Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 22 - Krvavá dáma

1

Krysa zřejmě přesně věděla, že musí zemřít. Zvířata takové věci cítí silněji než lidé, mají pro to vyvinutý zvláště jemný instinkt.

Podle toho se chovala. Divoce skákala na kovové mříže rozhoupané klece. Pištěla, škrábala, cenila zuby a zatínala je do tvrdého železa, i když neměla šanci je prokousnout.

Potom zase uskočila zpátky a přeběhla přes železnou podlahu klece, zaskřehotala jako člověk a znovu v panice skočila proti železným mřížím.

Nic z toho Juana neznepokojilo. Patnáctiletý chlapec si už zvykl, že krysy, myši, brouci a pavouci, které ulovil a zavřel, propadají panice. Lovil tuto živou potravu za určitým cílem.

Zatím ještě nebyla úplná tma, v březnu už bývají dny delší. To Juana těšilo, protože mu to dodávalo naději, že už brzy přijde léto.

Miloval teplo a moře a obojí brzy přijde. Zimy neměl rád. I ve Španělsku dokážou být zimy studené a dlouhé.

Zapadající slunce se svými teplými barvami vykouzlilo na západě obrovské plátno s překrásnými vzory.

Moře se táhlo od obzoru až k pláži a uzavíralo toto večerní panorama. U břehu vytvářela mořská voda bílou pěnu. Vlny pospíchaly ke břehu a jejich hřebeny se táhly do nekonečné dálky. Zdálo se, jako by se vlny vzájemně

předbíhaly. Naproti tomu v místech, kde bylo pobřeží skalnaté, explodoval příliv do gejzírů kapek.

Z pobřežních skalisek byl výhled na moře obzvláště krásný, ale Juan se tam nedíval. Znal ten pohled, který během sezóny obdivovalo nespočetné množství turistů.

Vesnice ležela v údolí. Malý piniový lesík ji chránil

před hlukem přicházejícím od silnice protínající hory.

Nebyly tu žádné velké hotely. Turisté, kteří sem přijížděli na dovolenou, se mohli ubytovat v malých penzionech nebo v jednom jediném hotelu.

Španělsko, jak má být. Přírodní, plné vášně a srdečnosti.

Juan pokračoval v chůzi. Hodil si přes sebe sako. Večer se pravidelně zvedával vítr od moře a v zimě dokázal být na této větrem vysušené planině velmi studený. Čechral chlapci jeho černé husté vlasy.

V údolí už se začala rozsvěcovat světla. V soumraku vypadala prozatím vybledle, některá z nich byla barevná, především reklamy a velký štít u benzinové pumpy. Na reklamách se střídala hlavně červená a žlutá.

Juan nesl v ruce klec. Ta se teď ještě víc rozhoupala, protože krysa se chovala jako smyslů zbavená. Ještě víc se vrhala svým hnědošedým tělem proti mřížím a klec poskakovala chlapci v ruce jako zvon. Pištění Juanovi nevadilo. Už od dětství ho učili, že se tato zvířata musí hubit.

Už to neměl ke svému cíli daleko. Kdyby někdo ze vsi věděl, kam třikrát v týdnu večer chodí, byli by ho lidé považovali za blázna a okamžitě by ho nechali zavřít do ústavu. Chlapec znal tajemství, o kterém nesměl promluvit.

Bylo to tajemství, jaká si lidé nechávají pro sebe. Když ho Juan objevil, zapřísáhl se, že ho bude chránit tak dlouho, jak jen to bude možné. Navíc se chtěl pomstít těm nafoukancům, kteří si na něho ukazovali prstem, protože neměl rodiče.

Přišel na svět jako nemanželské dítě a jeho matka jednoho dne zmizela. Údajně se prý přestěhovala do Madridu, kde zahynula pod koly automobilu. Otce Juan nikdy neviděl. Neznal ani jeho jméno.

Vychovávala ho teta, která také bydlela sama, protože její manžel přišel o život při nehodě. Tak se to alespoň říkalo. Teta ale byla přesvědčena, že ho zavraždila tajná služba, protože vystupoval proti Francovi.

Ale to všechno se stalo dávno a chlapec už o tom nepřemýšlel. Vedl si svůj vlastní život a vydělával si na živobytí pomocnými pracemi. V létě byla situace daleko lepší než v zimě, protože kolem turistů se neustále nabízely nějaké pracovní příležitosti.

Juan se zastavil a ohlédl se, zda ho někdo nesleduje. Nikoho neviděl.

Spokojeně se usmál. Doposud ho sem nikdo ze vsi neviděl jít. Znal různé postranní cestičky, a navíc pokaždé, když tudy šel, už byla tma. V letním období, kdy se později stmívá, bude muset používat různé lsti.

Ale než přijde léto, možná se toho hodně změní…

Krysa se na chvíli uklidnila, sedla si na kovovou podlahu klece a schoulila se. Mladík vyčetl z jejích malých oček smrtelnou úzkost.

Usmál se. “Každý z nás má nějaký úděl,” řekl. “Vaším údělem je být užiteční té, které vás nosím.”

Tiše se usmíval, protože už měl před sebou posledních pár metrů. Zavedly ho k úzké pěšině vinoucí se mezi zakrslými křovisky, končícími uprostřed dolíku, kde rostly jakési suché traviny. V létě vypadaly úplně mrtvé a suché. Na jaře ale rozkvétaly a při bližším pohledu bylo vidět, že už teď raší.

Víc vegetace v bezprostředním okolí nebylo. Křoví sloužilo současně jako úkryt. Člověk se za ně mohl schovat, když se pořádně přikrčil.

Juanovi se to při jeho malé postavě dařilo velmi lehce. Zastavil se ve chvíli, kdy uviděl na zemi kruhový obrys poklopu.

Byl to poklop zakrývající otvor do šachty. Dokonce na něm byla i madla, za která se dal nadzvednout, když někdo chtěl do šachty vlézt.

Juan postavil klec na zem. Krysa se naposledy pokusila uniknout svému osudu. Znovu se vrhla proti mřížím a snažila se protáhnout mezi tyčkami.

Ale neměla štěstí. Byla příliš tlustá a protáhla mezi

mřížemi jen hlavu a krk.

Juan se její nervozitou nenechal vyrušovat, posadil se na zem a roztáhl nohy tak, aby se mohl po obou stranách zapřít o zem. Natáhl se dopředu, uchopil kovová madla oběma rukama, protože poklop byl těžký.

Pak se několikrát nadechl a vydechl a zatáhl. Svaly v obličeji se mu napjaly. Vypadal při tom starší, než ve skutečnosti byl. Hekal námahou a žíly mu pod kůží naběhly.

Nakonec to však dokázal.

Nadzvedl poklop tak, že mezi otvorem a šachtou vznikl volný prostor, potom sáhl po kovové tyči ležící vedle. Jedním koncem ji opřel o kámen, druhým zapřel horní část poklopu.

Po chlapcových rtech přeběhl spokojený úsměv. Zase jednou se mu to povedlo. Setřel si rukou z čela pot smíšený s jemným prachem.

Pak otvor obešel a nakonec si k němu klekl. Sehnul se a díval se do hluboké šachty. Vedly do ní staré železné stupně, po kterých se dalo vylézt nahoru.

“Jsem tady!” zavolal tlumeně do šachty a poslouchal ozvěnu svého hlasu.

Neslyšel žádnou odpověď.

Tak tomu bylo vždy, ale on přesně věděl, že byl slyšen.

O chvíli později už zaslechl šouravé kroky. Věděl, co má dělat.

Sáhl po kleci a přitáhl ji blíž k otvoru. Podíval se na krysu.

“Brzy už budeš mít klid,” zašeptal. “A moje přítelkyně bude mít radost. Je to moje ‚amiga’. My dva to spolu někam dotáhneme, uvidíš, a ty jí pomůžeš k tomu, aby byla silnější.”

Zasmál se, ale ztichl, když uviděl, jak se v přítmí šachty

něco objevilo.

Byla to ruka!

Vypadala sice jako normální ruka se čtyřmi prsty a palcem, ale přesto normální nebyla, protože měla kůži jako povadlé listí. Byla to kůže tenoučká jako jemný papír a potahovala kosti bez svalů. Dlouhé prsty s dlouhými nehty, za kterými bylo vidět špínu a zaschlou krev. Celkově

působila ruka spíš jako pařát nějakého dravce, ale chlapci to už přestalo vadit. Pro něho byla bytost, které ruka patřila, důvěrně známá, i když doposud neviděl její tvář.

“Už to bude brzy?” zeptal se, když uviděl ruku na okraji otvoru.

“Ano, ještě pár nocí,” zněla odpověď, která byla sice srozumitelná, ale vyslovená hlasem, který se nedal přirovnat k hlasu normálního člověka. Byl to hluboký hrdelní hlas, ochraptělý, jako když třete smirkovým papírem o hladkou plochu.

“A co se potom stane?”

“Nech se překvapit, chlapče.”

“Ale nezapomeneš na mě, že ne?”

“Ne, to jsem ti slíbila. Budeš ve vsi jediný, na koho nezapomenu. Na všechny ostatní už budeš moci zapomenout ty. Jen ty se nemáš čeho obávat.” Tenké dlouhé prsty s dlouhými nehty se pohybovaly. Vypadalo to, jako by mu ta ruka něco naznačovala, a Juan tomu znamení velmi dobře rozuměl.

“Přinesl jsem ti něco,” zašeptal rychle. “Tentokrát se mi zase podařilo ulovit pěkně tlusťoučkou krysu.”

Z otvoru zazněl drsný a chraplavý smích. “Ano, krysy jsou dobré. Vydatnější než brouci a červi. Mají krev, chlapče, a já krev potřebuji. Říkávali mi kdysi Krvavá dáma a měli pravdu, protože já jsem krvavá a krvežíznivá…”

“Počkej chvilku, dám ti tu krysu, je už strašně neklidná.”

“To chápu, ví, že musí zemřít. Musí to být hrozné, vědět to. Také jsem to prožila, ale ještě stále žiji.” Její smích se

změnil v zlomyslný chechot. Juan mezitím přitáhl klec ještě blíž k otvoru. Vlastníma rukama klec upravil tak, že se výřez ve dnu dal odsouvat pomocí páčky.

Juan zvedl klec za rukojeť a držel ji nad otvorem tak dlouho, dokud se nepřestala kývat.

V otvoru byla vidět stále tatáž kostnatá ruka obrácená dlaní vzhůru, čekající na to, až bude moci kořist chytit. Bylo vidět ještě kus paže, ale dál nic. Ostatní bylo skryto v temnotě šachty.

Juan by už konečně rád viděl obličej Krvavé dámy, ale ona mu to stále odpírala.

“Dočkej času,” ujišťovala ho pokaždé. “Neboj se, chlapče…”

Juan se s tím prozatím musel spokojit. Dvěma prsty

přitáhl páčku k sobě. Dno se začalo posouvat.

Krysa si toho samozřejmě ihned všimla. Ustupovala a krčila se na stále se zmenšujícím prostoru. Ale nadarmo. Zoufale skočila na mříže, ale sklouzla po nich dolů.

Padala a přistála rovnou na kostnaté dlani, která jistým pohybem krysí tělíčko stiskla a uvěznila.

Krysa ještě vypískla, kousala kolem sebe, ale ruka i s ní zmizela ve tmě a Juan opět zavřel dno klece. Jak se dno sunulo nazpět, skřípělo to, a do toho se vmísilo jakési cvaknutí. To Krvavá dáma zlomila kryse vaz.

Chlapec svou odpornou práci odvedl. Teď by už zase mohl odejít, ale ještě chvíli zůstal sedět, neboť i to patřilo k obvyklému rituálu.

Trvalo to dvě minuty. Juan se díval do tmavě šedivého nebe. Zatím nevysvitla ani jedna z nespočetného množství hvězd.

Z otvoru šachty se ozývaly zvuky, při nichž přebíhal mráz po zádech. Trhání, mlaskání, praskání kostiček a mezitím spokojené vzdychání, jaké vydávají lidé při vydatné hostině. Juan čekal dál; věděl, že ho Krvavá dáma ještě jednou osloví.

Když v šachtě zahlédl pohyb, otočil hlavu. Znovu se objevila ruka.

Tentokrát celá zakrvavená a Juan zaslechl tichý smích.

“Dobrou práci jsi odvedl, chlapče, velmi dobrou. Výtečně jsem si pochutnala a cítím už teď, že to nebude dlouho trvat a nabudu zase své bývalé síly. Děkuji ti…”

“Kdy se chceš…?”

“Na nic se neptej, Juane, žádné otázky. Už se těším na Etulu.”

Tak se jmenovala vesnice, ve které Juan žil. Vlastně by měl její obyvatele varovat, ale kdo by mu uvěřil? Chlapci, který pro ty arogantní hlupáky neměl větší cenu než jeden z toulavých psů, kteří běhali po ulicích.

“Kdy ti mám zase přinést jídlo?” zeptal se na rozloučenou.

“Zítra, chlapče, už zítra. Nebo snad něco máš?”

“Ne, já…”

“Mohl bys mi přinést dvě krysy?”

“Když chceš.”

“Tak mi je přines.” Zakrvavená ruka mu ještě jednou pokynula, než zmizela v šachtě. Juan zůstal ještě chvíli sedět. Už několikrát přinesl Krvavé dámě “potravu”, ale pokaždé to pro něj bylo nové, nervy šimrající dobrodružství.

Z šachty už nezaznívaly žádné zvuky. Krvavá dáma byla spokojená. Možná teď šla odpočívat, což si Juan přirozeně nemohl dovolit. Musel zpátky.

Zasunul dno klece do původní polohy a odstranil tyč, která podpírala poklop.

Poklop dopadl se zaduněním na otvor. Juanova práce pro dnešek skončila.

Juan se narovnal.

Z dlouhého seděni mu poněkud zdřevěněly klouby. Rozhýbal si ramena a nastavil obličej větru. Juan miloval samotu a opuštěnost skalnatého pobřeží. Více na jih, kde se nacházela turistická střediska Benidorm, Altea a Kalpesce, byla pláž hezčí, písčitá, ale stály tam také řady lehátek a hyzdily krajinu. Lidé, kteří jezdili na dovolenou do Etuly di Mar, jak se vesnice oficiálně jmenovala celým názvem, hledali přírodu a klid. Ale i oni zde mohli najít písčitou pláž, pokud chtěli.

Juan vzal klec a vydal se na zpáteční cestu. Obešel křoví a ocitl se na holé skále, přes kterou foukal vítr a přinášel s sebou vůni moře. Ve vsi ho určitě nikdo postrádat nebude, protože momentálně nemá žádnou práci. Teprve příští týden, kdy očekávali první turisty, se chtěl přihlásit v hotelu jako pomocná síla. Malé penziony žádný personál nepotřebovaly, tam vypomáhali rodinní příslušníci.

V Etule už svítila téměř všechna světla. Vesnice ležela pod Juanem jako světélkující vlnitý koberec. Viděl dole i bílé pruhy přílivu omývajícího pláž.

Bez problémů našel úzkou pěšinu vedoucí dolíkem. Běžela k pláži. Ta byla zpočátku plochá, až dál vyrůstaly skály, které vypadaly jako hranaté krabice.

Juan měl dobrou náladu. Pískal si písničku a přemýšlel, že se v Etule brzy všechno změní a nastane čas hrůz, neboť Krvavá dáma promění své sliby ve skutečnost. Juan už se na to těšil.

Brzy se ocitl ve vsi. Osvětlená hlavní třída ho nezajímala. I přes poměrně časnou hodinu vypadala prázdná, projíždělo tudy jen pár osamělých aut. Ale příští týden už začne předsezóna a přinese s sebou i větší ruch. Předpověď počasí na letošní léto vypadala dobře. Mělo být slunečno. Pokud předpověď vyjde, odváží se první turisté na pláže už teď, i když do vody půjdou jen ti nejotužilejší.

Juan dostal nabídku i od místního rybáře a majitele půjčovny loděk, aby doprovázel turisty na okružních jízdách. Platil víc než seňor Goméz, majitel jediného místního hotelu, ale přesto Juan jeho nabídku odmítl. Chtěl raději zůstat ve vsi.

Jeho teta bydlela ve starém domě. Místní lidé o něm hovořili jako o chatrči. Stál za vsí, tam, kde začínal kamenný svah a uličky se zužovaly. Dům byl poslední v řadě. Na jedné straně byl skosený, což působilo dojmem, jako by se cihly měly každým okamžikem uvolnit a začít padat dolů.

Proti Juanovi vyběhli dva štěkající psi. Juan na ně zadupal. Neměl je rád. Často ho v noci rušili svým štěkáním.

Jeho teta, která většinou chodila do postele brzy, byla dnes ještě vzhůru. Za malým oknem svítilo světlo. Na oknech visely pavučiny jako šedivá vata. Juan se rozhodl, že je zítra opráší.

Teta seděla ve starém ušáku, jehož potah už byl velmi ošuntělý, a dívala se na televizi. Dávali zamilovaný film. Jeden z takových, při jakých ženám často vlhnou oči.

“No konečně jsi tady!” pozdravila ho ve dveřích. “Kde ses toulal?”

“Byl jsem se projít.” Klec odložil Juan v kůlně za domem.

“A kde?”

“Na pláži.”

Teta se narovnala. Patřila k ženám, které jsou jak vysoké, tak široké. Měla na sobě starý květovaný župan a přes ramena přehozený pletený svetr. Na vlasech měla trvalou. Účes vypadal nepřirozeně a neslušel jí příliš.

“Zítra pojedu do Alicante,” řekla. “Chceš jet se mnou?”

“Co bych tam dělal?”

“Jak myslíš. Dario mě sveze, jede nakupovat vlnu a já se ve vlně dobře vyznám.”

“Příjemnou zábavu.” Jeho teta byla opravdu skvělou pletařkou, vydělávala si tím na živobytí. Relativně dobře i přes to, jak se poměry měnily.

“Brzy začne sezóna a budeme muset nakoupit hodně vlny.” Pak změnila téma. “Chceš něco jíst?”

“Ne, děkuji.”

“Dobře, tak si jdi uklidit svůj pokoj.”

“Si, si…” přikývl Juan. “Dobrou noc, uvidíme se ráno.”

“Když budeš vstávat, budu už pryč.”

“Tak se uvidíme večer.”

“A nedělej hlouposti, chlapče.”

“Jak to myslíš?” zeptal se, když už stál ve dveřích a otočil k tetě hlavu. “Proč to říkáš, teto? Máš k tomu nějaký důvod?”

Pokývala hlavou. “Ty tvoje večerní výlety se mi vůbec nelíbí, je to nějaké divné.”

Juan zavrtěl hlavou. “A co bys chtěla, teto Esmeraldo? Jsem přece jiný než ostatní. Netoulám se po hospodách, ani po barech.”

“To ne, ale přesto je mi divné, co děláš večer na pláži.

Jsi snad cizinec?”

“Ne, ale líbí se mi tam sedět a dívat se na vlny.”

Esmeralda zavrtěla hlavou. “To nechápu, ale nejsem tvá matka a nebudu ti nic nařizovat. Pro mě za mě si choď na pláž, když tě to těší.”

“Stejně to příští týden skončí. Dostanu práci v hotelu del Sol…”

“V kuchyni, jako loni?”

“Asi ne. Možná budu obsluhovat.

“To by bylo báječné. Budeš dostávat spropitné.”

Juan se ušklíbl. “To ví i majitel. Proto mi nabídl velmi mizernou mzdu.”

Esmeralda protáhla obličej. “Goméz je ničema.” Zalekla se vlastních slov a rychle se pokřižovala.

“Dobrou noc,” popřál jí ještě jednou Juan, než za sebou zavřel dveře a začal stoupat po schodech do prvního patra, kde měl svůj pokoj.

Nebyl to normální pokoj, spíš komora. Strop už by potřebovat natřít, trámy vypadaly jako ztrouchnivělé a Juan musel sklánět hlavu, aby se tu mohl postavit. Okno bylo tak uzoučké, že se podobalo štěrbině. Když se Juan podíval

ven, viděl protější svah, ze kterého hlavně v zimě vítr strhával hlínu do dvorů za domky, které byly v těchto místech natěsnány jeden na druhém. V žádném případě se něco takového nedalo nabízet turistům.

Juan rozsvítil holou žárovku, visící ze stropu. Položil se na polní lůžko, jehož matrace byly velmi prolezené, protože už kdysi sloužily vojákům na cvičeních.

Juan už si na to zvykl a často přemýšlel o tom, že je spousta chlapců v jeho věku, kteří se mají ještě hůře a nedostanou ani žádnou práci.

On měl přece jen naději.

Dala mu ji Krvavá dáma. Přemýšlel o tom, jak asi bude vypadat.

Bude stará? Bude vypadat jako mumie? Bude mít obličej celý umazaný od krve?

Ano, tak by mohla vypadat, ale také nemusela.

Ať už je to jak chce, on se nechá překvapit. Však ona se mu určitě ohlásí.

S myšlenkami na Krvavou dámu zavřel oči a usnul.

2

Když jsem vstoupil do kanceláře, moje sekretářka Glenda Perkinsová vykulila oči a zeptala se mě: Co tady chceš?”

Z naší společné kanceláře vyšel Suko, zastavil se na prahu a také se zeptal: “Co ty tady ještě chceš?”

S lehkým pláštěm přehozeným přes rameno jsem

překvapeně rozhodil rukama. Potom jsem se usmál a řekl:

“Vy se na mě tváříte jako na cizího”.

“To taky jsi,” řekla Glenda. “Alespoň pro příštích sedm dní.”

“Tak vy už jste na mě zapomněli?”

“Přesně tak,” odpověděl Suko.

“V tom případě si ještě rozmyslím, jestli si tu dovolenou vůbec vezmu. Můžu si ji odložit na jindy, jestli chápete, co tím myslím.”

“Nejsme přece hloupí,” poznamenala Glenda.

Suko na mě ukázal pravým ukazováčkem. “Jestli to uděláš, vezmeme si dovolenou my dva. Můžeš si tu potom sedět sám a převzít práci i za Glendu…” Zastavil se uprostřed věty, neboť přišel další návštěvník.

Byl to sir James Powell, který se na mě rovněž udiveně zadíval. “Vy jste ještě tady, Johne? Myslel jsem, že už jste ve Španělsku. Chtěl jste přece odletět do Valencie, pokud se nemýlím.”

Díval jsem se po řadě z jednoho na druhého. “Nemohu se zbavit dojmu, jako byste se mě chtěli zbavit.”

Sir James přikývl. “Váš dojem je správný.”

Po těch slovech se Glenda se Sukem škodolibě zašklebili. Ti tři mi připadali jako spiklenci.

Superintendant Powell pokračoval. “Nebyl jste to právě vy, Johne, kdo trval na tom, že už si bezpodmínečně musí vzít dovolenou, a kdo si celá léta stěžoval na to, že to nejde?”

“To je pravda.”

“Tak co vás tu ještě drží?”

“Chtěl jsem se jen rozloučit.”

“To už jsi udělal včera,” řekla Glenda.

“Opravdu?”

“Říká pravdu,” řekl Suko.

“Tak já už zase půjdu, letadlo má tříhodinové zpoždění a odlétá krátce před jedenáctou. Říkal jsem si, zajdeš tam a podíváš se, jestli tví milovaní přátelé a kolegové pilně pracují a…”

“To je hotový sadismus,” poznamenala Glenda.

Sir James si mnul prsty bradu. Voněl velmi silně vodou po holení. “Já si myslím, že když tak toužíte po práci, Johne, mohl bych vám dát pár akt s sebou. Zkrátíte si tím let, sotva si stačíte uvědomit a už budete na …”

“Děkuji, sire, ale rád se toho potěšení vzdám. Už jsem pryč!” Obrátil jsem se na podpatku, abych se rychle zbavil svého šéfa, ale ten mě jen tak nepustil.

“Moment, Johne, ještě jednu otázku.”

“Prosím.”

“Vzal jste si na dovolenou své zbraně?”

“Nepojedu tam přece nahý, sire.”

“Co tím chcete říct?”

“Mám na krku křížek.”

“I berettu a dýku?”

“Ano.” Zazubil jsem se. “Nechal jsem si vystavit povolení, takže doufám, že nebudu mít žádné problémy s celníky.”

“Ale chtěl jsi přece jet na dovolenou, nebo se mýlím?” poznamenal Suko.

“Tak se nám tam pěkně zotavte, přeji vám příjemný pobyt.” Sir James mi podal ruku a zmizel.

“Dáš si ještě kafe?” zeptala se Glenda.

Oči se mi zaleskly. “Proto jsem přece přišel, Glendo. Ta břečka, co si dělám doma, mi vůbec nechutná a španělská káva se s tou tvojí vůbec nedá srovnat. To jsem si nechal vysvětlit od znalců.”

Glenda vstala a zamířila ke kávovaru. Oblékla se dnes velmi elegantně. Patřila k ženám, které by na sobě mohly nosit i pytel a vypadaly by dobře. I když nebyla super štíhlá, černá nabíraná sukně se stříbrnými proužky dlouhá přesně po kolena jí velmi slušela. Při každém kroku se jí nadouvala a vlnila.

Cítila můj pohled, otočila se a zeptala: “Je na mě něco zvláštního?”

“Ne, ne, jen se mi poslední dobou líbí proužky.”

“Myslíš mou sukni?”

“Správně.”

Nalila mi kávu do šálku. “Takové jsou teď v módě, zrovna jako mini.”

“Tak to je určitě uvidím i ve Španělsku.”

“Jen dávej pozor, aby ses do některé nezakoukal.” Glenda mi podala šálek.

“Kdo ví…?”

“Jak se vlastně jmenuje to hnízdo, kam jedeš?” zeptal se

mě Suko.

“Etula, hotel del Sol.”

“Aha.”

“Leží to jižně od Valencie a severně od Benidormu,”

řekl jsem mezi dvěma doušky kávy.

“Teď už je mi to jasné.” Suko ovšem vypadal, jako by nevěděl vůbec nic.

“Prostě leží u moře, na takovém výběžku.”

“A jak jsi na to místo narazil?”

“Jeden kolega mi o tom vyprávěl. Prý tam nejsou žádné betonové hotely, jen klid, slunce a odpočinek.”

“I teď?” zeptala se Glenda.

“Máme březen, to už ve Španělsku začíná svítit slunce, a kromě toho je Etula hodně na jihu.”

“No tohle.”

Dopil jsem kávu, postavil šálek a ještě jednou se s oběma rozloučil. Se Sukem podáním ruky, s Glendou jsem si ale ruku nepodal. Tu jsem k sobě přitiskl a políbil ji na obě tváře. Cítil jsem při tom pod tenkým černým kašmírovým svetrem dva měkké hrbolky, ty, které od samého prvopočátku lidstva připravují muže o rozum.

Glenda se zachovala jako vdaná žena a dala mi pár rad na cestu.

“Všechny si zapíšu za uši,” volal jsem na ni ode dveří a mával na oba ještě z chodby.

Na londýnské počasí člověk rád zapomene. Zima se ještě jednou vrátila nebo právě přišla, těžko říci. Pršelo, sněžilo, zkrátka další chladná vlna. Ve Španělsku, kam jsem odlétal, zato mělo být počasí nádherné.

Zavazadlo jsem nechal ve vrátnici u vchodu. Měl jsem jen jeden kufr.

I vrátný mi popřál hezkou dovolenou a ostatní kolegové, kteří mě potkali, také.

Rychle jsem si našel taxi. Dopřál jsem si ten luxus a nechal se na letiště odvézt.

Dostali jsme se tam poměrně dobře, dálnice na letiště nebyla tak přecpaná jako jindy. Vzpomínal jsem, že jsem na této silnici zažil už věci, ze kterých se vyvinuly úplné horory.

Pro mě je londýnské Heathrow městem samým pro sebe. Ten, kdo se tu nevyzná a musí přestupovat, je ztracen. Já jsem se tu vyznal a nechal jsem se zavézt přímo k příslušnému vchodu.

“Jedete na dovolenou, pane?” zeptal se mě taxikář, když jsem vystupoval.

“Ano.”

“Tak vám přeji, aby byla příjemná. Kam máte namířeno?”

“Španělsko.”

“Za vášnivými seňoritami a seňorami?”

“Spíš naopak.”

“Proč ne.”

Vtiskl mi do ruky kufr a já se mu odměnil přiměřeným spropitným.

Když jsem vstoupil do haly, nejprve jsem se pořádně nadechl. Příjemný byl už samotný fakt, že jsem jednou na cestě soukromě a ne služebně.

Dovolená…

Může se to zdát divné, ale musel jsem se nad tím slovem zamyslet. Jak dlouho to je, co jsem měl naposledy dovolenou? Měl jsem vůbec někdy nějakou? Pokud jsem někdy nějaké volno měl mít, tak mi je vždy něco překazilo, neboť mí nepřátelé, bytosti stvořené černou magií, neměli pro tuto lidskou potřebu žádné pochopení.

Mnohokrát, když mě různé případy zavedly daleko do světa, se mi podařilo udělat si volno ještě dva, tři dny po tom, co jsem je vyřešil, ale skutečnou dovolenou, ne, tu jsem vlastně ještě neměl.

Teď jsem ale oficiálně odjížděl na sedm dní pryč. Celý týden bez démonů nebo…?

Tím jsem si zdaleka nebyl tak jistý. Mezi lidmi se zkrátka najdou i takoví smolaři, které smůla neopustí ani o dovolené. A já se nemohl zbavit pocitu, že mezi ně patřím.

Uvidíme…

3

Slunce, dovolená, hosté… Tyhle tři věci seňor Goméz přímo miloval, neboť byl hoteliér a ony mu zaručovaly, že se mu do kasy pohrnou peníze.

Hotel byl postaven v maurském stylu a situován tak, že tvořil otevřený čtverec. Ve vnitřním dvoře byl otevřený bazén, venkovní bar, zahradní gril a další vymoženosti, zpříjemňující pobyt hostů. Ti, kteří se chtěli jít koupat nebo opalovat na pláž, museli přejít po upravené, ibiškovými keři lemované soukromé cestě.

Hotelové pokoje byly velkoryse zařízené. Dvoupatrový hotel zářil už do dáli sněhobílou barvou. Vedle plaveckého bazénu na rozlehlém trávníku tu bylo možno najít i mnoho stinných míst pod širokolistými palmami.

V tomto roce se zdálo, že seňor Goméz patří k lidem, kteří si štěstí doslova pronajali.

Ve střední Evropě se slavily Velikonoce. Mnoho rodin odjíždělo na dovolenou. Některé z nich do zimních středisek, ale bylo i mnoho těch, kteří dali přednost jihu, tedy teplu. Tak se stalo, že hotel seňora Goméze byl plný.

Hosté přijížděli postupně, někteří se už ubytovali v pokojích, ale nikdo z nich tam nezůstával. Všichni proudili ven, přilákáni krásným vzduchem a bazénem s průzračnou vodou.

Seňor Goméz je pozoroval ze své kanceláře v přízemí mezi listy žaluzií v okně.

Personál měl plné ruce práce. Březnové sluníčko už dokázalo pěkně opálit. Postaralo se také o to, aby měli hosté neustále žízeň a podle toho si neustále objednávali nápoje.

Goméz se spokojeně usadil za svým psacím stolem z tmavého dřeva. Věděl, co se sluší a patří. Vítal své hosty vždy elegantně oblečen. Toho dne měl na sobě černé sako a bílé kalhoty. Košile byla zářivě bílá a kravata v decentních barvách tvořících abstraktní vzor.

Hosté chodili za seňorem Gomézem do jeho kanceláře, jejíž stěny byly rovněž bíle vymalované. V kontrastu s tím byla podlaha pokryta zeleným kobercem. K tomu dobře ladil béžový nábytek.

Goméz si právě prohlížel seznam hostů. Měl zdravě opálený obličej, knír pod nosem, vlasy mírně prošedivělé. Za mlada měl vlasy černé. Jak s léty šedivěl, vznikl mu na hlavě přírodní melír, který by mu mnohá žena záviděla.

Goméz přitahoval ženy jako magnet, ale vždy se varoval začít si něco s některou z turistek, i když byla svobodná. Žil ve společné domácnosti se svým přítelem, který se mu staral o kuchyni.

Toho rána se u něho ohlásil jeden ze zaměstnanců. Chce prý mluvit přímo s ním. Byl to velmi šikovný chlapec, který se sem hlásil jako pomocný číšník. Před dvěma dny mu bylo šestnáct let.

Ten chlapec se jmenoval Juan a patřil k místní chudině. Goméz netušil, co od něho Juan může chtít. Rozhodl se,

že mu poskytne deset minut. Kdyby se choval nějak

nepřístojně, byl Goméz rozhodnut ho vyhodit. O jeho místo se rvalo dalších deset.

Přesně v deset hodin někdo zaklepal na dveře. Goméz řekl své obvyklé “dále”, vzhlédl od faktury jednoho ze svých dodavatelů nápojů a viděl, jak se dveře opatrně otevírají, jako by si chlapec netroufal jít dál.

Goméz nasadil profesionální úsměv a shovívavě svému zaměstnanci pokynul.

“Pojď dál a zavři dveře.”

Juan na sobě ještě neměl pracovní oblečení. První služba začne teprve odpoledne.

Goméz svému návštěvníku nenabídl židli. Místo toho se zadíval na vybledlé, seprané oblečení mladého pomocníka. Juan měl na sobě staré džíny, pletený svetr a k tomu tenisky, které by každý jiný dávno vyhodil.

“Než nastoupíš službu, tak se nejprve umyj a pečlivě učeš,” nařídil mu hoteliér.

“Ano, prosím.”

“Dobrá, a co tedy chceš? Věnuji ti deset minut.”

Juan zůstal stát kus od psacího stolu svého šéfa. Ruce zkřížil za zády. “Jsem rád, seňore, že jste mě zaměstnal…”

“To jsi mi přišel říct?”

“Si, seňore.”

Goméz pokrčil čelo. U něho to bylo znamení, že se zlobí. “A kvůli tomu mě rušíš?”

“To není všechno, seňore.”

“Co ještě?”

“Myslím, že není spravedlivé, jak mě budete platit. Hotel bude plně obsazený, jak jsem slyšel, a vzhledem k tomu se mi zdá můj plat příliš malý.”

Goméz ho poslouchal na pohled klidně, jen chvění prstů ho prozradilo.

Pohyboval jejich konečky a mírně jimi bubnoval o desku psacího stolu.

“Myslíš?” zeptal se, když Juan domluvil.

“Si.”

“Na to ti mohu jen říct, že mě tvůj názor na gáži vůbec nezajímá.” Naklonil se přes stůl. Žíly na čele mu naběhly.

“Je od tebe nestydaté říct mi něco takového do tváře. Takový otrhanec jako ty může být rád, že jsem ho vytáhl z ulice. Za to, že bude můj hotel plně obsazený, můžeš děkovat Bohu na kolenou, protože dostaneš větší spropitné. Vlastně bych ti za tvoji pomocnou práci neměl vůbec platit.” Potřásl hlavou. “Tohle se mi ještě nikdy nestalo, co si vlastně myslíš?” křičel.

“Chci víc peněz!”

“Tak si běž dělat jinam, ode mě nedostaneš nic, rozumíš?”

“Si, pochopil jsem.”

“Tak zmiz, ty malá odporná kryso! Zmiz z mé kanceláře, než mi tady zkazíš všechen vzduch. Jedno ti ještě řeknu. Za normálních okolností bych tě okamžitě vyhodil, ale dám ti ještě jednu šanci. Můžeš si to rozmyslet do zítřka do rána. Jestli do té doby nezměníš názor, vyletíš. Buď budeš pracovat za dohodnutou mzdu, nebo nebudeš pracovat vůbec. Mohl bych ti taky tvůj plat ještě snížit.”

Záludně se usmál. “Uvidíme se zítra a já ti rovněž sdělím své rozhodnutí.”

“Myslíte ohledně snížení mzdy?”

“Přesně tak, hochu.”

Juan přikývl. Nevypadal vůbec jako litující hříšník. O tom také svědčila jeho další slova. “Něco vám řeknu, seňore Gomézi.”

“Ale to budou tvá poslední slova, mám práci.”

“Doufám, že toho nebudete litovat.”

“Jak prosím?”

“Jak říkám, k lidem se můžete chovat velmi špatně a všelicos si k nim dovolit, ale ne všechno, seňore Gomézi.” Juan se na místě obrátil a odešel z kanceláře.

Hoteliér zůstal zkoprněle sedět. Něco takového se mu za jeho podnikatelskou kariéru ještě nikdy nestalo. Přijde si nějaká taková nula, že prý s ním chce mluvit, a začne mu vyhrožovat. To je vrchol!

Teprve po delší době našel Goméz zase řeč. “No tohle!” zašeptal a vztekem zlomil tužku. “Co si to ta mizerná krysa vlastně myslí? To snad není možné, taková nestydatost. Ani pesos nedostane navíc, pokud ho vůbec ještě zaměstnám. Zkrátím mu mzdu, to bude asi nejlepší.” Goméz se chtěl zase pustit do práce, ale nedokázal se už soustředit.

Vztekle složil účty, odložil je do zásuvky a pak se vydal na inspekční pochůzku.

Zaměstnanci se těchto inspekcí obávali. Když měl šéf špatnou náladu, našel na každém něco. Nic mu nebylo dobré, všude nacházel prach nebo špínu, tuhle se dost nelesklo sklo, támhle zase něco jiného, a když dostal záchvat vzteku, mlčeli raději i ti nejlepší pracovníci, jen aby jeho hněv ještě víc nerozdmychávali.

V hale, kde byla rozestavěna světle hnědá křesla kolem malých stolků, objevil několik skvrn, ale svou obvyklou

kanonádu nespustil. Přicestovalo totiž mnoho hostů, kteří si

přáli být ubytováni.

Goméz každého hosta osobně uvítal a prohodil s ním

několik přátelských slov.

Někteří přicestovali sami. Obzvláště si všiml jednoho Angličana stojícího poněkud stranou a pozorujícího s pobaveným úsměvem na rtech zástup nedočkavých turistů.

“Vypadá to tu téměř jako v plné sezóně, pane.”

Angličan přikývl. “To mi nevadí, přijel jsem na týdenní dovolenou.”

“Těch pár dní vám udělá dobře, pane…”

“Sinclair, John Sinclair.”

“Těší mne, já jsem seňor Goméz. Patří mi tenhle hotel.”

“Je velmi příjemný.”

“Děkuji, jistě se uvidíme ještě později.”

“Zajisté.”

Goméz pokračoval dál. Většina hostů přijížděla z Anglie nebo Německa. Obě tyto řeči lidé na španělském pobřeží docela dobře ovládali.

Gomézovi se nechtělo vracet se zpět do kanceláře. Provedl inspekci chodeb na obou poschodích a našel uklízečky, jak se baví v jedné z jejich komůrek.

Na těch si Goméz pěkně zchladil žáhu. Setřel obě dívky tak ostrými slovy, že se nakonec rozplakaly a omluvily se mu.

“Ještě jednou, a vyhodím vás!”

“Si, seňor Goméz, si.”

Už chtěl jít, pak se ještě jednou obrátil a zeptal se na svého přítele Pabla.

“Tam jsme ještě neuklízely, seňore.”

“Proč ne?”

“Pokoj je zamčený.”

“No a co?”

“Zamčený zevnitř.”

“A vy jste nezaklepaly?”

“Zaklepaly, seňore, ale nikdo se neozval, bohužel…”

Goméz se na obě dívky ostře zadíval, potom přikývl a odkráčel pryč. Začal si o Pabla dělat starosti. Za normálních okolností už by byl na nohou a pracoval v kuchyni. Bylo už potřeba organizovat přípravu večeře.

Jestli byl vůbec v hotelu někdo, komu Goméz důvěřoval, pak to byl jedině Pablo, který před třemi lety přicestoval z Madridu a pracoval u něho jako šéfkuchař. Velmi brzy oba muži poznali, že je pojí víc než jen přátelství. Goméz z Pabla učinil tichého společníka a obstaral mu byt uprostřed hotelového komplexu v přístavbě, kde bydlel i on sám.

Teď podvědomě zrychlil krok. To, co říkaly ty dvě uklizečky, ho rozčililo. Aby se dostal do přístavku, musel odemknout dveře, potom vyjít po tmavém schodišti nahoru a ocitl se v chodbě obložené světlými kachlemi. Její levou stěnu tvořila skoro jen samá okna, takže byla zalitá slunečním světlem. Sluneční paprsky osvětlovaly květinovou výzdobu, lemující po jedné straně celou chodbu.

Pablo byl nostalgicky založený člověk a měl slabost pro stará měděná klepadla. Jedno takové si nechal přidělat z vnější strany na dveře. Goméz dvakrát zaklepal. Slyšel tlumenou ozvěnu, ale nikdo se neozýval. “Pablo, spíš?”

Nedostal žádnou odpověď.

“To přece není možné,” zašeptal. “Por Dio, co tam ten chlap může dělat?” Navenek se Goméz rozčiloval, ale uvnitř ho trápila starost o přítele. Jako majitel hotelu měl univerzální klíč ke všem dveřím. Daly se jím otevřít i Pablovy soukromé pokoje. Ten klíč nosil stále u sebe.

Chvěly se mu prsty, když ho zasunul do zámku a dvakrát jím otočil. Bylo opravdu zamčeno. Jak je to možné?

Náhodou mu padl pohled na podlahu. Ve škvíře mezi dvěma kachlemi uviděl nějaký lesklý předmět. Sehnul se, aby ho zvedl, a vytřeštil oči.

Byl to klíč. Patřil Pablovi.

Gomézovi se stáhlo hrdlo. Pot mu začal vystupovat ze všech pórů a perlil se mu na obličeji. Dveře byly odemčené, stiskl tedy kliku a přešel práh.

On a Pablo obývali každý tři velmi nákladně zařízené pokoje. Dva z nich byly ve tvaru pětiúhelníka. Tady se architekt doslova vyřádil.

Goméz neztrácel čas prohlídkou obývacího pokoje.

Viděl, že dveře do ložnice nejsou zavřené.

Z vnější strany měly pozlacenou barokní lištu, jinak byly bílé.

Strčil do nich a vstoupil do ložnice, kde zůstal stát, jako když do něj uhodí blesk. Krev z obličeje se mu vytratila.

Goméz byl bledý jako křída.

Něco tak strašného viděl dosud jen ve filmu. Jeho přítel a partner ležel mrtev na širokém lůžku. Oknem sem pronikaly dlouhé paprsky březnového slunce a ještě víc zdůrazňovaly strašidelnost scény.

Pablo už tedy nežije.

Všude kolem byla samá krev…

4

Dokonce i ze svého balkonu jsem poznal, že je to krev. Prostěradlo bylo plné tmavých skvrn. Mrtvého jsem neviděl, jen jeho obrysy pod prostěradlem. Dva muži v šedých pláštích vynesli nosítka z domu a rychle zmizeli za domem, kde končila cesta, kterou bylo kvůli vysoké kamenné zídce sotva vidět. Na ulici se objevil muž v zelené uniformě Guardia Civil, což je španělská policie. Nebyl žádná nízká šarže. Na hlavě měl důstojnickou čepici se štítkem. Byl to tedy důstojník. Velmi rychle zmizel v hotelu.

Tento přístavek oficiálně k hotelu nepatřil. Usoudil jsem, že tam bydlí hoteliér. Můj pokoj, velikostí spíš apartmá, měl dvě velká okna a balkon.

Okna vedla do vnitřního dvora a z dalšího okna bylo vidět přímo na přístavbu.

Vrátil jsem se nazpět do pokoje, přešel přes světlý koberec a usadil se do proutěného houpacího křesla. To, co jsem viděl, se mi vůbec nelíbilo.

Vražda v hotelu del Sol. Anebo že by sebevražda?

Tomu jsem moc nevěřil, ale cítil jsem už teď nepříjemné mrazení a počítal s tím, že dovolená neproběhne tak, jak jsem si představoval.

Jen se nerozčiluj, Johne, říkal jsem si v duchu. Do tohoto případu ti nic není. Normální vraždu mohou vyšetřit

normální policisté. Ani v Londýně bych býval nereagoval jinak.

Přesto mi celá ta záležitost nedala pokoj. Policista je jen člověk, a to nemíním v negativním smyslu, ale pudy má jako lovecký pes, který prostě musí jít po stopě. A já právě jednu zachytil.

Nalil jsem si španělského koňaku, nasál jeho vůni a pomalými doušky ho upíjel. Při tom jsem přemýšlel, že až dosud všechno báječně klapalo.

Hotel se mi líbil, pokoj byl vynikající, okolí rovněž, lidé ke mně byli přátelští a dokonce jsem objevil několik žen, které sem přicestovaly samy. Vzpomněl jsem si při tom na Glendina slova.

A teď se stane vražda!

Zadíval jsem se ke stropu. Byl celý bílý, přesně jako moje sako. K tomu jsem měl černou košili a bílé kalhoty. Byl jsem zkrátka oblečen jako na dovolené.

Koňak jsem nedopil, protože se mě znovu zmocnil neklid a já znovu zamířil k oknu a zadíval se do hloubky.

Nebylo nic vidět, všude bylo ticho a klid. Že by pověstný klid před bouří?

Moje bílé sako leželo na posteli. Vzal jsem ho a přehodil si ho nedbale přes rameno. Nezapomněl jsem ani brýle, protože pokud šlo o počasí, měl jsem opravdu neskutečné štěstí.

Na pobřeží už vládlo jarní, nebo spíše letní počasí. Březnové slunce už bylo tak teplé, že jsem mohl vyjít ven v košili s krátkými rukávy a sako jsem měl pouze jako doplněk.

Odešel jsem z pokoje, zavřel za sebou dveře a procházel širokou, velmi pečlivě uklizenou chodbou k dřevěnému schodišti. Sešel jsem k recepci, kde jsem nechal klíč.

Vrátný se na mě usmál. “Překrásný den, seňore, takový už jsme dlouho neměli.”

“To si umím představit. Copak se tu stalo?”

“Co tím myslíte?”

“Viděl jsem Guardiu Civil, to myslím.”

Poloplešatý muž vytřeštil oči. “Ne, seňore, a kde? U nás?”

Mluvil tak afektovaně, že jsem mu nevěřil ani slovo.

“To nic, pane,” řekl jsem, pokynul mu a odešel z hotelu.

Měl jsem v úmyslu si to hnízdo důkladně prohlédnout.

Nešel jsem po hlavní cestě. To bych musel projít kolem bazénu před hotelem, kde už trávníky dostávaly sytě zelenou barvu a kvetly různými odstíny.

Hledal jsem cestu k přístavku, kudy odnášeli mrtvolu z domu.

Po několika pokusech jsem našel cestu ústící na silnici. Tam stály dva policejní vozy a dům hlídali dva policisté v placatých čapkách.

Snažil jsem se chovat nenápadně, nechtěl jsem klást žádné otázky, abych nevzbudil nedůvěru.

Než si mě uniformovaní všimli, byl jsem už zase dávno pryč.

Z letiště nás přivezl autobus. Silnice označená E 26 nás dovedla až téměř k cíli. Zbytek už byla hračka.

Připadalo mi, jako by sluneční paprsky probudily Etulu k životu. Městečko kvetlo, obchody byly uklizené a zářivě

čisté a mnoho obchodníků vystavovalo zboží i venku v

očekávání koupěchtivých turistů.

Lidé už byli nalehko. Mladé ženy a děvčata měly velmi krátké sukně, takže dívat se na ně při chůzi bylo hotovou pastvou pro oči.

Loudal jsem se městečkem a díval se sem a zase tam. Vešel jsem i do několika obchodů, koupil si cigarety a potom zašel do malého baru, kde byl příjemný chládek a bylo to tam cítit vínem.

V prosklených vitrínách u pultu byly vystaveny různé pochoutky, které ve mně vyvolaly hlad.

Objednal jsem si bílé víno a kousek jakési tlačenky, která se musela namáčet do voňavé zelené omáčky. Obojí chutnalo výtečně. Hostinský, velmi temperamentní muž se dvěma utěrkami přes rameno, mi nabízel ještě čerstvé sépie. Slíbil jsem mu, že si je určitě dám, až přijdu příště.

Potom přišel další host. Byl jím policista z Guardia Civil a postavil se vedle mě. Okamžitě jsem ho poznal. Byl to ten, který ještě se svým kolegou hlídal na konci uličky.

“Co budeš pít?” zeptal se hostinský.

“Vodu.”

“Budeš něco jíst?”

“Dej mi sépie.”

“Hned to bude. Dneska jsou úplně čerstvé.”

Musel jsem se velmi soustředit, abych těm dvěma rozuměl. Naštěstí jsem se v intenzivním kurzu naučil trochu španělsky, a tak jsem si nemusel připadat jako úplný hlupák.

“Nějaké problémy, Romero?”

“Dalo by se to tak říct.”

“Můžeš mluvit?”

Policista pokrčil rameny. “Vlastně ne, ale tohle ti musím říct. Stejně se to rychle rozkřikne. Druhá vražda!” zašeptal.

Hostinský ustoupil o krok dozadu a narazil při tom do regálu s láhvemi. “Už druhá?” vydechl. Na čele mu vystoupily kapky potu.

Policista, který se jmenoval Romero, přikývl.

Napjatě jsem poslouchal. V místnosti bylo přítmí a malými okny sem pronikalo jen málo slunce. Obličej hostinského osvětlovalo světlo nad pultem. Viděl jsem v jeho očích strach. Žádný úlek, jak se obvykle stává, když se někdo dozví o vraždě. Ne, tohle byl skutečný strach. Ten muž se musel něčeho hrozně bát.

Romero se napil vody. “Ty sépie už nechci, nemůžu teď jíst.”

“To chápu,” kýval hostinský hlavou. “Bylo to zase tak ošklivé jako poprvé?”

“Dokonce ještě horší.”

“Půjdeš dnes na pohřeb?”

“Ne.” Romero sklonil hlavu. “Máme moc práce. Pokud to tak půjde dál, budeme muset utvořit zvláštní komisi pro vyšetřování vražd.”

“A máte nějakou stopu?”

“Žádnou. Je to hrozné. Pablo nikomu nic neudělal. Byl sice přihřátý, ale tím přece nikomu neškodil. Nevládne nám už Franco.”

“Ten obchodník s rybami ale teplý nebyl.”

“Právě.” Romero se podíval na hodinky. “Asi za půl hodiny bude pohřeb.”

Hostinský přikývl. “Maria mi přežehlí černé sako a …”

“To člověk potřebuje málokdy.”

“Už dlouho jsem ho nepotřeboval. Ale poslední dobou…

Pablo je druhý a kdo bude třetí?”

“Přestaň!” otřásl se policista. Potom se zase podíval na hodinky. “Co ti dlužím?”

“Dneska nic.”

“Děkuji.”

Dotkl se čapky a zamířil k východu.

Hostinský se za ním díval. I já jsem odpočítával pesos na pult, abych vyrovnal účet. Nebyl nijak vysoký.

“Vy jste tu poslední dobou měli dva mrtvé?” zeptal jsem se jakoby mimochodem.

“Ano.”

“Ale ne turisty, nebo ano?”

“Ne.”

Nemohl jsem mu klást další otázky, protože se objevila jeho žena a nesla mu černé sako. Byl to kousek, který by patřil spíš do muzea. Látka se leskla a nebylo při tom jasné, jestli je tak oblýskaná, nebo jestli taková byla původně.

“Tak já už taky půjdu,” řekl jsem. “Udělám si menší procházku.”

To už jsem říkal ve dveřích. Pak jsem se znovu ocitl na slunečné ulici a nasadil si tmavé brýle.

Při svém povolání velmi často přicházím do styku se hřbitovy a pohřby. Dalo by se říci, že se hřbitovy staly mou specialitou. Ale že se i o dovolené zúčastním pohřbu, o tom jsem ještě před dvěma hodinami neměl nejmenší tušení. Samozřejmě jsem mohl jít na pláž a opalovat se, jenže mně

se prostě nepodařilo vymanit se z toho, na co jsem si za dlouhá léta při své práci zvykl.

Postavil jsem se za dodávkový vůz a čekal, až vyjde hostinský. Abych nemusel hledat cestu na hřbitov, bude nejlepší, když půjdu za ním.

Vyrazil z bodegy, natáhl si na sebe černé sako a v ruce držel tvrdý cylindr. Potom se rychlým krokem pustil po ulici. Došel až ke křižovatce, kde odbočil doleva. Ne k pláži, ale k lesíku, kolem něhož vedla místní silnice.

Hřbitov ležel u lesíka. Z dálky vypadal klidně. Že to bylo klamné zdání, jsem poznal, teprve až jsem tam vkročil. Ze silnice sem zaléhal hluk jedoucích vozidel. Hukot bylo slyšet téměř nepřetržitě.

Hřbitůvek byl útulný, pokud se to o hřbitově dá vůbec říct, a dobře udržovaný. Cestičky byly vysypané pískem. Na hrobech stály sochy, většinou samí svatí.

Hroby byly ozdobeny spoustou květin a za hřbitovem byla malá kaple.

Několik místních obyvatel stálo před jejími tmavými dveřmi. Teď právě zdravili hostinského poplácáním po rameni.

Jako cizinec jsem neměl důvod vstupovat, proto jsem zůstal stát venku. Když se ale shromáždění lidé odebrali dovnitř, nahlížel jsem tam oknem.

Viděl jsem černou rakev a řadu lavic z tmavého dřeva. Byly obsazeny do posledního místa. V první řadě seděli rodinní příslušníci a plakali.

Předsevzal jsem si, že se při obřadu budu držet v pozadí. Možná se mi podaří zachytit něco důležitého z řečí mezi lidmi.

Zahlédl jsem bíle natřené lavičky. Na jednu z nich, stojící ve stínu štíhlé pinie, jsem se posadil. Kvůli nepřetržitému hluku od silnice jsem však nemohl vychutnávat ticho na hřbitově.

Natáhl jsem si nohy a zavřel oči za tmavými brýlemi.

Pak jsem zaslechl zvonění umíráčku.

Na monotónní a nepřetržitý hluk motorových vozidel si člověk dokáže zvyknout, a tak jsem si zřejmě musel zdřímnout, protože jsem v pravém slova smyslu vyskočil úlekem, když jsem najednou zaslechl kroky vrzající po štěrku.

Přicházely zleva, kam dopadal stín křovin. Zadíval jsem se tím směrem a okamžitě jsem sebou škubl.

Co to bylo za ženu?!

Jsou muži, kteří blázní za každou sukní. Mně to vždycky chvíli trvá, než mě některá vyvede z rovnováhy, ale žena, která kráčela po cestě ke mně, byla skutečná krasavice.

A navíc sexbomba, ze které smyslnost přímo vyzařovala!

Vyschlo mi v krku a nemohl jsem se ubránit tomu, abych na ni nezíral jako studentík na svou první lásku.

Měla úplně černé vlnité polodlouhé vlasy. Takovou barvu vlasů je možné vidět jen u jižanek. Na čele měla čelenku složenou z malých kovových plátků. Ty se střídavě třpytily nebo pohasínaly podle toho, jak na ně dopadaly sluneční paprsky. Oválný obličej té ženy vypadal, jako by jej namaloval malíř. Nos měla rovný, plné, smyslné rty, modré oči s odstínem do zelena, které dokázaly člověka

doslova provrtat. Neviděl jsem však v nich žádnou faleš, spíš výsměch pramenící z vědomí vlastní přitažlivosti.

Ta žena byla oblečená do světle zelených kalhot se širokými nohavicemi, k nim měla bílou volnou halenu z poddajného materiálu. Při každém kroku se pod ní pohupovaly hroty ňader bez podprsenky.

Všimla si mě?

Měl jsem pocit, jako by se dívala skrz mě. Nezpomalila ani krok, když kolem mě procházela. Abych na sebe upozornil, řekl jsem vzrušeným hlasem: “Buenos tardes.”

Pokývla hlavou v odpověď a šla dál. Všechno na ní bylo v pohybu, ale nepůsobilo to ani rušivě, ani neohrabaně.

Co ta osoba hledala na hřbitově? Že by šla na pohřeb?

Zamířila totiž směrem ke kapli.

Člověk může mluvit i očima. To jsem si v této chvíli znovu ověřil. Obrátila hlavu a zadívala se na mě. Byl to jen krátký pohled, ale vpil se mi pod kůži. Hluboce mě zasáhl. Vábila mě a rozehřívala.

Šla dál.

Kráčela vstříc slunci. Zdálo se mi, jako by do svítící koule vstoupila, a ta ji do sebe pohltila. Prostě mi najednou zmizela z očí.

Seděl jsem na lavičce, sundal si tmavé brýle a protíral si oči. Byla to snad halucinace? Bylo to nějaké mámení smyslů, šalba a klam? Nebyl jsem si vůbec jist.

Ale ne, tak bujnou fantazii zase nemám.

Byla skutečná a ještě před chvílí kráčela těsně kolem mne po štěrkové pěšině. Vrzání štěrku jsem slyšel ještě dlouho. Napadlo mi, že po sobě musela zanechat stopy, proto jsem začal pátrat po zemi.

Ale nic jsem neviděl. Štěrk vypadal jako čerstvě

uhrabaný.

Takže jsem nakonec došel k přesvědčení, že to byl přece jen nějaký fantom. Možná už jsem doopravdy potřeboval dovolenou. Těch sedm dní odpočinku mi udělá dobře.

Zavrzání dveří mě vrátilo do přítomnosti. Kouzlo okamžiku zmizelo současně se zmizením té cizinky.

Zahleděl jsem se na dveře a viděl jsem lidi vycházet z kaple. Pokud spolu vůbec hovořili, pak velmi tiše, takže jsem ničemu nerozuměl.

V myšlenkách jsem se znovu vrátil ke krásné neznámé. Zjevila se mi jako ve snu a stejně tak i zmizela. Šálivá představa, přelud.

Že by mě španělské slunce už natolik omámilo, že bych viděl věci, které neexistují? Nesmysl! Protřel jsem si znovu oči, teď už pevně přesvědčen o tom, že jsem tu ženu opravdu viděl. Možná zabočila z hlavní cesty na úzkou boční pěšinku a já si toho kvůli slunci nevšiml.

Na jedné straně taková krása a na druhé straně smrt. Stačilo se jen podívat směrem otevřeným dveřím, kde se řadil smuteční průvod čekající na rakev.

Tu jsem zatím neviděl. Zato jsem slyšel, jak se nad hroby snášejí smutné tóny trubky. Fanfára, která zahájila hudební doprovod zemřelému, pak se k ní přidaly další dechové nástroje, pozouny, klarinety. Vzápětí se objevila rakev a před ní muzikanti. Kráčeli v čele průvodu spolu s farářem a oběma ministranty. Za nimi rakev. Stála na nákladní plošině malého elektromobilu. Dříve bývalo zvykem, že rakev nosívali muži na ramenou. Tato tradice

možná stále ještě doznívá v malých vesnicích, ale turistické středisko jako Etula bylo už dál.

Nejbližší příbuzní mrtvého kráčeli za rakví. Dva muži podpírali plačící vdovu. Byla oblečená celá v černém. Obličej měla zakrytý černým závojem.

Průvod kráčel velmi pomalu. Smuteční pochod zněl přidušeně, někdy se ozvaly falešné tóny, z nichž mne bolely uši.

Průvod kráčel po cestě vedoucí kolem mé lavičky. Vstal jsem, abych neznámému nebožtíkovi vzdal čest. Nejprve kolem mě prošli muzikanti se zpocenými tvářemi. Pro ně to určitě nebyla žádná zábava, nepřetržitě foukat do nástrojů. Farář byl starý muž. Působil velmi důstojně a na svůj věk měl velmi jasný pohled.

Na plačící vdovu jsem se nedíval. Když kolem mě procházela, sklopil jsem hlavu, takže jsem jen slyšel její pláč. Vzhlédl jsem, teprve až na štěrku doznívaly kroky posledních smutečních hostí.

Byli to muži a ženy z vesnice. Domácí, kteří zemřelého dlouho znali. Bledé tváře, stisknuté rty, uplakané oči.

Uviděl jsem i bodegera hostinského. Krátce se na mě podíval, když prošel kolem. I když upíral pohled kupředu, pokývl jsem mu na pozdrav. Pomalu šel se skupinkou, která průvod uzavírala.

Nešli daleko. Brzy zahnuli doprava na úzkou pěšinu, na jejímž konci byl vykopán čerstvý hrob, do kterého měla být spuštěna rakev.

Lidé měli co dělat, aby se na tu úzkou pěšinu všichni vešli a rozestavěli se kolem hrobu. Farář ještě naposledy pronesl pár slov na rozloučenou. Ulevilo se mi, když hudba

konečně zmlkla. Nejsem ani za normálních okolností

příznivcem dechových nástrojů.

Na lavičku už jsem si nesedl. Pohřeb se mě vlastně netýkal. Zemřelého jsem neznal, ani jsem ho nikdy neviděl. Jen jsem stále musel myslet na vraždu v hotelu.

Někdo tu musel řádit jako krvelačná bestie. Tak tomu bylo i v případu této vraždy, jak jsem pochytil z rozhovoru smutečních hostů, kteří si mezi sebou šeptali.

“Museli jsme nějak zhřešit, že nás postihla taková pohroma,” řekla jedna starší žena.

“Ano, a teď další vražda!” pronesl bodegero.

“Jak to? Kde?”

“V hotelu del Sol.”

“Ne!”

“Ano.”

Najednou se kolem hostinského vytvořila skupinka. Začali diskutovat hlasitěji, protože muzikanti spustili poslední pozdrav nad otevřeným hrobem.

Ta druhá vražda se zatím ještě nerozkřikla. Ale to se brzy změní. Zvědavci toho chtěli vědět víc, ale hostinský jim toho moc nemohl říct, jen že to postihlo Pabla.

“Ach, toho,” řekla jedna žena. “Ten se sem přece

přistěhoval.”

“Přesto to byl taky náš člověk,” řekl někdo.

Držel jsem se stranou diskusí, protože jsem neměl žádné právo do nich zasahovat.

Kromě toho jsem už viděl a slyšel dost. Věděl jsem už zcela určitě, že se nad tímto malým přímořským letoviskem stahují mraky. Strach. Lidé se třásli. Aniž by to někdo z nich řekl, každý z nich se obával, že bude příští obětí.

Opustil jsem hřbitůvek jako první a vracel jsem se do hotelu s nepříjemným tušením.

A bohužel, to mne zklamalo málokdy…

Do večera se nic nového nestalo, kromě toho, že jsem měl velký hlad a čekal jsem, až si budu moci zajít na večeři. Kolem jedenadvacáté hodiny jsem vstoupil do hotelové restaurace, kde jsem měl u stolu rezervované místo jako všichni ostatní.

Přidělili mi místo u okna, odkud jsem měl výhled do vnitřní zahrady. Tam už svítily elektrické lampy, jejichž světlo se odráželo v průzračné vodě bazénu.

Popíjel jsem minerálku a díval se na jídelní lístek, kde jsem vybíral něco, co by mi neleželo celou noc v žaludku. Rozhodl jsem se pro rybí talíř.

To si objednám.

U stolu se objevil číšník. Byl to ještě mladý člověk, nanejvýš osmnáctiletý chlapec. Vlasy měl pečlivě učesané na pěšinku, přátelsky se usmíval a zeptal se mě, co si objednám.

“Rozhodl jsem se pro rybí talíř.”

“Výborně, seňore, a potom?”

“Jak… jak prosím?”

“To je předkrm, seňore.”

Usmál jsem se na něho: “Mně to stačí jako hlavní chod.”

“Jak si přejete. A jmenuji se Juan. Budete-li mít nějaké další přání, zavolejte mě.”

“To si zapamatuji.”

“Mohu vám doporučit nějaké víno, nebo si chcete vybrat podle jídelního lístku?”

“Nechám si od vás poradit.” Vyjmenoval mi tři druhy.

“Přineste mi tedy bílé francouzské, to se bude k rybě hodit.”

“S radostí, seňore.” Juan odešel. Měl na sobě bílé sako a

černé kalhoty s ostře vyžehlenými puky.

Restaurace byla zařízena přívětivě a s velkým vkusem, takže se tu hosté cítili velmi dobře. Velká místnost byla rozdělená nižšími bílými stěnami, takže jste neměli pocit, že sedíte v jedné z těch obrovských jídelen, jaké obvykle bývají ve velkých turistických střediscích.

Na stolech byly prostřeny bílé ubrusy. K tomu světle modré ubrousky a rovněž světle modrý nábytek z ratanu. Přišel jsem mezi prvními. Potom se restaurace začala zaplňovat. Pokud jsem si zapamatoval správně tváře, které jsem viděl při příjezdu, rezervace u stolů byly určeny výhradně pro hotelové hosty.

Seděl jsem u stolu pro dva. Druhá židle zůstala neobsazená. Nikdo si nepřisedl. Ani žádná osamělá žena, a já tomu byl rád.

Juan mi přinesl víno. Poděkoval jsem mu, on se na mě přátelsky usmál a pak se s úklonou šel věnovat ostatním hostům.

Zahleděl jsem se oknem do zahrady. Už delší dobu se venku snášela tma. Jen lampy rozlévaly své umělé světlo

po zahradě. Žádný z hostů už nebyl venku, protože v tomto ročním období bylo večer ještě chladno.

Opravdu žádný z hostů?

Zahradou kráčela nějaká žena. Když se ocitla ve světle lampy, okamžitě jsem ji poznal.

Zatajil se mi dech!

Byla to táž žena, kterou jsem viděl na hřbitově. Teď kráčela po zahradě. Byla oblečená stejně jako na hřbitově, jen přes ramena měla přehozené sako kvůli chladu. Vyschlo mi v krku. Rychle jsem si dal doušek vína a přemýšlel jsem, zda je to náhoda, že ji znovu vidím. Takové věci se stávají.

Jak jsem tak přemýšlel, pozoroval jsem ji, jak se blíží k restauraci.

Že by tady byla ubytovaná?

Byl jsem velmi zvědavý. Musela projít těsně kolem mého okna, dívala se přes sklo a určitě mě musela vidět.

Usmál jsem se na ni.

Jediným pohybem mi nenaznačila, že by si mě všimla, a brzy mi zmizela z dohledu. Právě kolem procházel Juan.

Pokývl jsem na něho, aby přišel k mému stolu, a zeptal se ho, jestli tu ženu viděl.

“Kterou, prosím?” Popsal jsem ji.

Juan na mě překvapeně podíval. “Lituji, seňore, ale žádnou takovou ženu jsem neviděl.”

“Dobrá, děkuji ti.”

Juan odešel a já se obrátil na židli tak, abych viděl na vchod do jídelny. Uviděl jsem ji znovu. Už byla v restauraci.

Z této scény by se dal natočit reklamní šot. Lidé si jí okamžitě všimli. Ne, to je slabé slovo, doslova ji hltali očima. Všichni se na ni zvědavě a s obdivem dívali, muži, ale i ženy. Ženy jí byly fascinovány stejně jako muži a neznámá byla očividně potěšena tím, jakou pozornost vyvolala. Přistoupil k ní vrchní a zeptal se jí, co si přeje.

Samozřejmě, dáma chtěla povečeřet. Muž v černém fraku se rozhlédl kolem. S politováním pokrčil rameny, protože u žádného stolu už nebylo volné místo, až zahlédl moje znamení.

Znovu se obrátil na krasavici, něco jí šeptal a ukazoval mým směrem.

Modrooká kráska přikývla. Samým napětím se mi stáhl žaludek.

Vrchní spolu s neznámou zamířili k mému stolu, sledováni pohledy všech hostů. Zvedl jsem se, přičemž na mě všichni upírali závistivé pohledy. Určitě mi přinejmenším všichni muži v jídelně záviděli.

“Seňore, tato dáma hledá volné místo. Nebude vám vadit, když ji posadím k vašemu stolu?”

“Vůbec ne.”

“Děkuji,” řekla neznámá, nechala si odtáhnout židli a posadila se. Já se posadil po ní a nemohl jsem se ubránit, abych se nezačervenal.

Usmála se na mě. “Vy už jste si objednal, seňore?” Její hlas zněl velmi tiše, ale bylo jí dobře rozumět.

“Si.”

“Je to víno dobré?”

“Mně chutná.”

“Pak si je tedy objednám také.” Objednala si u Juana karafu. Ten u ní stál a zíral na ni jako hypnotizován.

“Budete také něco jíst?” vykoktal nakonec.

“Ne, Juane.” Zdálo se, že mladíka zná, neboť ho oslovila jménem, aniž by se jí představil. Od chvíle, kdy se neznámá objevila, jsem měl pocit, že sedím někde úplně jinde. Už ne v té velké restauraci, ale na nějakém malém ostrůvku patřícím jen nám dvěma.

Připadalo mi, jako bych se vznášel, a musel jsem se velmi přemáhat, abych se zase postavil na pevnou zem.

Bylo to v její tváři.

Díval jsem se na tu tvář, kterou jsem měl přímo před sebou. Viděl jsem modré oči s nádechem do zelena, oči lesknoucí se tajuplným příslibem. Zvedla sklenici.

Učinil jsem totéž, přiťukli jsme si a já se představil.

“John Sinclair,” opakovala a pohybovala štíhlými prsty s velmi světlou pokožkou. “To mi zní anglicky.”

“Máte pravdu, seňoro, jsem z Londýna.”

“Neříkejte mi seňoro, Johne. Smím vám tak říkat?”

“Prosím vás o to.”

“Já se jmenuji Lavinia. Lavinia di Luna…”

Prozradila mi své jméno a já si připadal, jako bych dostal ránu do hlavy. Lavinia di Luna! Znělo mi to jako jméno z opery, jako pseudonym nějaké spisovatelky, jako hudba, jako sám hlas této nádherné země.

“Nad čím přemýšlíte, Johne?”

“Nad vaším jménem.”

Zasmála se. “To je tak hrozné?”

“Ne, právě naopak. Málokdy jsem se setkal se jménem, které by na mě učinilo tak hluboký dojem.”

Mírně pokrčila rameny. Bílé sako si odložila. “To si umím představit. Ve vaší zemi se taková jména asi těžko vyskytují, viďte?”

“To máte pravdu.”

Juan mi přinesl rybí talíř. Na předkrm to byla pořádná porce.

Opravdu mi to bude stačit jako hlavní chod. Různé druhy mořských živočichů ležely na oválném stříbrném talíři. Sépie, sardele, malí krabi, kterým se tu říká “scampi”, to všechno obložené salátovými lístky. Už jsem se na to těšil.

Lavinia mi popřála dobrou chuť. Pustil jsem se do jídla. Když jsem ji pokradmu pozoroval, ještě i teď mi naskakovala vzrušením na zádech husí kůže. Sem tam se zadívala i ona na mě. Její pohled mi pronikal až do morku kostí.

Ty oči, ta usmívající se ústa! Byl jsem úplně omámený a ona neudělala nic, aby tomu učinila přítrž. Při jídle jsem pomalu upíjel vína.

Oslovil jsem ji: ” Lavinie, zdá se mi, že jsem vás poprvé viděl na hřbitově a…”

“Si.”

Výborně, potvrdila mi to.

“…najednou jste mi zmizela,” dokončil jsem a upřeně jsem se na ni zadíval. “Kde? A jaký jste k tomu měla důvod?”

“Odbočila jsem, je tam úzká pěšinka, kterou každý zná a používá jako zkratku.”

“Podle toho musíte být zdejší.”

“Dalo by se to tak říci.”

“A já myslel, že jste turistka.”

“Ne, Johne, to nejsem. Žiji tady ráda. Slunce, pláž. Teď teprve přijde báječná doba, to vám mohu slíbit.”

Podle toho, jak to Lavinia řekla, jí prostě musel člověk věřit. Byl jsem jí tak uchvácen, že jsem už vůbec nepřemýšlel o obou vraždách.

Ona sama nic nejedla, jen sem tam upila vína, které jí dělalo dobře, jak mi řekla. Já se zatím vnitřně uklidnil, dojedl večeři, snědl k ní i kousek bílého místního chleba a nechal jen salát.

Přišel k nám Juan a zeptal se mne, zda mi chutnalo.

“Bylo to výborné,” pochválil jsem jídlo.

“Děkuji.”

Začal uklízet se stolu. Přitom stál blíž Lavinie než mě. Viděl jsem, jak k němu natáhla ruku. Mýlil jsem se, nebo ho opravdu pohladila? Jistý jsem si tím nebyl, protože Juan se prudce obrátil a odnesl můj talíř.

Lavinia pozvedla číší s vínem a dívala se na mě přes její okraj. “Jak dlouho tu zůstanete, Johne?”

“Týden.”

Povytáhla obočí. “To není moc dlouho, nemyslíte?”

“To máte pravdu, ale delší dovolenou si bohužel nemohu dopřát.

“Kvůli práci?”

“Přesně tak.”

“Přicestoval jste sám?”

“I to jste uhodla. A nepřivezl jsem si s sebou žádnou manželku a ani na mě nečeká žádná v Londýně.”

“Ó,” řekla překvapeně. “To je neobvyklé.”

“Myslíte?”

“Si, muži ve vašem věku už jsou obvykle ženatí.”

Zasmál jsem se a rozhodil rukama. “Já jsem prostě ještě nenašel tu pravou.”

“To se dá ještě napravit.” Upila zase trochu vína a odložila sklenici. Potom změnila téma: ” Jaké máte povolání, Johne?”

Mávl jsem rukou: “Hrozné.”

“Jak to?”

“Jsem státní zaměstnanec.”

“Takže něco jako úředník?”

“Správně.”

Zasmála se. “Tedy, abych vám řekla pravdu, takhle jsem si úředníka nikdy nepředstavovala. Je to… zvláštní, Johne, tak vy jste tedy úředník? Přitom jak přitažlivě vypadáte?”

“Úředník přece nutně nemusí být zkostnatělý a vysušený.”

“Ano, to vím. Jenže já zažila jen takové. Často bývají arogantní a povýšení, i když by neměli zapomínat na to, kdo je platí. Omluvte mě.” Natáhla ruku přes stůl a položila ji na mou. “Nechtěla jsem vás urazit.”

“Nic takového se nestalo,” odpověděl jsem automaticky a soustředil se na její dotyk. Měla neobvykle studenou, téměř suchou pokožku. Jako by mi četla myšlenky, hned ruku stáhla.

Přišel Juan a nalil nám víno.

Poděkovali jsme mu a já si všiml pohledu, který vyslal směrem k Lavinii, i toho, jak jej ona opětovala. Že by se ti dva znali důvěrně?

Chtěl jsem to vědět přesně, a proto jsem se zeptal.

“Ach ano, jistě, znám Juana, zná ho každý, kdo tu vyrostl.”

“Takže vy bydlíte přímo v Etule?”

“Ano.”

“A smím se zeptat, kde?”

“Na konci vesnice.”

Víc mi toho neprozradila, znovu pozvedla číši a chtěla se napít. Pootevřela ústa.

Lavinia měla nádherné rty, jemně vykrojené, rudé a tak ostře ohraničené, jako by je někdo namaloval. Měla je jen lehce přetřené rtěnkou světle červené barvy, která ladila k jejím očím.

Najednou se mezi rty něco zalesklo. Něco tmavého, ale dal bych krk za to, že to nebyl jazyk. Měl jsem dojem, že jsem zahlédl černého červa.

Lavinia si toho všimla. Obrátila hlavu, odkašlala si a přitiskla si ruku před ústa. Několikrát zakašlala, než se zase normálně posadila.

“Promiňte,” řekla, “ale…”

“Stalo se vám něco?”

“Ano, zase se mi to vrací - mírné nachlazení, víte?

Přechodila jsem to, a to se nemá.”

Chtěl jsem se jí zeptat na tu věc, která mi připadala jako

červ, ale nemohl jsem se k tomu odhodlat.

Možná, že se mi to jen zdálo. Lavinia di Luna mi však v následujících minutách připadala mírně rozpačitá. Hladila rukama nervózně ubrus, který vůbec nebyl pomačkaný. Potom si hrála se sklenici a nakonec se nejistě usmála a řekla:

“Myslím, Johne, že dnes večer nejsem moc dobrá společnice.”

Protestoval jsem horlivě: “Jak můžete něco takového

říci?”

“Poslyšte, Johne, já sama to vím nejlépe. Jak dlouho jste

říkal, že zůstanete v Etule?”

“Přesně týden.”

“Výborně. Určitě se ještě několikrát setkáme. Teď se ale opravdu necítím dobře a ráda bych odešla.”

“Mám vás doprovodit domů?”

“Prosím vás, to určitě ne. Ta cesta mi vůbec neublíží.

Naopak, čerstvý vzduch mi může udělat jen dobře.”

“Ale…”

“Žádné ale, Johne. Uvidíme se zítra.”

“Kdy?”

“To přenechte náhodě. Náhoda si někdy hledá velmi zajímavé cesty, jako dnes.” Odsunula židli a zvedla se.

I já jsem se zvedl, zůstal jsem stát u stolu a všiml jsem si, že nás znovu všichni pozorují. Většina hostů čekala, že odejdeme z restaurace společně.

Byl to z jejich strany omyl. Pomohl jsem Lavinii obléknout sako a ona se se mnou rozloučila polibkem na obě tváře. Dotyk jejích rtů mě zašimral na kůži.

Nebo to bylo něco jiného?

“Tak zítra na shledanou,” řekla, podala mi ještě ruku a zamířila k východu.

Zůstal jsem stát tak dlouho, dokud jsem ji viděl. Potom jsem se rychle posadil, protože jsem si začal připadat jako na jevišti.

Přišel za mnou Juan. “Dáte si ještě víno, seňore?”

“Ano, prosím.” Zhluboka jsem se nadechl, sáhl do kapsy a vytáhl cigarety. Chvíli jsem si hrál se zlatou krabičkou, než jsem ji otevřel a vytáhl z ní jednu cigaretu.

Při kouření jsem přemýšlel o Lavinii. Nebyl jsem z ní

vůbec moudrý. Zdálo se mi, že je to rozdvojená osobnost.

Na jedné straně byla nabitá sexem, na druhé nevinnost sama. Stačilo, když se na mě podívala svýma velkýma modrýma očima.

Vyptávala se mě na osobní věci a o sobě mi vlastně nic neřekla. Nevěděl jsem ani, kde přesně bydlí a čím si vydělává na živobytí.

Možná mi v tom pomůže Juan, který právě přinášel víno.

“Vy znáte Lavinii di Luna?” zeptal jsem se ho.

“Si, seňore.”

“Bydlí zde v Etule?”

“Tak nějak.”

“A co dělá?”

Juan mi nalil a současně pokrčil rameny. “Lituji, seňore, ale to nevím.”

Všiml jsem si, že není ochoten odpovídat mi na další otázky. O chvíli později jsem ho požádal o účet.

“Hned to bude, seňore.”

Znovu odešel od stolu. Díval jsem se na kouř z cigarety a utápěl se v myšlenkách.

Tahle Lavinia di Luna mi sice nepřipadala přímo tajemná, ale tak úplně normální taky asi nebyla. Tahle žena mě nejen postavila před hádanku, ona sama byla velkou hádankou. Usmíval jsem se, když jsem myslel na to, že mám jen několik dní, abych tu hádanku rozluštil. Když

jsem zamačkával cigaretu, padl mi pohled na ubrus do místa, kde ještě před chvílí Lavinia seděla.

A přesně na tom místě jsem něco uviděl. Byly to tmavé, červené skvrny jako od červeného inkoustu. Vypadaly, jako by se je někdo pokoušel vyprat, ale nepodařilo se mu to.

Byly tam ty skvrny už předtím, než přišla?

Natáhl jsem se přes stůl a přejel po nich konečky prstů.

Zdálo se mi, že jsou vlhké.

Nevybavil se mi při tom jen červený inkoust, napadla

mě automaticky ještě další červená tekutina.

Krev!

Mohla by to být krev? Mohla. A jestli to je krev, musí to být krev mé krásné spolustolovnice.

Juanův stín mi dopadl na ruku. Přinášel mi účet. Zaplatil jsem a přidal k tomu spropitné. Juan poděkoval a měl se k odchodu.

“Ještě okamžik, prosím.”

Tázavě se na mě zadíval a viděl, že ukazuji prstem na skvrny. “Co to může být?” zeptal jsem se.

Pokrčil rameny a pak váhavě řekl: ” Víno?”

“Ne, nepili jsme přece červené víno. Napadlo mi něco jiného. Co když je to krev?”

Juan nasál vzduch nosem. “To se mi nezdá, seňore, to ne. Komu by tady tekla krev?”

“Lavinii di Luna, například.” Při této odpovědi jsem se na něj upřeně díval. Neušlo mi, že mu po obličeji přeběhl výraz neklidu. Zaškubalo mu v koutcích úst, začal být nervózní a odmítavě zavrtěl hlavou.

“To vám nedokážu vysvětlit.”

“No dobře, může to být také inkoust, co já vím,” uklidňoval jsem ho.

“Si, seňore,” odpověděl s úlevou.

Juan rychle odešel. Díval jsem se za ním a při tom jsem pozvedl čerstvě nalitou sklenici. Víno sice nepatřilo mezi silná vína, ale já ho vypil už dost a začal jsem pociťovat jeho účinky.

Ale co, nemusím přece nikam jet, stačí mi vyjet nahoru výtahem a lehnout si do postele.

Zůstal jsem sám sedět u stolu a přemýšlel jsem o Lavinii. Ale ať jsem se namáhal, jak chtěl, k žádnému převratnému objevu jsem nedospěl. Tahle žena pro mě byla velkou hádankou a zůstala jí.

Ve štíhlé skleněné karafě zbyl už jen nepatrný zbytek vína. Člověk by po sobě neměl zanechávat zbytky, pomyslel jsem si a ještě jednou jsem si dolil sklenici do poloviny. Zapálil jsem si ještě jednu cigaretu. V myšlenkách jsem se i nadále zabýval svou novou známostí.

Myslel jsem také na své přátele, které jsem zanechal v Londýně. Kdyby mě tak viděl Bili Conolly, ten by se srdečně zasmál, a Suko rovněž. Glendu by to ale dopálilo, o Jane Collinsové nemluvě. Všichni byli daleko ode mne, já byl na dovolené, pil jsem poslední doušek vína a myslel při tom na dny, které mám před sebou.

Po pár minutách jsem zamáčkl cigaretu a zvedl se. Když jsem vstával, bylo mi jasné, že jsem toho vypil dost. Určitě bych se nemohl posadit za volant. Velmi pomalými kroky jsem kráčel k hotelové hale. Číšníci mě přátelsky zdravili, někteří mě však doprovázeli výsměšnými pohledy. Zřejmě

ze škodolibé radosti, že se mi nepodařilo novou známou odvést k sobě do pokoje.

U recepčního jsem si vyzvedl klíč od pokoje. “Buenas noches, seňor Sinclair.”

Poděkoval jsem mu a vystupoval po schodech. Ještě nebylo tak pozdě, jedna hodina před půlnocí, a přesto jsem cítil v žilách olovo. Nemohlo to být jen tím vínem. Musela se k tomu ještě přidat únava z dlouhé cesty.

Pokoj už byl připraven na noc. Postel rozesílaná, vedle ní rozsvícená malá lampička, dveře na balkon otevřené. Čerstvý vánek pohyboval záclonami, které se vlnily pokojem jako dlouhé šály.

Vyšel jsem na balkon.

Znovu jsem uviděl ty skvrny. Tmavé cákance na světlém kameni.

Opět jsem na ně sáhl a ať už to bylo co bylo, červená mi ulpěla na konečcích prstů.

“Nesmysl,” zašeptal jsem sám pro sebe. “Už zase si

něco vymýšlíš.”

Vrátil jsem se do pokoje a zavřel jsem za sebou. Svlékl jsem se, lehl si do postele a okamžitě jsem usnul.

Avšak ne beze snů.

Ve snu se mi zjevila Lavinia di Luna. Vystoupila z moře krve…

5

Esmeralda si oddechla, když konečně vynesla těžký koš s prádlem nahoru. Proklínala svého synovce, který tu práci měl udělat. Měl ráno dost času vynést koš s mokrým prádlem na půdu, ale neudělal to a teď už to nemohl napravit, protože byl v práci.

Esmeralda Pinosová byla v podstatě ráda, že chlapec práci sehnal. Ne všichni měli takové štěstí. Mnoho mladíků bylo nezaměstnaných a protloukali se po různých příležitostných pracech a čas od času se nevyhnuli ani nějaké malé krádeži.

Esmeralda se konečně dovlekla na půdu. Byl to stísněný prostor se šikmými stěnami a dvěma střešními okny proti sobě. Esmeralda je nechávala otevřené, aby prádlo v průvanu rychle schlo.

Natáhla mezi stěnami dvě šňůry a začala prádlo rozvěšovat. Holá žárovka neposkytovala mnoho světla a venku už byla dávno tma. Z vnitrozemí se zvedl vítr. Přinášel s sebou vůni květin a korpulentní Esmeralda doufala, že alespoň část té vůně její prádlo nasaje.

Nejdříve pověsila svoje a synovcovo oblečení. Na druhou šňůru rozvěsila ložní prádlo a podivovala se při tom nad zahnědlými skvrnami, které se nevypraly, i když reklama na prací prášek slibovala pravý opak.

“To je přece krev,” řekla a přemýšlela, odkud se tam mohla vzít.

Ten polštář, na kterém krev objevila, patřil Juanovi. Že by krvácel z nosu? To je možné. Mohl jí to říct. Jenže chlapec byl v poslední době velice uzavřený, jako by ve svém nitru nosil nějaký velký problém. Když se ho na něco zeptala, stroze ji odbyl.

Možná to souviselo s tou ženou, která chlapce navštívila.

Byl to kus, to musela Esmeralda uznat. A jednala s Juanem, jako by to byl její milenec.

Teta si uvědomovala, že chlapec udělal za poslední rok velký skok ve vývoji. Velice vyrostl a vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Začínal z něho být mladý pohledný muž, za kterým se dívky ohlížely.

Ta žena se pro něho vůbec nehodila. Esmeralda sice nic neřekla, když oba zmizeli v jeho pokoji, ale příště něco takového nedovolí.

Vždyť ji sotva znal.

A ty krvavé skvrny na ložním prádle, ne, to se jí vůbec nelíbilo.

Pověsila ještě dvě prostěradla, když najednou zaslechla na dřevěném schodišti na půdu kroky. Někdo sem šel.

Esmeralda se podivila. Juan to nemohl být, protože ten už dávno pracoval v hotelu del Sol. Jedině že by ho Goméz vyhodil. Od něho by ji to vůbec nepřekvapilo.

Esmeralda chtěla otevřít dveře, aby se podívala, kdo to přichází, když vtom se otevřely z druhé strany a ona musela rychle ustoupit, aby ji nezasáhly.

Na prahu nestál Juan, ale žena, která s ním byla v jeho pokoji. Při pohledu na ni se Esmeraldě Pinosové zvýšil krevní tlak. Neměla vůbec chuť s tou osobou diskutovat a chtěla ji poslat pryč. Ale nebylo to tak jednoduché, protože Lavinia di Luna už vstoupila na půdu a zavřela za sebou dveře.

“Co chcete?” spustila na ni Esmeralda.

“Promluvit si s vámi.”

“Nemám zájem.”

“Ale, seňoro…” Lavinia se usmívala. “Když já něco chci, tak mi v tom nic nezabrání.”

Esmeralda proti ní vztáhla ruku a ukazováček namířila na dveře. “Okamžitě odejděte z mého domu,” řekla.

“Prosím, běžte pryč!”

“Zůstanu tady!”

To se ještě Esmeraldě Pinosové nestalo. Taková nestydatost jí vzala řeč. Celá bez sebe lapala po dechu a hledala slova.

“Můj synovec tu není,” řekla konečně. “Je v hotelu a…”

“To vím.” Lavinia učinila krok k ní a rukama pohladila ložní povlečení. To neměla dělat.

“Co si to dovolujete!” vykřikla na ni Esmeralda.

“Prostěradla jsou čerstvě vypraná, vy jste se snad zbláznila!”

Lavinia zvedla obě ruce. “Ó, mnohokrát se omlouvám…” Udělala dva kroky dozadu. “Musím s vámi mluvit, seňoro Pinosová.”

“Ale já s vámi ne.”

“Ale ano, jen mě pěkně poslouchejte!” Její tón se změnil. Byl mnohem tvrdší a ostřejší, takže se Esmeralda polekala.

“Jak to se mnou vůbec mluvíte?” zeptala se dotčeně.

“Jde o Juana.”

“To jsem si myslela. Ode mne nechcete nic, jen od toho chlapce, že? Chcete ho zničit, vy… vy jedna čarodějnice… vy…”

“Čarodějnice?” Lavinia di Luna se rozesmála. “To je velmi výstižný výraz, opravdu, docela se mi líbí.”

Esmeralda se pomalu dostávala do varu. V očích jí blýskalo, obličej jí zrudl zlostí. “Dokázala bych vám říci i horší věci!”

“Jen si poslužte.”

“Ne, slušnost mi to nedovoluje. Nikdy v životě jsem se ničím neprovinila a udělala jsem všechno pro to, abych dala Juanovi to nejlepší vychování a domov. Ale nedělala jsem to proto, aby přišla taková jako vy a zneužila toho chlapce jako hračku pro svou zábavu. Teď už víte, co myslím?”

“Jako hračku?” odpověděla Lavinia se smíchem. “Ne, seňoro, v tom se hluboce mýlíte.”

“Tak jako co?”

“Jsem vašemu synovci vděčná.”

“Hohoho…” zasmála se Esmeralda. “Tak vy jste vděčná mému synovci? A za copak?”

“Tomu byste nerozuměla. Kromě toho se to týká jen nás dvou.”

“Dokud ten chlapec žije v mém domě, budu o něm rozhodovat já. To si zapamatujte.”

“To si nemyslím.”

“Ale je to tak!”

Lavinia se dívala na Esmeraldu svýma modrýma očima. V jejích zřítelnicích se objevil ledový výraz. “Takže vy nejste ochotná se mnou spolupracovat?”

“V žádném případě.”

“Škoda.” Lavinia pokrčila rameny. “To je opravdu škoda.”

“To si nemyslím. Pro Juana by bylo v každém případě lepší, mnohem lepší, kdybyste ho nechala na pokoji.”

“To se mýlíte, seňoro, a teď budete muset nést následky za to, co jste mi řekla.”

“Jaké následky?” zeptala se Esmeralda posměšně.

“Hned uvidíte.” Lavinia natáhla ruku k prvnímu prostěradlu a přejela po něm konečky prstů.

“Říkala jsem vám přece, abyste se…” Esmeralda nedomluvila. Zmlkla a ohromeně zírala. Připadala si, jako by dostala ránu po hlavě.

Tmavovlasé ženě ani zdaleka nenapadlo, že by mohla splnit její přání a odejít. Naopak, chtěla ji zřejmě ještě více rozčilit, protože jak přejížděla prsty přes prostěradlo, zanechávala za sebou dlouhé červené čáry.

Krvavé stopy…

Tímto strašlivým vzorem označila její čistě vypraná prostěradla! Stopy vedly shora šikmo dolů. Jelikož se Lavinia nechtěla hluboko shýbat, nasadila u druhého prostěradla ruku o něco výš.

A znovu za sebou nechávala tutéž výzdobu. Esmeralda Pinosová nebyla schopná promluvit. Zdálo se, že krev ženě vytéká z konečků prstů.

“Co… co je to?” vykoktala Esmeralda.

“Krev, seňoro, moje krev…” Chladně se při tom zasmála a rozhodným krokem přistoupila k Esmeraldě. Zůstala stát těsně před ní, takže se jí téměř dotýkala.

“Co na to říkáte?”

“Co chcete?”

“Chci Juana, a už ho také mám.” Dotkla se levé tváře vyděšené ženy. I tam zanechala krvavou stopu.

To však nebylo všechno.

Najednou zaútočila. Výraz v obličeji se jí změnil. Esmeralda Pinosová od té chvíle prožívala skutečnou hrůzu.

Viděla, jak se ta osoba před ní mění, ale vůbec to nechápala.

Najednou ležela přitisknutá k zemi.

Další vteřiny se pro ni staly peklem. Lavinia jí ukázala svou pravou tvář.

A ta byla víc než strašlivá…

A pak rázem veškeré zvuky na půdě utichly. Teprve později se na schodech znovu ozvaly kroky.

Zněly odshora dolů, přesunuly se do místnosti v přízemí a potom se opatrně otevřely domovní dveře. Krátký pohled vpravo i vlevo, vzduch byl čistý.

Skrytý pozorovatel by býval viděl, že z domu vyšly dvě postavy.

Jedna z nich šla a druhou měla přehozenou přes ramena.

Ta se už nehýbala. Byla zřejmě mrtvá…

6

Výborně jsem se vyspal a probudilo mě příjemné ranní sluníčko. Neměl jsem z vína žádnou kocovinu a zbytek únavy jsem spláchl pětiminutovou sprchou. Šel jsem si usušit vlasy na balkon. Nadechl jsem se čistého čerstvého vzduchu a radoval se z hřejivých paprsků, které zlatily krajinu kolem. Dokonce ani hnědošedé skály nevypadaly jejich přičiněním tak holé.

“Když andělé vstávají, nebe se směje,” řekl jsem sám k sobě, vrátil se do pokoje a oblékl si letní oblečení. Pod sprchou jsem si promyslel svůj program a došel jsem k závěru, že půjdu na pláž, abych si tam trochu odpočinul a nabral ze slunečních paprsků sílu.

Konečně, chtěl jsem, aby mi přátelé v Londýně záviděli, až přijedu domů opálený.

Přirozeně jsem si také vzpomněl na Lavinii di Luna. Teď už jsem jí nepovažoval za sen. Ta žena mi připravila další záhadu, kterou budu muset rozluštit. Možná se mi to podaří ještě dnes.

V dobré náladě jsem se vydal na cestu do jídelny, kde byla připravena švédská snídaně. Než jsem vůbec něco pojedl, prohlédl jsem si všechny rozložené pochoutky.

Začal jsem u chutných ovocných šťáv, vedle nich stály zavařeniny, vajíčka, která byla udržována teplá pod

speciální lampou. Pak jsem uviděl maso, ryby, chleba,

různé saláty, sladkosti, ovoce a kompoty.

Ten, kdo by si tady nevybral, by musel být opravdu nehorázně vybíravý.

V blízkosti stolu se neustále zdržoval vrchní. Na přání hostů opékal v malé troubě postavené na stole vajíčka na slanině. Slanina byla voňavá a pěkně křupavá.

Objednal jsem si u jeho kolegy čaj a naplnil si vysokou sklenici pomerančovou šťávou, kterou jsem si odnesl ke stolu. Když jsem se vrátil k bufetu, stála tam blondýna, vysoká žena s červenou čelenkou, v tenisovém úboru.

Viděl jsem ji už včera večer v restauraci. Byla tu sama.

“Vy se také nemůžete rozhodnout?” oslovila mě německy.

“Je to těžké,” odpověděl jsem stejnou řečí.

“Tak mi něco poraďte.”

“No, já osobně jsem se rozhodl pro rohlíky, housky, trochu černého chleba…”

“Přestaňte, prosím vás, nepřišla jsem se sem přejídat!”

“Pak vám tedy neporadím.” Nabral jsem si na talíř vybrané pochoutky a odnášel jsem si je ke svému stolu. Při další cestě jsem si nabral sýr, džem a pár koleček drůbežího salámu. Vajec jsem se dnes ráno hodlal vzdát. Člověk si přece nemůže tak přecpat žaludek.

Blondýna si sedla tak, aby mě mohla během snídaně pozorovat. Tu a tam se na mě usmála. Opětoval jsem její úsměvy koutkem úst jen velmi nerad, protože nebyla můj typ. Připadala mi jaksi neženská.

Asi po hodině jsem byl sytý.

Ranní cigareta mi dnes mimořádně chutnala a kvůli vitaminům jsem ještě vyprázdnil dvě velké sklenice džusu.

Blondýna přišla po snídani k mému stolu. “Nehrajete náhodou tenis?” zeptala se.

“Je mi velmi líto, ale budete si muset hledat jiného partnera.”

“Promiňte, jen jsem se zeptala.”

“Prosím, nic se nestalo.” Už jsem se neposadil a díval jsem se za odcházející blondýnou.

Při své práci jsem se nasportoval dost, nemusel jsem se tedy sportem zabývat ještě i o dovolené.

Teď mě víc lákala pláž.

V hale jsem se setkal s majitelem hotelu. Vypadal ustaraně, dokonce na pokraji nervového zhroucení. Smrt přítele ho zřejmě hluboce zasáhla.

Než jsem ho stačil oslovit, byl už za dveřmi svého bytu. Chápal jsem, že s nikým nechce mluvit, a zeptal jsem se jednoho mladíka, kudy se jde na pláž.

Byl to velmi ochotný mladý muž. Popsal mi cestu, já mu poděkoval, přehodil si přes rameno lehkou cestovní tašku, do které jsem si zabalil deku, a vykročil do slunečného jitra.

“Seňore,” volal za mnou. “Jestli chcete mít klid, jděte až za ten skalní výběžek. Za ním najdete překrásnou pláž.”

“Děkuji za tip.”

Příjemné sluníčko vneslo do Etuly život. Na ulicích bylo rušno a po silnicích jezdila auta. Po ulicích proudily davy. Lidé nahlíželi do obchodů, aby si něco koupili, nebo jen vyzkoušeli, ale každý z nich nakonec někde něco pro sebe objevil.

Našel jsem úzkou cestu k pláži a nebyl jsem jediný. Už teď jsem byl vděčný za radu, abych šel na pláž za skalním výběžkem.

Pláž ležela v malém zálivu, který se otevíral do vody jako mušle. Čistá modrá obloha, slunce, průzračná voda a jemná písečná pláž ve mně probudily pravou dovolenkovou náladu.

Na hlavní pláži už stálo několik slunečníků. Do břehu narážel příliv a zpěněné vlny se vracely zpět do moře.

Ale já se chtěl dostat jinam. Za skalní výběžek, ležící vpravo ode mne, o kterém hovořil ten mladík v hotelu. Opravdu se nedal přehlédnout. Nedělalo mi žádné potíže vylézt na skálu, protože jsem měl na nohou sportovní boty. Na hřebeni jsem ale musel dávat pozor, abych nesklouzl.

Odtud už se dalo pohodlně sejít dolů po skalních stupních, které se podobaly schodům.

Skutečně mi nelhal. Tahle malá plážička vypadala, že ji Bůh stvořil v den, kdy měl obzvláště šťastnou ruku. Byla mírně ve stínu a pokrytá jemným pískem. Z vody sem a tam vyčnívaly špičky skal, o něž se tříštily vlny, měnily se ve spršky drobných kapek a vracely se v podobě zpěněných vln. Pláž měla ještě jednu nedocenitelnou výhodu. Nikdo se se mnou o ni nedělil. Mohl jsem tu dělat, co jsem chtěl. Mohl jsem si tu odpočívat v naprostém klidu a opalovat se, kde jsem chtěl a jak dlouho jsem chtěl.

Položil jsem tašku na zem, rozepnul ji, vytáhl deku a rozprostřel ji na písek.

Svlékl jsem se do plavek a pro jistotu si natřel horní polovinu těla olejem na opalování. Spáleniny jarním sluncem by se neměly podceňovat.

Na oči jsem si nasadil černé brýle a položil se na záda.

Zavřel jsem oči a chtěl v klidu odpočívat a poslouchat šplouchání vln.

Byl to báječný pocit, jednou nemuset nic dělat, jen tak ležet a dát volno myšlenkám. I když já se je spíš snažil zahnat.

Přemýšlel jsem o těch dvou vraždách a přitom se mi, nevím proč, vracela na mysl Lavinia di Luna. Oba zločiny a ta záhadná žena mě včera natolik zaujaly, že jsem si nemohl pomoci a musel o nich znovu a znovu přemýšlet.

Tu a tam jsem nad sebou zaslechl skřek ptáka kroužícího ve výšce. Zdálo se, že i oni se radují, že je tu konečně léto a zima že definitivně odchází. A sluníčko už mělo dost velkou sílu. To jsem brzy zjistil, protože mi horní část těla zčervenala. Dobře že jsem se natřel.

Něco mi dopadlo na hruď. Byl to malý kamínek, který ke mně přihnal vítr. To jsem si v první chvíli myslel, jenže hned na to přiletěl další kamínek.

Potom jsem uslyšel hlas.

“Máte na té dece místo i pro mě, Johne?” Tu otázku mi položila Lavinia di Luna!

Na chvíli jsem ztuhnul a přemýšlel, zda sním nebo bdím.

Ne, nebyl to sen a nebyla to ani ta náhoda, o které Lavinia včera hovořila. Lavinia sem přišla úmyslně.

Při tom zjištění se mi rozbušilo srdce. Posadil jsem se a otevřel oči.

S úsměvem stála přede mnou. Na čele měla svou čelenku z kovových plátků. Na sobě tričko z velmi měkkého materiálu, které jí sice zahalovalo tělo, ale přesto dávalo tušit, že se pod ním skrývá něco nanejvýš výbušného.

Kromě trička měla dlouhé bermudy a v pravé ruce držela proutěný koš, jaký se nosí na pikniky.

Vyčnívalo z něho hrdlo láhve s bílým vínem. Ostatní

věci byly přikryté kostkovanou utěrkou.

“Pro vás mám místo vždycky, Lavinie.”

Podal jsem jí ruku a ona ji ráda přijala. “Mám velikou radost, že jste přišla. Zajímavé, jak si náhoda dokáže s člověkem zalaškovat.”

“Ano,” odpověděla s úsměvem a dívala se na mě pobaveně.

Ukázal jsem na deku. “Prosím, je vaše.”

Vítr si pohrával s jejími vlasy a také s kovovými plátky, které tiše cinkaly.

“Ne, Johne, to ne. Máš něco proti tomu, když se nejprve svléknu?”

“Prosím. Můžeš si tu dělat, co chceš.” Podvolil jsem se

důvěrnějšímu tykání.

“Děkuji.” Obrátila se ke mně zády, jako by se styděla, a nejprve si sundala sandály, potom rozepnula pásek od bermud, zavlnila se v bocích a kalhoty spadly na zem.

Počínala si při tom jako striptérka. Pravděpodobně to

mělo být představení pro mě.

Kalhotky od plavek, které měla pod tím, byly tak úsporné, že je skoro nemusela mít. Viděl jsem dlouhá záda, která mi připomínala dívky z Ria, jak jsem je vídával kráčel po pláži. Potom si sundala tričko.

Tušil jsem to. Horní díl od plavek neměla. Ledabyle odhodila tričko a prudce se obrátila.

Zadržel jsem dech.

Stála přede mnou téměř nahá, jen s barevným trojúhelníkem pokrývajícím její klín!

Byl velký zážitek už jen se na ni dívat. Klouzal jsem pohledem po tom, co se mi nabízelo, a byl jsem unesen. Lavinia měla překrásné tělo. Její ňadra byla pevná a plná, ale nikoliv malá. Všiml jsem si, že se jí účinkem čerstvého vánku postavily bradavky.

Koketně se na mě usmívala. “Líbím se ti, Johne?”

“Ty se ještě ptáš?”

“Člověk si nikdy nemůže být jistý.” Najednou se rozesmála. “Tohle sis představoval už včera večer, nebo ne?”

“Nejenom.”

“Jak to myslíš?”

“Už na hřbitově, když jsme se potkali poprvé,” přiznal jsem se.

“Ty jsi mi ale.” Rozesmála se a najednou se rozběhla pryč ode mne.

“Kam běžíš?”

“Do vody. Připrav mi osušku, až se vrátím.”

Skočila do vln, které ji nadzvedly a chtěly ji vrátit zpět na pláž. Ale Lavinia se potopila, plavala proti proudu a pak

se objevila u pobřežních skal, na které vylezla a se smíchem mi odtamtud mávala.

Zdálo se mi, že prožívám pohádku. Nemohla to být pravda. Přiletěl jsem z Londýna a hned se mnou začala koketovat největší místní krasavice. Šílené! Tolik štěstí nemůže člověk snad ani mít. Kdybych byl filmovou hvězdou, dalo by se to pochopit. Ale jako úředník?! To mi jednoduše nešlo na rozum a vzbuzovalo to ve mně mírně řečeno nedůvěru. Posadila se na skálu. Kdyby měla dlouhé plavé vlasy, připomněla by mi jednu německou legendu. Sňala si čelenku a zamávala mi s ní.

Sluneční paprsky se odrážely od kovových plátků jako od malých zrcátek.

Zamával jsem jí zpět a v duchu se ptal, jestli mám plavat za ní.

Lavinia se položila na skálu. Vystavila své polonahé

tělo slunci a vyhřívala se jako had.

Možná ji slunce vzrušovalo, neměl jsem tušení. Ale o to víc jsem byl překvapen její reakcí, když najednou vyskočila, natáhla ruce před sebe a skočila dolů do pěnící vody.

Když jsem ji pozoroval, rozhodl jsem se, že za ní do vody nepůjdu. Její tělo se znovu objevilo mezi zpěněnými vlnami přílivu. Chvíli se nechala unášet vlnami, pak kousek zakraulovala ke břehu a nakonec se jen tak položila na hladinu.

O chvíli později už byla na nohou. Slyšel jsem její smích, jak se jí znova zmocnila vlna a mrštila jí kupředu.

Když se Lavinia znovu objevila, omývalo jí moře kolena. Pečlivě jsem připravil osušku, kterou jsem měl v tašce, a přitom mi padl pohled na berettu.

Nechtěl jsem svou zbraň nechávat v hotelu. Ne že bych neměl k hotelu důvěru, ale dělal jsem to tak z principu vždycky.

Rychle jsem zatáhl zip.

Lavinia nemusí vidět, co s sebou nosím.

Běžela mi naproti s rukama roztaženýma a s čelenkou na hlavě. Připadala mi šťastná.

“Nádherné!” volala na mě. “Voda je sice ještě studená, ale skály už sluníčko zahřálo.”

Těsně před dekou úmyslně zakopla, takže jsem ji musel zachytit. Poprvé mi ležela v náručí. Cítil jsem její tělo, jak se ke mně přitisklo. Kůže na kůži.

Vzhlédla ke mně a šeptem se zeptala. “Osušíš mě?”

“Jistě.”

“A namasíruješ mě potom ještě?”

“Udělám všechno, co budeš chtít.”

“Děkuji.”

Vymanila se mi z náručí a otočila se. “Začni na zádech.”

Osuška byla příjemně měkká. Třel jsem jí tělo, na kterém se třpytily vodní kapky jako perly. Lavinia se otřásla. Nevěděl jsem, jestli vzrušením nebo větrem, který nás ovíval.

“Ano, to je příjemné,” řekla a zasténala. “Je to báječné, Johne, umíš to výborně. Já… já…”

Obrátila se ke mně tak prudce, že jsme se srazili.

Potom se z ní stal had. Alespoň mi tak připadaly její paže, které mi ovinuly šíji. Probudil se v ní divoký a tak často popisovaný temperament Španělek. Cítil jsem její rty na svých, pokryla mě polibky.

“Pojď,” řekla mi hlubokým, téměř ochraptělým hlasem.

“Pojď, nechci tu už stát ani vteřinu. Pojďme na deku…”

Začala mě hladit rukama po celém těle. Pod těmi dotyky by roztál i ledovec. A protože já nebyl ledovec, ale obyčejný muž, podvolil jsem se rád jejímu přání. Písek byl měkký a deka rovněž. Obojí nás uvítalo, když jsme dopadli, a ona najednou ležela nade mnou.

Bylo to pro mě jako sen, cítit ji na svém těle. Nikdy jsem nepočítal s tím, že by se to odehrálo tak rychle. Ta černovlasá žena s tak exotickým jménem byla jako vulkán. V následujících vteřinách její touha explodovala ve skutečný požár. Ruce, rty, celé tělo, všechno bylo v jednom pohybu. Byl jsem do této žhavé akce prostě vtažen. Vnímal jsem všechno, co se dělo, a nechtěl jsem tomu věřit.

Měl jsem co dělat, abych popadl dech. Nerozuměl jsem slovům, která mi šeptala. Rukama mi projížděla vlasy, rty mi tiskla na ústa.

Měly chuť slané mořské vody, která na nich ulpěla jako vzpomínka.

Byly vlhké, studené a hebké. Divné…

I přes její prudkou touhu, která se prese mne valila jako orkán, mi v mozku začalo zvonit na poplach. Ten polibek prostě nebyl normální a připomněl mi scénu ze včerejšího večera, kdy jsme proti sobě seděli u stolu a já mezi jejími

rty zahlédl něco tmavého. Něco, co se rozhodně nedalo považovat za špičku jazyka.

Její ruce mi ležely na ramenou. Pevně mě tlačila k dece a tím i do písku. Byla to poloha, která se mi nelíbila, protože mě příliš svazovala.

Něco studeného a slizkého mi přejíždělo přes zuby a cítil jsem to i v ústech, kde se mi to vlnilo a kroutilo jako nějaký hádek pod horním patrem.

Ta žena mi připomínala čarodějnici, a to ve mně okamžitě vyvolalo poplach. S čarodějnicemi jsem už měl své špatné zkušenosti.

Odstrčil jsem ji od sebe.

Lépe řečeno chtěl jsem, ale ona mě objímala tak pevně, že to nešlo. Nemohl jsem ani mluvit, protože se mi doslova přisála na rty a nehodlala se odtrhnout. S námahou jsem se převalil na bok, uvolnil jsem pravou nohu a kolenem do ní mírně zatlačil, aby pochopila, že se mi to nelíbí. Současně jsem ji obejmul rukama kolem boků a oddálil ji od sebe.

Její rty se konečně oddělily od mých. Díval jsem se na její pootevřená ústa, ale neobjevilo se tam nic podezřelého. Ona si nade mě klekla a tázavě se na mě dívala. Touha z jejích očí zmizela. Pokazil jsem kouzlo okamžiku. Pročísla si rukou vlasy a malé kovové plátky jí při tom zazvonily. Setřela si písek, přilepený na ramenou.

“Co je, Johne?”

Zhluboka jsem si povzdechl. Stále ještě jsem měl v ústech chuť jejího jazyka. Věděl jsem, že po mně bude chtít vysvětlení, ale co jsem jí měl proboha říct?

“Čekám na odpověď, Johne!”

“Je to těžké, Lavinie, opravdu…”

Hladila se po těle a nevynechala při tom ani svá ňadra.

“Už se ti nelíbím?”

Tentokrát mi její hlas připomínal vábení vodní sirény.

“To s tím nemá nic společného. To jen… No, já prostě nejsem na takové věci zvyklý, víš?”

“Ne.”

“Nejsem zvyklý na takové prudké vzplanutí vášně. Přišlo to jako bouře. Jsi výjimečná žena, pocházíš z jiné kultury, vy touhu prožíváte jinak než u nás. Mnohem impulzivněji a mnohem divočeji…”

Chyběla mi slova. Její pohled mě znervózňoval. Pak zavrtěla hlavou.

“Ne, Johne, tak to není. Myslím, že mi lžeš!”

“Proč bych to dělal?”

“To nevím, ale cítím, že je to tak. Cítím hodně věcí, víš? Včera večer v restauraci jsem například cítila, že po mně toužíš. Ani dnes se na tom nic nezměnilo, tak co ti na mně najednou vadí? Co jsem udělala špatně?”

Měl jsem jí říci pravdu a přiznat se k tomu, že to způsobil její jazyk, nebo co to bylo za podivnou věc v jejích ústech? Nemohl jsem jí přece vyprávět o tom, že jsem pocítil odpor, když mě tak vášnivě a téměř násilnicky políbila. Kromě toho jsem měl neustále na mysli krvavé skvrny na ubruse a na balkoně. To mě znovu přivedlo k zamyšlení na toto téma.

“Byla jsi včera, potom co jsme se rozloučili, ještě v mém pokoji?”

“Cože?”

“Ano, měl jsem pocit jako bys byla u mě a …”

Prudce se zvedla. “Ty ses snad zbláznil!” vykřikla. “Jsi opravdu blázen, když si můžeš něco takového myslet!”

“Jen jsem se zeptal!”

Lavinia si opřela ruce v bok a zadívala se na moře. “To je nesmysl! Možná by se ti to líbilo, ale jak tě mohlo napadnout, že bych za tebou běhala?!”

“Odpusť, ale …”

Nenechala mě domluvit a rozběhla se k vodě. Vstal jsem také a připadal jsem si jako někdo, koho právě opustila milenka. Nebyl jsem z Lavinie moudrý. Něco přede mnou tajila. Ta žena skrývala nějaké tajemství. Něco s ní nebylo v pořádku.

Šel jsem za ní. Písek už byl teplý, a tak mi bylo

příjemné se v něm brouzdat.

Počítal jsem s tím, že Lavinia půjde do vody. Ale ona se zastavila v místě, kde se vlny dotýkaly břehu. Dívala se upřeně na modrou vodní hladinu.

Postavil jsem se vedle ní. Ani se na mě nepodívala. Jen zvedla ruku a ukázala na vlny.

“Neměli bychom si o tom ještě promluvit?” zeptal jsem

se.

Nesouhlasně zavrtěla hlavou. “Támhle něco pluje,”

řekla.

“Kde?”

“Podívej se tímhle směrem. Je to skoro v tom místě, kde jsem seděla na skále, vidíš to?”

Soustředil jsem se a za chvíli jsem spatřil tmavý předmět na vodě, se kterým si pohrávaly vlny. Jednou plul na hladině, pak se zase mírně ponořil, vlny ho však pomalu, ale jistě dopravovaly ke břehu.

Byl to podlouhlý předmět podobající se trámu.

Ne, nebyl to trám. Nebylo to rovné, z boku, po obou stranách tomu něco vyčnívalo. Než jsem si ten předmět mohl pořádně prohlédnout, zmizel zase v hloubce.

“Poznalas, co to je, Lavinie?”

“Možná…”

“Co tedy?”

“Už je tam znovu,” řekla a znovu tam ukázala rukou.

“Támhle, teď už to musíš vidět.”

Měla pravdu, viděl jsem to a najednou jsem měl pocit, že stojím v ledové vodě a ne na vyhřátém písku.

To, co moře přinášelo k pláži, bylo lidské tělo. Mrtvola!

To mi tak ještě scházelo, s něčím takovým jsem nepočítal. Ještě jsem myslel na oba předchozí mrtvé a teď se tady v zálivu objevil třetí!

Od té chvíle jsme nepromluvili. Poslední vlna tělo nadzvedla. Leželo na břiše, voda kolem něho pěnila a potom ho svou silou obrátila na záda a vyhodila na pláž.

Běžel jsem k němu a zjistil, že se jedná o mrtvou ženu.

Černé mokré vlasy jí ležely pod hlavou jako polštář.

Tělo mělo namodralou barvu s tmavými skvrnami.

Klekl jsem si vedle ní a Lavinia zůstala stát na svém místě. Slunce mi pražilo do zad, ale přesto jsem se chvěl. Bylo to tím pohledem na mrtvolu.

Krev už jsem neviděl. Voda ji omyla, ale ta žena musela před smrtí strašně trpět. Vrah jí způsobil spoustu hlubokých ran. Vzhlédl jsem k Lavinii.

“Znáš tu osobu?” zeptal jsem se tiše.

“Ano, pochází ze vsi a jmenuje se Esmeralda Pinosová. Ostatně ten číšník, který nás včera večer obsluhoval, je její synovec.”

Ta věta by pro mě nebyla důležitá, kdyby mi nepřipomněla Laviniino chování k Juanovi.

Jakým tajemstvím je ta žena obklopena, když ji nevyvede z míry pohled na mrtvou?

Zvedl jsem se.

Podívali jsme se na sebe. Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Zůstal uzavřený, nepřístupný.

“Co je, Johne, stalo se něco?”

“Ne, nic, půjdu se obléknout a vrátím se do hotelu.”

“A potom?”

“Půjdu nahlásit policii třetí vraždu…”

7

Byla to dlouhá noc a hosté se neměli k odchodu. Po oficiálním konci služby musel ještě spočítat peníze, což ho stálo další čas. Takže domů se Juan vydal dlouho po půlnoci, až v časných ranních hodinách.

Mohl být dnes se svými příjmy spokojen. Spropitné mu nejen vynahradilo mizernou mzdu, ale dokonce ji mnohonásobně překročilo.

Počítal s tím, že teta v tuhle dobu už nebude vzhůru. Nechtěl ji vzbudit a snažil se chovat co nejtišeji, když procházel jejím pokojem. Příští služba mu začínala až odpoledne a on se chtěl až do oběda prospat.

Ale ani přesto, že byl po tak dlouhé službě velmi unaven, nedokázal usnout. Myšlenky se mu stále točily kolem jednoho bodu, a tím byla Lavinia di Luna.

Když tu ženu uviděl, musel si přiznat, že se mu líbí. Musel se usmívat při pomyšlení, že by mu vlastně měla být vděčná, protože bylo výhradně jeho zásluhou, že dnes vypadala tak, jak vypadala.

Ani nevěděl, kdy se mu zavřely oči. Měl pocit, že se někam propadá, a vůbec si nevšiml, jak vychází slunce a Etula se probouzí k životu.

Asi v poledne se probudil. To už byla místnost plná světla. V tuto chvíli mu bylo slunce nepříjemné. Obrátil se na druhou stranu, zády k oknu a znovu zavřel oči.

Znovu usnul.

Když se probudil a podíval se na hodinky, bylo už časné odpoledne. Tato skutečnost ho vylekala. Vyskočil z postele a běžel ke dveřím. Divil se, že ho teta neprobudila. Vždycky ho chodila budit, když dospěla k názoru, že moc dlouho spí.

Zastavil se ve dveřích a zavolal na ni. Nedostal žádnou odpověď.

Pokrčil rameny a pomyslel si, že šla zřejmě nakupovat.

Než se vrátí domů, stihne se umýt.

Malá koupelnička ležela v přízemí. Byla to úzká místnost bez topení. Z ohřívače si napustil teplou vodu do vany, posadil se do ní, namydlil se a umyl si vlasy. Goméz totiž velmi dbal na to, aby jeho zaměstnanci chodili vždy čistí a čistě oblečení do služby. Oblékl si čisté prádlo a šel do pokoje. Velice se podivil, když zjistil, že je prázdný.

Teta se ještě nevrátila. No dobrá, to se může stát. Ale najednou měl pocit, že se něco změnilo, i když na první pohled bylo všechno jako předtím.

Co tu chybí?

Juan se zastavil uprostřed místnosti a intenzivně přemýšlel, čím to je. A potom na to přišel.

Souvisí to s tetou Esmeraldou. Ne proto, že by odešla, to dělala často, ale teď prostě pokoj vypadal úplně jinak.

Studený a neobývaný, jako by se teta neměla už nikdy vrátit.

Juan polknul, protože se mu najednou v krku vytvořil knedlík. Odkašlal si, ale úzkost ho nepřešla. Ten nepříjemný pocit zůstal. Něco se muselo stát.

Připadal si jako cizí člověk, když nahlížel do vedlejší místnosti, ale ani tam nic neobvyklého nezjistil. Žádná stopa. Nezanechala mu tu ani vzkaz. Prostě nic, a právě to ho silně zneklidnilo.

Ani v kuchyni nebyl prostřený stůl. Dokonce to ani nevypadalo, že by teta ráno snídala. V dřezu nebylo žádné použité nádobí.

Juana zamrazilo. Jeho úzkost vzrostla.

Dostal o tetu strach a rozhodl se, že ji půjde hledat.

Určitě ji ve vsi někdo viděl a řekne mu, kam šla.

Rozběhl se do svého pokoje. Po cestě ho napadlo, aby se ještě podíval na půdu. Sám nevěděl, jak ho to napadlo.

Otevřel dveře a sklonil se. Viděl, jak oběma protějšími okny dopadá na půdu světlo a odráží se na rozvěšeném ložním prádle.

Svou tetu chlapec neviděl. Zato viděl krev!

Na zemi, na prádle, na zdech.

Několik vteřin zůstal bez hnutí stát. Potom slyšel, jak

někdo křičí a pláče.

Juan si vůbec neuvědomil, že to pláče on sám.

8

Dvě tlusté mouchy lezly po světlé zdi, odrazily i a vzlétly ke stropu, kde se zachytily a zůstaly ^sedět. Seděl jsem na tvrdé židli a pozoroval jejich let. Naproti mně stál stůl, na stěně visel portrét španělského krále. Za psacím stolem seděl policista z Guardia Civil a díval se na mě zamračeným pohledem.

Předložil jsem mu svůj identifikační průkaz a dozvěděl se jeho jméno i hodnost.

Jmenoval se Sanchez a byl to kapitán, vedl malou speciální komisi, která se měla zabývat oněmi brutálními vraždami.

Vyslechl mne, ale nevyslechl Lavinii di Luna. Zatímco jsem já informoval policii, podařilo se jí nepozorovaně zmizet, což mě samozřejmě přimělo k zamyšlení.

Neviděl jsem jednoduše žádný důvod, proč by měla prchat. Ona osobně neměla s tou vraždou nic společného. Byla jen při tom, když jsme mrtvou našli.

Proč tedy ten útěk?

Mohlo existovat jen jediné vysvětlení. Lavinia di Luna musela mít špatné svědomí. Kvůli něčemu, o čem jsem nevěděl.

“Tři vraždy,” řekl Sanchez a prohrábl si rukou své černé a dozadu sčesané vlasy. “Tři vraždy v našem městečku. Jak to asi bude pokračovat, seňore Sinclaire?”

“To já nevím.”

“To nedává smysl,” řekl Sanchez a zvedl obě ruce.

“Prostě to nedává smysl, něco takového by neudělalo žádné zvíře.”

“Já si nejsem tak jistý, zda to nemělo žádný smysl.”

“Opravdu?”

Přikývl jsem a viděl, jak vytahuje z krabičky cigaretu bez filtru, a o chvíli později už vyfukoval obláčky kouře.

“Každá vražda má svůj motiv a já pevně věřím, že i tyhle nějaký mají.”

“Jaký?”

“To budete muset zjistit, kapitáne.”

Přejel si prstem přes hřbet nosu a přivřel oči. “Ti mrtví za svého života nikdy nikomu nic špatného neudělali. Byli to naprosto neškodní lidé. Zvláště Esmeralda Pinosová. Ta žena pilně pracovala, aby si vydělala na živobytí, protože musela vychovávat synovce, který u ní bydlel.”

“Už o tom ví?”

“Ano, přišel k nám, protože našel na půdě krev.” Zpozorněl jsem. “Mohl byste mi to lépe vysvětlit?” Sanchez mi vyhověl a já jsem napjatě naslouchal,

protože na slovo krev jsem v poslední době reagoval přímo alergicky. Myslel jsem na krvavé skvrny na ubruse na mém stole a na krvavé stopy na balkoně.

“Takže k té vraždě muselo dojít v domě té ženy,” konstatoval jsem.

“Já to vidím stejně,” přitakal mi kapitán. “Vrah mrtvou vynesl ven a hodil ji do moře. Tady je takový proud, že všechno, co nestačí doplout na širé moře, zase vyplaví na břeh.”

Přikývl jsem. “Je-li tomu tak, kapitáne, pak se ptám, proč vrah nenechal mrtvou v domě. Musel přece počítat s tím, že stejně bude nalezena.”

“Za předpokladu, že to byl někdo domácí.”

“Myslíte, že to mohl být i někdo cizí?”

“To já nevím, seňore Sinclaire, vlastně už nevím vůbec nic, jestli mi rozumíte. Tápu ve tmě, ve vzduchoprázdnu a nevidím žádnou spojitost. Ani Juan nám v ničem nepomohl.”

“Řekl ten chlapec vůbec něco?”

“Málo.”

“To jsem předpokládal.”

Sanchez zamáčkl cigaretu. “Jak to?”

“Toho si nevšímejte. Říkal jsem vám o tom, jak se mnou byla v tom zálivu Lavinia di Luna?”

“Si,” přikývl.

“Znáte ji, kapitáne?”

“Ne. Podle toho, jak jste mi tu ženu popsal, by se mi určitě vybavila, kdybych ji znal. Jsme jen lidé, nemůžeme si pamatovat každého, ale ne, neznám ji. Vy jste s ní byl. Musíte tedy o ní vědět víc.”

“To je pravda, jenže ona se po této stránce držela velmi zpátky. Když tak o tom přemýšlím, tak mi nic osobního neřekla. Alespoň ne nic, co by mi utkvělo v paměti.”

Kapitán se usmál. “Chápu vás, kolego. Kdybych já byl s takovou ženou, tak by mě její krása také oslepila. Určitě se ptáte, proč asi zmizela?”

“Máte pravdu.”

“Možná má co skrývat. Někteří lidé nechtějí mít s policií nic společného.”

“Na to jsem už myslel také.”

“Může to být i prostitutka, která sem přijela z nějakého města. Nějaká obzvláště rafinovaná Carmen, pokud se mohu takto operně vyjádřit.”

“To by mohlo být docela dobře možné.”

Kapitán se předklonil. “Naprosto důvěrně, kolego, poznal jste tu ženu intimně?”

“Naštěstí k tomu nedošlo. Ale nebyli jsme od toho daleko. Označil bych to za žhavý flirt.”

Sanchez se rozesmál. “To je dobré přirovnání, seňore, opravdu.” Uhodil dlaní o stůl. “Ale kdo je ten trojnásobný vrah?”

“To vám tedy neřeknu.”

“Tak vidíte!”

Nešel mi z hlavy číšník Juan. Zdálo se, že Lavinii di Lunu zná lépe, než připouští. Byl sice mnohem mladší než ona, ale něco ty dva muselo spojovat. Přemýšlel jsem o nějakém vzdáleném příbuzenství, nebo to musela být velmi dobrá známá.

“Vy o něčem přemýšlíte, seňore?” zeptal se mě Sanchez.

“Správně.”

“A mohl byste se se mnou o své myšlenky případně podělit?”

Pousmál jsem se. “Mohl.” Nejprve jsem si zapálil cigaretu, potom jsem přešel k věci a hovořil jsem především o Juanovi.

Sanchez mě nenechal domluvit. “To je přece on, seňore!”

“Kdo on?”

“Synovec té mrtvé.”

Zpozorněl jsem. “Zopakujte mi to ještě jednou.”

“Jak říkám, je to synovec té mrtvé ženy, se kterým jste mluvil. Přišel nám ohlásit, že na půdě našel všude krev.”

To jsem pochopil, ale nepochopil jsem souvislosti.

Lavinia di Luna, Juan a ti tři mrtví.

Existuje mezi nimi nějaká souvislost. Spojuje je červená nit?

“Kde je ten číšník?” zeptal jsem se Sancheze.

“O pár místností dál. Vyslechli jsme ho a teď jsme ho nechali na chvíli odpočinout.”

“To bylo rozumné. Přesto bych si s ním ještě promluvil.

Mohu, kolego?”

Sanchez se zasmál. “Jestli to přispěje k vyřešení tohoto zapeklitého případu, pak vám povolím všechno. Všechno, rozumíte?”

“Ovšem.” Další poznámku jsem si zamumlal pro sebe.

“Lavinia di Luna, kdo to vlastně je? Objevila se z ničeho nic a stejně tak zase zmizela. Kapitáne, dokážete tu záhadu rozluštit?”

“Ne. Já tu osobu neznám, ale vyhlásím po ní pátrání.

Podezření z vraždy je vážná věc.”

“Takže podle vašeho názoru je podezřelá?”

“Každý je podezřelý.”

“To pořekadlo znám také,” řekl jsem s mávnutím ruky.

“Ale nejsem pro to, abyste po ní pátrali.”

“Proč ne?”

“Protože ode mne něco chce, přišla ke mně a zase odešla. Jak tu ženu odhaduji, bude ke mně přicházet i dále a nenechá nic náhodě.”

“No dobře, když to říkáte…”

“Pevně tomu věřím. Podle mě je důležitý ten Juan. Je to naše stopa, o tom jsem přesvědčen.”

Sanchez našpulil rty a rukou si uhladil tmavý tenký knírek. “Stopa… To je možná přehnané. Vyslechli jsme ho, ale on nic neví. Ten chlapec prostě nic neví, a kromě toho je v těžkém šoku. Nevidím celou záležitost tak optimisticky jako vy, seňore.”

“Možná bych s ním měl zajít někam, kde je klid. Aby se uvolnil.”

“Máte k tomu mé požehnání.”

“Dobrá.” Pokýval jsem hlavou na souhlas, odsunul jsem židli od stolu a vstal. “Kdybyste byl tedy tak laskav a zavedl mě k Juanovi…”

“Samozřejmě, pojďte, seňore Sinclaire. My uvítáme jakoukoliv pomoc.”

Vyšli jsme z kanceláře a zastavili se před úzkými dveřmi. Sanchez zaklepal a otevřel. Když jsme vešli, zasalutoval nám jeho kolega nižší hodnosti.

Juan, který dělal příležitostného číšníka v hotelu, seděl mrtvolně bledý na polním lůžku pod oknem. Hlavu měl zakloněnou a upřeně zíral do stropu, na němž zanechávaly mouchy tmavé tečky.

“Juane!” Sanchez ho musel oslovit dvakrát, než si ho Juan všiml.

Měl jsem ho v paměti ještě ze včerejšího večera a byl jsem udiven nad tím, jak vypadá. Velmi se změnil. Obličej měl nepřirozeně bledý, oči vypadaly vystrašené a velké. Jako by ho něco sžíralo. Nějaké tajemství, které nebyl schopen unést, a přitom ho nemohl prozradit.

Ano, připadalo mi, jako by něco věděl a usilovně přemýšlel, co má udělat.

“My se známe,” řekl jsem povzbudivě.

“Si.” Váhavě přikývl.

“Rád bych si s vámi promluvil.” Zaváhal a potom řekl: “Teď?”

“Je-li to možné.”

“Když si to přejete, seňore. Já jsem Juan, jak víte, a

můžete mi klidně tykat.”

“Souhlasím.”

Juan se zadíval na kapitána. Ten jeho pohled pochopil a

přikývl. “Nic proti tomu nemám. Seňor Sinclair je…”

“Host,” skočil jsem mu rychle do řeči. “Úplně normální host.”

“Tak, úplně normální host. Takže, Juane, my jsme spolu hotoví. Pokud budeme mít ještě otázky, víme, kde tě najdeme.”

“Takže můžeme jít? Tady mi to připadá neútulné. Určitě je tu někde nějaká příjemná bodega, ve které si můžeme o samotě promluvit.”

Juan vstal. Zadíval se plaše na přítomného policistu a potom otevřel dveře.

“Dáte mi vědět, Sinclaire?” zeptal se mě Sanchez.

“Samozřejmě.”

“Tak hodně štěstí.”

Zvedl jsem ruku na pozdrav a spěchal jsem za Juanem, který na mě čekal před policejní stanicí s rukama v kapsách a díval se do nebe.

“Musíš mě vést, chlapče.”

Nereagoval na mou poznámku. “Slunce,” řekl tiše.

“Miluji slunce.”

“Ano, já také.”

“Ale mnozí lidé ho rádi nemají.”

“Jak to myslíš?”

Podíval se na mě svýma černýma očima. “Jen tak,” řekl a potom dodal: ” Má teta se teď bude dívat na jiné slunce, alespoň si to myslím. Na to věčné.”

“To je možné, Juane. Tys měl tetu hodně rád, viď?”

Vytáhl ruce z kapes a vyrazil kupředu, aniž by mi odpověděl. Jeho mlčení ale bylo samo o sobě dost výmluvné. Dokázalo mi, že ho tetina smrt skutečně hluboce zasáhla.

Po několika krocích jsem ho dohonil. Kráčeli jsme mlčky vedle sebe. Provoz v Etule jsme téměř nevnímali. Varoval jsem se klást mu nějaké otázky. Možná se Juan po cestě vnitřně uklidní.

Teprve po delší chvíli jsem se zeptal: ” Kde to je? Kam vlastně jdeme?”

“Hned tam budeme.”

Jako odpověď to stačilo. Juan šel se sklopenou hlavou. Každou chvíli jsem ho slyšel zavzdychat. Zůstal teď na světě úplně sám. Nedivil bych se, kdyby začal křičet. Připadal mi i přes svůj smutek a bolest jaksi zamyšlený.

Boční ulička nás zavedla na malé náměstíčko. Až se koruny stromů pokryjí listím, bude zde příjemný odpočinek ve stínu. Viděli jsme dva dělníky, jak umývají lavičky.

Juan mě zavedl k úzkému vchodu. Úplně jsem ty dveře přehlédl. V této hospůdce určitě nebudou žádní turisté, napadlo mi a skutečně tomu tak bylo.

Vstoupili jsme dovnitř. Zavadil jsem hlavou o rybářskou síť visící ze stropu. U pultu seděli dva postarší muži. V pozadí seděl muž v pracovním oblečení a pojídal bílý chléb s nějakou omáčkou.

Hostinský pokývl na Juana. Viděl jsem na něm, že už ví, co se stalo Esmeraldě Pinosové.

“Co vám mám donést?” zeptal se, když jsme se posadili. Rozhodl jsem se pro kávu a k ní obyčejnou vodu. Juan si objednal jen vodu.

Smutně se na mě podíval.

“Kdo jste?” zeptal se mě tiše.

Usmál jsem se na něj. “Host z hotelu del Sol.”

“To vím, a kdo ještě?”

“Přijel jsem z Londýna.”

“A znáte Lavinii di Luna?”

“Pravda, znám, ale poznal jsem ji až tady v Etule. Poprvé jsem ji uviděl na hřbitově, když někoho pohřbívali.”

Juan poslouchal. “Na hřbitově?” zopakoval. “Jak to? Co hledala na hřbitově?”

“Možná se tam šla projít.”

“Ano, možná.”

Náš rozhovor přerušilo syčení automatu na preso. Když nám hostinský přinášel objednané nápoje, vrzala mu pod nohama dřevěná podlaha.

Mlčky nás obsloužil. Juan se napil vody. Jeho velké oči se na mě upíraly.

“Vy nejste normální turista, seňore, že ne?”

“Jsem, jsem tu na dovolené. Jak jsi na to přišel?”

“Jste jiný. Sanchez neměl nic proti tomu, abych s vámi mluvil. Jak to?”

“Dobrá, řeknu ti pravdu, Juane. Přijel jsem sice jako normální turista, protože jsem si chtěl udělat týden dovolené, ale už jsi někdy slyšel o Scotland Yardu?”

“Samozřejmě.”

“Tak tam jsem zaměstnán.”

“Proto ten zájem.”

“Správně. Ale s tím nemá Lavinia di Luna bezprostředně nic společného,” vysvětloval jsem dál. “Byla to čistě náhoda, že jsme se potkali, alespoň si to myslím.”

Juan se usmíval. “U té není nic náhoda.”

Dal jsem si doušek tmavého nápoje, kterému se zde říkalo káva, a zamyslel se nad jeho slovy. “Zdá se, že ji znáš blíž, viď?”

Pomalu přikývl. “Ano, znám ji. Kromě toho,” zhluboka se nadechl a já jsem na něm viděl, že mi chce říci něco rozhodujícího, “kromě toho nesu vinu na těch strašlivých zločinech. Kdybych ji sem býval nepřivedl a všechno předem nepřipravil, byli by ještě naživu. Takhle jsem je vlastně zabil já.”

Juan to pronesl s takovou vážností, že jsem nemohl než pozorně naslouchat. “Ty si dáváš vinu za ty zločiny?” pátravě jsem se zeptal.

“Ano, dávám.”

“Ale to přece není možné, chlapče. Vždyť ty sám jsi…”

“Znám ji už delší dobu. To ještě žila v šachtě a měla jméno, kterým se kdysi proslavila.”

“A jaké to bylo jméno?”

“Krvavá dáma.”

Automaticky jsem pomyslel na krev, kterou jsem viděl na ubruse i na balkoně. Vyprané skvrny, na kterých i přesto bylo poznat, že jsou od krve.

“A proč Krvavá dáma?”

“Protože se živí krví.”

Zvedl jsem ruku. “Počkej, aby mezi námi bylo jasno, chlapče, mluvíme o Lavinii di Luna?”

“Si.”

“A ona se živí krví?”

Juan se předklonil, aby mohl ještě víc ztlumit hlas. “I když mi to třeba nevěříte, seňore, je to tak. Živila se krví a já jsem jí ji pravidelně nosil, aby nezemřela.”

“Ty jsi jí nosil do domu krev?”

“Do domu, to je dobré,” zasmál se Juan. “Ne, ona nebydlela v žádném domě. Byla v takové díře, v jeskyni pod zemí. Ne rok nebo dva, ale hodně let. Říká se dokonce, že staletí.”

“A jak dostávala tu krev?”

“Nosil jsem jí zvířata. Myši, krysy, pavouky, všechno.

Ona se tím živila. Červy a hmyzem.”

Hovořil dál, ale já ho sotva poslouchal, protože jsem najednou v duchu viděl obraz pravé Lavinie di Luna. Tato překrásná žena, ta fascinující bytost, ta čistá krása že se živila tak odpornými zvířaty?

To mi nešlo na rozum, ale vzpomínal jsem si, jak jsme se líbali a jak jsem v ústech ucítil tu podivnou věc. Najednou mi na celém těle naskočila husí kůže a otřásl jsem se odporem. Znovu jsem se v duchu ptal, jestli to byl jazyk, co jsem pociťoval ve svých ústech.

Juan na mně viděl, že se se mnou něco děje. “Teď si o

mě myslíte něco špatného, viďte?”

“Ne o tobě, Juane, to určitě ne. Zlobím se sám na sebe, protože jsem se nechal tou dámou vlákat do jejích osidel. Mám na tebe ještě jednu otázku. Proč? Proč jsi to dělal? Můžeš mi na to odpovědět?”

“Ano i ne. Už bych to znovu nikdy neudělal.” Uchopil sklenici oběma rukama. “Nikdy, ale tenkrát jsem se s ní dostal do kontaktu. Našel jsem ji, když jsem se cítil velmi osamělý. Nikdy jsem ji neviděl, ale našel jsem vstup do jejího vězení. Všimla si toho, oslovila mě a přemluvila mě, abych jí pomohl.”

“Což si udělal.”

“Ano, potřebovala krev, aby zůstala při životě. Obstarával jsem jí zvířata a vždycky potmě jsem k ní zašel, aby mě nikdo neviděl. Nosil jsem jí krysy a myši v kleci.”

“A jak ta žena vypadala?”

“Nevím, když jsem tu šachtu otevřel, objevil se hnát, ne ta ruka, kterou znáte vy, seňore. Tahleta byla úplně jiná, jako hnát nějaké mrtvoly.”

“Co se stalo potom?”

“Brala si ode mě krysy a myši. Slyšel jsem ji potom mlaskat, jak ta zvířata pojídala. Slyšel jsem také, jak jim praskaly kostičky. Bylo to prostě hrozné.”

“A dál?”

“Dál nic. Pár týdnů to šlo dobře a jednoho dne měla dost. Řekla mi, že už nabrala sil a že je taková, jako bývala kdysi, jestli mi rozumíte.”

“Jistě, takže byla zase volná?”

“Ano.”

“A pak začala vraždit.”

Juan si setřel z tváře pot. “Ano, začala vraždit,” zašeptal. “Vím, že má na svědomí ty tři lidi, i mou tetu, která jí nic neudělala.”

“A ti druzí jí něco udělali?”

“To nedokážu říct. Nic nevím, jen to, že má teta jí nic neudělala. Ani Lavinii di Luna neznala. Byla v tom naprosto nevinně.”

“Musela mít přece nějaký důvod, proč tvou tetu zabila.”

Juan pokrčil rameny a neustále si nervózně hrál s rukama na stole.

“Jak se chovala k tobě?” ptal jsem se dál.

“Říkala, že jsem její přítel. Že jsem člověk, na kterého se může spolehnout.”

“To jsem si všiml. Když jsi nás obsluhoval, pohladila

tě.”

“Bylo mi to nepříjemné.”

“To si umím představit. Odkdy víš přesně, že vraždila ona?”

“Od smrti mé tety.”

Nalil jsem si vodu a vypil ji najednou. Na jazyku mi praskaly bublinky. Potom jsem se zadíval do stolu. U pultu se smáli oba postarší muži a do jejich smíchu se mísilo cinkání sklenic, jak si přiťukávali. Z ulice sem slabě doléhaly různé zvuky.

“Kde teď může být?” zeptal jsem se Juana.

“To bych také rád věděl.”

“Ty opravdu nemáš tušení, Juane?”

“No, je docela možné, že se vrátila do svého úkrytu, pokud nechce, aby ji někdo viděl.”

“Ty myslíš do té šachty?”

“Je to jediná možnost.”

Přikývl jsem mu. “Ano, to si myslím také. Možná bychom se na tu šachtu měli jít podívat.”

Juan se lekl. “Vy tam chcete jít?”

“Ovšem. Rád bych pokračoval ve flirtování s Krvavou dámou, pokud to bude možné.”

“Ona vás zabije!”

“To není tak jisté.”

Juan znervózněl. “Já nevím… Nevím, jestli toho jsem schopen. Není to jednoduché, Lavinia je velmi nebezpečná. Nebere na nikoho a na nic ohledy, je brutální. Je…”

“Já umím být také tvrdý.”

“Co si o ní myslíte?”

“To je velmi těžké, Juane. Nevím, jestli se v jejím

případě jedná o zombie nebo o upíra.”

“Ne, ona není upír. Nemá zuby jako Dracula.”

“Já vím.”

“Musela se živit krví proto, aby získala znovu svou bývalou krásu a mládí. Možná kdysi bývala tak krásná jako teď. Ale to už je dávno. Kdybyste viděl tu její ruku… Strašná vypadala jako smrtící pařát.”

“Takže ty jsi z ní nikdy víc neviděl?”

“Ne.”

“Teď se to změní.” Zamyslel jsem se. “Co kdybychom tam teď zašli?”

Jeho odpověď byla spontánní. “To nejde! Ne, to v žádném případě nemůžu. Nejde to!”

“Řekni mi důvod.”

“Mám ještě nějakou práci, rozumíte? Musím si zajistit za sebe zástup, jinak budu bez práce. A chci se ještě na chvilku podívat domů.”

“Tak řekni, kdy budeš mít čas.”

“Večer, krátce před setměním. Setkáme se tady kolem šesté.”

“Opravdu dřív nemůžeš?”

“Ne!” zvolal. “Ne!”

Nezbylo mi než souhlasit. “A dávej na sebe pozor, chlapče,” řekl jsem výstražně a pak jsem vyrovnal účet.

“To vám slibuji, seňore.”

O dvacet minut později stál Juan před domem, který patříval jeho tetě a ve kterém s ní ještě nedávno bydlel.

Juan sem vždy rád vstupoval, ale teď se plížil jako zloděj.

Přesto ho uviděli sousedé a oslovili ho. Vyjádřili mu svou soustrast. Juan jen potřásal hlavou. Nechtěl o tom mluvit ani slyšet, chtěl teď být jen sám. Otázky sousedů mu byly nanejvýš nepříjemné, a proto se rozhodl, že před nimi uteče domů. Ve spěchu otevřel dveře a stejně rychle je za sebou zavřel.

Opřel se o ně zády a sípavě dýchal. Odkašlal si. Srdce mu bušilo. Chvíli stál v předsíni a potom se na vratkých nohou vydal do obývacího pokoje, kde bylo všechno tak,

jak si to uchoval ve vzpomínkách a jak to tu zanechala jeho teta.

Její osobní věci ležely na svých místech. Viděl přízi, kterou chvíli před smrtí nakoupila. Chystala se plést, aby si vydělala nějaké peníze.

Ale k tomu se už teď nedostane.

Juan vešel do pokoje. Uprostřed stála dvě křesla a proseděny gauč. Sedl si do jednoho z křesel, zíral do prázdna a pak se tiše rozplakal. Obelhal Sinclaira. Nechtěl se vrátit do hotelu. I když to pro něj bylo velmi těžké, chtěl počkat v domě až do jejich setkání. Je docela možné, že ji před tím ještě uvidí. Vrah se často vrací na místo činu, tak to alespoň slyšel a četl.

V domě nebylo úplné ticho. Odevšud se ozývalo praskání. To pracovala stará prkna a trámy na půdě, kde došlo k vraždě.

Lavinia di Luna sem přišla a zavraždila jeho tetu. Proč?

Esmeralda nikdy nikomu neublížila. Její život se skládal jen z práce.

S uslzenýma očima se zadíval na nůžky ležící na stole. Byly to těžké krejčovské nůžky s nesouměrný-mi čelistmi a byly velmi ostré.

Juan se ve vzpomínkách vracel k poslednímu týdnu. Jak byl hrdý, že se stal spojencem Krvavé dámy! Že má své tajemství, které sdílí jen s ní!

A teď?

Najednou ji nenáviděl. Nenáviděl ji jako ještě nikoho předtím. Býval by ji byl schopen zabít. Byla to sice kráska, ale současně zrůda neznající slitování.

Krvavá dáma…

Tak se jí říkalo ve starých legendách. Objevila se v dobách, když ještě po mořích pluly pirátské lodi. V té době také dostala své jméno.

Strašné…

Juan zavřel oči a ukryl tvář do dlaní. Chtěl o tom přemýšlet, ale uvědomil si, že toho není schopen. Zůstal jen tak sedět hluboce ponořen v neuspořádaných myšlenkách, které se neustále točily kolem Lavinie. Stala se z ní příšerná vražedkyně. Jako před stovkami let, kdy všechno začalo.

Najednou ztuhl a nevěděl proč. Nebyl schopen pohybu a naslouchal tichu v domě. Ale už to nebylo stejné ticho.

Zaslechl zvuky z úzké chodby vedoucí ke starým schodům na půdu. Byly to kroky…

Juan zadržel dech. Věděl, že už není v domě sám. Kdo asi přišel?

Seděl zády ke dveřím, a kdyby na ně chtěl vidět, musel by se obrátit. Když to učinil, celý zkoprněl strachem. Ruce se mu chvěly a cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Po zádech mu stékal studený pot. Zatím nikoho neviděl, ale věděl docela jistě, kdo je s ním v domě.

Najednou stála ve dveřích a usmívala se. Ano, usmívala se, i když měla na svědomí tři vraždy.

Jak se takový člověk může usmívat? ptal se v duchu Juan. Jak je to vůbec možné? Lavinia se mezitím převlékla. Teď byla v černém. Smuteční barva, barva tmy a smrti.

Černé kalhoty, černá halenka s hlubokým výstřihem. Na čele stejnou čelenku z kovových plátků. Její velké oči se upíraly na Juana a ústa se vábně usmívala.

“Ahoj, Juane.”

Nebyl schopen promluvit. Musel se nejdříve nadechnout. “Ty?” zašeptal. “Tys přišla?”

“Si, proč ne?” V nevinném gestu rozevřela náruč.

Jen s přemáháním ze sebe Juan vypravil: “Zavraždila jsi lidi, Lavinie. Dokonce jsi zavraždila mou tetu, která ti nic neudělala.”

“Jak to víš?”

“Prostě to vím!” odpověděl Juan přidušeně. “Říkají ti Krvavá dáma, vždycky ti tak říkali. Neměl jsem ti důvěřovat. Udělal jsem chybu, že jsem ti přinášel potravu. Stydím se za to.”

“Ty jsi nic nevěděl? Tys neznal mou dlouhou historii?

Zdejší lidé o ní přece mluví.”

Juan zneklidněl. Nervózně si pohrával s rukama. “Si, znám ji. Slýchal jsem ji stále dokola, ale nevěřil jsem jí a myslel jsem si, že to jsou pohádky.”

“Ne, žádné pohádky to nejsou. Mrzí mě to, ale máš pravdu, zabila jsem je.”

Juan se na ni zadíval. “A proč?” Jeho vlastní hlas mu

připadal cizí.

“Kvůli tobě!”

“Co mi tu povídáš?”

“Ano, kvůli tobě. Jen si vzpomeň, jak s tebou zdejší lidé hanebně jednají, vzpomeň si na Goméze. I toho ještě hodlám zabít za to, jak s tebou jednal. Proto jsem zabila i jeho partnera. A on se s tím nemůže vyrovnat…”

“A co Daguera?”

“Ten první mrtvý? Ty si nevzpomínáš, kolikrát tě vyhodil ze svého obchodu a jak na tebe poslal psa?”

“To ano, ale kvůli tomu přece nemůžeš zabíjet lidi!”

“Já na to mám jiný názor.”

“A co moje teta?” Juan plakal, když se na to ptal.

Vzpomínka na to, co se stalo, příliš bolela.

“S ní to bylo stejné. Přišla jsem za ní, abych ji přesvědčila, že by se měla postavit na naši stranu, ale ona odmítla. Za žádnou cenu se mnou nechtěla mluvit. Cítila jsem, že mě nenávidí. Nikdy by se k nám nepřidala, jestli chápeš, co myslím, chlapče.”

“Ano, chápu. A jen proto, že nechtěla, jsi ji zavraždila!”

“Správně. Chtěla tě mít jen pro sebe, a to nebylo možné. My dva jsme spolu nerozlučně spjati, chlapče. Ty jsi mi navrátil mou bývalou krásu. A tomu, kdo mi navrátil krásu, tomu patřím. Tak to prostě je. Tak stojí psáno.”

“To mě vůbec nezajímá!” vykřikl jí Juan do tváře.

“Nemohu tě už vidět, Lavinie. Odejdi, odejdi z mého domu. Hledá tě policie, ví, kdo je vrahem. Najdou tě a předají spravedlnosti.”

“Ale Juane, jak mohou postavit živou mrtvou před soud a žádat pro ni spravedlnost?”

“Mohou.” Zaváhal, protože teď poprvé zaslechl výraz živá mrtvá. “Cože jsi?”

“Živá mrtvá, jen obal, ale velmi krásný obal. Zamiloval se do mě jeden muž. Dokázala jsem ho svést a budu ho svádět, až mi bude patřit tělem i duší.”

Juan jí chtěl odporovat. Chtěl jí vysvětlit, že to nebude mít s Johnem Sinclairem tak jednoduché. Ale vnitřní hlas mu zabránil, aby jí sdělil, co se dověděl od toho Londýňana.

Lavinia se tiše zasmála. “Vidíš příteli, že dokážu vlákat lidi do svých osidel. Ne oni mne, s tím se budeš muset smířit.”

“Ale mě už nenalákáš!” řekl. “Mě ne, já už nechci, já už prostě nechci!”

“Na to se tě nikdo neptá. Probudil jsi mě k životu, a teď musíš nést následky. Budeš se s tím muset smířit.”

“Odejdi!” křikl na ni.

A ona skutečně šla, ale ne z domu. Zamířila k Juanovi.

“Co ode mě chceš?” zakoktal. “Co máš v úmyslu se mnou udělat? Stůj!”

“To neudělám, chlapče. My dva k sobě patříme, ty a já jsme jeden celek.”

“Ne!” vykřikl Juan, ale Lavinia se jen smála.

Její smích pronikl Juanovi hluboko pod kůži. Měl pocit, jako by ho ten smích bičoval.

Najednou si připadal jako malé dítě, se kterým si mohou

dělat, co chtějí. Ale s ním ne!

“Já nechci!”

“Nikdo se tě neptá…” Juanovi se zamlžil zrak.

Zčervenal v obličeji a zaplavil ho nával nenávisti a zlosti. Zatmělo se mu před očima.

Díval se do země. Pohled mu padl na stůl, kde ležely

nůžky.

V Juanovi se něco pohnulo. Sáhl po nůžkách, uchopil je do pravé ruky a obrátil je špičatými čelistmi proti ní.

Lavinia se zastavila. Zatvářila se překvapeně a pozvedla obočí.

“Ty mě chceš zabít?” zeptala se šeptem. ” Ty mě vážně chceš zabít?”

Juan přikývl. “Si, si…”

“Ale, Juane, mysli přece.” Promlouvala k němu jako matka k nevychovanému dítěti. “Ty chceš zabít někoho, kdo už dávno zemřel. Vždyť jsem byla v té jeskyni, uvaž. Dlouho, velmi dlouho, zemřela jsem, vyschla jsem, a přesto teď před tebou zase stojím jako lidská bytost. Ano, z vnějšího pohledu vypadám jako člověk. To nemůžeš popřít ani ty, chlapče.”

“Odejdi už konečně!”

“Ne, chlapče! Zůstanu!”

Aby jí dal najevo svou rozhodnost, pokročil o krok směrem k ní. Třásl se po celém těle. Jeho vědomí mu říkalo už nyní, že se přecenil. Věděl, že to nedokáže. Nedokáže se přemoci a bodnout.

Ale Krvavá dáma to nevěděla. Už se k němu dál nepřibližovala, zůstala stát na místě, jen si sáhla ukazováčkem na rty.

“Jen se podívej, chlapče!” řekla tiše. “Dobře se dívej.

Tady do mých úst!” Otvírala ústa.

Činila tak pomalu a její rty byly rudé. Juan měl pocit, jako by se jí v obličeji otevírala rána. Teprve až měla ústa otevřená dokořán, sundala z nich ruku a Juan do nich konečně viděl.

To, co tam uviděl, ho přimělo zapochybovat o vlastním zdravém rozumu.

Uvnitř úst se něco pohybovalo. Byla to malá mrštná

těla, která se vlnila a proplétala dohromady jako klubko.

Lezla po tmavém jazyku až k okraji a Juan měl strach, že celé to klubko vypadne na zem. A to se také stalo.

Na zemi se to vlnilo dál, dokud na to Krvavá dáma nešlápla a nerozmačkala to nohou.

Na zemi zůstala krvavá kaše z červů, neboť to, co jí vypadlo z úst, byli červi…

Juan byl tak ohromen, že nic nechápal a nebyl schopen přemýšlet. Stál na místě celý zpocený a zmítán odporem, pravá pěst, ve které svíral nůžky, se otevřela a nůžky spadly na zem.

Červi ústa plná červů!

Malí, světlí, odporní červi, kteří vyplňovali lidská ústa. To by musela být noční můra pro každého člověka. Otřásal se hnusem. Podíval se na ni znovu a viděl, že už ústa zavřela.

Jen skvrna na zemi byla důkazem toho, co jí z nich vypadlo.

“Tak co, Juane?”

Na mladíka šly mdloby. Zapotácel se a dopadl do

křesla, ve kterém zůstal nehybně sedět.

“Teď už mi věříš?” zeptala se. “Už mi konečně věříš, že jsem taková, jak jsem ti říkala?”

Juan nebyl schopen mluvit a jen přikývl.

“Řekni to!” nutila ho Lavinia. Juan zavrtěl hlavou.

“Juane, nevím co se to s tebou děje. Budu ti muset podat další důkaz. Udělala jsem to i s tvou tetou těsně před rozhodující otázkou, na kterou mi neodpověděla podle mých představ. Proto musela zemřít. Podívej se mi na ruce, dobře se na ně podívej.”

Lavinia zvedla obě ruce a sepjala je. Zůstala tak stát a vychutnávala situaci. Potom propletla prsty, jako by se chtěla začít modlit.

To však v žádném případě neměla v úmyslu. Chtěla mu jen ukázat, jakou má sílu.

Tiskla ruce tak silně k sobě, jako by z nich chtěla něco vymačkat.

A také se jí to povedlo.

Z dlaní začala odkapávat tmavá hustá kapalina. Krev!

Juan se díval. Otočil hlavu na bok. Nemohl tomu uvěřit a nemohl se ubránit. Čísi neviditelné ruce ho uchopily za hlavu a obrátily ho tak, aby viděl, co se děje před ním. Krev se jí už mezitím shromáždila v dlaních a stejně jako voda hledala, kudy by mohla uniknout. Začala kapat na zem, kde se kapky rozstřikovaly a vytvářely skvrny. Vypadalo to jako rozlitý červený inkoust.

Juan se neodvažoval hýbat. Jeho mozek zapnul obranný mechanismus. Díval se sice na to, co se dělo před ním, ale nevěřil tomu, co vidí. Bylo to natolik strašné, že tomu nemohl věřit.

Lavinia di Luna tiskla ruce k sobě několik vteřin. Její obličej přitom zůstal nehybný, jen se chladně usmívala.

“Tak co, chlapče?”

Juan nemohl mluvit. Oči měl zavřené, což byla nejlepší ochrana proti hrůze. Proto také neviděl, jak k němu Lavinia přistoupila.

Teprve až stála těsně před ním, ucítil ji. Otevřel oči!

To už k němu vztahovala ruce. Dotýkala se ho konečky prstů. Hladila ho po tvářích a zanechávala tam své krvavé stopy.

Juan si sáhl na tváře. Když se na ruce podíval, viděl, že má na konečcích prstů krev. Laviniinu krev!

“Tak vidíš, chlapče,” zašeptala. “Označila jsem si tě, můj zachránce. Teď půjdu, ale uvidíme se zase a budeme se vídat stále a stále znovu. Svazuje nás krevní pouto, na to se můžeš spolehnout.” Otočila se a zamířila ke dveřím. Teprve až ji Juan neslyšel, otevřel znovu oči.

Pokoj byl prázdný.

Byl sám a cítil, jak se mu po tvářích kutálejí mokré slzy. Olízl si rty a cítil sůl. Připadal si, jako by se probudil ze zlého snu. Ale proti tomu hovořily ty krvavé skvrny na zemi.

Krvavé skvrny a rozšlapaní červi!

Ne, nebyl to žádný zlý sen, byly to holé skutečnosti. Navštívila ho Krvavá dáma a to, že se to vůbec mohlo stát, zavinil jen a jen on, protože jí nosil potravu.

Juan zůstal sedět, zíral při tom k zemi a snažil se utřídit myšlenky a uvědomit si, co se vlastně stalo. Znovu na něj dolehla tíživá vzpomínka na poslední událost.

Juan vstal. Čas pro něj přestal mít význam, ale přesto si vzpomněl, že si dohodl schůzku s Johnem Sinclairem.

Může mu pomoci?

Potom se zamyslel nad slovy Krvavé dámy. Vysvětlila mu, že už ho ze svých osidel nikdy nepustí, a on se cítil natolik slabý, že věděl, že proti tomu nebude umět bojovat. Pokud se mu to vůbec podaří, pak jen s pomocí někoho silného.

Je ten John Sinclair dost silný?

Vzpomněl si na rozhovor, který spolu měli. Londýňan působil velmi sebejistě. Působil na něj dojmem, že se na něj může spolehnout i v těch nejtěžších situacích.

Neviděl pro sebe jinou cestu, jak se z téhle mizérie dostat. Musí se svěřit Johnu Sinclairovi.

Juan vytáhl kapesník, konečně si utřel nos a otřel uslzené tváře. Stejně na něm bylo vidět, že plakal. Ve tváři měl vyryty vzpomínky na to, co prožil. Sinclair mu určitě bude klást otázky a Juan byl ochoten dát mu na ně pravdivé odpovědi.

Váhavými kroky, jako by se teprve učil chodit, odešel z pokoje.

Zastavil se v chodbě, obrátil se doprava a zamířil do malé kuchyně s nízkým stropem. Tam bylo umyvadlo.

Pustil vodu, umyl si obličej a osušil se světle modrým ručníkem.

Vyšel z domu zadními dveřmi, protože nechtěl, aby ho viděli sousedé. Nechtěl odpovídat na zvědavé otázky. Chtěl být sám, přinejmenším další hodinu.

Slunce ještě stálo vysoko na nebi a svítilo mu do obličeje. Juan se tedy vrátil domů pro sluneční brýle. Ty mu alespoň zakryly část napuchlého obličeje.

Když vyšel podruhé ven, pustil se boční cestou a měl strach z nadcházejícího večera a noci…

9

Po rozhovoru s Juanem jsem chtěl nejprve vyhledat kapitána Sancheze, ale potom jsem od toho nápadu upustil. Nebylo by to k ničemu. Muž jako Sanchez nebyl určitě schopen tento případ vyřešit.

V žádném případě jsem ho nehodlal podceňovat, ale on prostě pracoval na normálních zločinech a ne na takových, kde se objevily na scéně nadpřirozené bytosti.

Chtěl jsem postupovat sám. To znamená společně s Juanem, od kterého jsem očekával pomoc. Hovořil o nějaké jeskyni nebo sklepem. Zakoupil jsem si v obchodě u přístavu silnou tužkovou baterku a také několik metrů velmi silného lana, které jsem si omotal kolem pasu.

V hotelovém pokoji jsem vyprázdnil svou plážovou tašku a vyndal z ní předmět, který ležel na dně.

Svou berettu!

Kroutil jsem při tom hlavou. Normálně jezdí člověk na dovolenou neozbrojen a i já jsem si s tou myšlenkou pohrával, ale teď jsem byl rád, že jsem si svou pistoli nabitou stříbrnými kulkami s sebou vzal. Krvavá dáma totiž nebyla normální lidská bytost, na tu se muselo jít speciálními prostředky.

Přehodil jsem si přes sebe delší bundu s mnoha kapsami a zapínáním na zip. Do ní jsem pohodlně mohl schovat svou zbraň i všechno ostatní.

Když jsem odcházel z pokoje, bylo mi jasné, že se sem vrátím teprve tehdy, až jeden z nás nebude existovat buď Krvavá dáma, nebo já. Jiná alternativa nebyla, alespoň já jsem ji nepřipouštěl.

Dovolená, sbohem!

Má práce mě znovu dostala. Mí přátelé v Londýně se o tom nesmějí dovědět. Chtěl jsem si ušetřit jejich škodolibý smích.

Na chodbě mi přeběhl přes cestu Goméz. Hoteliér byl celý bledý. Uviděl mě a zastavil se. Chtěl jsem kolem něho projít, ale on mě oslovil.

“Seňore Sinclaire, okamžik, prosím.”

“Co se děje?”

“Slyšel jsem, že znáte tu ženu.”

“Jakou ženu?”

“Mluvil jsem s kapitánem Sanchezem. Řekl mi, že…”

“Mluvíte o Lavinii di Luna?”

“Ovšem.”

“No ano, tu znám.”

Goméz stál přede mnou a díval se na mě očima plnýma smutku a zvědavosti zároveň. Chtěl po mně informace, které jsem mu nehodlal dát.

“Tu vražednici!” vyrazil ze sebe hlasitě, až si toho všimli zaměstnanci.

“Vražednici?”

“A není snad?”

“Ne, za vraha nelze označit nikoho, dokud proti němu nejsou nezvratné důkazy. Nemůžu proti ní říct nic negativního, lituji.”

“Ale jste policista, jak jsem slyšel.”

“Na dovolené, vážený pane.” Přistoupil ke mně blíž.

Cítil jsem jeho kolínskou.

“Prosím vás, seňore Sinclaire, udělejte všechno pro to, abyste toho vraha chytil. Všechno!” Zakoulel očima. “A nebudete to dělat zadarmo, dám vám peníze, ale…”

“Vážený seňore Gomézi, zdá se mi, že to myslíte čestně. Ale za co bych si měl brát peníze? To já vám zaplatím za to, že trávím ve vašem hotelu dovolenou. Jsem tu hostem jako každý jiný.”

“Takže vy ustupujete?”

“Vždyť ještě nemám od čeho.”

“Proboha!” zvolal. “Tipoval jsem vás docela jinak, docela jinak!” Zarazil se a díval se do země.

Svým způsobem mi ho bylo líto. “Ještě něco?” zeptal jsem se.

“Ano, ještě něco, ale vás to přece nezajímá,” řekl téměř rozzlobeně.

“Tak co máte na srdci?”

“Byla u mě,” zašeptal.

“Ta žena?”

“Si, si.” Pokýval horlivě hlavou. “Byla u mě.”

“Hovořil jste s ní?”

“Ne,” zašeptal. “Ne, to ne.”

“Tak odkud víte, že byla u vás?”

“Máte chvíli čas?”

“Jistě.”

“Tak pojďte, prosím vás, se mnou do bytu. Uvidíte to sám. Prosím.”

Šel jsem za ním rychlými kroky a on kráčel přede mnou s hlavou skloněnou. Pozdravů svých zaměstnanců si nevšímal. Ocitli jsme se v přístavku.

Odemkl dveře a vstoupili jsme do jeho bytu. Před námi se otvíraly jednotlivé pokoje.

“Zavedu vás do ložnice, tam uvidíte, seňore Sinclaire.” Když otvíral dveře, chvěly se mu ruce.

Vkročil jsem do dveří a ocitl se ve velkém světlém pokoji s bílým nábytkem a bílým širokým lůžkem.

Na stěnách byla světle zelená a určitě velmi drahá tapeta. To mne však v tuto chvíli nezajímalo. Zajímavé bylo, že na té tapetě byly dlouhé rudé pruhy.

“Krev!” zašeptal za mnou Goméz. “To je krev, seňore Sinclaire, nechal jsem provést zkoušky.”

Měl pravdu. To byla stopa, kterou zde zanechala Lavinia di Luna. Co to jen může být za bytost? Jak to, že něco takového dokázala?

Podíval jsem se nalevo a všiml si, že i stěna vlevo je poznamenána stejným způsobem.

Krvavá dáma na ní zanechala své varování psané velkými písmeny: JSI DALŠÍ NA ŘADĚ!

Písmena byla dole trochu rozmazaná, jak krev stékala v dlouhých praméncích po tapetě dolů a vsákla se do koberce.

Znovu jsem se obrátil. Goméz se na mě tázavě díval. Trvalo mu značnou chvíli, než se mu podařilo položit mi otázku: “Nuže, pane Sinclaire, co říkáte teď?”

“Viděl jste tu osobu?”

“Ne, neviděl. Přišla sem v době, když jsem nebyl doma. Když jsem sem přišel, bylo to pro mě jako rána do hlavy.

Začala u mého přítele, potom přišla na řadu seňora Pinosová a já přijdu na řadu po ní.” Odkašlal si. “Je to strašné, když člověk cítí v zádech chladný meč.”

“Zatím žijete, seňore Gomézi.”

“Kdo mě ale ochrání?” Ukázal na mě. “Vy snad, Sinclaire?”

“Možná ano,” odpověděl jsem.

“To je vyhýbavá odpověď. Uvědomte si, že já teď budu žít v nekonečném strachu a vy…”

“Seňore Gomézi,” řekl jsem tak klidně, jak to šlo.

“Chápu váš strach, vím, co prožíváte. Ale měl byste sám sobě prokázat laskavost. Myslete na to, že jste ještě naživu. Nezemřel jste, i když se tak možná někdy cítíte. Rozumíme si?”

“Takhle může mluvit jen někdo, kdo ještě nikdy nic tak hrozného neprožil.” Mávl rukou a obrátil se ke mně zády. Odešel z pokoje, sehnutý jako stařec. Nepovažoval jsem za nutné mu vyprávět, co už jsem všechno zažil. Stejně by to nemělo smysl, protože byl příliš zaneprázdněn vlastními problémy.

Vrátili jsme se spolu do haly. Goméz už se zase vzpamatoval, jen bledost v obličeji prozrazovala, v jakém je stresu.

“Já teď půjdu,” řekl jsem na rozloučenou. “Hlavu vzhůru.”

“Policejní ochrana,” zašeptal. “Požádám kapitána Sancheze, aby mi poskytl policejní ochranu.”

“Na to máte právo.”

“Takže vy jste pro?”

“Je to lepší, než když neuděláte nic, seňore.” Pokývl

“Vy jste ale optimista!” volal za mnou.

Odešel jsem z hotelu del Sol a myslel na svou schůzku s Juanem. Cestu do bodegy jsem už našel bez problémů. Tentokrát jsem automaticky sklonil hlavu, když jsem vcházel do dveří. V potemnělé místnosti sedělo několik hostů. Bylo to tu zakouřené a z kuchyně sem pronikala vůně pečených ryb.

Hostinský mě poznal. “Dáte si zase vodu?” zeptal se

mě.

“Si, už tady byl Juan?”

“Ne.”

“Děkuji.”

Domorodci u pultu se na mě dívali. Měli na jazyku spoustu otázek, to na nich bylo vidět, ale žádný z nich si netroufal na mě promluvit.

Pohled na hodinky mi prozradil, že Juan má už pět minut zpoždění. Za normálních okolností by sice nebyl žádný důvod k obavám, ale vzhledem k závažnosti případu se mi to vůbec nelíbilo. Raději jsem měl zůstat s ním. Krvavá dáma nebude mít s nikým slitování.

Mé obavy se však nepotvrdily. Dalším hostem, který vstoupil do hospůdky, byl Juan. Podivil jsem se, že má černé brýle.

Zdál se mi nervózní.

“Můžeme hned jít?” zeptal se mě.

“Jistě, jen musím zaplatit.”

“Dobře, já počkám venku.”

Položil jsem peníze na stůl a odešel bez vysvětlení. Juan se opíral o zeď. Slunce už bylo nízko na horizontu, jeho

paprsky ještě zářily na střechy etulských domků a Juan mu nastavoval tvář.

“Tobě se něco stalo,” konstatoval jsem.

“Ano, bylo to strašné. Byla u mě Krvavá dáma.” Mluvil velmi tiše a hlas mu zadrhával.

“Ve vašem domě?”

“Ano, v našem domě.”

“Co chtěla?”

“To já nevím. Připadal jsem si, jako by mě někdo praštil po hlavě. Dokonce jsem ji chtěl zabít nůžkami, ale nedokázal jsem to.”

“Vykládej mi podrobně, co se stalo.”

Začal vyprávět a já mu velmi pozorně naslouchal. Dokázal jsem se vcítit do jeho situace. Jak mu muselo být, když ta Krvavá dáma otevřela ústa!

Takže tedy červi!

Znovu jsem se otřásl odporem, když jsem si vzpomněl, jak jsem tu osobu políbil. Zasáhlo mě to do nejcitlivějšího místa.

“A ona ti opravdu neřekla, kam půjde?” zeptal jsem se.

“Neřekla.”

Odkašlal jsem si. “Pak tedy zůstaneme u našeho

původního plánu a ty mi ukážeš tu šachtu.”

“Jak chcete.”

“Pojďme.”

Vyšli jsme ze vsi a vystupovali do dlouhého kamenitého kopce. Když jsme se ocitli na jeho vrcholku, mohli jsme pozorovat celou Etulu.

Domky vypadaly malinké i s přístavem, moře potemnělo, protože slunce už se mezitím schovalo za

horizont, avšak ještě nebyla tma. Byl to nádherný pohled. Juan však pro to dnes neměl oči. Byl příliš nervózní.

Dlouhými kroky šel přede mnou. Čas od času se na mě podíval a já ho na oplátku uklidňoval.

“Neboj se, nikdo nás nesleduje.”

“Pořád myslím na ni!”

“Ta se buď ukryla do své šachty, nebo je ještě někde ve vsi. Máme tedy dvě možnosti.”

“A když je dole v šachtě?”

Usmál jsem se. “Tak se jí postavím. Musím se jí postavit, abych ten případ dotáhl do konce.”

“Ano, to si také myslím.”

“Jak daleko musíme ještě jít?”

“Teď už zůstaneme na kopci.” Juan si už dávno sundal sluneční brýle. Viděl jsem mu do obličeje a všiml jsem si, že má tváře zarudlé pláčem a oči celé oteklé.

Ovíval nás večerní vánek. Přinášel k nám vůni květin, ale i jemný písečný prach, který nás nutil přivírat oči.

Krajina nebyla rovná, ale zvlněná jako moře. Museli jsme přelézat vyvýšeniny a zase obcházet zmoliny. Místy tu rostla zakrslá křoviska.

Juan, který šel přede mnou, se zastavil a ukázal na tmavý ostrůvek. “Tam je to,” řekl. “Tam je ten vchod do šachty.”

“A dostaneme se jím k našemu cíli?”

“To nevím, možná bychom se tam dostali i od pobřeží, ale tam jsem nic neobjevil.” Dupnul do země. “Pod námi musí být obrovská jeskyně, ve která po dlouhá léta žila.”

Pokýval jsem hlavou. “To je opravdu velmi dobře schované útočiště.”

“Si, i já jsem na něj přišel náhodou. Byl jsem zvědavý.

Viděl jsem žebřík, ale nikdy jsem po něm neslezl dolů.”

“A jak se tedy s tebou Krvavá dáma seznámila?”

“Přišla k otvoru do šachty. Mluvila a ukázala mi ruku.

Nevím jak, ale věděl jsem, co chce.”

“Tak pojď!” Poklepal jsem mu po rameni, abych mu dodal odvahy.

Mezitím už se nad krajinou začalo stmívat. Obloha potemněla, slunce už jsme dávno neviděli a jeho místo zaujal měsíc.

Juan mě znovu předešel. Podle toho, že se najednou ztratil, jsem předpokládal, že zašel do nějaké prohlubně. Šel jsem za ním a uviděl křoviska.

Chlapec mi ukazoval cestu. Obešel křoví, ohnul větve, aby mě nepoškrábaly, a pak už jsme stáli před otvorem, který bylo sotva vidět. Posvítil jsem na něj kapesní svítilnou a uviděl jsem kruhový poklop s rukojetí.

Juan už po ní sahal, ale já jsem mu zadržel ruku. “Ještě ne, Juane.”

“Proč ne?”

“Nejprve si musíme udělat plán, jak budeme postupovat, rozumíš?”

“No dobře.”

“Až šachtu otevřeme, sestoupím do ní a ty zůstaneš nahoře.”

“Proč?”

“Zůstaneš tady, Juane, a kdyby se něco stalo, dáš mi znamení. Zakřičíš do šachty, jasné?”

Přikývl a zatvářil se rozhodně.

Musel jsem doufat, že mu tahle rozhodnost vydrží.

Spolu jsme uchopili jednu stranu rukojeti poklopu. Byl dost těžký a měli jsme co dělat, abychom ho nadzvedli.

“Já jsem to dělal vždycky sám,” řekl Juan zadýchaně a vzal do ruky železnou tyč, kterou jsme poklop podepřeli.

“To tedy klobouk dolů,” řekl jsem.

V té tmě vypadal jeho obličej obzvlášť bledý. “Vy tam chcete opravdu vlézt, seňore? Ještě si to můžete rozmyslet.” Usmál jsem se. “Kdo jednou nakousne kyselé jablko,

musí ho sníst.”

“Když myslíte…”

Než jsem si svítilnu připevnil k opasku, posvítil jsem si do hloubky pod sebe.

Světlo dopadalo na vrchní příčky žebříku, ale pak se ztratilo v hloubce. Viděl jsem v jeho světle i železné stupně pokryté silnou vrstvou rzi. Uprostřed ale byla rez odřená, což bylo zjevně od toho, jak po stupních někdo často vystupoval. Místo rzi odhalila svítilna nasedly kov.

“Hodně štěstí, seňore Sinclaire,” řekl Juan. “Držím vám

pěsti.”

“Dávej pozor, aby nás někdo nepřekvapil.”

“Jistě, buďte klidný.”

Sestoupil jsem do šachty. Z jejích kamenných stěn nevyčnívalo nic, co by mi zachytávalo o šaty, i když stěny nebyly tak hladké jako u betonových šachet.

Než mi hlava zmizela v hloubce, ještě jednou jsem se zadíval vzhůru a uviděl nad sebou Juanův obličej. Zdálo se mi, že se mu v očích třpytí slzy.

“Hlavu vzhůru, chlapče, my to dokážeme.” Neřekl nic a já jsem sestupoval níž.

Nebylo to poprvé, kdy jsem podnikal podobnou výpravu jako teď. Často jsem sestupoval do různých šachet nebo studní skrývajících tajemství, která jsme chtěli s přáteli odhalit.

Nepovažoval jsem se vůbec za průzkumníka, který se bůhvíjak vyzná. U takových akcí bylo důležité postupovat s jistotou, pevným krokem a předem si všechno ohmatat.

A tak mě pohltila hlubina země a obklopil starý známý vlhký pach.

Zatím jsem nechal svítilnu zhasnutou a chvílemi jsem se zadíval vzhůru.

Světlý kruh se neustále zmenšoval a Juana už jsem neviděl. Bylo mi jasné, že se do šachty nedívá.

Představoval jsem si, že tu bude horší vzduch. Páchl sice, ale dal se docela dobře dýchat.

Když jsem rozsvítil svítilnu a podíval se do hloubky, naplnil mě první záblesk naděje nad tím, co jsem viděl.

Pokud jsem byl schopen rozeznat, muselo být pode mnou skalnaté dno a já se k němu blížil.

Železné stupně ve skále držely pevně. Sestupoval jsem rychle a za chvíli už jsem stál oběma nohama na pevné zemi.

Zhluboka jsem se vydýchal. I kdyby se teď Juan za mnou díval, už bych ho v otvoru neuviděl. Také jsem na něho nic nevolal a pustil jsem se do průzkumu tohoto tajemného podzemního úkrytu.

Bylo jasné, že jsem se ocitl v prostorné jeskyni. Kužel světla odhaloval stěny, které se leskly vlhkostí a místy byly porostlé mechem.

I když měla jeskyně poměrně vysoký strop, připadal jsem si jako v hrobce.

Všechno mi připadalo stísněné a úzké. Zdálo se mi, že se na mě tmavé kamenné stěny řítí a narůstají do výšky.

Z toho jsem samozřejmě automaticky začal mít nepříjemný pocit. Na jisté věci reaguji velmi citlivě a tady jsem tušil nebezpečí.

Kromě mě v jeskyni musel být ještě někdo, nebo přesněji něco. Co to přesně je, jsem v této chvíli nedokázal říct. I když jsem si svítil kolem dokola, nic jsem neobjevil.

Bylo to ale v každém případě tady. Ne snad člověk, ale fluidum. Něco, co v této jeskyni přetrvalo věky a silně zářilo. V žádném případě to nebylo vidět. Mohl by to být i duch. Že by mě snad pozorovali duchové?

Světelný kužel putoval po vlhkých zdech. Pak jsem ho spustil k zemi a zároveň postoupil kupředu. Najednou jsem ztuhnul, když se světlo dotklo jakéhosi předmětu na skále. Přede mnou se zalesklo něco světlého. Zřetelně se to rýsovalo na temném pozadí.

Teprve když jsem na to pořádně posvítil, rozeznal jsem,

oč se jedná.

Byly to kosti.

Vybělené kosti, nepříliš velké. Nebyly to lidské kosti.

Samozřejmě jsem si okamžitě vzpomněl na to, co sem nosil Juan. Posílala ho, aby jí zaopatřoval potravu. A on jí vyhověl. Lavinia se opravdu živila malými zvířaty a po jejích hostinách tu zůstaly kosti, které teď ležely ve světle svítilny přede mnou.

Měl jsem tedy důkaz. Nebyly to jediné děsivé zbytky, které jsem našel. O pár metrů dál ležely další hrozné upomínky její existence.

Takže tady přežila Krvavá dáma stovky let. Na pohled dokonalé tělo, uvnitř však rozložené, plné červů a jiné havěti.

Příšerné…

Zahnal jsem myšlenky na Krvavou dámu a pokračoval v pátrání neustále doprovázen pocitem, že jsem pozorován, i když jsem nikoho neviděl.

Posvítil jsem o trochu výš a narazil na něco černého a lesklého.

Nejprve jsem si myslel, že je to skalní stěna, ale bylo to

příliš hladké.

Přiblížil jsem se k tomu nově objevenému předmětu a vykulil jsem údivem oči.

Přede mnou stál oltář!

Byl vytesán z černého kamene hladkého jako zrcadlo. Na délku měřil asi dva metry. Pokud se výšky týkalo, sahal mi asi do pasu, na šířku neměl víc než metr.

Oltář uprostřed jeskyně!

Co to mělo znamenat? Odpověď na to nebyla těžká. Pravděpodobně zde v minulosti zabíjeli oběti, ať už lidi či zvířata. O tom jsem mohl pouze spekulovat. V každém případě tu ten oltář zůstal, a to muselo mít důvod, který, jak jsem předpokládal, pravděpodobně souvisel i s Lavinií di Luna.

Obešel jsem oltář, ale nic zajímavého už jsem neobjevil. I na zadní straně byla plocha hladká, bez rytin.

Objevil jsem tedy hlavní působiště Lavinie, avšak ji samotnou ne. Zatím jsem také neobjevil žádný zadní východ.

Nezbývalo mi tedy nic jiného, než si na Krvavou dámu počkat.

Při našem druhém setkání mi tvrdila, že mám nechat náhodě, kdy se zase uvidíme. Ale já na náhody nevěřím. Věděl jsem, že tyhle “náhody” řídila ona sama, a bylo mi jasné, že mě tu dlouho samotného nenechá.

Čas ubíhal.

Zaposlouchal jsem se do ticha kolem. Sem tam bylo přerušeno typickými zvuky jako kapáním vody ze stropu nebo padajícími kamínky.

To všechno mě uspávalo. Moje pozornost automaticky poklesla. Téměř jsem se lekl, když jsem zaslechl jiný zvuk, který sem nezapadal.

Bylo to tiché cinkání…

Okamžitě jsem zpozorněl. Pokud jsem se nemýlil, přišel ten zvuk od oltáře a já jsem si byl vědom toho, že jsem ho už slyšel, ale v této chvíli jsem nevěděl, kdy.

Posvítil jsem na oltář. Ještě předtím, než světelný kužel odhalil příčinu toho zvuku, vzpomněl jsem si.

Toto tiché cinkání vydávaly kovové plátky na čelence Krvavé dámy.

Podle toho jsem usoudil, že Lavinia není daleko.

Ve chvíli, kdy mi tato myšlenka probíhala hlavou, dopadlo na tu, na niž jsem myslel, světlo. Byla to ona, Krvavá dáma, ale jak se změnila!

Vypadala jako smrt a hřích současně.

10

Bylo to už strašně dávno, co se Juan naposledy modlil. Teď se to ale změnilo, když dřepěl u otvoru a viděl, jak v něm John Sinclair zmizel.

Obdivoval odvahu toho člověka. Po tom všem, co se stalo, by se on sám neodvážil do té temné hloubky sestoupit. Sepjal ruce. Modlil se vlastními slovy a zmiňoval se i o své tetě. Šeptal rychle sestavená prosebná slova.

Může to všechno vůbec ještě dobře dopadnout, nebo

přecenili své síly?

Krvavá dáma byla nebezpečná. Bezohledně si probojovávala cestu a neustoupí z ní ani o krok. Všude, kde se objevila, přinášela smrt.

Tma nabývala na intenzitě. Juanovi to připadalo, jako by někdo zatahoval oponu. Proto už teď bylo lépe vidět měsíc. Jeho obrys se zřetelně rýsoval na obloze. Vypadalo to, jako by zemi pozoroval jedním okem.

Juan nahlédl do otvoru šachty. Seděl těsně na jejím okraji a přesto, že se hluboko předklonil, Johna Sinclaira už v temné hloubce neviděl.

Obdivoval jeho statečnost. On sám by ji nikdy neměl.

Myšlenkami se vrátil ke Krvavé dámě. Teď mu připadalo nepochopitelné, jak se mohl nechat od té osoby tak zmámit. Možná to způsobila jeho osamělost. Teta Esmeralda neměla tolik času, aby se mu mohla věnovat.

Možná proto vyrostl Juan jinak než ostatní chlapci. Také se mnohem méně smál, protože ho poznamenal těžký život.

Juan čekal, až zahlédne v hloubce světlo. Až Sinclair sestoupí na dno šachty, určitě rozsvítí svítilnu, protože je tam naprostá tma.

“Čekáš tu na něho, můj miláčku Juane?”

Chlapec úlekem málem přepadl do otvoru, když zaslechl ten hlas. Vykulil oči, začal se chvět a najednou se rozzlobil, že se nechal tolik unést myšlenkami a nedával pozor na okolí.

“Lavinie…”

“Ano, přišla jsem, chlapče, nechceš se na mě podívat?

Tak se přece otoč!”

Juan se musel velmi přemáhat. Nechtěl se dívat do tváře vražedkyně, i když mu kdysi byla sympatická.

Když se nepohnul, přiblížila se k němu ještě víc a položila mu ruce na ramena. Znovu ho z jejího doteku zamrazilo v zádech. Lavinia si toho všimla.

“Co je to s tebou, ty se mě bojíš?”

“Si.”

“Proč?”

“Protože jsi vraždila!” vyrazil ze sebe a neodvažoval se otočit a podívat se jí do tváře. “Jsi vražedkyně! Zabila jsi tři lidi.”

“To já přece všechno vím, ale tak to má být. Pocházím z jiných dob a musím splnit svůj úkol, copak to nechápeš? Hledala jsem někoho, komu mohu důvěřovat, a našla jsem tebe, můj milý, měl bys na to být hrdý.”

“Ale to já nejsem a nikdy nebudu!” vykřikl Juan. “Já tě nenávidím.”

Její stisk zesílil. Její prsty se mu bořily do masa a tiskly ho stále silněji. “Otoč se, Juane!” Teď už to znělo jako rozkaz.

Juan poslechl. Okamžitě uvolnila sevření, takže byl volný. Ustoupila o krok dozadu. Stála před skalnatým pozadím jako socha, naprosto nehybná. Kolem ní bylo neobvyklé světlo, ne úplná tma. Jakási podivná šeď, jako by se slunce schovalo za černou stěnou a jeho paprsky jí částečně pronikaly.

Obrysy byly velmi ostré a Juan velmi zřetelně rozeznával Laviniinu postavu.

Usmívala se.

Obličej se jí při tom pokrabatil tak, jako by měla gumovou kůži.

“Tak teď mě vidíš,” řekl.

Krvavá dáma přikývla. “Ty jsi mě zradil, Juane, zradil jsi mě…”

“Já?” ukázal si na hruď. “To přece není pravda. Ne, ty sama ses zradila svými skutky!”

“Musela jsem to udělat!”

“Já tě proto nenávidím.”

Lavinia se na něj upřeně dívala. “Ty víš, chlapče, že jsem s tebou měla velkou trpělivost, ale nezkoušej ji příliš, nebo tě budu muset potrestat tak, jak si zrádce zaslouží!”

“Ty mě potrestat? Za co?”

“Vzpomeň si, že jsem ti přikázala, abys o tomto vchodu nikomu neříkal, a ty jsi neposlechl. Přivedl jsi sem Johna Sinclaira.”

“Tvého přítele!”

Lavinia se rozesmála. “Přítele? Milence! Co ty o tom

vůbec víš?”

“Šli jste spolu na pláž a …”

“To je pravda, tak jsem si to naplánovala. Úmyslně jsem ho vyhledala a seznámila se s ním, abych ho vlákala do svých osidel. Už od samého počátku jsem si to všechno naplánovala.”

“A proč?”

“Je v něm něco zvláštního,” zašeptala Lavinia. “Nevím zatím, co to je, ještě jsem na to nepřišla, ale prostě to v sobě má. Ty to necítíš?”

Juan pokrčil rameny. “A co bych měl cítit? Jak bych mohl?”

“Musel ti o sobě vyprávět.”

“Ano, vyprávěl.” V jeho dalších slovech bylo cítit podtón triumfu. “Je velmi zvláštní, možná je to v jeho povolání, protože pracuje pro policii. Je to anglický policista, ze Scotland Yardu.”

“Co je to?” zeptala se zostra.

“Něco takového jako Guardia Civil.”

“Ach, těch se já nemusím bát. Tápou v temnotě, nikdy na nic nepřijdou.” Lavinia se rozesmála, potom přistoupila k Juanovi, který se jí znovu začal bát a uhnul před ní.

“Co ode mně chceš?” zeptal se jí.

“To hned uvidíš. Zatím se připravuji.” Sehnula se a odstranila tyč, která podpírala poklop.

Ten zapadl.

Juanovi zamrznul výkřik na rtech. Neodvažoval se Lavinii napadnout. Musel nečinně přihlížet, jak těžká kovová deska uzavřela šachtu.

“Tak,” řekla, “tahle cesta je zablokována. Teď najde svůj hrob uvnitř mé hory!”

Chlapec zaťal ruce v pěst. Chlad mu projel od nohou až k srdci. Zdálo se mu, jako by mu hrudník svírala pevná ledová obruč. Když se nadechl, bolelo to.

“Ty ho tam necháš zemřít a zpráchnivět?” zeptal se šeptem.

Usmívala se a rty se jí při tom pohybovaly. Juan se roztřásl. “On by si to zasloužil,” řekla. “Totéž udělali lidé se mnou, jenže já mám sílu měsíce. Tenkrát mi říkali Měsíční bohyně, bohyně noci a temnot. Chtěli mně usmrtit, ale strašně se zmýlili. Já ho nechám zpráchnivět, plně si to zaslouží. Promluvím si s ním, půjdu za ním. Ale musí zažít na vlastní kůži, jaké to je, když někdo odmítne někoho takového, jako jsem já.”

Juan ji poslouchal, ale příliš mnoho nechápal. Přesto přikývl, že rozumí, a pak se jí zeptal: “A co bude se mnou?”

“S tebou, můj chlapče?” Zasmála se. “S tebou mám jiné úmysly. Ty mně doprovodíš.”

“Kam?”

“Na pláž, k moři, tam, kde se měsíc odráží ve vlnách. Já se tam vyznám, ty ne. Měla jsem dlouhou dobu na to, abych objevila jisté věci.” Podala mu ruku. “Chyť se mě,” přikázala mu.

“Ruky vražedkyně?” Juan se otřásl. “Nikdy, nikdy!”

“Chyť se,” zavelela.

Juan se lekl, když uslyšel její ostrý hlas. Cítil studený pot na zádech, potom však přikývl, protože byl zbabělý na to, aby se jí dokázal postavit.

Váhavě k ní přistoupil, natáhl k ní ruku a dotkl se její.

“Tak je to správné. Cítíš mě. Cítíš sílu Lavinie di Luna? To bledý měsíc mi ji předal. Mám v sobě sílu jeho paprsků, bohyně temnot je znovu na světě!”

Přiblížila tvář těsně k jeho, pevně mu tiskla ruku, takže se musel dívat nejen na matný měsíc, ale i na její tvář. V té chvíli zapomněl na její chladnou ruku a naslouchal jejím slovům.

“Žiji jen díky měsíční energii. Podařilo se mi totiž zachytit jeho paprsky, víš? Podívej se na mě, podívej se mi do tváře a podívej se na moji čelenku. Je vyrobena ze stříbrných plátků. Jejich pomocí se mi podařilo zachytit měsíční energii. Ony ji do sebe vstřebaly a předávají mi ji, a to mne udržuje naživu. Ta čelenka je pojítkem mezi ním a mnou.”

Juan těm slovům naslouchal, ale jako by klouzala mimo

něj.

Upíral pohled do její tváře. Zdálo se mu už předtím, že se něco hýbe mezi jejími rty, a teď zjistil, že se nemýlil.

Skutečně, něco se tam hýbalo, ale nebylo to tím, že by se jí chvěly rty. Něco jí vylézalo z úst.

Něco živého…

Malé, tmavé a jako krunýř tvrdé předměty, které se zeleně a černě leskly.

Brouci…

Juan sebou trhl a chtěl se vyprostit ze stisku Krvavé dámy, ale nešlo to.

Lavinia jeho úmysl prohlédla a sevřela ho jako železný svěrák. “Ne, mně neutečeš, zůstaneš se mnou a já tě vezmu s sebou.”

“Proč?”

“Protože se musíš dívat, jak trpí.”

Juan měl oči jen pro její tvář. Hmyz vylézal nejen přes její rty, ale našel si cestu i ušima.

Byli to malí pavouci, kterým se, jak se zdálo, její obličej obzvláště líbil.

Juan nevěděl, proč ta havěť opouští nitro jejího těla. Neodvážil se jí na to zeptat, ale otázku měl vepsánu ve svých očích a Lavinia si toho všimla.

“Překvapuje tě to?” Tiše se zasmála. “Dokážu si to představit, ale já ta zvířátka miluji. Dlouho jsem se jimi živila, chápeš?”

“Ne, nechápu…”

“Jsou mi podobní, jsou to noční tvorové. Žijí ve tmě, a když se objeví slunce, zalezou do stínu, nebo si najdou úkryt pod těžkými kameny. Já jsem dala přednost měsíčnímu svitu před slunečním, ale naučila jsem se pohybovat se i ve slunci. Bohužel je to pro mně ještě stále těžké. Po určité době musím vyhledat nějaké tmavé místo. Teď je ale noc a noc je mým královstvím. Podívej se vzhůru. Uvidíš měsíc. Není v úplňku, ale pomalu ho přibývá. A proto jsem i já stále silnější…”

“Přestaň!”

Lavinia se škodolibě zasmála. Dala se do pohybu a chlapce táhla s sebou. “Zůstaneš se mnou,” slibovala mu.

“Na věky.”

Juan se třásl strachem.

11

Lavinia stála ve světelném kuželu mé svítilny jako při zkoušce na divadelním jevišti. Nebyla to u ní žádná póza. Ona svůj výstup hluboce prožívala, těšil ji.

Byla si sama sebou tak nepředstavitelně jistá! Nevěděl jsem, odkud se tu vzala, ala musel jsem přiznat, že mě současně odpuzuje i přitahuje.

Ten vnitřní odpor možná způsobovalo její oblečení, které jsem na ní ještě neviděl.

Bylo to vlastně oblečení?

Ano, ale byla spíše polonahá. Měla jen kolem boků pás sotva širší než bikiny. Byl to pás červené barvy a vpředu visel dolů jako dlouhý šál splývající mezi nohama až na zem. Ňadra měla nahá a bradavky jí přikrývaly jen dva kovové plátky ve tvaru půlměsíce. Na ramenou nesla cosi, co se podobalo křídlům, a čelenka na jejím čele se matně leskla pod úplně černými vlasy.

Připadala si zřejmě jako královna. Obličej měla nehybný a své modré oči upírala na mě, jako by jí vůbec nevadilo dívat se do světla svítilny.

“Johne Sinclaire, vítej v mém království, které jsem tak dlouho nemohla opustit.”

Neměl jsem na žádné dvornosti chuť ani náladu a uvažoval jsem spíš prakticky. “Odkud přicházíš, Lavinie?”

“Jsem zde.”

“To vidím, ale kudy jsi přišla? Nesestoupila jsi šachtou, to vím.”

“Ne, ale zavřela jsem ji,” sdělila mi tiše.

Okamžitě se ve mně rozezněl poplach. Jestli je to skutečně pravda, musela při tom padnout na Juana. “A co chlapec?” zeptal jsem se. “Co se stalo s Juanem, musela jsi ho vidět. Čeká…”

“Máš pravdu, viděla jsem ho.”

“Žije?”

Moje otázka ji pobavila. “Nezabila jsem ho,” sdělila mi. Musel jsem jí věřit, ale chtěl jsem se toho dozvědět víc.

“Teď, když tu stojíme proti sobě, rád bych věděl, s kým mám tu čest. Na pohled jsi čistá krása, kterou jsem se nechal oslnit. Ale uvnitř jsi zkažená a shnilá a nemůžeš být člověk…”

“Jsem Lavinia di Luna, královna měsíce, bohyně temnot, Krvavá dáma.”

“Skvělé, tolik jmen já rozhodně nemám. Komu sloužíš, kdo tě po celá ta léta udržoval při životě? Byl to ďábel? Patříš Satanovi?”

“Tomu ne!”

Téměř zlobně potřásla hlavou a opakovala: “Ne, Satanovi nepatřím!”

“Komu tedy, kdo za tebou stojí?”

“Měsíc. Získala jsem jeho sílu. Když mně tenkrát shodili do jeskyně, poprosila jsem o čelenku, kterou vidíš na mém čele. Je z výjimečného materiálu, který dokáže vstřebat měsíční sílu. Žiji z jeho svitu, z jeho paprsků, které se prostřednictvím čelenky zesilují a já přijímám jejich energii. Proto mohu žít i zde.”

“Ne, žít ne, jen existovat. Nejsi nic jiného než prázdný obal, nemáš duši. Mohl bych tě označit za nemrtvou, za zombii. Krvavá paní nemá právo existovat a živit se krví ostatních.”

“Co mi to tu povídáš?!” okřikla mě. “Já že nemám právo? To se tedy mýlíš! Tehdy, když jsem vládla na celém pobřeží a piráti mě uznávali jako královnu, padali přede mnou lidé na kolena a prosili mně o milost. Jsem zdejší královnou, vládla jsem zdejší zemi a piráti mi odevzdávali poklady, které přiváželi ze svých cest. Lidé mně zbožňovali a ctili.”

“A přesto té chtěli zničit.”

“Ano, ale to nebyli lidé, těm by se to nepodařilo. Byl to zásah přírody. Přišla sem potopa způsobená zemětřesením, krajina se změnila, zemřelo tehdy mnoho lidí, když se skály trhaly a přesouvaly. Domy padaly a pohřbívaly pod sebou lidi. Vlny s sebou strhly i ty největší lodi. Voda zaplavila pevninu a nahnala lodi mezi skaliska. Všichni zemřeli, ale

.já jsem přežila. Byla jsem uvězněná, protože jsem nestačila tak rychle opustit jeskyni. Byla zasypaná a všichni si mysleli, že jsem při tom zahynula. Jenže já jsem zůstala na živu. Čelenka nasála měsíční sílu, a ta mi dávala život. Položila jsem se na oltář, který vidíš před sebou. Živila jsem se hmyzem, červy a brouky. Stále jsem cítila chuť jejich krve a tak tomu bylo po celá léta, až jsem se zase konečně mohla osvobodit. O mnoho let později postavili tu šachtu. Lidé, kteří ji postavili, o mně nic nevěděli. Nejprve jsem je nechala dokončit jejich dílo a potom jsem je zabila, vypila jim krev. Jejich pozůstatky už dávno zetlely, ale já žiji dál.”

“Podařilo se ti najít ještě druhý východ?”

“Uhodl jsi.”

“A ústí ten východ do moře?”

“Ano. Neboť i voda je pro mně nesmírně důležitá. I její temná hladina mi dodává energii, kterou k ní vysílá měsíc. Všechno je předem určeno, všechno je osud. Tak se také mělo stát, že Juan našel tu šachtu. Byl zvědavý a já s ním navázala kontakt. To on mi obstarával drobná zvířata, jejichž krev jsem pila. To mi vrátilo mou krásu. Život jsem si uchovala pomocí čelenky, ale krásu jsem získala teprve později. Když se mi to podařilo, mohla jsem opět opustit jeskyni a vyjít mezi lidi. Chtěla jsem je vidět. Chtěla jsem zjistit, co se změnilo za tu dlouhou dobu. A změnilo se toho hodně, jen lidé zůstali stále stejní. Stále touží po bohatství jako dřív. Zahodili staré hodnoty, zapomněli na pověsti a báje, a to je přijde draho. Lavinia di Luna, Krvavá dáma, se vrátila.”

“Ne na dlouho!” řekl jsem.

“Ty mi v tom snad chceš zabránit?”

“Proto jsem zde.”

Zasmála se. “Ty také patříš k moderním lidem, kteří se dají nachytat na krásu. Přiznej se, že ses do mě zamiloval, přiznej to!”

“Málem.”

“Tak vidíš!”

“Jen se ptám, proč jsme se my dva setkali. Proč jsi mě vyhledala? Byla to skutečně náhoda?”

Chvíli přemýšlela a potom mi dala odpověď. “Téměř,” začala. “Neznala jsem tě, ale přesto jsem tě hledala, protože jsem tě cítila. Chápeš to?”

“Ne.”

“Je to úplně jednoduché, Johne Sinclaire, ten, kdo má schopnost cítit síly vycházející z temné oblohy a měsíce, tomu je to jasné. Ten je citlivý a umí vnímat. Je otevřen jistým věcem. A já jsem tě cítila. Najednou jsem věděla, že se ve vsi ocitl někdo cizí, kdo mi může být nebezpečný. Vyhledala jsem tě a sledovala záření, které z tebe vycházelo. Na hřbitově a potom v hotelu. Šli jsme spolu na pláž…”

Jen nerad jsem slyšel upomínku na tuto skutečnost. “A tam přinesl proud mrtvolu, jednu ze tvých obětí.”

“Správně.”

“Proč jsi vraždila?”

“Potřebovala jsem krev.”

“Drobná zvířata ti už nestačila?”

“Ne, chtěla jsem se dostat o stupeň výš a zabila jsem osobu, která to nemyslela s mým chráněncem dobře.”

“Esmeralda Pinosová určitě nic zlého nechtěla.”

“Nebývala bych ji zabila, ale ona mně odmítala. Nechtěla, aby byl Juan mým přítelem. Prostě mně odmítla. Není to samo o sobě dost závažný prohřešek?”

“Pravděpodobně vycítila, jaký vliv na Juana máš.”

Lavinia se lstivě usmívala, než přistoupila k oltáři a zůstala stát těsně u něj tak, že se dotýkala jeho hrany. Potom se o něj opřela rukama. Konečky prstů se dotýkala černého hladkého povrchu. Nevěděl jsem, co má to gesto znamenat, ale o několik vteřin později jsem dostal vysvětlení, když Lavinia učinila rukama kruhový pohyb ve směru hodinových ručiček a zanechávala na hladkém kameni svou stopu.

Nejprve jsem nechtěl věřit tomu, co jsem viděl, a sklonil jsem svítilnu tak, aby její kužel dopadal přímo na místa, kterých se Lavinia dotýkala, a sledoval, cože to za sebou zanechává.

Krev! Kruhy namalované krví!

Teď už mi bylo jasné, jak se dostala krev na zdi ložnice majitele hotelu. Téhle osobě stačilo jen přejet po ní konečky prstů a zanechávat své děsivé vzkazy.

“No, co tomu říkáš?”

“Máš jí zřejmě přebytek, viď?”

“Správně, žiji z ní a potřebuji ji.” Zvedla ruce a obrátila dlaně ke mně. “Podívej se pořádně.”

“Děkuji, to mi stačilo, ale ještě bych se znovu rád vrátil k sobě. Takže ty jsi mne vyhledala a chtěla jsi zjistit, co jsem zač.”

“Přesně tak. Jsi jiný než ostatní lidé. I když ten den, co jsme leželi na pláži, jsem to necítila. Ale teď nadešel čas. Vyzařuje z tebe něco, co se mi nelíbí. Cítím to velmi přesně a silněji než předtím.”

V tom jsem jí musel dát za pravdu. I když já osobně jsem nic nevyzařoval, byl to můj křížek, ze kterého to záření vycházelo. Ten, kdo stál na druhé straně a byl pod vlivem temných sil, ho musel cítit.

Na pláži to cítit nemohla, protože jsem neměl křížek na krku. Sundal jsem si jej a uložil do plážové tašky.

Ale teď už jsem ho měl zase na krku a ona ho okamžitě ucítila.

“Když jsi to všechno zjistila, Lavinie,” řekl jsem, “pak ti také musí být jasné, že patřím k lidem, kteří nepodléhají silám noci. K lidem, kteří nejen odmítají temné mocnosti,

ale dokonce proti nim bojují. Víš to už? Dokážeš si

představit, že jsme nepřátelé na život a na smrt?”

“Ano, dovedu!” Při té odpovědi se v jejím krásném obličeji s pravidelnými rysy nepohnul jediný sval.

“A jen jeden z nás může přežít. Mým povolání je bojovat s démony a bytostmi z říše temnot. Bojuji proti duchům, proti…”

“Přestaň!”

“Proč, bojíš se?”

Zavrtěla hlavou a plátky na čelence o sebe jemně zacinkaly. “Ne, lidí se nebojím. Ani tebe ne, Sinclaire, to určitě ne, i když nejsi jako ostatní. Já jsem totiž silná.”

“Můžeme se o tom přesvědčit.”

“Ano, to můžeme,” řekla. “A to hned tady a na místě. Je tu jen jediný problém.”

“A to jaký?”

Dala si načas s odpovědí. Otevřela rty a já jsem viděl, jak se jí mezi rty něco pohnulo. Bylo to tmavé, lesklé, členité snad jakási podlouhlá těla. V žádném případě to nebyl jazyk. Připadalo mi to jako nějaký odporný hmyz.

Najednou držela mezi prsty brouka. Polkl jsem. V bílém světle svítilny jsem celou tu scénu pozoroval. Pak jsem uslyšel, jak brouka rozmáčkla.

Byl to zvuk, jako by mezi prsty drtila vyschlou kůru stromu.

Otřásl jsem se odporem. To u ní vyvolalo smích.

“S tím se nedokážeš vyrovnat, že?”

“To tedy opravdu ne.”

“Celou tu dobu jsem se jimi živila, vždycky jsem nějakého našla. A budu to tak dělat i nadále. Tenhle hmyz mi patří. Nabídl mi svůj život a já jeho nabídku přijala.”

“To už teď vím,” řekl jsem. “Ale hovořila jsi o nějakém trumfu.”

Přikývla. “Dokonce o dvou. Podívej se na oltář. Vidíš ten hladký kámen?” Znovu po něm přejela rukama, ale tentokrát na něm nezanechala krvavé stopy. “Není nádherný, není skvostný? Je hladký jako zrcadlo a je to zcela výjimečný materiál. Tento kámen rovněž viděl měsíční světlo a nasál ho do sebe. Bylo to, jako když vyschlá houba nasákne vodou. Měsíční světlo ho proniklo a on se v této jeskyni pro mě stal nenahraditelným zdrojem energie.”

“Dobrá, takže to je tvůj první trumf. A kdo, nebo co je ten druhý?”

“Ten druhý má jméno!” zašeptala mi do tváře. Ano, má jméno a ty ho dokonce znáš.”

V tu chvíli se mi rozjasnilo v hlavě. “Juan!” zvolal jsem.

“Správně.”

Zaťal jsem ruce v pěst. “Proboha, co jsi tomu chlapci udělala?”

“Nic, zatím.”

“Tak co s ním míníš udělat?”

“Samozřejmě ho obětuji, pokud to bude nutné, to záleží jen na tobě. Rozhodně to neudělám ráda.” Prudce ustoupila, zády se opřela o oltář a pak se na něj položila.

Pokládala se velmi pomalu. Působilo to téměř provokativně.

Potom ke mně vztáhla obě ruce. “Pojď za mnou, Johne.

Pojď, dokončíme to, co jsme začali na pláži…”

“Tys zešílela,” řekl jsem.

“Ne, chci abychom změřili své síly. Chci vědět, kdo z nás je silnější. Ty jsi muž, který je jiný než ostatní, a já chci vědět, jak přesně jiný jsi.”

“Nikdy!”

“Nemyslíš vůbec na Juana?”

Tak o tohle jí šlo. “Samozřejmě, že myslím,” řekl jsem chraplavým hlasem.

Usmívala se vleže a stále ke mně vztahovala ruce. “Tak pojď, chci konečně vědět, jestli jsi skutečně tak silný, jak to cítím.”

Zamířil jsem k ní. Dělilo mně od ní jen několik kroků. Díval jsem se na ni ze svého místa. Přejížděl jsem očima po jejím těle, od bosých nohou až po hlavu. Jak se kroutila, připadala mi jako kočka.

“Nechceš?”

“Rád bych ti něco ukázal.”

“A co?”

“Moment.” Mohl jsem skutečně tolik riskovat a ukázat jí svůj křížek? Tušila, že jsem jiný než ostatní lidé, a to jen proto, že jsem ten křížek měl na krku.

Pootevřela ústa a s napětím mne pozorovala. Tentokrát jí z nich nevylézali žádní brouci, ale jazyk jsem také neviděl.

Zvedl jsem ruce a spojil je na šíji, kde jsem ucítil tenký stříbrný řetízek. Uchopil jsem ho mezi prsty.

Potom jsem řetízek přetáhl přes hlavu.

Křížek při tom vyklouzl zpod košile. Nespouštěl jsem Lavinii ani na okamžik z očí. Napjala se, a když jsem před ní otevřel dlaň s křížkem, zůstala nehybně ležet.

“Myslíš tohle?” zeptal jsem se tiše.

Lavinia neřekla ani slovo a ani se nepohnula. Ležela na oltáři jako mrtvá. Zdálo se mi, že její tělo bylo něčím zasaženo.

“Myslíš tohle?” opakoval jsem otázku. “Chci to vědět.

Cítíš to záření?”

Posadila se. “Ano,” zašeptala. “To je ono. Tohle jsem cítila. Ty máš…”

“To je má zbraň,” vysvětlil jsem jí. “Je to vítězné znamení a důkaz toho, že zlo prohrálo a síly světla ho zahnaly do podzemí.”

“Dej to pryč!” přikázala mi.

“Proč?”

Tentokrát jsem nabyl převahy. Držel jsem křížek v pravé dlani a v levé svítilnu. Z Laviniina pohledu jsem musel stát ve stínu, protože na mne nedopadalo přímé světlo svítilny. Přesto rozeznávala mé obrysy a věděla dobře, co to znamená.

“Veškeré síly, na které se spoléháš, Lavinie, jsou proti tomu křížku nicotné. Prohraješ, protože takovou sílu nedokážeš přemoci. To nedokáže ani sám ďábel.” Hovořil jsem šeptem, ale důrazně.

“A co Juan?” vykřikla. “Na něho nemyslíš?”

“Ale ano, myslím na něho. Řekneš mi, kde toho chlapce najdu.”

“Ne, to ti neřeknu.”

“Jen klid, Lavinie,” přerušil jsem ji. “My dva to spolu skoncujeme. Až do této chvíle jsi se mnou hrála ty svou hru. Teď to bude naopak. Teď diktuji já.”

Už neležela na černém oltáři. Jediným švihnutím těla se napřímila a opřela se při tom lokty o desku oltáře.

Její pohled už dávno ztratil sebejistotu. Podařilo se mi dostat se z nevýhodné pozice a hodlal jsem této skutečnosti využít i nadále.

Nechal jsem klesnout pravou ruku.

Křížek se při tom dostal do blízkosti černého oltáře. Ten měl být nasáknut měsíčním světlem, jak se mi snažila Lavinia namluvit. Chtěl jsem to světlo zla zlikvidovat. Opatrně jsem položil křížek jako protipól zla na černý kámen.

Jeskyní zazněl pronikavý výkřik. Ten výkřik ze sebe vydala Lavinia. Zaklonila hlavu a pootevřela ústa, ale žádná havěť jí z nich už nelezla. Musela cítit sílu vycházející z křížku, která začala kámen trhat.

Kvádr, který přežil dlouhá staletí, se začal bortit. Slyšel jsem, jak se deska láme a praská. Současně s tím jsem zahlédl první podélné praskliny a z nich vystupoval štiplavý kouř.

To mne překvapilo.

Za několik vteřin zaplnila jeskyni hustá mlha, jaká bývá v Londýně, takže jí neproniklo ani světlo mé svítilny.

Stále jsem slyšel Lavinii křičet a chtěl jsem jí přitisknout křížek na tělo. Vtom se oltář probořil a Lavinia rychle uskočila, aby unikla z dosahu trosek.

Bohužel jsem sáhl do prázdna.

Oltář se přede mnou rozpadl. Dým syčivě vystupoval vzhůru a pohlcoval světlo svítilny. Jen jako stín jsem v něm viděl postavu Krvavé dámy.

Připomínala mi dravou šelmu při skoku, protože se najednou mohutným skokem vnořila do tmy jeskyně. Bylo mi jasné, že tam ji tak rychle nedoženu.

U nohou mi ležely trosky oltáře. Ještě se stále s hlukem rozpadaly na menší kusy. Mlha se neustále valila vzhůru a mísila se se zvířeným prachem.

Prodíral jsem se jí směrem, kam utekla Krvavá dáma. Naštěstí jsem věděl, kterým směrem utekla.

Rozběhl jsem se za ní se svítilnou v ruce.

Kužel světla však poskakoval z jednoho místa na druhé, aniž bych tu ženu objevil.

Najednou jsem se zastavil. Za mnou bylo podezřelé ticho. V jeskyni se vznášelo už jen pár obláčků dýmu, které odporně páchly. Lavinia se neukázala.

Měl jsem na sebe zlost. Z falešných ohledů jsem nejprve zaútočil na kámen. Měl jsem se svým talismanem nejprve zaútočit na ni.

Smůla.

Samozřejmě, že jsem se stále víc bál o Juana. Ne nadarmo se o něm zmínila jako o svém trumfu. Že to myslela vážně, bylo nad slunce jasné.

Ptal jsem se sám sebe, kde bych ho asi mohl najít. U vstupu do šachty určitě ne. Buď ho schovala někde v

jeskyni, nebo ho nechala venku. Existoval přece ještě druhý východ.

Teď ho budu muset najít. Jeskyně se mohla táhnout pod celým kopcem až k pláži.

Zastavil mně škodolibý smích Krvavé dámy. Zapůsobil na mě jako zahřmění, až mne z něj zamrazilo v zádech. Najednou umlkl.

Pak jsem uslyšel její hlas. “Téměř se ti to podařilo, Johne, ale jen téměř. V každém případě jsem dostala důkaz, že jsi jiný než ostatní.” Její hlas se nesl ozvěnou, jako by volala do nějaké roury.

“A já teď zase vím, jak jsi zbabělá, Lavinie. Ty už

přestáváš věřit ve své schopnosti, nemám pravdu?”

“Ale věřím v ně, jen si teď budu muset vymyslet něco jiného.”

“A co?”

“Zmínila jsem se ti o druhém trumfu, a tím je Juan.

Půjde se vykoupat.”

“Vidíš, v tom je právě tvoje zbabělost!” volal jsem na ni. “Je bezbranný a nemůže proti tobě nic dělat.”

“Mohl mít všechno, ale ty jsi udělal chybu, protože jsi mne proti sobě popudil. Oltář mi dodával sílu, koncentroval v sobě měsíční světlo. To, co přežilo dlouhá staletí, jsi bezohledně rozbořil a teď pocítíš následky. A pocítí je i ostatní. Ještě se uvidíme, Johne…”

Měl jsem ještě spoustu otázek, ale už jsem je nestihl vyřknout. Krvavá dáma mi unikla. Vyznala se ve své jeskyni, zatímco já musel hledal jiný východ.

Pomalu se mne zmocňovala stísněnost…

12

Nacházel se v místě, kde skály omývaly mořské vlny. Nad sebou viděl temnou oblohu, na které zářil měsíc jako světlý plochý míč.

Po tváři mu stékaly slzy a mísily se s pískem, který se mu lepil na kůži. Býval by si je rád setřel, ale nebylo to možné, protože se nemohl vůbec hýbat. Krvavá dáma ho totiž zahrabala do písku tak, že mu vyčnívala jen hlava.

Sám se z tohoto vězení nemohl vysvobodit. Písek mu tiskl ruce k tělu. Byl tvrdý jako ocel a Juan měl pocit, že ho stále víc a víc svírá a ztěžuje mu dýchání.

Ten, kdo se dostal do tak těžké situace, začne vidět svět z úplně jiného pohledu. Pro takového člověka se i ty nejnormálnější věci stávají hrozbou.

Malé kameny se mu najednou zdály jako balvany. Vlny se mu zdály jako vlny při bouři.

Živočichové, kterým by se za normálních okolností smál nebo je rozšlápl, mu připadali jako obludy.

Lezli tu různí píseční brouci, spousta hmyzu a také krabi, kteří se odvážili vylézt na břeh z vln přílivu teprve za tmy.

Díval se na ně ve stejné výšce. Jeho oči byly těsně nad zvlněným pískem, přes který vál chladný noční vánek. Měl je plné písku, který ho škrábal a lepil se na zaslzené tváře.

Juan prožíval velké utrpení, bolest a žal. Prosil a zapřísahal Krvavou dámu, aby to nedělala, ale ona se nedala obměkčit.

V jejích očích byl zrádce a zrádci se za normálních okolností ihned usmrcují, ale Juana chtěla nejprve použít jako svoji pojistku.

“Zůstaneš tady, dokud se nevrátím,” řekla mu na rozloučenou.

“A co když se nevrátíš?”

Na tuto otázku nedostal odpověď. Lavinia se smíchem zmizela ve skalách jako fantom.

Věděla, kde je druhý východ z jeskyně. Chlapec ho však neznal. Na tuto část pobřeží nikdo nechodil.

Ne že by ta pláž nebyla hezká, ale bylo to prostě tím, že na pobřeží byla daleko krásnější místa. Tohle tedy upadlo v zapomnění a nechodili sem ani domácí.

Jestliže Lavinia skutečně zvítězí nad Johnem Sinclairem, může trvat dny, dokonce i týdny, než Juana najdou.

A on do té doby zemře žízní, protože právě do tohoto zálivu pražilo slunce nejvíc.

Proto zbaběle doufal, že se k němu Krvavá dáma vrátí a Sinclair svůj boj prohraje. Bylo mu to hrozně líto, protože mu ten člověk byl sympatický. Ale musí přece myslet především na sebe.

Juan kroutil očima na všechny strany. Jak mu do nich vítr navál zrnka písku, začaly slzet. Slzy mu rozpouštěly špínu na tvářích a rozmazávaly ji.

Zahrabala ho tváří k moři.

Naštěstí byla dnešní noc téměř bezvětrná. Kdyby byl vítr silnější, což se na jaře často stávalo, vlny už by dosahovaly až k němu a zaplavovaly mu hlavu.

Takto ale mezi pláží a mořem zůstal úzký suchý pruh, který on viděl ze své perspektivy jen jako úzký proužek.

Strach v něm stoupal.

Byl jako nenasytné zvíře, které nikdy nemá dost a jeho hlad se neustále zvětšuje.

Zmocnil se jeho duše a bral mu dech. Ukrutný strach způsobil, že mu ze všech pórů vystupoval pot.

Juan si vzpomínal na jeden western. Tam hrdinu také zahrabali do písku a nechali ho trpět celé dva dny na slunci.

V tom filmu hrdina přežil. Ale jemu se to nepodaří, to bylo jisté.

Kdyby mohl alespoň pohnout rukama, býval by je sepjal k modlitbě. V této poloze se ale nemohl vůbec hýbat, i když to zkoušel. Usilovně tlačil ruce od těla.

Nešlo to.

Písek byl tvrdý jako beton. Dokonce nemohl ani ohnout prsty a zatít ruce v pěst.

Tak dokonalé to bylo vězení. Nevěděl ani, kolik času už uběhlo. Vteřiny a minuty mu připadaly dvojnásobně dlouhé, než ve skutečnosti byly, a strach byl větší a větší.

Teprve teď mu drastickým způsobem došlo, že ten písek není tak mrtvý, jak vypadá. I v něm žila různá stvoření. Blechy, malí brouci, kteří v noci nespali a jejichž instinkt je vedl za pachem potu a toho, co Juanovo tělo vylučovalo. Soustředili se na něho.

Najednou ho obklopili komáři. Sedali mu na tvář a nemilosrdně ho bodali. A začaly po něm skákat blechy.

Něco ho štíplo i do horního rtu. Brouci a malí pavouci se k němu blížili ze všech stran. Připadalo mu, že je jich nespočetné množství a že jsou daleko větší než havěť, která vylézala z úst Krvavé dámy.

Nerozběhli se přímo k jeho obličeji, ale běhali v kruzích kolem něho. Byli opatrní. Juanovi to připadalo, jako by jeho utrpení úmyslně prodlužovali.

Pak se k němu první dva brouci odvážili přiblížit a zastavili se mu těsně před tváří.

Juan se zahleděl dolů, aby viděl jejich tvrdé krovky.

Brouci se zatím nehýbali. Číhavě vyčkávali a potom se najednou dali do pohybu, aby překonali poslední nepatrnou vzdálenost k jeho bradě.

Když Juan ucítil jejich dotyky, strašlivě se lekl. Na obličeji se mu okamžitě utvořila husí kůže, což ale broukům vůbec nevadilo. Teď už mu mu klidně lezli po bradě k nosu.

Juan v té chvíli zapomněl na svůj původní strach. Stále víc a víc se soustředil na oba brouky a stiskl rty pevně k sobě.

Vzpomněl si na to, jaké to bylo, když právě tento hmyz vylézal z úst Krvavé dámy, a ještě i v této chvíli se mu zvedal žaludek.

Brouci mu už přelezli ústa.

Jestli mu teď vlezou do nosních dírek…

Vůbec se neodvažoval tuhle myšlenku dokončit, když se první z brouků rozhodl jinak a vydal se po tváři nahoru. Lezl kolem Juanova nosu vzhůru, už byl na tváři a blížil se pomalu k oku.

Druhý brouk zřejmě našel zalíbení v horním rtu. Pobíhal tam z jedné strany na druhou a nakonec se zastavil u pravé nosní dírky.

Juan musel v tu chvíli prostě otevřít ústa, protože se potřeboval nadechnout. Snažil se provést to co nejopatrněji. V té chvíli se brouk začal škrábat vzhůru přímo do nosní dírky. Natlačil se do ní a Juan zasténal. Necítil sice žádnou bolest, ale šimralo ho to v nose, a tak se stalo, co se

stát muselo.

Chtělo se mu kýchnout, a taky kýchl. Bylo to tak náhlé, že mu připadalo, jako by mu explodovala hlava.

Při tom se před ním vznesl oblak písku. Juan zavřel oči a neviděl, jak mu brouk vyletěl z nosu a dostal se do písečného víru, který ho s sebou odnesl.

Kýchnutím se mu velmi ulevilo. Juan sípavě oddychoval.

Podařilo se mu to. Podařilo se mu malinké vítězství, a toto vítězství v něm zapálilo plamínek naděje.

Písek se pomalu začal usazovat.

Juan už zase viděl jasněji, rozeznával bílé pruhy pěny na pláži a objevil teď i malé kraby, kteří se jeho kýchnutím nenechali zastrašit a přibližovali se k jeho obličeji.

Juan věděl, že krabi mají klepeta, kterými dokážou pořádně stisknout a zanechat po sobě malé ranky.

Krvácející ranky.

Pocítil tlak v žaludku. Jeho oči byly plné strachu. Jelikož byli krabi téměř ve stejné výšce jako jeho oči, připadali mu jako obří nestvůry, které se sem dostaly z dávno zapomenutých časů.

Blížili se kousek po kousku k němu. Vzdálenost mezi nimi se stále zmenšovala. Juan viděl, jak pohybují klepety, která mu připadala nebezpečně velká.

Už brzy ho začnou kousat.

V tu chvíli se ho dotkl první z krabů. Nadzvedl o kousek klepeta a už se mu zakousl do kůže. Juan ucítil nepatrnou bolest, vlastně směšnou, pokud se týkalo intenzity. S hrůzou však zjistil, že je těch krabů víc.

Čtyři, pět, ne, šest jich mířilo přímo k němu. Jestli ho začnou kousat, tak…

Nejraději by byl křičel. Už otevřel ústa, ale najednou zaslechl tlumené kroky. Neviděl toho, kdo běží, protože byl za ním. Ale kroky slyšel zřetelně.

Lavinia di Luna. Zvítězila tedy v potyčce s Johnem Sinclairem!

Juan s tím najisto počítal, o to byl překvapenější, když vedle sebe uviděl černý podpatek, jak nemilosrdně drtí kraba.

Ten zvuk byl přímo rajskou hudbou pro jeho uši. Ten člověk rozdupal i ostatní živočichy a potom si k němu dřepl.

Teprve teď poznal Juan svého zachránce. Byl to kapitán Sanchez.

Juan sípavě dýchal. Jazyk měl vyplazený, takže na něm cítil jemná zrnka písku a koktavě ze sebe vypravil policistovo jméno.

“Uklidni se, Juane, já tě odtud vytáhnu,” řekl policista. Seděl před ním a přemýšlel, co má dělat, protože si s sebou nevzal žádné nářadí. Musel vyhrabat chlapce holýma

rukama. Proto si klekl, aby měl lepší stabilitu. Obličej měl mokrý potem. Leskl se jako natřený olivovým olejem.

“Jak to, že jste tady, kapitáne? Jak jste nás našel?”

“Sledoval jsem vás, ale potom jsem vás bohužel ztratil z očí. Pobíhal jsem po okolí, až mně napadlo, že je tu ten malý záliv. Potom jsem našel tebe. Kde je John Sinclair?”

“V jeskyni.”

“Cože?” Sanchez přestal hrabat.

“Si, tady v podzemí je jeskyně. Zná ji jen málo lidí. Já jsem ji objevil a objevil jsem také Krvavou dámu.”

“Co mi to tu vykládáš?”

V tom Juan vykřikl a Sanchez strnul úlekem. Oba dva zaslechli v bezprostřední blízkosti hlas Krvavé dámy.

Stála nehybně na písečné pláži, asi na půl cesty mezi skálou a okrajem moře. Dívala se na ně ledovým pohledem, pokud je vůbec možné slovy vyjádřit pohled jejích očí. Po obličeji jí lezli brouci a červi, kteří jí vylézali z úst.

Juan je neviděl, ale Sanchez se mu díval přes hlavu

přímo na ni.

“Vražedkyně!” zašeptal. “Ty jsi ta vražedkyně.” Sáhl do pouzdra po zbrani.

“Nemám ráda, když mně někdo ruší, policajte. A ještě k tomu policajt. Jeden z vás mi stačil.”

“Dejte pozor, kapitáne, je nebezpečná!” varoval ho Juan. “Je velmi nebezpečná.”

“To věřím,” zašeptal Sanchez. “Jenže já jsem také nebezpečný, seňoro…”

Tomu se jen zasmála a blížila se k němu. Pohybovala se velmi pružně. Bosýma nohama kráčela po písku a Sancheze proti jeho vůli její nahota vzrušovala. Kousky látky, které zakrývaly ta nejnutnější místa, nepovažoval za oděv. Podivoval se nad chováním té ženy, která se stavěla tak, aby na ni dopadalo měsíční světlo.

Napadlo ho, že získává z jeho paprsků energii. I teď ji znovu ozářil měsíc a zalil ji bledým závojem.

Lavinia se chovala jako sebejistý vítěz. Také si byla jistá, že nade všemi zvítězí. Lidé proti ní nic nezmohli. Ona byla až dosud ta silnější a tak to také zůstane.

Policista vytáhl zbraň a namířil na ni.

“Nasadím vám pouta a odvedu vás. Ale nejprve chci

vědět, co jste udělala s Johnem Sinclairem. Kde je?”

“Tak si ho najdi!”

Sanchez sebou trhl. Nesnášel, když na něho někdo mluvil drze. Pak viděl, jak polonahá žena otvírá ústa a sahá si do nich prsty. Začala z nich vytahovat červy.

Sanchez ustoupil, protože s tím nepočítal. Oči se mu rozšířily údivem a zvedl se mu žaludek.

“Nelíbí se ti to, co?” zeptala se ho.

“Ne, vůbec ne.”

“To si umím představit.” Zatřepala rukou, až z ní červi začali padat. Zůstali ležet na písku. Lavinia se pohnula směrem k němu. “Těší mě, že jsi přišel, policajte. Ano opravdu mně to těší, protože něco potřebuji. Bývala bych si to dnešní noci sehnala jinde, vypila bych krev majiteli hotelu Gomézovi, ale teď jsi tu ty a já jsem tvou zásluhou

na dnešní noc zásobena. Rozumíš? Vypiju ti krev, Goméz

přijde na řadu později.”

“Přestaňte, vy…”

“Ne, nepřestanu. Jestli nepůjdeš ty za mnou, půjdu já za tebou.” Pomalu se přibližovala.

Teď Juan dostal o kapitána Sancheze skutečný strach.

“Kapitáne, utečte, je strašně nebezpečná. Ona vás zabije!”

“Nesmysl, já před nikým neutíkám.” Upřeně se díval na Lavinii. “Zůstaňte stát, kde jste, nebo na vás vystřelím.”

“Prosím, poslužte si.” Dokonce rozpažila ruce a ústa měla stále otevřená tak, aby z nich mohli volně vylézat brouci. Měsíční světlo se odráželo na jejich namodralých krovkách.

Sanchez zasténal. Měl před sebou velké dilema a musel se rozhodnout. Má opravdu střílet po ne-ozbrojené ženě? Dilema policisty, který se upsal právu a spravedlnosti.

“Tak střílej!”

Sanchez vystřelil. V poslední chvíli ale sklonil hlaveň, protože ji nechtěl zabít. Kulka se jí zavrtala do pravého boku, který vypadal jako z mramoru.

Lavinia sebou trhla. Vypadalo to, jako by ji nějaká neviditelná síla chytila za nohu. Teď se musí zhroutit k zemi. Avšak ona pokračovala v chůzi, jako by se nic nestalo.

A smála se…

Ano, hlasitě se smála, otočená k valícím se vlnám, a z jejích otevřených úst vylézalo vše, co skrývalo její nitro. Jako nepřetržitý proud se to valilo přes spodní ret dolů po bradě, potom po krku, a dál po hrudi.

Kapitán Sanchez stál, jako by ho někdo polil, a vůbec nic nechápal. V jeho pohledu byl jeden velký otazník, do kterého se pomalu mísil i strach. Bylo mu jasné, že zde stojí proti bytosti, která pravděpodobně nemá s lidskou bytostí nic společného, i když tak vypadá.

“Můžeš střílet, příteli, tak dělej! A tentokrát namiř přesně. Prožeň mi kulku srdcem! Já se sice v nových zbraních nevyznám, ale určitě mi neublíží. Tak střílej!”

Sanchez byl příliš ohromen, než by přijal její výzvu. Sklopil hlavu a na chvíli přestal dávat pozor. Nedával pozor ani na Juanovo varování.

Krvavá dáma se na něho vrhla.

Jediným skokem byla u něho a vrhla se mu rukama na obličej. Její nehty byly ostré jako nože. Sanchez ucítil ostrou bolest a ztratil přehled o situaci. Cítil, jak mu bolest ochromuje vůli k odporu. Ztrácel půdu pod nohama. Z písku se najednou stal proud, který pod ním ubíhal dozadu. Upadl na záda.

A v tu chvíli už byla nad ním.

Juan, který se na to nemohl dívat, zavřel oči. Slyšel jen strašlivé zvuky, výkřiky a sténání.

Sanchez se zoufale bránil. Několikrát se mu podařilo Lavinii odrazit, ale ona po něm skočila znovu.

Sanchez se v posledním zoufalství pokusil odkopnout ji.

Když Lavinia upadla, využil toho, aby se vydýchal.

Sám pořádně nevěděl, jak se mu podařilo vstát. V každém případě ale najednou stál na nohou, a v té chvíli už pomýšlel jen na útěk. Pryč z tohoto místa smrti a hrůzy…

Utíkal směrem ke skalám a Lavinia to viděla.

Pružně, jako divoká kočka vyskočila a pronásledovala ho. Spěchala za ním dlouhými kroky, až jí písek odletoval od bosých chodidel, a bylo jen otázkou času, kdy ho dohoní.

Její touha po krvi se nedala potlačit. Vydráždila se pohledem na krev, která Sanchezovi proudila z rozškrábaného obličeje.

Kapitán Sanchez slyšel za sebou její oddechování. Pro něho to byla smuteční hudba, která ho měla doprovázet na onen svět…

13

Bloudil jsem tou proklatou jeskyní. Bylo to strašné a deprimující. Zkusil jsem všechno a nakonec jsem došel k přesvědčení, že se pohybuji neustále v kruhu. Svítilna mi sice poskytovala světlo, ale opisovala neustále oblouky po skalních stěnách, které se zdály být bez konce.

A přesto tu musel být nějaký východ.

Kdybych se dokázal uklidnit, určitě bych jej našel, ale v důsledku své nervozity jsem byl odsouzen k dalšímu tápání.

Slyšel jsem vlastní kroky na hrbolaté skále a najednou jsem zaslechl i něco jiného.

Hlasy a výkřiky!

Okamžitě jsem se zastavil. Stál jsem mírně před-kloněn a mrazilo mne v zádech. Posvítil jsem si před sebe a uviděl zase jen skálu. Zamířil jsem o kousek doleva a všiml si, jak se ve skále rýsuje tmavá štěrbina.

To musí být druhý východ!

Zatím jsem ještě nejásal, rozběhl jsem se ke štěrbině, a v tu chvíli jsem pocítil čerstvý vánek, který mi ochladil rozpálenou tvář. To byl důkaz, že na druhé straně skály je otevřený prostor.

Konečně!

Štěrbina byla příliš úzká na to, abych jí mohl projít čelně. Musel jsem se otočit bokem a i tak jsem přitom zády dřel o hrbolatou skálu.

Výkřiky zvenčí neustávaly. Věděl jsem, že se nemýlím, byl to Juanův hlas.

Bylo to divné, ale ty výkřiky mně uklidňovaly. Ten, kdo křičí, je ještě naživu. Připadalo mi, že škvíra, ve které se pohybuji, nemá konec. Dokonce se ještě více zúžila, jako by mě chtěla sevřít a udusit. Protahoval jsem se statečně dál a měl jsem štěstí, štěrbina se po chvíli zase rozšířila.

Už jsem cítil slanou vodu a viděl jsem, že na druhé straně už není tma tak hustá, protože se mísí se stříbřitou září měsíce.

Ještě pár kroků a budu venku. Drsná skála mi trhala šaty. Několikrát jsem se zasekl a zůstal viset. Musel jsem se vytrhnout a v jednom místě jsem musel zatáhnout hlavu, protože mne skalní výběžek málem skalpoval.

Ale vyhlídky se zlepšovaly. Za chvíli budu volný!

To, co jsem uviděl, zpočátku připadalo neuvěřitelné. Směrem k díře, kterou jsem prolézal, se pohybovala nějaká temná postava. Byl to muž. Jak jsem teď už rozeznával, měl na sobě uniformu a chyběla mu čepice na hlavě.

Slyšel jsem, jak heká a vzdychá. Ještě se udržel na nohou, ale vypadalo to, že se každým okamžikem zhroutí. Potom najednou zavrávoral, natáhl ruce před sebe, jako by se chtěl opřít o skálu, jenže ta byla ještě příliš daleko a on sáhl do prázdna, kde se neměl čeho zachytit, a upadl na břicho. Vypadal, jako by se chtěl zahrabat do měkkého písku.

Těsně před tím, než upadl, jsem poznal, o koho jde. Byl to kapitán Sanchez.

Pronásledovala ho Lavinia. Neměl jsem čas přemýšlet, jak se Sanchezovi podařilo objevit tento kousek pláže. V této chvíli bylo důležité jen to, že ho Lavinia pronásleduje.

Chtěla ho zabít!

Za chvíli stála nad ním. Zvedla ruce a chtěla se na něj vrhnout. Viděl jsem její dlouhé nehty, které mi připomínaly ostré nože.

Musely jí vyrůst teprve nedávno. Musím se co nejrychleji dostat ven! A to se mi podařilo.

Lavinia se vrhla na svou oběť a já skočil proti ní.

Naše těla se srazila ještě ve vzduchu. Slyšel jsem její pronikavý výkřik, jak byla překvapená mým útokem, a uhodil jsem ji kapesní svítilnou.

Zasáhl jsem ji do krku a do brady. Slyšel jsem, jak to v ní zaharašilo, zvedl jsem pravé koleno a odkopl ji.

Upadla do písku, ale okamžitě vykopla nohama a chystala se vymrštit jako had.

Uklouzl jsem po hladkém písku, ale podařilo se mi jako zázrakem nalézt rovnováhu. Prudce jsem se otočil přesně v okamžiku, kdy chtěla Lavinia vyskočit na nohy.

“Stop!” vykřikl jsem na ni.

Můj hlas ji natolik vylekal, že už se opravdu nepohnula a zůstala s pokrčenýma nohama ležet, otočená ke mně bokem.

Zaklonila hlavu a dívala se na mě. Neviděla při tom jen můj obličej, nýbrž i můj křížek, který jsem držel proti ní. Na dlouhé vteřiny mezi námi zavládlo ticho.

Zaslechl jsem sténání zraněného kapitána Sancheze a další známý hlas, jak vzlyká a volá.

“Johne, jsi tady?”

“Ano, Juane, všechno dobře dopadne…”

Nic dobře nedopadlo, neboť Lavinia se zachovala jako zvíře zahnané do úzkých. Nedával jsem pozor na její ruce, a to se mi nyní vymstilo. Zaťala je v pěsti a zastrčila do písku.

Teď obě dvě současně vyletěly vzhůru. A tu chvíli už mi dopadal na obličej písek z pláže. Stihl jsem sice ještě pootočit hlavu bokem, ale písek mi zasypal levou tvář a větší část mi vnikla do očí, které jsem musel okamžitě zavřít.

Takovou příležitost si Krvavá dáma nemohla nechat ujít. Pocítil jsem její drápy na své kůži.

Naštěstí mi nezasáhla obličej. Zaťala mi drápy do ramenou a já zaslechl její tiché vrčení. I přes řezání v očích jsem je otevřel a viděl přes závoj slz její tvář s otevřenými ústy.

To, co z nich vylézalo, jsem nerozeznával. Bránil jsem se automaticky, reflexivně.

Přitiskl jsem jí křížek na tělo.

Ucítil jsem pod ním jakousi měkkou hmotu. Musel to být její obličej.

Pak jsem uslyšel strašlivý nářek.

Byl to příšerný zvuk, jako by někde nablízku začala houkat siréna.

Do toho se mísil radostný Juanův křik. Byl jsem rád, že mi konečně slzy vymyly písek z očí a já konečně zase viděl.

Lavinia ležela na zemi.

Na tváři měla otisk mého stříbrného křížku.

Uprostřed měl namodralou barvu a na okrajích byl začervenalý.

Lavinia di Luna vyzkoušela všechno, až nakonec prohrála. Obličej se jí začal scvrkávat a já přihlížel, jak jí kůže praská. Ze všech popraskaných míst vylézali pavouci, brouci a červi. Vše, co před tím přijímala jako potravu, se nyní dralo na svobodu.

Najednou se začalo hýbat celé její tělo, praskalo stejně jako obličej a i z něho vylézali ven krabi a nespočetné druhy hmyzu. Všechno prchalo na svobodu. Z Lavinie di Luna nezbylo nic. Ani jediná kost, ani kousíček kůže, ani popel. Její tělo stvořené pomocí černé magie bylo složeno, jak se nakonec ukázalo, pouze z hmyzu.

Obrátil jsem se ke kapitánu Sanchezovi, který se mezitím doplazil ke skále a teď se o ni opřel.

Krvácel sice z hlubokých šrámů, které mu způsobily nehty Krvavé dámy, ale žil, a to bylo nejdůležitější.

“Por Dios, Sinclaire, podařilo se?”

“Si, už nežije. Zapomeňte na Krvavou dámu.”

“Tak rychle to nepůjde, to opravdu ne.”

“Hned se vrátím, kapitáne.” Rozběhl jsem se k Juanovi, který se ze všech sil snažil vyhrabat z písku, neboť Sanchez už ho částečně vyhrabal.

Pomohl jsem mu, a když byl volný, vrhl se mi kolem krku. “Už nikdy nic takového neudělám,” zašeptal. “Už nikdy v životě!”

“To bude nejlepší, Juane.”

Na tomto místě už nás nic nedrželo. Spolu jsme podpírali Sancheze a vraceli se ve třech do Etuly, jejíž obyvatelé si konečně mohli oddechnout, protože jsem z nich sňal tíhu skutečnosti, že mezi sebou měli vražedkyni.

Ještě teď mi běhá mráz po zádech, když si vzpomenu na Lavinii di Luna a na svůj flirt s ní. Mohl se mi zatraceně vymstít.

Znovu v Londýně!

Svou dovolenou jsem si užil, jak se patří. Byl jsem opálený do bronzova a Suko s Glendou na mně koukali s takovým obdivem, jako bych byl pryč půl roku.

“Tak co, jaké to tam bylo?” vyptávala se Glenda.

“Báječné.”

“Však také vypadáš dobře,” řekl Suko.

“Děkuji.”

“A co jinak?” ptala se Glenda.

Pokrčil jsem rameny. “Vlastně se toho moc nestalo. Jen to, že jsem se zamiloval do nemrtvé krvavé ženské, vyřešil jsem tři vraždy a málem přišel o život. Jinak je to ve Španělsku opravdu příjemné.”

Glenda se Sukem na mne zírali, jako by před sebou měli duševně nemocného.

“Víc jsi toho neprožil?” zeptala se Glenda.

“Ne, vážně ne.” Zaculil jsem se a zmizel jsem ve své kanceláři. Ti dva se tvářili, jako by už ničemu na světě nerozuměli…

KONEC