudkým výpadem rukou jsem srazil podivnou loutku a s ní jistě tři další. Naštěstí jsem je nerozbil.

Právě v té chvíli padl první výstřel.

Úplně nás ohlušil. Viděli jsme, jak kulka prorazila ve skleněném obdélníku nad námi díru.

“Johne, proboha, co se to děje?”

“Skryjte se, Jessiko!” zvolal jsem. “Prosím vás!” Myslel jsem na derringera, který měl dvě hlavně. Panenka zatím vystřelila jen jednou. Ve zbrani tedy musela ztstat ještě druhá kulka.

Jessika zmizela. Kam, to jsem neviděl, protože jsem musel dávat pozor.

Skloněn, s očima sklopenýma k zemi jsem se proplazil kolem polokruhové platformy, na které stála celá skupinka, a odplazil se ke druhé straně, kde to vypadalo úplně jinak.

Stály zde plechovky s barvami v prázdných krabicích. Viděl jsem dráty a těla loutek a také pravý mech a trávu. Byl to tvtrčí nepořádek, který ale bohužel poskytoval střelci docela dobré útočiště.

Abych lépe viděl, podřepl jsem. Potom jsem se předklonil, klekl si a z bytu za sebou jsem zaslechl Jessičinu otázku: “Mám rozsvítit?”

“Ano.”

Trvalo to jen vteřinku a zalilo mě bílé světlo. Jessika ke své práci potřebovala nejen denní světlo, ale také optimální umělé osvětlení, které okamžitě zalilo ateliér studeným světlem a připravilo vystavená zátiší o jejich kouzlo.

Hledal jsem ozbrojeného útočníka!

Někam se ukryl. Snažil jsem se zachytit sluchem kroky, ale nic jsem neslyšel.

Pak mi pohled zabloudil na útlá záda mezi

plechovkami barev. Tyhle plechovky nabízely ideální skrýš pro tak malou bytost.

Blízko ní ležel cylindr. Uchopil jsem ho levou rukou a hodil tam, kde jsem si myslel, že stojí agresivní loutka. Letěl směrem k plechovkám, přeletěl je a přistál na zemi, aniž by se cokoliv stalo.

Rozběhl jsem se tedy tím směrem sám.

Dlouhými kroky jsem dorazil k plechovkám s berettou, jejíž hlaveň jsem namířil šikmo dolt, abych ji neminul.

Ale nic tam nebylo.

Vydechl jsem si, odhrnul plechovky stranou a zvětšil mezeru mezi nimi. Ale nikdo tam nebyl.

Kam se mohla ta vraždící bestie schovat?

“Tam, Johne, tam!” Jessice přeskakoval hlas. Nevěděl jsem, kam se mám podívat, a zahlédl jsem, jak něco letí kolem mě. Předmět letěl směrem k regálu, kde dopadl na zem.

Na polovysokém regálu seděla loutka.

Jessika ji netrefila, ale loutka se lekla, takže nestačila vystřelit.

Zamířil jsem a vystřelil.

Tato bytost nebyla člověk, byla řízena zlými silami, a proto musela být zničena.

Kulka odmrštila loutku, a ta narazila do skleněné stěny. Potom spadla na zem.

Jessika a já jsme přiběhli k ní.

Jessika viděla teď na vlastní oči to, co jsem jí vyprávěl. Přihlížela tomu, jak se panenka rozpadla na jemný prach, který byl lehký jako sněhové vločky. Zvedl jsem zdeformovanou stříbrnou kulku a řekl: “Teď už víte, jak to vypadá, Jessiko.”

“Ano, ano,” zašeptala bezbarvě. “Teď už vím, jak to vypadá. Ale proč já?”

“Jak to myslíte?”

V jejím obličeji jsem viděl zděšení. “Co, proboha svatého, mám já společného s těmi odpornými bytostmi?”

“Vy pravděpodobně nic, Jessiko. Neměl jsem k vám chodit. Sledovaly mě po cestě.”

“Ale jak se ta stvtra dostala dovnitř?”

Ukázal jsem na pootevřené střešní okno. “Tudy.”

Jessica okno zavřela a zhluboka se nadechla. “Je tu ještě nějaká?”

“Viděla jste snad ještě nějakou, která není vaše?”

“Ne, neviděla.” Rozhlédla se kolem sebe. “Už pouhá představa, že se tahle vraždící loutka dostala do mého ateliéru, mě pořádně zneklidňuje.” Odhrnula si vlasy z čela a zadívala se na mě.

Tušil jsem, co jí asi probíhá hlavou a řekl: “Myslím,

Jessiko, že vám v této situaci nemohu nijak pomoci. Možná by bylo lepší, kdybyste si na dnešní noc a pár dalších našla nějaký hotelový pokoj, kde by vás nenašly.”

“Mám se odtud vystěhovat?”

“Není to navěky.”

“Ne, Johne, to ne. Nemohu tady jen tak jednoduše všechno nechat a odejít, cítím se tu dobře.”

“To chápu, jenže vám tu hrozí velké nebezpečí, Jessiko.”

“Víte, Johne, je to divné. Vidíme se teprve podruhé a stejně jako poprvé nám jde o krk. V obou případech jsme se ocitli v ohrožení. Nepřitahujete snad vy nebezpečí jako magnet?”

“Někdy si to myslím. Mám náramně nebezpečné povolání. Bude to asi tím.”

“To si umím představit. Ale nechce se mi odtud.” Měkce se usmála. “Je ještě jedna alternativa, a ta by mi osobně byla milejší.”

Jelikož jsem mezitím myslel na něco jiného, nedokázal jsem hned pochopit, oč jde, a zeptal jsem se:

“Jaká?”

Jessika ke mně přistoupila blíž. Pohladila si prsty látku halenky na prsou a řekla: “Je to zcela jednoduché, ztstanete tu dnes večer a budete mne chránit.”

Jessika byla dost vysoká, takže jsem se jí mohl zadívat přímo do obličeje a nemusel při tom sklánět. Její oči zářily, linie obličeje s bledou pletí mi připadaly ještě měkčí než jindy. Chovala se v tomto okamžiku jako pravá žena a položila mi dlaně na hruď. Pohybovala při tom jen konečky prstt, což mě nenechalo chladným. Celým tělem mi probíhalo vzrušení.

“Nuže, Johne?”

“To není nápad k zahození, Jessiko…”

“Ale?”

“Ale. Přesně to teď přijde. Nemohu, jsou totiž lidé, kteří nemají vtbec žádné volno, a já k nim patřím. Došlo ke čtyřem vraždám, které musím objasnit, a v takovém případě mtže být každá minuta, ba i vteřina drahá.”

Ruce jí sklouzly dolt a potom pomalu přikývla. “Jistě, velmi dobře to chápu, Johne. Služba je služba a zábava je zábava. Tak to přece lidé říkají, ne?”

“Ano.”

Jessika ode mě odstoupila a zadívala se na svá zátiší. Sfoukla plamen svíčky, narovnala se a potom otočena k prosklené stěně promluvila. “Někdy jsem ráda, že tu žiji sama a nenesu za nikoho zodpovědnost. Ale jsou i dny, kdy bych řvala zlostí, že jsem tak strašně sama. Je sice pravda, že jsem se mohla už nejméně pětkrát vdát, ale nebyli to ti praví.”

“To já ale také nejsem, Jessiko. Při svém povolání si k sobě nemohu připoutat žádnou ženu. Mohla by se ze dne na den stát vdovou.”

“To se mtže stát i jiným ženám. Představte si, Johne, že by každý uvažoval stejně jako vy.”

“To by bylo příšerné. Jenže u mě je tomu jinak.

Většina mužt nemá tak nebezpečné povolání jako já. V tom je velký rozdíl.”

“Asi máte pravdu.”

Jessika se otočila a odešla z ateliéru. Zamířila do obývacího pokoje, zastavila se u křesla a položila ruce na opěradlo.

“Rozhodla jsem se, že ztstanu ve svém bytě, Johne. Já

prostě nevěřím, že by jim šlo o mě. To vy jste jejich nepřítel, já jsem k tomu přišla jen náhodou. Nevěřím také tomu, že na mě budou střílet, když odejdete,” řekla drsným hlasem. “Až odejdete, budu mít opět klid.” Polkla. “Zní to zatraceně divně, že?”

“Jessiko,” přistoupil jsem k ní a položil jí ruku kolem ramenou. “Takhle nesmíte uvažovat.”

Na to mi křečovitě přikývla, aniž se na mě podívala.

“Já to vím, vím to moc dobře, ale já… já… nemohu jinak. Najednou mě to přepadlo. Je to jako velká bouřka, najednou bylo všechno jinak. Pocit štěstí a smutek jsou si velmi blízké. Umělecky nadaní lidé jsou velmi citliví a já nejsem žádnou výjimkou. Ještě před ptl hodinou bych bývala radostí jásala, v této chvíli mám ale pocit, jako by se mi propadala země pod nohama. Najednou pluji ve vzduchoprázdnu.”

“Slíbil jsem vám, že se vrátím, až všechno skončí.”

“Budete-li ještě naživu, Johne.”

“To je pravda.”

“Tak na sebe dávejte pozor, a ať to zase netrvá celé týdny.”

Objala mě, pevně se ke mně přitiskla, takže jsem cítil na svém těle její nádherný měkký dotek. Pomalu se pohnula, uvolnila objetí, zaklonila hlavu a pootevřela ústa, takže jsem prostě nedokázal odolat.

Políbil jsem ji.

Jessika byla jako vulkán, její ústa se pomalu rozevírala, až se pevně přisála na mých rtech. Slyšel jsem, jak hluboko v hrdle sténá, a cítil jsem měkkou špičku jejího jazyka ve svých ústech.

Ještě před chvíli mluvila o tom, že má pocit, jako by

se jí země propadala pod nohama. Takový pocit jsem měl teď já. Z této ženy se stala tygřice. Ta něžná a jemná bytost na mě teď zkoušela všechny možné triky, aby mě

“přemluvila”.

Držela mi hlavu v dlaních, abych jí nemohl hned tak uniknout. Její rty se na chvíli oddělily od mých, aby mohla zašeptat moje jméno, a moje ruce už ji hladily po celém těle. Hladil jsem ji po zádech a cítil, že na sobě nemá podprsenku. Její tělo pod dotyky mých prstt tuhlo a já jsem cítil, jak se chvěje vzrušením.

Jessice se podařilo zlomit mou vtli. A to se říká, že ženské pohlaví je slabší. V tomto případě tomu tak nebylo.

Zajel jsem jí rukama do světle rezavých vlast, hladil

je, až najednou zvrátila hlavu dozadu, zatřepala jí, uchopila mě za předloktí a tichounce řekla: “Pojď.”

Přesně v tom okamžiku někdo zazvonil. Bylo to velmi tiché a příjemné zvonění, ne tak protivné, jako obvykle domovní zvonky bývají, ale v tomto okamžiku mi připadalo jako zvuk sirény.

Jessika ztuhla a ani já jsem se nepohnul z místa, jen jsem se zeptal: “Očekáváš návštěvu?”

“Ne. Nevím, kdo to mtže být.”

“Tak se zeptej.”

“Nezeptám, prostě to zvonění budeme ignorovat.”

“To nemtžeš udělat, možná je to návštěva pro mě.”

“Copak někdo ví, kam jsi jel?”

“Ovšem.”

Mezitím už třikrát zazvonilo znovu. Počtvrté se Jessika obrátila ke dveřím. Její tvář ztratila svou bledost, mírně zrtžověla. Na vysokém čele se jí perlily krtpěje potu.

Zastavila se přede dveřmi. Sáhl jsem po cigaretě a zastrčil si ji mezi rty.

“Kdo je tam?”

“Madam, mám pro vás velice dtležitý telegram, musíte mi podepsat příjem.”

“Ano, okamžik.” Obrátila se ke mně s udiveným

výrazem v obličeji. “Nevím, kdo by mi mohl posílat telegram.”

“Mám otevřít já?” zeptal jsem se.

“Raději ano,” odpověděla.

“Tak dobře.”

Zastrčil jsem cigaretu zpět do krabičky a šel ke dveřím. Rozumí se samo sebou, že jsem byl nanejvýš opatrný. Jessika mě zastavila, když jsem kolem ní procházel, položila mi konečky prstt na tvář a usmála se při tom.

Stiskl jsem kliku a vtom se to stalo.

Rána mě zasáhla naplno. Jestli to byly dveře nebo pěst jsem nedokázal v té chvíli říct. Každopádně mě to odhodilo přes ptlku pokoje a já ztratil rovnováhu. Přistál jsem na zádech na koberci a uhodil se do zátylku. Když jsem se zvedal, slyšel jsem křičet Jessicu. Potom už se ozývalo tlumené klokotání, jak jí někdo tiskl ruku na ústa. Ucítil jsem na svých rtech něco kovového a studeného. Byla to hlaveň pistole…

7.

Někteří lidé nesnášejí kožené bundy, protože v nich probouzejí nelibé vzpomínky.

Suko byl ale rád, že na sobě koženou bundu má. Ktže ztlumila bodné rány, takže čepel dýky neprojela až k pokožce. Neustávající tlak na zádech na něj zaptsobil jako rozbuška. Doslova explodoval, vyskočil z podřepu a ohnal se rukou dozadu, aby tu proklatou stvtrku setřásl. Podařilo se mu ji zasáhnout dlaní do malých nohou. Ještě jedna rána a panenka odletěla dřív, než stačila bodnout podruhé. Letěla mu přes ramena a hlavou dopadla na zem.

Skácela se na záda, ale bleskově znovu vyskočila na nohy a znovu se na Suka rozběhla s nožem.

Hleděl do jejího malého, zlého obličeje. Měla široká

ústa, takže spodní část obličeje vypadala jako maska klauna.

Rezavé vlasy, které ji padaly do čela, byly celé provlhlé potem.

V malých očkách to zle svítilo. Bylo to hluboké moře nenávisti a touhy po zabíjení. Suka napadlo, že tuto panenku v obchodě neviděl.

Pokud ji poslal pan Bing, musel ji někde schovávat. Než stačil Suko vytáhnout berettu, panenka na něho znovu skočila.

Znovu ho ohrožovala svým malým nožem. Tentokrát ho chtěla bodnout do krku, ale Suko byl rychlejší. Včas uhnul hlavou, čepel ho minula a on uchopil panenku do pravé ruky.

Než stačila znovu bodnout, mrštil jí na okraj chodníku.

Ozval se praskavý zvuk. Umělá hmota, ze které byla panenka vyrobena, se roztříštila na kousky. I hlava se roztříštila a polovina se někam zakutálela.

Suko do ní uhodil ještě jednou.

Teď se rozpadl i zbytek. Suko zvedl bezhlavé tělo a díval se do otvoru po roztříštěné hlavě.

Uvnitř panenky nebylo nic. Jen prázdný prostor, žádné hobliny ani jiná výplň. Suko odhodil torzo na zem a rozšlapal ho nohama. Nechtěl už ten zatracený krám ani vidět.

Potom vstal. Nejprve zamířil k autu, obešel ho, posvítil dovnitř kapesní svítilnou, a teprve když zjis til, že se v blízkosti nenachází žádná další panenka, pomyslel na oba mladíky. Na ty, co leželi dole na schodišti a potřebovali lékařské ošetření. Neznámý útočník mu nedopřál ani zatelefonovat. Suko to rychle napravil.

Zavolal na nejbližší policejní okrsek, vylíčil jim dvěma větami, co se stalo, a požádal je o sanitku. Slíbili mu, že to okamžitě zařídí.

Suko teď chtěl udělat něco jiného. Na jeho seznamu stál na prvním místě Bing, výrobce a prodejce panenek.

K jeho obchodu to bylo jen pár krokt. Po cestě potkal Suko několik chodct, kteří se na něho zvědavě zadívali, když prošel a zastavil se před obchodem. Bylo v něm ještě rozsvíceno, takže tam Bing musel být. Ale Suko měl smtlu. Když vzal za kliku, zjistil, že dveře jsou zamčené.

Klení nepomohlo, vstoupit dovnitř nemohl. Ale zdálo se mu, že by se dal zámek otevřít. Věděl, že u tak závažného případu, kdy došlo ke čtyřem vraždám, ho nemusí trápit žádné výčitky svědomí a nikdo mu nebude vytýkat, když se pokusí otevřít dveře speciálním paklíčem.

Zlobilo ho, že zámek klade větší odpor, než předpokládal.

Nakonec ale uslyšel cvaknutí, stiskl kliku a dveře byly otevřené.

Suko už nebral na nic ohled. Vtrhl do obchodu, ale v té chvíli za sebou zaslechl ječivý ženský hlas. Někdo musel jeho vloupání zpozorovat, protože ta žena křičela:

“Pomoc, lupič!”

Suko se o její křik nestaral, protože už stál u závěsu, který rychle odhrnul, a uviděl před sebou kancelář. Prvně mu padl do oka velký pancéřovaný sejf, jehož dveře byly otevřené.

Dvě z vnitřních polic byly prázdné. Jen v prostřední něco leželo. Byla to panenka bez nohy, kterou už předtím viděl. Když se jí chtěl dotknout, zvedla najednou hlavu a otevřela ústa.

“Zatraceně, tak ty taky!” zakřičel Suko, vytáhl bičík a opsal jím oblouk nad zemí. Potom jím práskl, až z něho vyletěly tři kožené řemínky.

Po zásahu bičem panenka odletěla až do nezazšího kouta. Z úst otevřených dokořán nyní vycházel tmavě zelený kouř, který pomalu zaplňoval pancéřový sejf.

Zatím ještě obličej panenky držel pohromadě. Ale brzy začal tenký celuloid tát a odkapávat, až z ní ztstala jen lepkavá loužička. Tato panenka se tedy nerozpadla na prach.

Stalo by se tak, kdyby panenku zasáhl stříbrnou kulkou, ale po doteku biče na démony se roztavila. Z její reakce musel Suko vyvodit, že někdo panenkám vdechl život pomocí černé magie.

Pan Bing?

Inspektoru Sukovi nebyl od samého začátku nijak zvlášť sympatický. Teď se ale někam vypařil a možná s sebou vzal i ty vraždící “hračky”, což se inspektoru Sukovi vtbec nelíbilo.

Kterými dveřmi asi mohl utéct?

Určitě to nebyly normální dveře, jinak by je Suko objevil. Musel uprchnout jinudy.

Kancelář byla malá. Bingovy písemnosti Suka nezajímaly, hledal nějaký druhý východ a objevil

vestavěnou skříň, která tu zřejmě byla zabudována proto, aby ušetřila místo. Suko ji otevřel.

A pak učinil objev. Ta skříň tu byla jen jako ka inga. Neměla zadní stěnu, místo ní byl ve zdi otvor, za kterým se nacházela tajná chodba. Ideálnější úniková cesta snad už nemohla být. Měl slušnou šanci, že prchajícího ještě dostihne. Zatímco mizel v otvoru, počítal, kolik času asi mohlo uběhnout. Zápas s panenkou, nález obou raněných, telefonát na policii, násilné otvírání dveří více než patnáct minut to nemohlo trvat. Kromě toho předpokládal, že pan Bing neopustil obchod okamžitě po jeho odchodu, ale že určitě čekal na to, jak dopadne útok jeho panenky.

Za otvorem začínala štola. Mezi holými kamennými zdmi bylo cítit prach a maltu. Na zemi leželo smetí a zbytky stavebního materiálu, takže Suko musel dávat pozor na cestu a dívat se pod nohy.

Tento únikový tunel tu nemohl být dlouho.

Zápach čerstvé malty šimral v nose. Suko se divil, že chodba nemá žádný spád. Počítal s tím, že skončí v nějakém sklepě. Ale tunel vedl směrem, ze kterého sem Suko přišel a kde měl zaparkované auto.

Jen čas od času rozsvítil svítilnu. Její světlo pak

proniklo tmou a ozářilo vznášející se oblaka prachu. Suko bohužel neviděl nikde ani stopu po Bingovi. Ten člověk musel mít zatraceně naspěch.

Jeho obchod se mu stal domovem a Suko si teď kladl otázku, kam ten člověk mohl jít. Má někde ještě nějaké jiné útočiště, nebo se bude toulat ulicemi?

Výška tunelu se změnila, takže Suko mohl normálně jít. Po chvíli dopadl světelný kužel na dřevěné dveře. Byly nižší než normální dveře, takže ten, kdo jimi chtěl projít, se musel sehnout. Inspektor jen doufal, že nebudou zamčené. Klika visela dolt jaksi smutně. Zatáhl za dveře, uslyšel, jak škrábou dole o podlahu a vržou v pantech, ale nevyšel ven hned. Čekal s pistolí v ruce, hlaveň obrácenou vzhtru.

Nic se nestalo.

Vyšel tedy do tmy. Viděl před sebou odrazy nějakých světel, ale nemohl se zorientovat, jak daleko vlastně jsou.

V žádném případě nebyl Suko na ulici.

Pravděpodobně někde mezi zadními trakty obytných domt nebo v jednom z početných dvort.

Moc času mu nezbývalo. Protáhl se prolukou, rozhlédl se kolem sebe a vtom zaslechl zvuk motoru. V příštím okamžiku už kolem něho projel hranatý stín a za ním oblak bílého kouře.

Sukovi bylo vše jasné.

Muselo to být velké auto. Suko se rozběhl dlouhými kroky kupředu. Vyhýbal se překážkám, na chvíli se zastavil a vtom ucítil nebezpečí, ledový závan smrti.

Neměl žádný dtkaz, ale znal ten pocit, který se ostatně brzy potvrdil, až příliš dobře.

Někde v prtchodu musel stát ten vtz. Dva kužely

světla čelních reflektort prořízly tmu, přibily Suka na

místo a oslnily ho, když se do nich zadíval.

Zachránil se jen tím, že uskočil do tmy, aby se dostal ze zóny ohrožení.

Zarachotil samopal, pozdrav smrti od vraha, který ho

naštěstí nezasáhl. Kulky mu přeletěly nad hlavou, část jich dopadla na domovní zeď a některé rozbily sklo v okně. V tom hluku zaslechl Suko kvílení pneumatik, jak se auto prudce rozjelo a oba světelné kužely sebou prudce trhly.

V té době už Suko ležel na zemi. Jak ho tomu naučili staří čínští mistři, dopadl bezpečně a měkce.

Skočil k domovní zdi, plížil se podél ní, až skončil

v prostoru domovních dveří.

Auto kolem něho projelo jako raketa. Ze zadního okénka po něm někdo ještě střílel.

Bylo vidět jiskry, vyletující z hlavně. Znovu se ozval

zvuk sypajícího se skla, zásah dostaly i plechové nádoby na odpadky, které střely doslova provrtaly.

Pak bylo auto pryč a Suko mohl vylézt ze svého úkrytu.

Zahlédl ještě zadní světla a pokusil se rozluštit poznávací značku a typ vozu.

Nebyl si jistý, zda šlo o bentleye, nebo inga . Ale něco podobného to bylo. Tedy drahý vtz. Ale kdo ho řídil? Suko se vydal stejným směrem jako automobil.

Objevil jednosměrku. Když jí procházel, přemýšlel o tom, co se právě stalo. Nezdálo se mu, že by v tom měl prsty pan Bing. Toto byla práce chladnokrevného vraha.

Suko vzpomínal na náboje, které našli v kanceláři. Na tu, kterou stříleli vrahové. Nevěřil, že by se takový odborník jako Clive inga mohl mýlit.

Panenky pan Bing vrahové. Tři body, trojúhelník.

Stačilo ty body mezi sebou pospojovat.

Rozběhl se po ulici a doběhl právě ve chvíli, kdy dva zraněné výrostky odnášeli na nosítkách do sanitky. Byla u toho i policie.

Suko zamířil ke svým uniformovaným kolegtm, kteří vypadali dosti bezradně a byli rádi, když Suko převzal iniciativu.

Okamžitě ho poznali. Přirozeně ho zasypali otázkami, ale Suko nejprve položil otázku jim: “Jde mi o auto, které jste museli vidět. Byl to buď rolls, nebo bentley a vyjel z této jednosměrky.” Ukázal šikmo přes chodník.

“Nevšimli jste si ho?”

“Ano i ne. Teprve před chvílí jsme dorazili. To auto jelo proti nám.”

“Byl to rolls?”

“Pane, toho jsme si nevšimli.”

“Byl to rolls,” řekl druhý policista.

“Víte to jistě?” zeptal se Suko.

Mladý policista přikývl. “Jsem blázen do aut, pane.

Vždycky se podívám, když uvidím něco lu inga .”

“Poznáte typ auta i ve tmě?”

“Ano.”

“Výborně. Jestli mi teď prozradíte ještě i jeho barvu…”

Mladý muž svěsil koutky. “Tím vám bohužel neposloužím, pane. V každém případě to byla tmavá barva.” Najednou se zasmál. “Vypadal jako služební vtz nějakého ministra nebo tak něco.”

“Ano, hm…” Suko pokýval hlavou. “Jako služební vtz.” Zadíval se do země, pak prudce zvedl hlavu a požádal je, zda smí použít jejich telefon.

“Prosím, pane.”

Inspektor Suko zmizel v policejním voze. Chtěl vyhlásit pátrání po tmavém rollsu. Třeba si ho někdo všimne a zavěsí se mu na paty.

Mezitím se celá čtvrť probudila k životu. Lidé slyšeli výstřely. Sbíhali se na ulici, viděli policejní auto a sanitku, která se v této chvíli rozjela směrem k nejbližší klinice.

Suko zavolal také do Yardu, aby sem poslali někoho na zajištění stop, a trval na tom, aby na místo činu přijel i Clive inga. Chtěl tu na něho počkat.

Mezitím se chtěl postarat o píchlou pneumatiku. S její výměnou mu pomáhali policisté, takže za několik minut bylo po problému.

“Vynikající bourák,” řekl fanda na auta, “a drahý.”

“Vyhrál jsem ho v soutěži. Byla to první cena.”

“Ano, vzpomínám si. Zúčastnil jsem se toho také.”

“Vyhrál jste také něco?”

“Ani cenu útěchy.”

“Tak to zkuste znovu.”

V následujících minutách museli Suko se svými kolegy odpovídat na zvědavé otázky lidí, kteří chtěli vědět, kdo střílel.

Suko si vydechl, teprve až přijeli kolegové zajiš ťovat stopy. Clive inga se na něho nevraživě díval. “Chtěl jsem právě ukončit službu, Suko.”

“To počká. Prohlídni si místo činu.”

O pár minut později vypadal dvtr jako osvětlená skvrna mezi temnými zdmi. Silné reflektory osvětlovaly každý kout a odhalovaly, jak šedivé a rozpadlé jsou zdi.

První kulky nalezli velmi rychle. Některé se zavrtaly do zdi.

Clive inga je osobně vyškrábal ven a prohlížel si jednotlivé zdeformované střely.

“Chuťová zkouška?” zeptal se Suko s úsměvem.

“Tu ani nemusím dělat.”

“Už máš jasno?”

“Ovšem. Je to z belgického samopalu.”

“Stejná, jakou použili tehdy ti vrahové?”

“Jistě.”

“Víš to zcela určitě?”

“Co znamená to tvoje určitě?” inga zavrtěl svou hranatou hlavou. “To bych to musel vzít do la inga a porovnat.”

“To by trvalo moc dlouho.”

“Poslyš, Suko, co ty máš vlastně co vyšetřovat normální vrahy?”

“To se ptám taky.”

“Nebo se z nich stali démoni?”

“Pevně doufám, že ne. I když mají pracky ve všech možných obchodech. U takových si jeden nemtže být nikdy jistý. Jestli se nemýlím, mísí se tu dva případy, a to se člověk mtže snadno splést.”

“Kde máš vtbec svtj stín?”

“Johna Sinclaira?” Suko se zasmál. “Ten rozmotává případ z jiné strany. Vybral si tu lepší. Mě poslal ven a sám si možná někde užívá.”

inga se rozesmál. “To bych do něho neřekl. Vždycky jsem si myslel, že zná jen démony a jim podobné.”

“Omyl. Všichni jsme jen lidé, ne?”

“Naštěstí.”

“To si myslím taky.” Suko se rozhlédl kolem. “Vy tu

ještě budete mít práci, ale já budu muset vyrazit, protože mě čeká ještě jiné pátrání.”

“Po těch střelcích?”

“Ano, prý seděli v rollsu.”

inga hvízdl mezi zuby. “To je síla,” řekl, “vážně síla.

Doposud jezdili v úplně jiných autech.”

“I oni jsou přizptsobiví. Jen doufám, že ten rolls bude k nalezení.”

“Držím ti palce.”

“Díky, Clive.” Suko zvedl ruku na pozdrav a zamířil zpět ke svému BMW. Telefonoval na policejní ústřednu, kde se sbíhají všechny nitky ohledně vyhlášeného pátrání, ale dozvěděl se, že zatím nemají žádné hlášení. “Zmizeli, jako by se do země propadli,” řekli mu.

“Do háje.”

“Objevili jsme sice pár inga , ale žádný z nich nebyl ten, po kterém pátráš.”

“Provedli jste kontrolu?”

“Jen jsme projeli kolem. Kolik osob v něm mělo sedět?”

“To kdybych tak věděl. Předpokládám tři nebo čtyři.”

“Dáme ti vědět, kdyby něco.”

“Mtžete mi volat do auta.” Hned nato vyťukal Suko číslo svého nadřízeného.

Sir James se právě dozvěděl o vyhlášeném pátrání. Vtbec se mu nelíbilo, že případ směřoval do vysoké politiky, protože to začínalo být nebezpečné.

“Máme co dělat s černou magií, nemtžeme se ješ tě zdržovat s takovými zločinci.”

“Nemohu za to, sire. Mám k vám otázku: Ozval se

vám už John Sinclair?”

“Dosud ne.”

“Kde mtže vězet?”

“Říkal, že jede k nějaké ženě, která prý mu mtže poskytnout dtležité informace. Ta dáma se jmenuje Jessika Longová. John ji zná poměrně dobře. Poprvé se s ní setkal v jisté restauraci.”

“Je to soukromá návštěva?”

“Ne, pane, ta žena se zabývá panenkami. Tuhle stopu jsem si ověřil. A pokud jde o pana inga, myslím si, že bude tou hnací silou, která se skrývá v pozadí, která ty panenky ovládá.”

“Ne ti vrahové?”

“To zatím nevím, pane. Možná obojí. Přál bych si jen, aby měla pátrací akce úspěch.”

“Když znáte jméno té ženy, zavolejte tam.”

“To udělám, pane.”

Tím Suko rozhovor se šéfem ukončil. Myslel na to, že u každého vyšetřovaní je spousta telefonování. Tento případ byl zase jednou typický.

Zastavil u jednoho automatu a zavolal Jessice Longové. Musel nejdříve najít její telefonní číslo a byl zklamán, když se na něm nikdo neozýval.

Linka byla hluchá.

Suko vyšel z automatu velmi zamyšlen. Věděl, že jeho příteli Johnovi se Jessika Longová velice líbí. Nejiskřilo to sice mezi nimi, ale byli si nanejvýš sympatičtí. Nedovedl si však představit, že by John, i když s ní byl sám, zapomněl na případ a nechal se svést. Buď už tam ti dva nebyli, nebo…

Suko přemýšlel o tom, co by se mohlo skrývat za tím

“nebo”. Ponořen v myšlenky mířil zpět ke svému BMW.

Rozhodl se, ještě než nastoupil…

8.

Cítil jsem odpornou chuť na jazyku. Zapomněl jsem na měkké, voňavé rty Jessiky Longové, neboť jsem cítil studený olej a hořký kov hlavně revolveru.

Chlápek, který ten revolver držel, si na mě klekl. Měl na sobě černou koženou bundu, kordové kalhoty, svetr a přes obličej masku s otvory pro oči a ústa. Maska byla z tmavomodré pleteniny. Neviděl jsem mu ani pramínek vlast. Na rukou měl tenké kožené rukavice, které mu při akci nevadily.

Typy jako on jsem často viděl při televizních reportážích. Tak se oblékali ti, co vylupovali banky, a jiní zločinci. Tento člověk mě ohrožoval, což mi zatraceně leželo v žaludku. Byl cítit potem a vypadal, že s ním nejsou žádné žerty. Kdybych udělal nějaký neočekávaný pohyb, chladnokrevně by mě odstřelil. Proto jsem pod ním ležel jako prkno a zkoušel jen zahlédnout někde za ním Jessiku. Nic jsem však neviděl, protože ten muž měl široká ramena, která mi bránila ve výhledu.

Volnou rukou mě bleskově prohledal a našel dvě zbraně.

Tak jsem přišel o svou berettu i o dýku. Schoval obojí do kapes u bundy.

“Co se děje?” vydechl jsem. “Co tu hledáte?”

“Drž hubu, ty policajtská svině. Kdybych vystřelil, uletí ti ptlka hlavy.”

Mohl jsem už mluvit, protože mi místo do úst mířil

teď na čelo. “Nevím, čím jsem vám já mohl nějak ublížit, a to už vtbec nemluvím o té ženě. Nechte ji jít, člověče.”

Tomu se jen zasmál a vstal.

Byl jsem šťasten, že už necítím váhu jeho těla, že mám volný výhled a vidím na Jessiku Longovou, která se nacházela ve velmi nepříjemné situaci.

Přišli totiž dva. Ten druhý měl masku z červené pleteniny. I on v ní měl vystřižené tři otvory. Využíval své převahy.

Jessika klečela před ním. Určitě ne dobrovolně, protože ji držel levou rukou za vlasy. V pravé držel zbraň, jejíž hlaveň mířila šikmo dolt, tedy na Jessičinu hlavu.

Ta teď byla ještě bledší než obvykle.

Tohle ponižování mne popuzovalo. Oči měla obrácené ke stropu, jako by si chtěla dokonale prohlédnout vzorek na něm.

Dveře už byly zase zavřené a já si kladl otázku, co mají ti dva v úmyslu.

Nejdříve muž v červené masce zvedl Jessiku na nohy, přitiskl jí hlaveň ke krku a začal sykavě mluvit. “Ani se nehneš. Nebudeš křičet a vyvádět. Jinak tě okamžitě odprásknu.”

“Ano, ano…”

“Dobře, tak pojď. Otoč se.”

Sledoval jsem, kam jdou. Jessika na mě vrhla zoufalý pohled, když kolem mě procházela. Ten člověk ji vedl k příčným trámtm a přiměl ji zády se o jeden z nich opřít. Vrah vytáhl pouta. Když Jessika dala ruce nahoru, zacvakly oba kovové náramky kolem jejích zápěstí. Tento zptsob zneškodnění člověka je velmi jednoduchý a účinný. Byl jsem zvědav, co udělají se mnou. Modrá maska mne ohrožovala revolverem, druhý šel ke dveřím a otevřel

je. “Mtžeš dál, Bingu!”

Vstoupil Bing. Zarazil jsem se, když jsem uslyšel to

jméno. Bing? Připadalo mi povědomé.

Podíval jsem se na Jessiku a uviděl jí ve tváři směs zděšení a údivu. I ona znala osobu, která vstoupila do jejího bytu, a já si najednou uvědomil, že to jméno jsem slyšel od ní. Ten Bing musí být výrobce nebo sběratel panenek. Nebo s nimi obchoduje.

Pečlivě za sebou zavřel dveře a ztstal stát krok od nich, aby se nejprve rozhlédl.

Byl to typ člověka, jaký se vidí jen zřídka. V tmavém obleku, na hlavě řídké vlasy, poměrně malé ruce se zkroucenými prsty. Hlava byla skoro tak malá jako hlava panenky. Ale připadal mi dost velký se svou hladkou pletí v obličeji a s ústy, která se nápadně podobala ústtm panenek. I oči měl jako panenka. Připadaly mi se svými tmavohnědými zřítelnicemi jako umělé.

Neoslovil jsem ho. Toho se ujala Jessika. Spíše zašeptala, než řekla: “Pane Bingu, vy?”

Popošel o kousek dopředu. Podivoval jsem se jeho chtzi. Ptsobila na mě jako nemotorné pohyby robota byla zrovna tak neohrabaná.

Zastavil se před Jessikou. “Ano, to jsem já. S tím jste nepočítala, že?”

“Ne.”

Pokýval hlavou. Protože byl menší než Jessika, musel k ní vzhlížet. “Vy víte, že vás mám rád, slečno Longová. Už jsem vám to jednou řekl. Proto mě kvtli vám mrzí, že jste se dala dohromady právě se Sinclairem.”

“Jak to?”

“Je to mtj nepřítel. A jeho přátele počítám také ke svým nepřáteltm, Jessiko.” Oslovoval ji jménem. Jeho malé rty se roztáhly v odporný úsměv.

“Co špatného vám udělal?”

“Zabil mé malé přátele. Uhasil plaménky jejich živott.”

“To byly panenky, pane Bingu!”

“Zcela správně, má milá. Byly to panenky. Ale panenky, které měly duši. Takové se nezabíjejí. Ony zabíjet smějí, když jim to přikážu, ale ne naopak.”

“Ale spáchaly zločin.”

Bing pokrčil rameny. “To je věc názoru. Podle mě jen plnily svtj úkol.”

Napjatě jsem poslouchal jejich rozhovor a zároveň

přemýšlel, jak se z téhle situace dostat. Nebylo to snadné. Zaprvé jsem byl ohrožován dvěma zbraněmi, z každé strany jednou, a Jessika byla připoutána k trámu. Kdybych se nějak prudce pohnul, ohrozil bych tím i její život. To, že ji ještě nezabili, bylo dtkazem, že od ní Bing něco chce.

“Co ode mě chcete?” zeptala se Jessika.

“Něco velmi dtležitého. Spojil jsem se s přáteli a slíbil jim, že odstraním z cesty jisté překážky.”

Teď jsem promluvil já: “Politické překážky?”

“Ano.” Krátce se na mě zadíval. “Mým přáteltm se nelíbí, že na ministerstvu vnitra pracují lidé, kteří nechtějí spolupracovat. Slíbil jsem, že jim pomohu odvalit tyto balvany z cesty. Jsme vyřezáni z jednoho dřeva a pocházíme ze stejného tábora.”

“Jste Arab?” zeptal jsem se.

“Ano i ne. Má matka pochází z Iránu, otec byl Řek. Miluji země kolem Středozemního moře. Nezáleží na tom, zda je to Afrika, Asie nebo Evropa, kde tyto země leží. Rozumíš?”

“Ne.”

Mávl rukou. “Na tom nezáleží. Stejně už dlouho nebudeš žít. Podařilo se mi přemluvit své dva přátele, aby pro mě udělali laskavost. Nerad bych, aby vás zastřelili, zabíjení nechávám na svých panenkách. Ty se musí pomstít tomu, kdo jim zabil jejich sestry.”

“A vy je máte tady?”

“Neptejte se tak hloupě, Sinclaire.”

“Vy znáte moje jméno?”

“Každý máme své známosti.” Znovu se odporně usmál, v ústech se mu objevily bublinky slin a praskaly mu na rtech. Pak pohnul rukama. Zjistil jsem, že má kolem zápěstí široké záhyby.

Závěs ztstal rozhrnutý. Zatímco nás drželi v šachu maskovaní muži, Bing přešel napříč pokojem a ocitl se v ateliéru, kde se začal rozhlížet.

Dával si načas, dlouze si prohlížel každé zátiší a uznale pokyvoval hlavou. “Ty jsi skutečná umělkyně, Jessiko. Neobyčejná žena s neobyčejnými nápady. Máš mtj obdiv. Jestli správně vidím, máš panenky ráda, i když některé z nich úmyslně děláš odporné a stavíš je do situací, které se mi vtbec nelíbí. Jako třeba tuhle.”

Ukázal na dominu a zavrtěl svou kulatou lebkou. “Ne, to se mi nelíbí. Za to bych tě měl dokonce potrestat, Jessiko.”

Ujedou mu teď úplně nervy? Dostal jsem strach, a proto jsem promluvil. “Vždyť jde jen o objekt, pane Bingu. Jessika chce nastavit zrcadlo lidem. Přímo s panenkami to nemá nic společného. To nemtžete brát osobně.”

“Ať mlčí! “řekl Bing.

Modrá maska stála blíž. Přistoupila ke mně a zasadila mi ránu. S tlumičem vypadal revolver jako htl. Stačil jsem

ještě zvednout ruku, abych si chránil obličej. Ten mizera uhodil podruhé. Když ustoupil, hořela mi levá tvář a ztstal mi na ní krvavý šrám.

Jessika Longová zasykla: “Vy zločinci! Bít bezbranného, vy…”

“Buď raději zticha, má drahá,” okřikl ji pan Bing.

“Nebo bych mohl i vtči tobě zapomenout na dobré zptsoby.”

Jessika mlčela.

I já už jsem se držel zpátky. Nepřestával jsem se ale divit, že takoví otrlí násilníci poslouchají příkazy člověka, jako je pan Bing. Musely mezi nimi být opravdu pevné vztahy. Šrám na tváři nebyl dlouhý, ale krvácel. Krev mi stékala na krk.

Bing se začal znovu zajímat o zátiší. Komentoval Jessičina díla, některá chválil, jiná kritizoval. Pak se zeptal:

“Kde stála ta malá, kterou jsem k vám poslal?”

“Vedle kouzelnice,” zašeptala Jessika.

“Ach, tam.” Zadíval se na mě a zavrtěl hlavou.

“Někdy se lidé chovají tak, jako by chtěli zahodit vlastní život.” Odkašlal si. “Já to nechápu. Neměli jste se do ničeho plést.”

Do toho jsem se znovu ozval já: “Smím se vás na něco zeptat?”

“Prosím.”

“Jak jste věděl, že jsem tady?”

Pobaveně se zasmál. “Jak jsem to věděl? To je velmi jednoduché. Stačí jen mít ty správné drátky v rukou. Já jsem věděl o každém vašem pohybu, Sinclaire. Mimochodem, přišel ke mně na návštěvu ten váš čínský přítel. Musím připustit, že mě našel velmi rychle. S tím

jsem nepočítal. Teď mě asi hledá, jestli ho ovšem nezasáhla kulka. Ano, ano,” řekl a pokýval hlavou. “život se někdy ubírá podivnými cestami, věřte mi. A panenky patří k mému životu.”

“Nejste normální, to víme. Co jste s nimi dělal, pane Bingu?”

Podíval se zamyšleně mým směrem, zvedl ruku a zlehka se škrábl do pravé tváře. “Co jsem s nimi dělal? Nic mimořádného, jen jsem je poněkud změnil. Víc nic. Už dost lidí si myslí, že panenky nejsou jen neživé předměty. Věří, že se v mnohém podobají dvounohým bytostem. A já jsem tu teorii převedl do praxe.”

“Pomocí černé magie?”

“Správně. Vyznám se v ní. Teď už víte, že pocházím ze země, kde se na věci díváme jinak. Věříme více na přírodní síly, nikdy nezapomínáme na svou historii a podle ní žijeme. V Orientu byli velmi dobří výrobci panenek, kteří měli kouzelné ruce. Já jsem se vyučil u jednoho starého mistra, který mě ještě před svou smrtí zasvětil do tajemství vyvolávání džint. Neboť jen džinové mohou vdechnout panenkám život. Mtj starý mistr moc dobře věděl, co činí. Byl jsem u něj dlouho, velmi dlouho. Po jeho smrti jsem odešel do světa a navázal kontakty s rtznými skupinami, které nenáviděly lidi stejně jako já. Dali jsme se dohromady a odešli do Anglie, kde jsme našli podporu.”

“Koho?”

“Přátel, Sinclaire.”

“Také Arabt?”

“Ne, ale to tě už nemusí zajímat.” Obrátil se.

Jeho slova, zejména ta poslední, mě donutila k

zamyšlení. Takže vrahové našli v Londýně podporu. Kdo se mohl postavit na jejich stranu? Tyhle jeho výroky byly velmi záhadné.

že by zrádce ve vlastních řadách? Ta myšlenka mi připadala stále pravděpodobnější.

Čekal jsem, co Bing bude dělat dál. Stále ještě

procházel ateliérem, všechno si pečlivě prohlížel a ptsobil dojmem člověka, který má spoustu času.

Konečně se zastavil, zaklonil hlavu a zadíval se na šikmou skleněnou střechu. “Chci, abyste zhasli světla v ateliéru.”

Tentokrát se pohnula červená maska směrem k vypínačtm. V ateliéru byla tma až na jednotlivá osvětlená zákoutí s panenkami.

“Mám vypnout i ostatní?”

“Ne, ty nech. Takhle mi to stačí, příteli. Jsem velmi spokojen.” Zamnul si ruce, ale jeho prsty přitom ztstaly zkroucené.

Vyhledal jsem Jessičin pohled a viděl jsem, jak krčí rameny. Bylo to gesto odevzdanosti, bezmoci a zoufalství. Byli jsme proti takové přesile slabí. Bing byl spokojen, což dokazoval pokyvováním hlavy. Pak k nám opět promluvil:

“Cítím, že za chvíli přijdou. Proto jim uvolníme cestu. Udělej to ty, Beto.”

Oslovil muže v červené masce. Bylo to velmi dtmyslné, použil krycího jména. Pan Bing opravdu nic neriskoval.

Beta opustil své místo a dostal od Binga nějaké příkazy. Pootvíral několik skleněných obdélníkt, aby vznikl otvor na spodní straně širší. To stačilo, aby tudy mohly panenky vniknout dovnitř.

“To stačí,” řekl Bing, když byla okna vyklopená. “Víc není zapotřebí. Vrať se k ní.”

Beta poslechl.

Už jsem se ničemu nedivil. I když jsou arabští vrahové zvláště brutální a nemilosrdní, před některými věcmi mají velký respekt. Mají prostě jinou mentalitu. V jejich životě hrály vždy roli určité věci, které mají své kořeny hluboko v mysticismu. Z toho dtvodu také mohl Bing získat nadvládu nad takovými dvěma zabijáky.

Nad skleněnou střechou bylo vidět nekonečnou nebeskou báň nad několikamilionovým městem na Temži. Už byla tma, obloha byla tmavošedá a na ní světlejší oblaka, sem tam svítila nějaká hvězda. Přibývající měsíc vypadal nevýrazně a rozmazaně.

Všichni jsme čekali. Jen Bing přesně věděl, co se stane.

Chodil stále dokola, chvílemi se zastavil, zadíval se

nahoru a pak zase pokračoval v chtzi.

“Teď!” zašeptal.

Já jsem zatím nic neviděl. Stejně jako předtím mi plocha nad sklem připadala prázdná. Změnilo se to, když jsem uviděl třepetavý pohyb. Nic víc než stín, ale ten stín se zachvěl nad sklem a vzápětí dostal další posily.

Najednou tu byly tři stíny. Naprosto cílevědomě proletěly pootevřeným oknem.

Pak jsem je poznal. Měl jsem vlastně vědět už dříve,

co to je.

Byli to motýlci. Vzpomněl jsem si, že přesně takového jsem viděl v pracovně zavražděného sira Harolda. Jejich přítomnost musela mít nějaký význam, smysl.

Motýlci létali kolem hlavy čekajícího pana Binga,

který zvedl ruce a vytvořil z nich misku, do které se chystal motýlky pochytat. A oni ho okamžitě poslechli.

Po řadě mu vlétli do dlaní, kde se usadili. Bing opatrně dlaně zavřel. Promluvil k nám. “Nejsou to nejnádhernější bytosti na světě? Tak jemné a tak křehké, a přesto tak pozoruhodně odolné. Miluji motýly, převzal jsem je od svého starého mistra a pokračuji v jejich chovu. Dříve poslouchali jen jeho, dnes se naučili poslouchat mé telepatické povely.” Znovu otevřel ruce a nechal tři uvězněné vyletět ven. Vyletěli do výšky a posadili se mu na ramena. Tam, kde byli oni, musel člověk počítat s tím, že se objeví i panenky. Nemýlil jsem se. V tichu jsme najednou zaslechli škrábavé zvuky, jak panenky šplhaly nebo chodily po skle.

Počítal jsem je a napočítal jsem čtyři. Přicházely opravdu ze všech stran.

Pan Bing měl radost jako dítě. “Tady jsem!” vo lal na

ně. “Tady, pojďte ke mně. Čekám na vás, sestry.” Pak se prudce obrátil a ostře se na mě zadíval.

I na tu dálku jsem v jeho očích zahlédl zlý záblesk.

“Ty, Sinclaire, se staneš jejich první obětí. Věř mi, že jejich pomsta bude strašná.”

9.

Suko projížděl Londýnem s očima otevřenýma. Ne že by jindy jezdil poslepu, ale pátral po tom voze.

Potkal už dva rollsy. V jednom seděl jen řidič v šedé uniformě, ve druhém dvě staré dámy v kožiších, ověšené šperky. Vezl je starý bělovlasý pán.

Ne, ty určitě neměly nic společného s tím střílením. Suko pokračoval v jízdě.

Zapamatoval si však jejich čísla, na nejbližší červenou zastavil a zavolal na centrálu, ale nedostal spojení.

Jeho obavy nartstaly. Protistrana měla zřejmě velmi přesné informace. Musel počítat s tím, že i John se chytil do pasti stejně jako on. Jenže Sukovi se podařilo uniknout. A byl sám. Zatímco John se musel ještě navíc postarat o Jessiku Longovou, což mu mohlo velice ztížit situaci.

Jessika Longová bydlela ve Westendu, v končinách, kde bydlí bohatí, kde se usadili umělci, návrháři a jim podobní lidé. Jsou zde vysoké nájmy a byty často malé, ale najdou se výjimky. V těch nejvyšších cenových kategoriích, samozřejmě.

Suko nechtěl být nápadný. Proto se rozhodl, že nenechá svtj BMW před domem, ale opodál, pokud někde najde místo na parkování. Zbytek cesty raději ptjde pěšky.

Tady Londýn ještě nespal. I přes studený vítr bylo na ulicích dost rušno. Byli tu dokonce i prodavači, kteří seděli na okrajích chodníku a prodávali rtzné zboží. Od umělých tančících hadt, kteří vypadali jako živí, až po spony do vlast údajně z čisté platiny.

Suko projel kolem domu, kde bydlela ta žena. Byl to rohový dtm. V další ulici objevil místo, kam postavil svtj

vtz.

Těch pár krokt se rád vrátil a konečně stál před

domem, jehož fasáda měla v horní polovině namalovánu velmi řvavou žlutou barvou velkou hlavu panenky. To bylo to správné entré pro ženu jako Jessika Longová.

Suko hledal Johnova rovera mezi zaparkovanými vozidly a nenašel ho. Zato ho oslovila žena, jejíž černé vlasy byly cítit levným lakem.

“Hledáš něco?”

Suko se na “dámu” zadíval. Pod dlouhým pláštěm měla superkrátkou sukni z černého elastického materiálu. Nahoře měla síťovanou halenku protkávanou zlatou nití.

“Ano, přítelkyni.”

Zasmála se doširoka otevřenými ústy. “To bych mohla být já.”

“Ty jsi panenka?” Pohled jí zeskelnatěl.

“Ty jsi na panenky? Jsi perverzní? Divné, zdá se, že je to teď v módě.”

“Spíše na tvtrkyně panenek.”

“Myslíš tu Longovou?”

“Správně.”

“Ta ale není pro každého k mání.”

“Já ji také nehledám kvtli tomu. Máme stejného koníčka totiž panenky. Je to báječné, prima se u toho uvolníš.”

Znovu se zasmála. “No, já si umím představit lepší uvolnění, ale vidím, že to s tebou nemá cenu.” Suko měl štěstí, když uslyšel její poznámku: “U té je dnes nával. Už k ní přijel jeden rolls…”

“Kde je?”

Prostitutka se lekla, když uslyšela tuto naléhavě vyslovenou otázku. “Poslyš, snad nežárlíš! Možná si chtějí taky jen pohrát s panenkami.”

“Kde stojí ten rolls?”

“Ty jsi taky vysazenej na luxusní auta?”

“Odjakživa.”

“Ve dvoře, kde jinde by měl stát?”

“Díky, jak se tam dostanu? žádný vjezd tu nevidím.”

“Ne, musíš za roh.” Zakroutila hlavou. “Hrome, proč ti to vlastně povídám? Mezitím mi utíkají zákazníci.”

“Protože jsi hodná holka a já zase slušný mužský. To

je prosté.”

“Páni, domýšlivej tak náhodou nejsi, co?”

“Ahoj, a polepši se.” Suko nechal prostitutku stát a zmizel. Takže ten rolls jel k Jessice a už sem dávno dorazil. Tenhle případ se začal vyvíjet ve skutečné drama. Suko si blahopřál k úspěchu. Kdyby ho bývala neoslovila ta prostitutka, vběhl by přímo do pasti jako hlupák. Teď musí vzít rozum do hrsti.

Vtz parkoval na zadním dvoře, ke kterému vedla jednosměrka.

Tu Suko našel vedle malého obchtdku se svítidly na jiné ulici. Suko do ní hned nezašel, protože se mu nelíbila silná pouliční lampa u chodníku. Kdyby pod ní prošel, snadno by ho objevili.

Čekal. Když se minutu nic nedělo, risknul to.

Lampa osvětlovala pravou stranu ulice, na levou už dopadalo jen slabé nažloutlé světlo.

Suko rychle proběhl a znovu se ztratil ve tmě. Zastavil se až na konci jednosměrky. Kdo by tudy chtěl projet v rollsu, musel by umět velmi dobře řídit, nechtěl-li si auto

odřít.

V Londýně nikdy není skutečná tma. Stejně tomu bylo i na zadním dvoře.

Suko nevěnoval pozornost obrystm a stíntm

přilepeným k domu. To mohly být rtzné přístavby a nástavby. V této umělecké čtvrti nebylo jen výsadou bytt, že měly svou osobitost, platilo to i o domech. Nikdo se přitom neobtěžoval s nějakým stavebním povolením. Někdo to vyprojektoval, jiný postavil a hotovo.

Kde stojí ten vtz?

Reflektory už rozsvícené určitě nebudou. Když se Suko zadíval doleva, uviděl dlouhý stín.

To musí být ono.

Vtz byl zaparkován čelem k jednosměrce, takže v případě potřeby stačilo nastartovat, udělat oblouk doleva a už by v ní zmizel.

V některých oknech na zadní fasádě dokonce svítila okna, ale až do dvora jejich světlo nedosáhlo. Ztratilo se už někde na domovní zdi a na střeše rollse.

Suko se zadíval šikmo před sebe. To musí být dtm, ve kterém bydlí Jessika. Ze zadní fasády vyrtstalo cosi, co vypadalo jako umělecké dílo geometrických tvart a odlišovalo se od fasády svou světlostí.

Byla to prosklená přístavba, jak Suko poznal i při nedostatku světla.

Jessika byla umělkyně. Lidé takto založeni se nezřídka

cítí v uzavřených bytech uvěznění. Kromě toho potřebují k práci denní světlo. Proto tak milují ateliéry s prosklenými střechami, kterými ho proniká dovnitř dost a dost.

Je v tom autě někdo?

To musí Suko nejprve zjistit. Jestli ho snad objevili,

tak to muselo být v posledním okamžiku. Použil starého triku a šel do podřepu. Neztstal tak dlouho. Teď nezáleželo na tom, jak špinavá je zem na dvoře. Oblečení si mtže člověk nechat vyčistit, ale život si už druhý nepořídí. Inspektor Suko se přitiskl ke zdi a plížil se tiše k rollsu. Kamenná dlažba na dvoře byla studená. Páchly tu odpadky, přeplněné nádoby na ně stály u zdi.

Suko dával pozor, aby se ničeho nedotkl. Pečlivě se popelnicím vyhýbal.

Z této vzdálenosti už vypadal vtz větší. Stříbrná mřížka na chladiči svítila do tmy jako nějaký drahocenný reliéf. I kouřová skla se matně leskla.

Kdyby někdo číhal uvnitř auta, Suko by to nezjistil. Zastavil se těsně u levého předního kola, kde se mohl

krýt.

V autě se nic nepohnulo. Suko nechal uběhnout pár

vteřin. Naslouchal tichu dvora, ale žádné podezřelé zvuky nezaslechl. Sem tam dolehl k jeho uším slabý lidský hlas, jak lidé nahlas mluvili v bytech. Zvykl si už i na hudební kulisu, pocházející z nějakého nedalekého nočního podniku, která sem slaboučce doléhala. Tyto zvuky všechny dokázal identifikovat.

Až teď! Děje se něco? Ano, uslyšel kroky. V jednosměrce. Někdo se chtěl dostat do zadního dvora a šel úplně normálním krokem.

Suko změnil polohu. Opíral se zády o zeď. Tak získal relativně dobrý přehled. Pokud ho sluch neklame, musí to být žena, která jde po jednosměrné uličce. Bylo totiž velmi zřetelně slyšet klapot vysokých podpatkt.

Pak vešla do dvora. Nejprve stín, který udělal tři kroky, zastavil se a rozšířil, jak si žena rozepnula plášť.

Suko ji poznal. Byla to ta prostitutka. Co tu asi chce?

“Hej!” zavolala na něho. “Hej, Číňane, jsi ještě tady?

Odpověz!”

Její hlas se odrážel od zdí.

“Člověče, nechovej se jako idiot. Řekni, kde jsi?” Suko mlčel.

Prostitutka tedy znovu vykročila. Po dvou krocích se opět zastavila a rozhlédla na všechny strany, plášť stále ještě rozepnutý, ruce v kapsách.

“Tak s tím už přestaň! Vím, že jsi na dvoře. Chci ti jen něco říct. Napadlo mi, že jsem ty chlapy v rollsi viděla. A nejen to…”

Zbláznila se? pomyslel si Suko. Ta si koleduje o to, aby přišla o hlavu. Kdyby někdo v tom rollsu byl a slyšel ji, tak je s ní amen.

“Ano, Číňane, viděla jsem je. Měli kanóny. Tak si dej pozor, jo?”

Vtom se to stalo. Muselo to tak dopadnout. Suko byl proti tomu bezmocný.

Naproti se objevily dva světelné body, které od sebe nebyly daleko. Záblesky z hlavní! Výstřely téměř nebylo slyšet. Zato jejich účinek Suko viděl. žena sebou dvakrát trhla, nejdřív se předklonila, pak se svezla na bok a ztstala nehybně ležet na špinavé dlažbě dvora. Nestačila chuděra ani vykřiknout. Suko byl přesvědčen, že zásah byl smrtelný.

Zmocnil se ho hrozný hněv. Stiskl zuby, až to zaskřípělo. Tělem mu projelo zamrazení. Pozorovat takovou chladnokrevnou vraždu, to bylo víc, než se dalo unést.

Nemohl nic dělat, zatím. Seděl stále ještě ve stínu

domu, ale věděl už také, že vrah či vrahové vědí, že na dvoře někdo je. Ta žena mluvila před svou smrtí bohužel velmi hlasitě.

Suko sevřel ruce v pěst. Horké vlny vzteku v něm zatím ještě nepolevily. Od smrti té ženy uplynulo deset vteřin. Na protější straně se nic nepohnulo, ale vrahové tam museli být.

V rollsu se nedělo také nic. Suko proběhl kolem kapoty, až čelním sklem viděl dovnitř. Nic se tam nehýbalo.

Nechtěl zbytečně plýtvat časem. Myslel na Johna. Když se zadíval na prosklenou přístavbu ateliéru, tušil, že se tam něco děje. Pak se rozvítilo světlo.

Bylo přirozené, že se vrah přijde přesvědčit o ús pěchu svého činu. žena ležela na zemi jako černý stín. Jednosměrkou sem zafoukal vítr a hrnul před sebou potrhané noviny. Zastavily se o mrtvou a přikryly jí hlavu jako plachta.

Suka začaly pálit oči od dlouhého dívání do jednoho místa. Válka nervt mezi neznámým střelcem a Sukem skončila, ve chvíli, kdy si inspektor všiml, že se u protější zdi něco pohnulo.

Člověk?

Ano, přebíhal přes dvtr. Pravděpodobně měl na nohou nějakou sportovní obuv, protože jeho kroky nebylo vtbec slyšet.

Šel zkontrolovat svou oběť. Se zbraní v ruce se stále rozhlížel kolem, zastavil se u mrtvé a chtěl ji ohledat.

Natáhl levou ruku a chtěl mrtvou otočit na záda. Suko si všiml, že pravá ruka je nějak nápadně dlouhá. Má v ní zbraň?

Na krátkou chvilku nedával vrah pozor. Jak dlouho to trvalo, nedokázal by Suko říci. Ale jemu stačilo několik vteřin. Přemýšlel také, jestli nemá použít svtj bič, ale pak si to rozmyslel. Možná ho bude potřebovat na něco dtležitějšího.

Rozhodl se, že odtud uteče. Dokázal, že i on se umí pohybovat naprosto neslyšně, protože vrah si ničeho nevšiml.

Teprve až se Suko odlepil od zdi, kde stály nádoby na odpadky, a zamířil na druhou stranu, vrah zpozorněl. Mírně se pootočil a zbraň s ním. Vtom uslyšel Suktv rozhodný povel.

“Neopovaž se!”

Profesionálové vědí, kdy se mají držet zpátky. A tento muž byl profesionál. I když držel v ruce zbraň, uvědomoval si, že ten druhý mtže být rychlejší, protože na něho pravděpodobně míří.

Sukovi se nelíbila vzdálenost mezi nimi, proto se rozhodl jít blíž. Ale nespouštěl vraha z očí.

Ten ještě klečel u mrtvé prostitutky. Hlaveň mířila vedle její hlavy. Byl k Sukovi obrácen profilem, pak se pootočil doprava.

“Zahoď tu bouchačku!” zavelel Suko.

“Dobrá, hned to bude.”

Podle výslovnosti Suko poznal, že to není Angličan.

Tipoval to na Araba.

“Co chceš?”

“Odhoď tu bouchačku!”

“No dobře, jak chceš.” Pohnul pravou rukou a odhodil zbraň s tlumičem. Ta po dopadu na zem ještě kousek jela, než se zastavila na kamenné dlažbě dvora.

“Výborně, a teď se postav!”

Ten druhý poslechl. Suko viděl, že je to docela malý muž, ale na svou postavu měl široká ramena.

Věděl, co má udělat, protože dal ruce vzhtru a pak je

zkřížil na zádech.

To se Sukovi nelíbilo. Znal typy, co nosí na zádech dýky, proto chlápka vyzval, ať dá ruce znovu nahoru, a tam je zkříží.

“Tak, to už je lepší,” řekl Suko. “A teď ustup.”

“Jak daleko?”

“Já ti řeknu.”

“Jak chceš.”

Ten člověk se choval nanejvýš sebejistě, což Suka mírně znervózňovalo. Pomyslel si, že vrah musí mít ještě nějaký jiný trumf v ruce. Takoví jako on musí prostě vždycky nějaký mít.

Po dvou krocích Suko zavelel stát. “A teď od tebe chci něco vědět. Proč jsi ji zabil? Proč? Nic ti neudělala.”

“Moc křičela.”

“Kvtli tomu ty zabíjíš?” U démont to Suko zažil velmi často, ale u normálního člověka…

“Musel jsem.”

“Proč jsi musel?”

“Bývala by všechno prozradila.”

“Co by prozradila?”

“Ale nic.”

“Ale ano, mám dobré uši. Slyším dokonce i podtóny.

Co by bývala prozradila?”

“Já už nevím.”

Suko to zkusil jinak. “Vy už jste na mě jednou stříleli. Taky na zadním dvoře, za obchodem jistého pana Binga.

Pak jsem viděl několik mužt sedět v rollsu. Kde jsou teď a kam se ukryl Bing?”

“Nemám tušení. Nebo vlastně ano, oni mezitím vystoupili a rozešli se.”

“To ti mám věřit?”

“Nemusíš.”

Suko k němu šel ještě blíž a zastavil se dva kro ky od něho.

Tak toho muže lépe viděl. Na hlavě mu rostly tmavé vlasy. Oči měl úzké. Husté klenuté obočí vypadalo jako namalované.

Inspektor Suko zamířil hlaveň beretty přímo mezi ně.

Kdyby stiskl spoušť, zasáhl by vraha přímo do čela.

“Tak kde jsou?”

Arab jen pokrčil rameny.

“Chceš kulku do hlavy?”

“Ty jsi polda, ne?” zeptal se s úšklebkem Arab a hned pokračoval: “Poldové nesmějí v takových situacích střílet. To dobře víš. Nevěřím, že bys vystřelil.”

“Tím bych si nebyl na tvém místě tak jistý. Existují výjimky. Například u chladnokrevných vraht…”

Začal se smát. To Suka dopálilo. Počítal ale s nějakým trikem, který má odvrátit jeho pozornost.

A bylo tomu skutečně tak. V rollsu se někdo pohnul a

Suko si toho nevšiml. Muž, který se tam ukryl, všechno pozoroval a právě dospěl k závěru, že musí zasáhnout.

Přelezl ze zadního sedadla dopředu na sedadlo pro řidiče.

Tam se sklonil a vyčkával. Postupoval velmi opatrně. Takhle se mohl dívat předním sklem do dvora, kde stáli oba muži.

Muž v rollsu přemýšlel. Nepočítal s tím, že se situace natolik vyhrotí. Nejen že se do toho zapletla ta děvka, ale teď ještě ten proklatý Číňan, který se jim vydal po stopě a došel až na její konec.

Ale bude to i jeho konec.

Muž sáhl pod podšívku šedého pláště. Když ucítil ve zpocené dlani chladný kov, cukl mu v koutcích úst letmý úsměv. Byl to dobrý pocit, moci se spolehnout na střelnou zbraň. Bylo ještě lepší, že absolvoval několik hodin výcviku ve střelbě a byl považován za dobrého střelce.

Levou rukou hmatal po kličce na dveřích. Mohl se rozhodnout střílet přes sklo, ale to by zúžilo palebný úhel. Bude lepší, když vystoupí a otevřené dveře použije k tomu, aby se kryl.

Otevřel a uslyšel smích svého kumpána. Pak dveře otevřel naplno a postavil se za ně. Pak zamířil přes jejich horní okraj na Číňanova záda.

Jeho prst se pomalu ohýbal…

10.

První panenka se protáhla škvírou v okně a padala k zemi.

Pozoroval jsem ji. Viděl jsem, že zvedla ruce nad hlavu. Červené šatečky vlály jako prapor, nožičky měla natažené, chodidla obrácená špičkami nahoru. Pak dopadla na prkennou podlahu. Těsně u nohou svého mistra přepadla dopředu, opřela se dlaněmi o zem a narovnala se.

Bing se sehnul a natáhl k ní ruku. Dlaní pohladil panenku po dlouhých plavých vlasech, ve kterých měla vpředu velkou mašli.

Bylo na něm vidět, jak svá dítka miluje. Choval se k nim jako k sobě rovným.

Podíval jsem se na Jessiku. I ona pozorovala výrobce

panenek. V očích měla odpor. Bylo na ní vidět, že je jí ten člověk protivný. Trpěla tím, že se nemohla hýbat.

Bing zvedl své “dítě” do náručí. S úsměvem na rtech ho zvedl do výšky, v očích zář, jako by ta panenka byla nějaké mimořádně vzácné umělecké dílo.

žádné dítě by se k ní nechovalo s větší láskou a něhou.

Pak se Bing otočil a řekl: “Je nádherná. Vskutku umělecké dílko.” Ta slova patřila mně a ke mně také

přistoupil. Ďábelsky se usmíval a panenku držel před sebou, jako by mi ji chtěl vtisknout do náruče.

Dával si pozor, aby se nedostal do palebného pole na mě namířených zbraní. Obratně je obešel a navíc mí strážcové změnili polohu. Pan Bing se zastavil v očekávání, že ho oslovím, nebo že budu chválit jeho panenku.

Ale ničeho takového se nedočkal. Já se totiž díval na jeho motýlky. Seděli mu na rameni jako zmrzlí. Na jakémkoli jiném místě by jim to slušelo daleko lépe, jen ne na tom jeho podivném rameni.

“Co od mě chcete, Bingu?” zeptal jsem se.

“Nejsou nádherné?” zašeptal. “Nejsou to malá umělecká díla?”

“Ne. Mně to nic neříká.”

“Protože jako polda nemáš žádný cit.”

Panenka mě nezajímala, výhradně on. “A vy máte cit? Nebo ty vaše výtvory? Já si to nemyslím. Kdybyste totiž měl cit, nemohl byste jim přikazovat, aby vraždily.”

“Muselo to být.”

“K čemu vám to bylo dobré? Čtyři mrtví, Bingu. Čtyři muži z ministerstva. Já mám z toho všeho pocit, že vy sám jste se degradoval na panenku, na loutku. Posloucháte jen příkazy druhých. Odporní vrahové si z vás udělali svtj nástroj. Udivuje mě, že jste na to nepřišel.”

“Já ti přeji totéž, co oni!”

“A copak? Chaos? Vy si přejete smrt několika politikt a vysoce postavených úředníkt?”

“Ano.” Vyslovil to slovo pomalu a rozhodně. Pokyvoval přitom hlavou a změnil výraz v obličeji. Četl jsem v něm něco jako údiv a přirozeně i souhlas.

“Co z toho máte?”

Ještě více sešpulil svá malá ústa. “Vědomí, že mám moc.” Jeho hladká tvář se rozzářila. “A současně vědomí, že to mé panenky dokáží. Je to šílené, neuvěřitelné, prostě zázrak. Sám ještě svtj úspěch dost dobře nechápu, ale věřím v něj. Jsem přesvědčen, že je to mé poslání, chápeš to, Sinclaire?”

“Ano, každý z nás je v nějakém ohledu vyšinutý. Já se jen ptám, jestli za tebou tví přátelé budou stát i tehdy, až jim odstraníš překážky z cesty a oni se dostanou do mocenských pozic. Možná tě potom zabijí. Nebo rozšlapou jako panenku. To by se mi nelíbilo, Bingu. Ale ty už ses zřejmě rozhodl.”

“Ano, já už jsem se rozhodl,” řekl bezbarvým hlasem.

“Vím, že stojím na správné straně. Nemám rád lidi. Nenávidím své protivníky a zničím je. Tvoje odpověď byla velice odvážná, Sinclaire.” Vystrčil malý rtžový jazýček a olízl si rty. Ztstala mu na nich lepkavá slina, která vypadala jako sražené mléko. “Za svá slova bys si zasloužil smrt. Pomluvil jsi mé přátele. Ale já si od nich vynutil slib, že tě nezabijí.”

“To je opravdu hezké,” řekl jsem ironicky.

“Na tvém místě bych se z toho neradoval, Sinclaire. Mí přátelé by tě provrtali rychlou kulkou. Ale mé panenky tě budou mučit. Budou se ti mstít za ty, které jsi zabil.”

Připadalo mi, že panenka jeho slovtm dokonale rozumí. Pohnula prudce svýma malýma ručkama, až se jí šatečky rozevlály. Pan Bing ji opatrně postavil na opěradlo gauče. Ztstala stát v blízkosti jeho ramene.

Zachytil jsem část jejího nepřátelského fluida. Nebyl to chlad, který ke mně vysílala, ale odpor, dokonce nenávist a vědomí, že mi chce tyto pocity ukázat. Její malá očka se pohnula. Točila se dokola jako kuličky, malá ústa se v pravidelných intervalech roztahovala do šířky, prstíky se jí chvěly. Panenky byly sice malé, ale byla v nich skryta nevídaná síla. Na vlastní oči jsem viděl, že dokázaly uškrtit člověka.

Bing ustoupil do pozadí. “Musím se postarat o ostatní

miláčky,” vysvětlil mi a obrátil se ke mně zády. “Ona na tebe dá pozor, abys neprovedl žádnou hloupost. Nečekané pohyby by pro tebe mohly znamenat smrt, Sinclaire.” Zadíval se na Jessiku, ale nepromluvil k ní a jaksi prkenně zamířil do ateliéru, kde vztáhl ruce k prosklené střeše.

I já jsem viděl bratry a sestry první panenky.

Řádka jich čekala jako poslušné děti na skleněné střeše. Objevil se jejich otec, stál pod nimi, zvedal k nim ruce a mával na ně. Zval je k sobě.

Vypadal přitom směšně jako klaun. Ale já si dával pozor, abych se nerozesmál. Tyto malé panenky, které měly sloužit jako hračky, byly ve skutečnosti nástroji vražedné síly, nástroji ďábla, který do nich vdechl zlé kouzlo, jež jim přikazovalo ničit.

Protahovaly se pootevřenými okénky. Musely zatahovat hlavy mezi ramena a dostaly se jen tam, kde byly škvíry nejširší. Některé z nich padaly k zemi hlavou dolt, ale ještě v letu se obrátily a dopadly na nohy.

Panenky mužského i ženského rodu poslouchaly telepatické příkazy svého mistra a pána. Velmi neobvyklá cháska.

To, že Bing své ženské panenky oblékal tak čistě a roztomile, muselo mít nějaký dtvod. Možná se mu líbily ženy v pestrých šatech. Ale nepotrpěl si jen na šaty. V jejich plavých nebo černých vlasech byly rtzné spony, hřebínky, ozdtbky. Tomu, kdo tyto panenky uviděl poprvé, se musely zdát automaticky roztomilé a hezké.

Jinak tomu bylo při druhém pohledu.

Soustředil jsem se na jejich tváře. Bing sice nechal zhasnout světla, ale i tak jsem viděl jejich zlé výrazy i nenávistně svítící oči. Byly to bytosti, které znaly jen

nenávist a čekaly na to, až budou moci začít ničit a zabíjet. Zlo u nich bylo na prvním místě.

I mužské “panenky” byly pěkně oblečené. Měly na sobě obleky buď s dlouhými nebo krátkými kalhotami. Pokud by někdo použil výrazu nemoderní, pak by se přesně trefil. Jejich obleky jim byly těsné, napínaly se jim na těle, až to vypadalo, jako by při prudším pohybu měly prasknout.

I vlasy ptsobily jednotně. Buď sčesané na pěšinku, nebo dozadu, ale vždy přilepené k hlavě, jako namočené nebo napuštěné brilantinou.

Počítal jsem je a napočítal jich osm!

S tou, která seděla nedaleko mě na opěradle gauče, jich bylo devět.

Ne všechny panenky byly doprovázeny motýlkem. Ti

tu byli jen tři.

Jako vojáci před dtstojníkem, tak se rozsadili. Pan Bing se na ně podíval se strany a dával jim šeptem nějaké povely. Nepodařilo se mi bohužel zachytit slova, možná že dokonce hovořil v nějaké “panenčí” řeči. Řada malých nestvtr se ale na základě těchto povelt dala do pohybu.

Vytáhly zbraně, které schovávaly pod šatičkami. Oči se mi rozšířily, když jsem uviděl nože, obušky, tyče.

Vzpomněl jsem si na jednu starou pohádku. Připadal

jsem si jako Gulliver, který se na svých cestách ocitl v zemi Liliputt a byl jimi přemožen. Jenže mezi Liliputy a těmito panenkami byl jeden velký rozdíl. Tyhle panenky byly malé, vraždící bestie, na rozdíl od malých lidiček žijících ve liliputské zemi.

Něco studeného se mě dotklo na krku pod uchem. Když jsem obrátil hlavu doprava, díval jsem se do

ošklivého obličeje panenky, která se na mě nenávistně šklebila.

Vytáhla zpod svého oblečení malou pistolku, kterou mi přitiskla hlavní ke krku. Tento tlak mi byl nepříjemný a otřásl jsem se odporem. Přesto jsem se nehýbal, protože v očích malého monstra byla touha vraždit.

“žádný strach!” zašeptal jsem. “Nebudu se hýbat.”

Odpověď jsem nedostal žádnou. Ani oba vrahové se nehýbali. Oba však byli neustále ve střehu, nemířili sice už ani na mě ani na Jessiku, ale drželi zbraně stále v rukou.

Situace se přiostřila. Dala by se popsat i jako poslední vydechnutí před velkou bouří nebo před koncem. Cítil jsem se vtči Jessice provinile. Neměl jsem k ní chodit a měl jsem si informace vyžádat telefonicky. Nepřivedl bych tak Binga a jeho vraždící panenky na její stopu. Bing musel sledovat nějaký plán. Teď zvedl pravou ruku a opsal jí polokruh kolem zátiší, které Jessika s takovou dovedností a láskou rozestavěla po svém ateliéru.

Panenky okamžitě poslechly. Nebylo jediné, která by neuposlechla, a začaly všechny věci ničit. žád ná z nich při tom nepromluvila jediné slovo. Bylo slyšet jen praskání rozbíjených kust, jak tloukly do nenáviděných zátiší s veškerou silou a nenávistí. žádné z nich neztstalo ušetřeno. Potom se pustily i do dalších věcí v ateliéru.

Zlostně do nich tloukly. Jejich ruce pracovaly jako cepy. Neztstalo nic, co by bylo před jejich zlobou v bezpečí.

Rozbily i dominu na dva kusy a nezapomněly ani na její oběť, která ležela svázaná za ní. Rozřízly pouta nožem, až s cvaknutím odletěla od sebe.

Nechtěl jsem tomuto hrtznému divadlu přihlížet a

zadíval jsem se na Jessiku.

Byla stále bledší. Ve tvářích jí cukalo a stejně tak se chvěly i její nádherné rty.

Neplakala nahlas, trpěla tiše. Když jsem se na ni díval,

bolela mě každá rána dvojnásob.

Strašlivé panenky řádily cílevědomě dál. Pan Bing jim stál po boku a to, co nerozbily ony, rozdupal on.

Ptal jsem se sám sebe po dtvodu tohoto nenávistného hněvu, který je přinutil zabíjet. Možná to potřeboval kvtli

svému sebevědomí a proto, že vedle sebe nebyl schopen strpět žádného jiného umělce.

Jako po nadvládě toužící tyran tu stál nakonec uprostřed nepředstavitelného chaosu a nepořádku.

“Já jsem tu pánem!” zařval. “Jen moje panenky mají cenu a nic jiného. Jen moje panenky! Slyšeli jste to, vy proklatí ignoranti? Jen moje panenky!” Rozhlédl se kolem sebe.

Oba jeho osobní strážci stáli na svých místech bez pohnutí a přihlíželi celé scéně bez zájmu.

Vtom Bing uviděl panenku, která zatím nepadla za oběť jeho zuřivému dupání. Byla to malá panenka s miminkovským výrazem v kulatém obličeji, v šatečkách, jejichž sukně nadskočila, jako by se lem uvolnil z obruče.

Bing byl u ní jediným skokem a šlápl na ni. Podpatkem panenku rozdrtil. Praskající hlava i tělíčko vydávaly nepříjemné zvuky.

Bylo po všem konec.

Pan Bing se na místě obrátil. Pod podrážkami mu ještě vrzaly zbytky panenky jako rozbité sklo rozdrcené na malé kousky.

Zvedl ruce a obrátil je dlaněmi k zemi. Pohyboval

prsty, které ztstávaly zahnuté. Jejich konečky mířily dolt. Připadal mi jako dirigent, který chtěl dát znamení orchestru, aby začal hrát, ale zapomněl si taktovku.

Jessika Longová měla sklopenou hlavu. Celou dobu se nedívala a vnímala všechno jen sluchem. Jelikož měla ruce připoutané k rámu, nemohla si zacpat uši. Bylo na ní vidět, jak trpí.

Zato Bing se cítil výborně. Tyčil se na bitevním poli jako bájný fénix povstavší z popela. Obrátil hlavu a já si všiml, že jeho tělo se nepohnulo.

Udělalo se mi špatně od žaludku a po zádech mi přeběhl mráz. Ten člověk mohl obracet hlavu, jako by se otáčela na nějakém kloubu. To jsem ještě nikdy v životě neviděl.

Zaběhl jsem pohledem k Jessice. I ona se nechápávě dívala na Binga. Byla stejně překvapená jako já. Je to vtbec člověk? Kdo to vlastně je?

Oba vrahové se stále ještě nepohnuli. Zdálo se, že jsou na takové věci zvyklí.

Bing se rozhlédl po spoušti kolem sebe a jeho obličej dostal spokojený výraz. Jeho miniaturní ústa se roztáhla do úsměvu a v očích měl matný lesk. Stál s rozkročenýma nohama a svtj postoj nezměnil, ani když si podřepl a roztáhl náruč. V podřepu se pohyboval dopředu a do boku a hladil tělíčka svých panenek. Na mě to ptsobilo jako divadelní výstup, nevinný začátek finále, které skončí smrtí hlavních postav.

Stál jsem na seznamu obětí na prvním místě a lámal si hlavu, jak se z této šlamastyky dostat. Ale žádné řešení jsem nenacházel.

Oba vrahové byli tvrdí hoši. Slitování určitě neznají.

Budou se zpovzdálí dívat, jak mě budou vraždit.

V ústech jsem měl sucho jako na poušti. Býval bych se potřeboval napít, ale neodvažoval jsem se o to Binga požádat.

Ten se znovu narovnal. Pohled jeho kulatých oček padl přímo na mě.

“A teď, poldo, se pustíme s mými panenkami do tebe. Ony nezapomněly, kdo jim zabil jejich bratry a sestry. Teď ti to vrátí i s úroky!”

Zamířil ke mně.

I přes své neohrabané pohyby mi připadal, jako by plul kousek nad zemí. Jeho chtze v sobě měla cosi nepřirozeného, rty se znovu strojeně usmívaly, v očích měl lesk vraha.

A jeho panenky šly s ním. žádná z nich neztstala stát, věděly, že jejich úkolem je zabít mě. Proto se všechny pohybovaly stejným směrem. Všechny mířily přímo ke mně.

Bing se obrátil na oba své pomocníky. Přikázal jim, aby nás nerušili, ale aby byli ve střehu a připraveni okamžitě střílet, kdybych se bránil.

“Mtžete při tom zastřelit i tu ženskou.”

“Bude mi potěšením,” řekl ten v červené masce a zadíval se na Jessiku Longovou, které naskočila husí ktže.

Zmocnila se mě zlost. že si chtějí podat mě, to jsem konec konct chápal. Ale proč u všech čertt nenechají na pokoji Jessiku?

Ten s modrou maskou se postavil ke mně a hlavní s tlumičem mi mířil na hlavu. Zachytil jsem pohled jeho očí. Zdálo se mi, že se otvory v masce na mě dívají dva kusy ledu.

Motýlci vzlétli z ramene pana Binga a doprovázeli celou skupinku. Poletovali panenkám kolem hlav, někdy si na ně i sedli, ale znovu vzlétli a začali poletovat kolem mého obličeje…

V čele toho prtvodu šly tři dívčí panenky. Upravené, roztomilé, krásně oblečené, ve vlasech mašle a spony, ale v očích smrt.

Samozřejmě měly v rukou své zbraně. Nože, obušky, špičaté předměty a dokonce jsem zahlédl i malou pistoli. Rukojeť byla vykládaná slonovinou a stříbrem a určitě to byl velmi drahocenný kousek.

A jaké zbraně jsem měl já? Berettu a dýku mi vzali.

Ztstal mi křížek.

Nebyl sice použitelný jako bojová zbraň, ale jako kouzelný obranný prostředek byl k nezaplacení.

I proti panenkám?

Velká otázka, protože jsem neznal, jaké kouzlo v nich vězí. Bing pocházel z Orientu a znal tajemství džint, jak se tam říká místním duchtm. To, že jejich kouzla dobře ovládal, bylo jisté, jinak by tu nebyl.

Seděl jsem stále nehybně na gauči, nohy mírně natažené před sebe a zapřené o zem, abych v případě potřeby mohl rychle vstát. První panenka zaútočila.

Byla to dívenka s polodlouhými vlasy, s červenou mašlí a v šatech stejné barvy, jejichž sukně se ptvabně vlnila. Měla kulatou tvářičku a malá ústa, ale nemilosrdné oči a v pravé ruce malý ntž.

Vylezla po mých lýtkách jako po nakloněné rovině, po které cupitala svýma maličkýma nožičkama.

Vtbec jsem její chodidla necítil, ale každý krok této

panenky pro mě znamenal blížící se smrt.

Teď mi přešla po kolenou a přešla mi po stehně. Tam se zastavila, zaklonila hlavu a prohlížela si mě. Pohnula nožem v ruce tak, že mi jeho špička mířila přímo na břicho.

“Ani se nehni!” zašeptal Bing. “Teď okusíš, jak chutná čepel dýky v břiše!”

Sotva ta slova dořekl, panenka bodla. Vedla ránu

přímo do mého břicha…

11.

Suko přemýšlel, proč se vrah asi směje a co zptsobilo, že se najednou chová tak sebejistě. Měl nepříjemný pocit, že něco přehlédl.

Ale co?

Neslyšel to, ale uviděl. Byl to jen letmý pohyb, ale stačil ho varovat.

Dvtr až doposud ležel v neproniknutelné tmě, ale v této chvíli Suko uviděl světlý bod. Hned se zase ztratil, ale přesto tam něco muselo být.

Vrhl se doprava. Vtom padl výstřel!

Ne jeden, ale dva, tři výstřely rozrazily ticho dvora a ozvěna je několikrát zopakovala. Tajemný střelec si nevzal tlumič a Suko se zoufale po zemi roloval k domovní zdi.

Viděl, jak vrah zvedl ruce do výšky a potom se jako stín rozběhl nejdříve do boku, potom dopředu a z posledních sil zamířil k zaparkovanému rollsu.

Suko poklekl, ucítil v zádech tlak popelnice a pochopil, co se stalo.

Neznámý střelec stál za otevřenými dveřmi auta.

Střílel Sukovi do zad, ale kulky zasáhly jeho druha.

Ten už sotva šel. “Ty pse,” sípal. “Ty mizerná svině…” Táhl nohy po zemi, ruce si tiskl na poraněná místa, až se konečné dovlekl do místa, kam dopadalo slabé světlo vnitřního osvětlení vozu.

Z nosu a úst mu tekla krev. Udělal ještě jeden krok a potom ho opustily síly.

Těžce se skácel na zem a ztstal nehybně ležet. Zemřel

stejně jako většina jeho obětí.

Asi vteřinu panovalo mezi zdmi dvora mrtvé ticho. Pokud někdo výstřely zaslechl, musí se každou chvíli objevit první zvědavci.

Ale nic takového se nestalo.

Jen nějaký nájemník bydlící pod střechou otevřel okno a zavolal do dvora, aby bylo ticho.

Neznámý střelec se ukryl za otevřené dveře. Suko zaslechl hlasité vzlykání, potom ránu. Konstatoval, že vrah zřejmě ztratil nervy. Byla to ta nejpřirozenější reakce a jemu samotnému by se nevedlo v takovém případě jinak.

Ale on nervy neztratil a změnil svou polohu. Tak tiše, jak to bylo možné, se přemístil mezi auto a zeď a dřepl si za záď rollsu. Doufal jen, že ho neznámý zatím ještě neobjevil.

A nemýlil se. Střelec měl víc práce sám se sebou než se svým druhým protivníkem. Suko slyšel, jak mluví sám pro sebe, ale nerozuměl mu. Šeptal, pravděpodobně vyveden z míry strachem a panikou.

Suko se ocitl ve výhodné pozici. Přitiskl se k zádi vozu, vraha měl před sebou.

Vtom se zarazil. Ten člověk mu připadal známý. Něco v jeho držení těla vyvolalo jeho pozornost. Ano, tohoto

člověka už někdy někde viděl.

A vrah mu ještě prokázal tu laskavost, že se obrátil. Byl obrácen stále k Sukovi zády, což bylo velmi výhodné.

Číňan se připlížil blíž. Ještě dva kroky a bude u něho.

Ale vrah měl velmi dobrý instinkt. Možná ho varoval i stín, který přeběhl po slabě osvětleném výseku. Vrah se bleskově obrátil a namířil zbraň, ale Suko byl rychlejší.

Rozmáchl se rukou. Hlaveň beretty zasáhla vrahovu bradu a jeho hlava se zvrátila na záda. Ztratil brýle, upadl

na dveře a potom se zhroutil na zem, aniž by stačil pohnout prstem.

Ochromen ztstal sedět vedle auta, nebyl však v bezvědomí. Suko ho odzbrojil a zastrčil svtj revolver. Brýle dopadly do mezery mezi vrahovýma nohama. Ale i bez nich věděl Suko, koho má před sebou.

Tento člověk se zúčastnil schtzky se sirem Jamesem a ministrem, kde se tak náramně rozčiloval, že se Johnovi a jemu nepodařilo vraha zastavit.

Takže toto je tedy ten zrádce. Suko si vzpomněl i na jeho jméno. Ten muž se jmenoval Edgar Fullham.

Fullham nebyl v bezvědomí, ale byl naprosto groggy a vypadl z role. Suko věděl ze zkušenosti, že se z toho brzy vzpamatuje. Sklonil se a několikrát ho uhodil do tváře. Přesně tolik, aby ho probral k životu. Když se zrádce zadíval na Suka a potom do hlavně jeho beretty, věděl, že nadešel čas účtování. Celým tělem mu projel strach a vepsal se mu do tváře.

“Je po všem, Fullhame,” oznámil mu Suko suše. “Ta hra byla pro vás příliš vysoká.”

“Co ode mě chcete?”

“Postarám se, abyste se ocitl za mřížemi.”

Fullham se zachechtal. “Zbláznil jste se, vždyť jsem vám nakonec zachránil život. Ten vrah by vás býval zastřelil.”

“Vážně?”

“Samozřejmě, šel jsem mu po stopě. Měl byste mi být vděčný, opravdu.”

“Škoda že ten vrah nebyl ozbrojen. Zastřelil jste bezbranného člověka.”

“V téhle tmě není divu.”

Suko neměl rád, když z něho někdo dělal hlupáka. V takovém případě se dokázal velmi rozčilit. “Nevykládejte mi žádné pohádky, Fullhame, pro vás je po všem. Vaše kariéra skončila. Pochybuji, že parta, pro kterou jste pracoval, vás ještě podrží. Sprostě jste zradil svou zemi, a za to budete pykat.”

“Počkejte…”

Suko se nenechal oklamat.

“Ale ještě by tu byla šance, abyste nedostal ten nejvyšší trest. Musel byste s námi spolupracovat.”

“Dobře.”

“Tak poslouchejte, mám všechno, jen ne čas a potřebuji vědět, co se děje v bytě Jessiky Longové. Rozumíme si?”

“Ne, kdo je to?”

“Co u ní chce Bing?”

“Nemám tušení.”

“Mluvte, Fullhame!”

Fullham zavrtěl hlavou a studeně se usmíval. “Ne, poldo, ze mě nic nedostaneš, rozumíš? Nic ti neřeknu. Částečný úspěch jste sice zaznamenali, ale ještě jste nevyhráli. Konečné zúčtování teprve přijde.”

“To já vím!”

“Tak zmizni!”

Suko věděl, že v této chvíli z toho muže nic dalšího nedostane, a vyvodil z toho dtsledky. “Vstaňte!” zavelel.

“A co potom?”

Fullham se lekl, když slyšel Suktv tón. Namáhavě se vyhrabal na nohy. Nehrál při tom žádné divadlo, ale přesto se pokusil vyrazit Sukovi zbraň z ruky. Byl to směšný pokus, protože kulka ho už dávno mohla zasáhnout.

Volnou rukou uchopil Suko Fullhama za zápěstí a prudkým pohybem mu zkroutil ruku. Fullham vykřikl, jak mu ramenem projela bolest. V příští chvíli už stál čelem k autu a cítil, jak mu něco studeného obepjalo zápěstí.

Byla to pouta, která mu Suko nasadil. Potom strčil Fullhama do rollse a připoutal ho druhým náramkem k volantu. Tam teď Fullham seděl, aniž mohl cokoliv dělat.

Suko ještě držel otevřené dveře. “Dávám vám poslední šanci, mluvte.”

“Vlez mi na záda,” zasyčel Fullham. Suko zabouchl dveře, udělal krok zpátky a pod nohama mu křuplo. Byly to Fullhamovy brýle. Ve vězení mu dají nějaké levné náhradní.

Suko ho nechal sedět v autě a přeběhl přes dvtr. Na špinavé dlažbě ležely dvě mrtvoly. To nechtěl. Osud někdy rozdává karty bez ohledu na ztráty. Suko nespouštěl oči z prosklené nástavby. Nebyla v ní úplná tma. Jen v nástavbě samotné bylo zhasnuto, ale v bytě se ještě svítilo. Vypadalo to na jedinou lampu.

Zastavil se před nástavbou a zadíval se nahoru. Nechtěl do bytu vstoupit obvyklou cestou, dveřmi. Chtěl využít momentu překvapení.

Vyšplhat se k nástavbě nedalo, ale Suko měl zase jednou štěstí.

Když se stavěly tyto domy, byly všechny na zad ní straně vybaveny požárními žebříky. A ještě dnes tu žebříky byly, zřejmě z nostalgie. Některé z nich byly dokonce opravené, zbavené rzi a nově natřené.

A právě takový žebřík Suko našel. Leskl se ve tmě, ale dosti vysoko, takže na první příčku musel Suko vyskočit.

Odrazil se a už letěl do výšky. To, že umí dobře

skákat, už několikrát dokázal. Tentokrát se mu už na první pokus podařilo zachytit se rukama poslední příčky žebříku.

Přitáhl se rukama, pokrčil nohy a opřel se jimi o příčku.

První překážku měl za sebou a od této chvíle už na žádnou další nenarazil.

Přesto se měl na pozoru. Požární žebřík se pod jeho vahou chvěl. I přes tyto vibrace však pevně držel v ukotvení ve zdi.

Suko už měl za sebou pěkný kus a lezl dál. Brzy se dostal na úroveň nástavby.

Nikdo ho zatím neobjevil. žebřík se nacházel těsně vedle oken, ale za osvětlenými okny se zatím neukázal ani jeden z obyvatel domu. Když se Suko obrátil doleva, viděl nástavbu. Okna byla dost špinavá a potažená pavučinami.

Bohužel se k nástavbě jen tak nedostane. Bude na ni muset skočit z boku a riskovat, že sklouzne.

Pokoušel se rozeznat, co se děje vevnitř, ale nic neviděl. Jeho zorný úhel byl příliš nevýhodný, než aby mohl vidět do bytu.

Nemohl se už déle rozmýšlet. Musel se odvážit to ho skoku, jinou šanci neměl.

Zhluboka se nadechl a očima si zvolil místo, na které chtěl doskočit.

Samozřejmě, že nemtže na skleněnou plochu doskočit nohama. Musí skočit tak, aby dopadl plochou celého těla.

Suko skočil i s vědomím, že když se mu to nepodaří a sjede dolt, spadne o tři poschodí níže a dopadne na dlažbu dvora…

12.

Kulku nebo ntž, mohl jsem si vybrat!

Kdybych uhnul, zastřelí mě jeden z těch vraht. Musel jsem tedy sedět a napjal jsem svaly na břiše, což je jakýs takýs zptsob sebeobrany, ale proti noži to stejně nepomtže.

Všechno se udalo během zlomku vteřiny. I když byl panenčin ntž dlouhý jen asi jako lidský prst, mohla rána jím zptsobená znamenat smrtelné zranění.

Čepel se zabodla!

Očekával jsem bolest, pálivou bolest, která se mi rozlije kolem žaludku. Místo toho jsem zaznamenal sytý, lehce kovový zvuk a jako ozvěnu Bingtv smích.

Stál přede mnou a bavil se. Pohyboval se jako hadrový panák. Dostal jsem šok z úlevy, začal jsem se chvět a přemýšlet, proč ještě žiju.

Zlá panenka mi stála na stehnech. Stále držela v ruce rukojeť nože a na rtech jí pohrával zlomyslný úsměv. Bylo mi najednou jasné, co mě zachránilo. Mtj opasek! Zadíval jsem se na něj. Byl vyroben z ktže a kovu. Tak to byl tedy ten kovový zvuk, který jsem zaslechl. Viděl jsem, že je kov poškrábaný a ktže propíchnutá.

Takhle to tedy bylo…

“Měls strach, poldo?” zeptal se mě Bing. “Určitě jsi měl strach. Ale to byl jen takový předkrm před tím, co tě všechno čeká. Tentokrát tě dýka nezasáhla, ale příští bodnutí bude přesnější. Však uvidíš, Sinclaire…”

“Proč?” zeptal jsem se. “Proč, Bingu, jaký to všechno má dtvod?”

“Chci svým malým přáteltm udělat radost. Už mám

dost Angličant. Kdysi se k mému mistrovi a ke mně chovali velmi arogantně. Trpěli jsme pod jejich nadvládou. Považovali se za pány naší země a já si přísahal, že jim to jednou vrátím. Našel jsem si přátele, kteří mě podporují, a začali jsme vám vracet něco z toho, co vám dlužíme. Nejde vtbec o tebe osobně, alespoň ne v první řadě. Jsou to tví spoluobčané, kteří mnou pohrdali jako nějakým bastardem.”

Zasmál se. “Možná měli dokonce pravdu, ale teď jsem na řadě já. Chtěl jsem vidět vaše politiky, jak se třesou strachem, a pomocí svých panenek jsem to dokázal. I ty ses chvěl, když tě moje malá přítelkyně bodla. Mohla zabodnout čepel o centimetr výš, to už bys křičel bolestí.” Pokrčil rameny. “Ale kdo ví, co není, mtže být.”

Ani trochu mi nelhal, jakkoliv bylo těžké si to přiznat. Byl jsem velmi rozzloben, v jaké se nacházím situaci, a už dávno bych něco podnikl, ale vedle mě stáli dva vrahové se zbraněmi s tlumičem.

Oba maskovaní muži zachovávali ledový klid. Nemuseli dělat nic, aby dokázali svou převahu. Stačilo jim jen tam stát se zbraní v ruce.

Nebyl jsem žádný zbabělec, ale ještě jsem chtěl žít.

A navíc tu byla Jessika Longová. Bing se svými lidmi nepatřil k těm, kteří za sebou zanechávají svědky. Počítal jsem najisto, že Jessika nepřežije.

Bing se znovu začal zajímat o své panenky. Ta s nožem mi stále ještě stála na stehně a zírala na mě upřeně. Ani ostatní se nehnuly ze svých míst. Pravděpodobně čekaly na Bingovy rozkazy, a nečekaly dlouho.

Natáhl pravou ruku a pokýval svými pokřivenými prsty. Rozuměli si beze slov. Panenky se najednou

rozběhly ke mně. Všechny.

Jejich cílem byl gauč, na kterém jsem seděl. Čtyři z nich dopadly na polštáře, dvě vyskočily výš a postavily se na opěradlo. Poposedl jsem, co nejdál od nich. Vytahovaly něco ze svých malých kapes. Byly to tenké kožené řemínky.

Stáhlo se mi hrdlo. Panenka s nožem se nehnula z místa. Mířila na mě čepelí a za zády se mi pohybovaly dvě další.

Něco mě zalechtalo na krku těsně pod bradou. Byl to řemínek. Všiml jsem si toho o několik vteřin později, když se obě panenky, z nichž každá držela jeden konec, rozběhly každá na jinou stranu a utahovaly.

Najednou se mi nedostávalo vzduchu.

Jejich pán stál přede mnou a zle se šklebil. Jeho ústa teď vypadala mnohem širší a daleko víc se hodila k jeho buclaté tváři.

“To je teprve začátek,” zašeptal. “Další teprve přijde.

Udělají, co jim řeknu…”

Najednou zmlkl, i oba strážci znervózněli.

I já jsem zaslechl nějaký zvuk a pokud jsem se nemýlil, byly to výstřely. Někde venku se muselo střílet.

Ale kde?

V úvahu připadala jen zadní strana domu. Oba maskovaní muži se rozběhli do ateliéru a dívali se ven prosklenou nástavbou.

Bing s napětím čekal. Na mě v té chvíli zapomněl, ale, upřímně řečeno, nemusel na mě myslet vtbec, protože to za něj obstaraly jeho panenky gorilky.

žádná z nich na mě nemířila. Teď byla pravá chvíle. Nebýt řemínku na mém krku, mohl jsem něco udělat.

Muselo by to být dřív, než se ti dva vrahouni vrátí.

“Viděli jste něco?”

“Ne!” odpověděl ten v modré masce. “Venku je úplná tma.”

“Ale támhle se svítí,” řekla červená maska. “V autě.”

“Proč?” zeptal se Bing.

“Takže jste nic neobjevili?”

“Ne.”

“Není tam ani váš přítel?”

Oba maskovaní muži se na sebe zadívali. “Museli bychom jít ven,” řekl Beta. “Zdá se nám, že na dvoře někdo leží, ale z téhle výšky tam není moc vidět.”

Bing ustoupil o krok dozadu, přejel si rukou po obličeji, aby se rozmyslel, a potom se rozhodl jinak. Přistoupil sám k oknu, aby se podíval.

Ten s červenou maskou mířil už zase na mě a jeho kumpán ztstal s Bingem.

“Světlo zhaslo, zatraceně!” hlásil Bing. “Už nic nevidím. Co budeme dělat?”

“Zeptej se Sinclaira!”

“Dobře, Delto, dobře!” přikývl Bing. Oslovil toho v modré masce jako Deltu. I ten měl tedy své krycí jméno.

Bing přistoupil ke mně.

Ptsobil nejistě a v obličeji měl výraz velké zloby.

“Mluv, ty proklatý pse.”

I kdybych býval chtěl, nedostal jsem ze sebe nic než pouhé zasténání, jak jsem měl krk sevřený koženým řemínkem. Bing si toho konečně všiml a obě panenky za mnou dostaly rozkaz smyčku uvolnit.

Byl jsem rád, že se mohu pořádně vydýchat. Po obou stranách seděly další panenky. Ta s pistolí mi stála těsně u

nohou. Mířila zbraní šikmo vzhtru. Kdyby stiskla spoušť, kulka by mi pravděpodobně proletěla čelem.

“Co se tam dole děje?”

“Promiňte, Bingu, ale nemám nejmenší tušení. Vtbec to auto neznám. Proč vás vlastně zajímá?”

“Tady kladu otázky já!” vykřikl.

“Ale já na ně neznám odpovědi!”

“Ty je nechceš znát.”

“Ne, skutečně je neznám.”

Bing přemýšlel a vrhl na oba kumpány tázavý pohled. I oni se začali chovat nejistě. “Říkal jsem vám, že si s sebou máte vzít vysílačky, ale teď už je pozdě.”

Potom se zadíval na Jessiku. “Co kdybych se zeptal

jí?”

“Slečna Longová také nic neví!”

“Ať mi to řekne sama.”

Šouravým krokem zamířil k Jessice.

Ta jen zavrtěla hlavou. “Je mi líto,” řekla tiše.

“Nemám nejmenší tušení, opravdu ne.”

“Opravdu?” Bing byl menší než ona. Vytáhl berettu, kterou mi předtím vzal, a přitiskl jí ji k bradě.

“I kdybyste mne zabil, Bingu, nevím nic.”

Zdálo se, že ho její odpověď přesvědčila. Ustoupil, ztratil mnoho ze své sebejistoty. I oba vrahové začali být nervózní a já jsem doufal, že se ta nervozita nepřenese na jejich prsty.

“Jeden z vás by se tam měl jít podívat,” řekl Bing nakonec. “Kdo z vás ptjde dolt?”

Modrá maska zamířila ke dveřím. “Ale buďte velice opatrný, jasné?”

“Jasné!”

Vrhl na mě ještě jeden zlý pohled a zmizel. Mé vyhlídky se zlepšily, ale stále jsem byl ohrožován z několika stran a k tomu se ještě přidávala spoutaná Jessika, kterou jsem nechtěl bezprostředně ohrozit. Samozřejmě jsem i já přemýšlel o tom, co se tam na dvoře mohlo dít. Všichni jsme slyšeli výstřely. Automaticky jsem pomyslel na Suka. Věděl, kam jedu. Možná se mi i pokoušel zavolat, ale nedostal spojení. Ti dva vrahouni totiž vytrhli telefonní šňtru ze zdi.

Sekundy ubíhaly.

Beta s Bingem se chovali neklidně. Hlavně Bing, který přecházel sem a tam. Jednou se podíval na mě, potom zase na Jessiku. Tu tam promluvil se svými panenkami.

“Co tví přátelé, poldo?”

“Co prosím?”

“Jestli jsi alarmoval své přátele.”

Chraplavě jsem se zasmál. “A jak bych to asi udělal?

Vždyť mě celou dobu máte pod kontrolou.”

“To ano, ale od tebe se dá čekat všechno.”

“Děkuji.”

“Drž hubu! Jen nedoufej, že se odtud dostaneš!”

“Uvidíme.”

Bing znovu mluvil ke svým panenkám. “Dávejte pozor, aby neudělal nějakou hloupost. Přikazuji vám, abyste ho okamžitě zabily, kdyby se o něco pokusil. Neberte na nic ohledy.”

Určitě mu rozuměly, ale nedaly to na sobě znát.

Celý ztuhlý jsem seděl dál na gauči. Čas od času jsem pohnul prsty na nohou, aby mi nohy neodumřely. Teď už bylo dost pravděpodobné, že budu muset velmi rychle reagovat.

Něco se určitě stane. Vlastně už se asi stalo, jenže k nám ta změna zatím ještě nedoběhla. Nejprve to byl jen pocit. Ve vzduchu visela neviditelná nálož, kterou stačilo jen odpálit jiskrou.

Bing nedokázal stát na jednom místě. Neustále přecházel sem a tam, díval se střídavě na mě a na Jessiku nebo na své panenky, které čekaly na jeho další povely. Pozorně mě sledovaly a čekaly jen na to, že se konečně pohnu, aby mě mohly napadnout.

Čas ubíhal.

Muž v modré masce se ještě nevrátil, což dělalo Bingovi očividně starosti, protože se co chvíli podíval na hodinky.

Betovi se to nelíbilo. “Uklidni se, Bingu, musí celý dtm obejít dokola. To chvíli trvá, věř mi.”

“Vždyť já vím.”

“Možná Alfa jednoho z nich odrovnal.”

Bing zavrtěl hlavou. “Ten střílí s tlumičem. Ale tyhle výstřely jsme slyšeli.”

“To je pravda.”

Bing řekl: “Počkám přesně tři minuty. Jestli se do té doby nic nestane, dám svým panenkám povel zabít Sinclaira.” Zazubil se na mě. “Mtžeš se těšit, poldo. Jsem dokonce ochoten vzdát se toho potěšení a ušetřit tě mučení.”

“To je velkorysé,” odvětil jsem sarkasticky.

“že?” souhlasil. Chtěl ještě něco dodat, ale už se k tomu nedostal, protože jsme všichni zaslechli nějaký tlumený zvuk.

Podívali jsme se na prosklenou střechu a uviděli, že na ní leží nějaký stín. Dokonce i Betu to překvapilo. Bleskově

se obrátil a namířil tím směrem.

Příštích několik vteřin mělo rozhodnout o našem životě a smrti. Vyvinuly se v hotové peklo.

Suko dopadl celou délkou těla na špinavou skleněnou střechu, sklouzl dolt, ale naštěstí se v poslední chvíli zachytil pootevřeného okna. Během krátké chvilky zmapoval situaci v ateliéru. Viděl tam několik osob, mezi nimi svého přítele Johna Sinclaira, Jessiku Longovou i pana Binga s jeho panenkami a maskovaného zabijáka, který na něho mířil hlavní své zbraně.

Kdo vystřelí rychleji?

Suko držel berettu v zubech, sáhl po ní a vystřelil škvírou v okně, přičemž měl velké štěstí, že maskovaný muž stál ve výhodném úhlu.

Zazněly dva výstřely, jejichž ozvěna se smísila.

Pod Sukem se roztříštilo sklo a on padal spolu se střepy skla dolt.

V té chvíli zahlédl, jak se muž s červenou maskou zapotácel. Padl mezi panenky, což mezi nimi vyvolalo paniku a chaos.

Suko dopadl tvrdě, přesto však neztstal ležet. Roloval se po zemi. Na několika místech krvácel, tam, kde ho pořezaly skleněné střepy. Dtležité však bylo, že ho nezasáhla kulka maskovaného muže. Suko byl o příslovečnou myšlenku rychlejší, takže protistřelec minul.

Roloval se po podlaze, až se ocitl ve stínu, odkud zamířil na Binga.

“Neopovažuj se! Neopovažuj se!” křičel Bing. “Nebo zabiju ty dva!”

Suko vyskočil na nohy a viděl, že Bing neblufuje. Stál vedle spoutané Jessiky a tiskl jí hlaveň beretty ke krku.

já!

Byl tu ještě jeden člověk, který se nemohl hýbat totiž

A přitom to tak dobře začalo. Díky tomu, že se na

scéně objevil Suko, přestal jsem být středem pozornosti a okamžitě jsem jednal.

Panenka s nožem mi stála pořád na stehnech. Vzepřel

jsem se nohama, ona ztratila rovnováhu a spadla na zem. Současně jsem vykopl nohu směrem, kde stála panenka s pistolí. Podařil se mi tak prudký zásah, že jí upadla hlava. Skoro současně jsem kopl do panenky s nožem.

Obě panenky za mými zády se mi znovu pokoušely utáhnout smyčku kolem hrdla.

Ale už to nestihly, protože jsem se rozmáchl oběma

rukama.

Obě panenky jsem uchopil pod krkem a srazil je čely o sebe.

Jejich hlavičky popraskaly, vytvořily se na nich

praskliny. Další panenka mě v té chvíli ohrožovala nožem. Uhodil jsem ji do hlavy jednou z těch dvou, kterou

jsem ještě držel v pravé ruce.

Obě se rozbily.

Pak jsem se chtěl zvednout, ale Bingtv výkřik mě přibil zpět ke gauči.

“Neopovažuj se! Neopovažuj se!”

Ten výkřik platil Sukoví, ale já věděl, že ani já v té chvíli nemohu nic dělat. život Jessiky Longové měl mnohem větší cenu než život Bingtv.

Uběhlo několik vteřin.

Tato chvilka mi však teď připadala nekonečná. Zmapoval jsem situaci, a ta pro nás nevypadala dobře,

i když jsme předtím vítězili.

Viděl jsem Suka. Stál uprostřed střept z nichž mnohé ho pořezaly. Krvácel na obličeji a na rukou. Na oblečení měl ještě zbytky střept, ale jeho bunda jich většinu zachytila a nepropustila na ktži.

Zabiják v červené masce ležel uprostřed rozbitých zátiší a nehýbal se. Ale nebyl jsem si jistý, zda ho Sukova kulka zasáhla smrtelně. Všechno se událo tak rychle, že nemohl pořádně zamířit.

Z mnoha panenek už zbyly jen střepy. Ty už mi nemohly být nebezpečné, ale bohužel jich ztstalo ještě dost celých.

A Bing?

Slyšeli jsme, jak těžce oddychuje. Stál u Jessiky a ohrožoval ji pistolí. Prst na spoušti. Kdyby jím pohnul, je s Jessikou konec.

“Z toho nemáš naději se dostat, Bingu!” řekl jsem tichým, ale dtrazným hlasem.

Chtěl se zasmát, ale vyšlo z toho jen jakési

zaskřehotání. “To si piš, že se z toho dostanu, Sinclaire. Já

mám trumfy v rukou, ne ty! Celou dobu mi šlo jen a jen o ni. O tvou malou Jessiku. A jsem připraven ji okamžitě zastřelit, jestli neuděláte, co vám řeknu.”

“To ti rád věřím. Jenže jsi na něco zapomněl, Bingu. Jessika je připoutaná k trámu. Myslím, že v tom je tvoje potíž. Nebo u ní chceš stát navěky a čekat, až ti tady usneme?”

“Jen se neboj, jde to i jinak. Zapomínáš na mého přítele. Vzpomeň si.”

V tom měl pravdu. Ten druhý maskovaný se vrátí a budou na nás dva.

“Jakého přítele?” zeptal se Suko.

“Jeden v masce se šel podívat do dvora, co se tam stalo.”

“Je tam několik mrtvých. Třetí z těch zločinct a jedna

žena, která se do všeho zapletla náhodně. Ale ještě jeden byl v autě. Ten chtěl z těch vražd vytřískat osobní prospěch a patřil k osnovateltm celého spiknutí náš starý známý pan Edgar Fullham.”

“Cože?”

“Ano, náš přítel, který se tolik rozčiloval. Chtěl se dostat k moci špinavými prostředky.”

“Dobrá, o tom si promluvíme později.”

“žádné později už nebude,” sliboval nám Bing.

“Alespoň ne pro vás dva.”

Poprvé se ozvala Jessika. Oslovila mě. “Johne, na mě nemusíš brát ohledy. Nikdy jsem nepočítala s tím, že bychom my dva…”

“Prosím tě, neříkej nic.”

“To bude nejlepší!” zasyčel Bing. “Drž pěkně hubu a buď ráda, že ještě žiješ. Ty jsi má pojistka. Tak se chovej

tak, aby to tak ztstalo.” Jessika zmlkla.

Podíval jsem se na Suka. Stál ve tmě, držel pevně v ruce berettu, ale ta mu v této chvíli nebyla k ničemu. Teď pohnul levou rukou.

Velmi, velmi pomalu ji zastrčil pod bundu. Věděl jsem, co to znamená.

Suko mínil sáhnout k poslednímu a nejúčinnějšímu prostředku, a sice k biči na démony. Stačilo jediné slovo a

celá situace se mohla docela změnit.

Musel však být velmi opatrný a nedělat rychlé pohyby. Rychlejšího pohybu by si Bing okamžitě všiml a Jessika by se možná polekala.

Podaří se mu to?

Počítal jsem, kolik času mtže ještě maskovaný potřebovat na to, aby se vrátil. Vlastně už tu dávno měl být. Bingova situace nebyla jednoduchá. Musel současně sledovat Suka i mě. A jelikož jsme nestáli u sebe, nebylo to

vtbec snadné.

Ale teď ohnul ruku do pravého úhlu.

Napětí vzrtstalo. Bing si olízl rty. Najednou vykřikl:

“Nehýbej se!” Jeho povel platil Sukovi. “Neodvažuj se pohnout! Zahoď zbraň!”

“Dobrá, dobrá.”

Suko uvolnil sevření a beretta padala k zemi. Byla ještě ve vzduchu, když Suko zasunul levou ruku hlouběji pod sako, aby vytáhl bič.

Možná chyběl centimetr, možná ještě méně, ale v té chvíli rozrazil dveře druhý zabiják. Vtrhl do místnosti jako vítr.

“Je mrtvý!” vykřikl a vystřelil.

Kulka o vlásek minula Sukovu hlavu. Suko se lekl a ucukl levou rukou. Zabiják byl bez masky. Byl černovlasý, s velmi opálenou pletí. V očích měl divoký oheň. Tak vypadají lidé, kteří nemají daleko k nervovému zhroucení.

Stál teď mezi mnou a Sukem a viděl, že Bing ohrožuje pistolí Jessiku Longovou.

“Všechno je v pořádku, nic tak strašného se nestalo!” zvolal Bing, aby ho uklidnil.

“Ale dole to v pořádku není!”

“To je jedno. Musíme odtud. Vezmu tu ženskou s sebou jako rukojmí. Ty máš klíč od pout. Hoď mi ho! Dělej! Musím zmizet!”

Ale Arab se rozmýšlel. Za posledních několik minut toho na něj bylo moc a on nevěděl, jak se rozhodnout. Když se zadíval na Suka, viděl jsem, jak se nenávist v jeho pohledu zdvojnásobila. Nebyl dalek toho, aby mého přítele zastřelil.

Ale zachránil ho Bing. “Dělej!” zařval na něho tentokrát.

“Já jí ty náramky sundám,” odpověděl Arab.

S tím Bing pochopitelně souhlasil. Vyměnili si místa. Bing teď hlídal nás dva, zatímco Arab odemykal Jessice pouta.

Panenky neútočily. Byly první, kdo zamířil k východu. Bing jim určitě telepaticky poslal předem zprávu.

Situace zatím byla na ostří nože. U Jessiky stál

zabiják.

Suko se neodvažoval vytáhnout ruku. Bing byl velice nervózní. Byl by okamžitě střílel, kdyby se mu něco nelíbilo.

Jessice spadla pouta. Slyšeli jsme je dopadnout na

zem. Jessika málem upadla, ale Arab ji zadržel.

“Je tvoje, Bingu!” řekl.

“Dobře, moc dobře!” Bing se vrátil k Jessice a jeho kumpán zaujal své dřívější místo.

Jessika měla co dělat, aby se udržela na nohou. Byla zesláblá jak fyzicky, tak psychicky. Byla v kritickém stavu.

“Netvař se tak!” okřikl ji Bing a strhl ji k sobě. Upadla na hlaveň beretty a Bing ji táhl ke dveřím. “Ty neptjdeš?” zeptal se Araba.

“Ne!” odpověděl Arab plný nenávisti. “Musím tady ještě trochu uklidit. Až já opustím tenhle byt, zbudou tu jenom mrtvoly. To ti slibuju.”

“Souhlasím, o dva poldy míň, to nemtže nikdy škodit.”

Podíval jsem se doprava. Bing už stál u dveří a spolu s

ním Jessika a jeho vraždící panenky.

Jessika vyhledala mtj pohled. Já četl v tom jejím zoufalství. Chtěla něco říci, ale Bing ji předešel. Přitiskl jí hlaveň ke rttm. “Zkus pípnout, a jsi mrtvá! Na to se spolehni.”

“Bude lepší, když uděláš, co ti říká,” poradil jsem jí.

“Ale…”

“Drž tu svou hubu, zlatíčko, nebo bys opravdu byla už radši mrtvá?”

“Běž, prosím tě,” vyzval jsem ji. Bing už volnou rukou otvíral.

Ještě než zmizel, zavolal na něho Arab: “Tím autem nemtžeme jet. Někdo připoutal nějakého chlapa k volantu.”

“To byl ten Číňan!”

“Asi jo.” Zabiják se najednou rozesmál. “Jestli to byl

on, tak bude mít od těch náramkt klíček. Určitě mi ho rád dá, nebo si ho vezmu, až bude po něm.”

“Dobře, počkám na tebe!”

Bing se svými panenkami a Jessikou odešli. Ztstal jen Suko a já. A ten vraždící stroj.

Ten člověk byl posedlý svou nenávistí. Viděl, že jejich

velký plán je ztracen, a tak chtěl ještě zachránit, co se zachránit dalo. To znamená pozabíjet nás.

Dveře zapadly do zámku s hlasitým cvaknutím. Jen několik vteřin panovalo napjaté ticho, v němž i Arab zadržoval dech.

Za jeho čelem mozek horečně pracoval. Konečně přišel na řešení. Poznal jsem to podle toho, že roztáhl ústa k úsměvu.

“Číňane, běž k němu, dělej!”

“Na gauč?” zeptal se Suko.

“Ano, sedni si ke kamarádovi. Budu potřebovat jen dvě kulky, abych vás zabil, víc ne. Zemřít vsedě, to se hned tak někomu nestane.”

Nebyl daleko od pravdy. Suko patřil k lidem, kteří se dokázali záviděníhodným zptsobem ovládat a jen výjimečně vybuchl hněvem.

Ani teď nebylo vidět, co se odehrává za jeho čelem. Jeho výraz v obličeji ztstal neutrální. Odtáhl ruce od těla, když zamířil ke gauči.

Poposedl jsem si o kousek, takže jsem se stehnem dotýkal bočního opěradla.

Když Suko kráčel ke gauči, namířil mu vrah pistoli na

hlavu.

Zbraň sledovala Suka po celou dobu, a když se zastavil, zastavila se také.

“Sedni si, Číňane!”

“Hned to bude.”

Suko poklekl, takže to vypadalo, že se chce opřít o ruce. Pravou se dotkl sedací plochy gauče, ale levou bleskově zajel pod bundu a nahmatal bič.

“Topar!”

To jediné slovo stačilo, aby se čas na pět vteřin zastavil. Každý, kdo to kouzelné slovo zaslechl, znehybněl, jen ten, kdo držel kouzelnou htlku, se hýbat mohl. Suko mohl po těch pět vteřin udělat cokoli, jen ne zabít. Tím by kouzlo zrušil.

Uchopil ruku, ve které Arab svíral zbraň, a sebral mu ji. Přehodil si ji do levé ruky a Araba uhodil.

Suko moc dobře věděl, jak uhodit, aby člověka

vyřadil.

Arab se skácel jako prkno. Suko ho odtáhl na místo, kde předtím byla připoutaná Jessika.

Pět vteřin uběhlo, a v té chvíli jsem pochopil, co se stalo.

“Je v bezvědomí,” hlásil mi Suko, když jsem vstal.

“Máme to za sebou.” Položil Araba na zem, dal mu ruce za záda a připoutal ho k trámu. Pokud by se chtěl Arab dostat na svobodu, musel by trám vytrhnout z ukotvení.

“Máš nějakou zbraň?” zeptal se mě Suko.

“Jen křížek.”

“Tak si vezmi tu jeho.”

Zvedl jsem ji a zadíval se ke dveřím. Suko mtj pohled sledoval. Než jsme je otevřeli, poděkoval jsem příteli za záchranu života.

“No jo, to nestojí za řeč. Příště je řada na tobě.” Otevřel jsem dveře.

Oba jsme vyšli na dost široké schodiště a naslouchali.

Ale všude bylo ticho.

“Ti už jsou pryč,” zašeptal Suko.

“Znáš cestu na dvtr?”

“Ano, ale to musíme dtm obejít zepředu. Nevím, jestli má dtm nějaký zadní východ.”

“Tak pojď už.”

13.

Jessika Longová cítila horký dech na zádech. Bingo do ní znovu neurvale strčil, když se mu zdálo, že nejde dost rychle.

Zábradlí bylo po levé straně schodiště. Jessika se o ně opírala. Musela, protože byla zesláblá následkem dlouhého stání v poutech.

“Jestli začneš křičet, vystřelím ti mozek z hlavy. Jde mi o všecko, takže se nebudu rozmýšlet.”

“Ano, já vím.” Klopýtala dál.

Jessika patřila k lidem, kteří nenavazovali známosti se

svými sousedy. Chtěla mít klid k práci. Teď si však skoro přála, aby některý soused vyšel ze dveří a oslovil ji.

Ale nevyšel nikdo.

Panenky ji hlídaly. Malí ďáblové ji předbíhali, pak se u ní zastavovali, vzhlíželi k ní, šklebili se. V přízemí se Jessika musela zastavit. Bing ji přitiskl ke zdi a hlaveň jí přiložil k bradě.

“Kudy se jde na dvtr? Jenom mi nechtěj namluvit, že musím obejít dtm zepředu.”

“Ano, musíte, já…”

“A co sklepem?”

“To by taky šlo.”

“Tak jdeme.”

Musela jít zase před ním. Zastavila se přede dveřmi do sklepa. Tam visel na hřebíku klíč, kterým dveře otevřela.

Bing byl nervózní. Teď se nacházeli asi ve výšce dvora. Bing si neuměl představit, že by do dvora nevedly nějaké dveře.

“Ne, žádné tu nejsou,” ujišťovala ho Jessika.

“Jestli zjistím, že chceš jen získat čas, oddělám tě. To mi mtžeš věřit.”

Neodpověděla a vykročila po schodech do sklepa.

Napřed ale rozsvítila světlo. Bylo to jen slabé mléčné osvětlení. Panenky ji znovu předběhly. Skákaly kolem ní po schodech a byly dole jako první.

Když byly ve sklepní chodbě, řekla Jessika: “Tudy musíme projít. Východ tak rychle neuvidíme, je dost schovaný.”

“To je mi jedno.”

Kráčeli chodbou. Všude bylo cítit vlhko. Dveře do jednotlivých sklepních boxt byly zajištěny dřevěnými závorami nebo laťkami.

Chodba zahýbala a Jessika se ocitla u výklenku. Světlo tam nedosahovalo, takže dveře se daly spíše jen vytušit. Jessika viděla, že klíč je v zámku, tak jím otočila. Při tom vrzavém zvuku se jí rozcvakaly zuby. Konečně byly dveře otevřené.

Nejprve vyběhly ven panenky. Skákaly nahoru po kamenných schodech, po kterých musela vystoupit i Jessika. Cítila přitom tlak hlavně v zádech. Bing nenechával nic náhodě a jistil se.

Jeho miláčkové už na něj čekali na posledním schodu, přitisknutí jeden ke druhému. Jejich malé zlé tvářičky bíle svítily do tmy.

Pro Jessiku to byl hrozný pohled, jak tam tak panenky seděly a čekaly. Záda jí ztuhla a chlad jí proběhl až dolt do nohou.

“Běž dál!” poháněl ji Bing. “Nezdržuj a běž dál!”

Po schodech se vylezlo přímo na zadní dvtr. Byl dost

velký, zastrčený v temném koutě, kam sotva dopadlo sluneční světlo přes den. V noci tu byla úplná tma.

Panenky poodstoupily a udělaly jí místo, kudy mohla projít. Dělaly na Jessiku dojem groteskních stvoření z fantastického filmu.

Jenže byly živé a plné chuti zabíjet. Stačilo, aby Bing dal příslušný povel.

Když Jessika vyšla na dvtr, byla zde stejná tma jako na schodech.

“Kam mám jít teď?” zeptala se šeptem.

“Doleva.”

Doprava to ostatně nešlo. Tam byla zeď vedlejšího domu.

Jessice připadal dvtr velký. Zadívala se směrem, kde byl vjezd do jednosměrky. Nedaleko stál vtz, ve kterém sem zločinci přijeli. Byl to velký rolls-royce.

Bing měl naspěch. Častěji postrkoval Jessiku hlavní do zad a jeho družina mu sotva stačila. Ten vtz byl jeho jedinou nadějí na záchranu.

Při chtzi se Bing díval směrem, kde byla střešní nástavba. Doufal, že co nejdříve uslyší výstřel, ale ticho rušily jen jeho vlastní kroky.

Určitě už jsou oba poldové dávno mrtví.

Teď už byl zaparkovaný rolls vidět docela dobře. Ale zatím se nedalo zjistit, jestli v něm někdo je. “Umíš řídit?” zeptal se Bing.

Jessika přikývla.

“Dobrá, tak si sedneš za volant.”

Jessika se rozplakala. Slzy přišly znenadání, když pomyslela na Johna a jeho přítele Suka. A nemohla pořád uvěřit tomu, že by právě ji nechal Arab žít. Byl ve své

nenávisti nevypočitatelný.

Panenky už běžely vpředu.

Jessice v této chvíli nepřipadalo vtbec směšné, když viděla jejich houpavý krok. Pak uviděla na dlažbě ležet dvě nehybná těla. To museli být ti mrtví, o kterých se mluvilo u ní v bytě.

U dveří u auta se musela zastavit. Bing věděl, že uvnitř je připoutaný Fullham. Přikázal Jessice otevřít dveře a ona poslechla.

Bing chtěl promluvit, vtom se mu však oči rozšířily úžasem. Rolls byl prázdný. Po Edgaru Fullhamovi ani stopy.

Bing měl v tu chvíli pocit, že se celý svět bortí. Bez řidiče, bez klíče, stál tu se svou rukojmí a úplně ztratil kontrolu nad situací. Co se to jen stalo?

“Mám nastoupit?” zeptala se Jessika.

“Ne, sakra!”

“Ale…”

“žádné ale.” Uchopil ji levou rukou a přitiskl ji ke kapotě.

“Co chcete udělat?”

“Kde je?”

“Kdo?”

“Edgar Fullham!”

“Já… já ho neznám.”

Uhodil ji plochou dlaní do hrudi. Jessika ztratila rovnováhu a upadla na kapotu, kde ztstala ležet.

“Chci vědět, kde je ten chlap! Neslyšelas?”

Uviděla ústí hlavně těsně před očima. Bingtv ukazováček se pomalu ohýbal.

“Jsem tady!”

Bing uslyšel hlas, otočil se, uviděl Fullhama a v téže chvíli dostal ránu…

Mezi autem a zdí se rychle vztyčil Suko a zatočil bičem na démony jako lasem. Tři kožené řemínky se omotaly Bingovi kolem krku. Stačilo zatáhnout a milovník panenek se zapotácel. Ztratil rovnováhu a vystřelil do vzduchu ve chvíli, kdy dopadl hlavou na hranu otevřených dveří.

Edgar Fullham stál na místě, ani se nehnul. Bing neviděl, že tu je ještě někdo další. Byl jsem to já. Přikrčil jsem se za Fullhamem. Ucítil hlaveň mé zbraně v zádech i přesto, že měl spoutané ruce. Nezbylo mu nic jiného než se podřídit našim pravidltm.

Strčil jsem do něho zezadu a on letěl přímo na Binga.

Oba dva upadli. Tím jsem získal čas, abych se mohl postarat o Jessiku. Narovnala se v okamžiku, kdy jsem k ní skočil, a padla mi do náruče.

Co nejrychleji jsem ji odvedl pryč z nebezpečné zóny.

Nechal jsem ji stát v jednosměrce a vrátil se zpátky.

Sukovi se podařilo odzbrojit Binga. Fullham stál v pozadí a nedělal nic.

Bing ležel na zemi. Těsně u auta, obklopen svými milovanými panenkami. V té chvíli jsem přišel já, postavil jsem se vedle Suka a díval se na něho dolt. Bing na nás vykuleně zíral.

“Vy žijete?” zeptal se nevěřícně.

“Ano, pane Bingu. Někdy jsou policajti lepší než najatí vrahové.”

V té chvíli Bing uhodil zátylkem o zem a my jsme

uslyšeli velmi podivný zvuk.

“Ano, vidím, že jste zvítězili. Zvítězili jste.” Najednou se rozesmál. “Smím vstát?” zeptal se.

“Ovšem.”

Dívali jsme se, jak se zvedá ze země. Už jsem měl u sebe zase svou berettu. I Suko mířil na Binga. Řemínky biče na démony zanechaly na jeho krku červené stopy. Ale zajímavé bylo, že se po jejich úderu nevznítil.

Jeho malá ústa se roztáhla. “Vím, kdy jsem prohrál,” řekl. “Smím vás o něco požádat?”

“Zkuste to.”

“Mám ještě tvou dýku, Sinclaire.”

“Chci ji nazpět.”

“Ještě okamžik. Nechej mi ji ještě minutu, ne déle, slibuji.”

“A potom?”

“Nechej mi ji!”

Podíval jsem se na Suka, chtěl jsem slyšet jeho názor.

Přikývl na souhlas.

“Dobrá, mtžeš si ji ještě na minutu nechat. Ale jestli se nás pokusíš napadnout…”

“Ne, kulka je rychlejší, já vím.” Vytáhl dýku a zvedl ji

nad hlavu.

Zkoprněli jsme. Chce si snad proříznout hrdlo? Ne, jen si poklepal na hlavu a my znovu uslyšeli ten divný zvuk. Bing se chechtal a panenky se nehýbaly. Dívaly se vzhtru na svého pána a žádná z nich nesáhla po zbrani.

“Slyšíte to?” zeptal se šeptem. “Slyšeli jste to?”

“Nedalo se to přeslechnout,” odpověděl Suko.

“Ano, ano. Já to vím nejlépe. Vím toho hodně, na rozdíl od vás. Jak vypadám?” zeptal se nečekaně.

“Jsi snad manekýn?” vysmíval jsem se mu.

Bing se však nenechal zmýlit. “Vypadám jako člověk, ne? Řekni, že vypadám jako člověk.”

“Skoro,” připustil jsem.

“Ach, to je nádhera. Pak to všechno stálo za to.” Mluvil skoro jako mluvící panenka. “Mému mistrovi se to tedy podařilo.”

“Co se mu podařilo?”

“Já jsem on a on je já.”

“Cože?” Podívali jsme se na sebe se Sukem udiveně.

“Řekl jsem vám přece, že jsem byl žákem velkého mistra. Když zemřel, objevil se džin. Zařídil to tak, aby duše učitele přešla do jeho nejlepšího mistrovského díla. Už rozumíte?”

Najednou nám to bylo jasné. Nedokázali jsme skrýt svtj údiv. Duše mistra v jeho nejlepším díle! To znamenalo, že Bing, který vypadal jako člověk, člověkem ve skutečnosti nebyl. Ty duté zvuky nám měly prozradit, že má dutou hlavu.

Jako panenka…

Položil jsem mu otázku a vzal si za svědka svého přítele Suka.

“Jsi tedy v podstatě panenka, loutka?”

“Já jsem mistrovský kousek,” řekl a dal se do pohybu, i když jsme mu předtím řekli, že musí ztstat stát.

Přesto jsme se Sukem ustoupili, protože jsme

najednou cítili, že už nám nemtže být nebezpečný. Mířil

doprostřed dvora. Ani to nás nevylekalo. Bing měl v úmyslu něco jiného.

Šli jsme s ním a hlídali ho do okamžiku, kdy se zastavil.

V ruce držel mou stříbrnou dýku. Držel ji asi ve výšce hlavy, teď ruku spustil níž a přiblížil ji k hrdlu. Než jsme se nadáli, prořízl si krk z jedné strany na druhou.

Bing, Panenkář a panenka v jednom spáchal sebevraždu!

Chtěl jsem po něm skočit, ale Suko mě zadržel. Už

nebylo co zachraňovat.

Slyšeli jsme praskání a vrzání. Pochopili jsme, že Bing byl z plastické hmoty.

Panenky ho následovaly. Zvedly ruce a začaly si rvát

vlasy.

Většina z nich si odtrhla hlavu od těla. Panenky se samy zničily. Nebyly to lidské bytosti, i když se tak někdy chovaly.

Na zadním dvoře se odehrávalo drama. Stáli jsme tam a přihlíželi. Bylo to příšerné, ale muselo se to stát. Bing už neviděl žádnou možnost dokončit svou hru o moc, tak se podřídil příkazu svého zesnulého mistra.

Na obličeji mu ztstal mírně stupidní úsměv. Jeho malá ústa se zvětšila a roztáhla do šířky. Ruka se stříbrnou dýkou poklesla. Tam, kde si prořízl hrdlo, zela široká rána,

ze které však nevytékala krev.

Pan Bing stál před námi. Úsměv na jeho panenčím obličeji mi připadal slabomyslný. Kroutil očima jako malými korálky.

Tělem mu probíhaly záchvěvy, jako když se chvěje loutka. Hlava mu přitom padala stále víc doleva.

Až dosáhla určitého bodu, kdy se neudržela na krku a skutálela se dolt.

Dopadla na zem, kde se rozbila na tisíc kust.

Současně z těla vyšlehl nazelenalý plamínek. A nejen z něj.

I panenky, které byly už také bez hlav, nám doslova shořely před očima. Hmota, ze které byla vyrobena jejich tělíčka, se roztavila a šatičky se vzňaly. Dvtr zaplnila zelená zář, dosahující až k domovním zdem, po kterých se šplhala vzhtru.

Stáli jsme tam se Sukem němí úžasem a přihlíželi tomuto magickému divadlu.

Oheň nám ozářil bledé tváře. Trvalo to jen asi minutu

a bylo po všem. Pak nás do nosu začal štípat tmavý kouř, poslední poztstatek orientální magie, která se nakonec sama zničila, neboť neviděla žádnou šanci na přežití.

Obrátil jsem se jako první. Edgar Fullham čekal jako socha v pozadí. Když viděl, že k němu mířím, oslovil mě:

“Mohl byste mi prokázat jednu laskavost, Sinclaire?”

“Jakou?”

“Vezměte pistoli a zastřelte mě!”

“Ne.”

“A vy, Suko?”

Suko mi podal dýku. “Fullhame, ptjdete před soud. Mám-li být upřímný, už se na to těším. Lidé jako vy prostě

patří za mříže. Budete tam mít dost času na přemýšlení o své zradě.”

“Chápu, teď jste na koni.”

Nechal jsem ho být a zamířil k ústí jednosměrky, protože jsem viděl, jak se tam vynořil nějaký stín.

Byla to Jessika Longová. Už to nemohla déle vydržet.

Když přede mnou stála a dívala se na mě, nebyla schopná slova. I já jsem mlčel. To, že jsem ji pohladil po vlasech, bylo samo o sobě dost výmluvné…

14.

O dva dny později…

Ministr vnitra nás k sobě pozval. Sira Jamese, Suka a mě, aby nám mohl vyjádřit uznání. Vtbec se nám tam nechtělo, protože jsme se museli obléct do gala, a do toho jsme vtbec neměli chuť, čehož si všimla i Glenda Perkinsová.

Než jsme však stihli dokončit diskusi o oblékání, museli jsme jet. Služební řidič s námi projížděl kolem dlouhé budovy ministerstva vnitra.

Ministr nás uvítal s pobledlým obličejem. Dtvod jsme se dověděli okamžitě.

Edgaru Fullhamovi se podařilo spáchat v cele sebevraždu. Zatím nebyla provedena přesná rekonstrukce.

“My už si zjistíme, co bylo v pozadí,” prohlásil sir James. “I když poslední z vraht už nepromluví.”

Byli jsme stejného názoru.

Následovala malá oslava, která si ani nezasloužila takové označení. Asi po čtvrt hodince a několika slovech díkt jsme byli propuštěni, z čehož jsme měli velkou radost. Sir James se Sukem se divili, že s nimi nenastupuji do

auta.

“Vy chcete někam jet?” zeptal se mě superintendant.

“Ano,” odpověděl jsem a vykouzlil jsem ten

nejnevinnější výraz, jakého jsem byl schopen, zatímco Suko odvrátil tvář, aby náš šéf neviděl, že se směje. Suko něco tušil.

“Dobrá, tak zítra na shledanou, Johne.”

“Podobně,” řekl Suko. “A nepřeháněj to, příteli.”

Zaťal jsem ruku v pěst, ale vtz už odjížděl. Zavo lal

jsem si taxi, po cestě jsem koupil květiny a o chvíli později zazvonil u dveří ženy s dlouhými rudými vlasy. Už mě čekala, stála s úsměvem ve dveřích a otevřela náruč.

“Smím dál, slečno Longová?” zeptal jsem se.

“Jen v případě, že sebou nemáte žádnou panenku.”

“To nemám, ale zato mám květiny.”

Předal jsem jí kytici, která ji očividně potěšila. Pak jsem vešel do bytu, který už mezitím Jessika uklidila.

Vypadala báječně. Šaty po kolena, velmi přiléhavé, černé s tenkými ramínky. Když se pohnula, blýs kaly se v černé látce stříbrné nitky.

Když dala kytici do vázy, přistoupila ke mně a zavrtěla hlavou.

“Je na mně něco v nepořádku?” zeptal jsem se.

“Úplně v nepořádku, Johne. V tomhle obleku tě nepoznávám. Vypadáš v něm prostě divně.”

“To nic, mohu se klidně svléknout.”

Položila mi prst na rty a řekla: “Myslím, že jsi tak dobrý nápad ještě nikdy neměl, lovče ducht.”

Byl jsem stejného názoru.

Co se dělo později? Nuže, jsou chvíle, které jsou tak soukromé, že se o nich nehodí mluvit. A žena, která se jmenovala Jessika Longová, se postarala o to, aby pro mne byly nezapomenutelné…

KONEC