Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 23 - Hostinec duchů

1.

Ten muž netušil, že pod ním číhá smrt!

Casey Edson se cítil v gumovém člunu, který se houpal na špinavě šedivé hladině Temže, bezpečný. Proud unášel člun k východu.

Tmavovlasý muž ve vodotěsné bundě s kapucí ležel na břiše na dně člunu a nahlížel přes okraj do dálky. Ne však dvěma, ale třema očima. Třetí bylo umělé. Patřilo ke speciální kameře, která byla určena pro filmování ve tmě.

A Casey Edson potřeboval noční snímky jako důkaz. Jestli se mu fotografie podaří, bude z něho slavný muž. Protože bude mít v rukou senzaci. Bude se sice o slávu muset podělit se svým partnerem Billem Conollym, ale to mu nevadilo. Celá záležitost byla tak žhavá a neobvyklá, že se na ní mohli v pohodě napakovat oba dva.

Celý se chvěl, zvenku i zevnitř. Předem si přesně vypočítal směr proudu. Odnese jeho gumový člun přesně do kýženého místa. Tak blízko, že odtamtud bude moci pořídit snímky.

Kamera byla připravena, on také. Cítil, jak ho do nohou tlačí vesla, položená na dně. Kdyby se něco stalo, zavolá Billovi. Byli spolu ve spojení bezdrátovou vysílačkou.

Caseymu vyschlo v krku. Zmocnilo se ho vzrušení. Zrovna jeho, který už po světě filmoval na nejožehavějších místech. Ale co se dělo tady, překonávalo scény z Bejrútu i Jižní Afriky.

Blížil se k cíli.

Zepředu to vypadalo dobře. Byla to show na Temži.

několika hvězdičkami. Ne, ta loď byla něčím jiná. Provoz na řece už téměř ustal. Tma ležela nad městem jako přikrývka z černošedé vaty. Na vlnách tančily světle žluté skrvny. Byly to odrazy osvětlených oken domů stojících podél pobřeží.

Casey ještě víc přitáhl nohy k tělu. V následujících minutách ho proud odnese tak blízko, že už bude moci filmovat.

Vtom se ohlásila vysílačka. Pípání u pravého ucha ho vyděsilo.

Přepnul přístroj na příjem a uslyšel hlas Billa Conollyho. “Všechno v pořádku, Ede? Slyšíš mě? Už jsi na místě?”

“Skoro.”

“U mě se nic neděje. Všechno normální, čili klidné, jak se říká.”

“Ano, já vím. Udělej pro mě něco. Teď mi tak pět minut nevolej. Kdyby se stalo něco mimořádného, přihlásím se sám. Jasné?”

“Jak chceš, ty nažhavený objektive.”

“Takže jasné.”

Casey vypnul vysílačku. Odkašlal si a býval by nejradši zavýskal radostí, protože už viděl čelní stranu restaurace tak blízko, že by na ni skoro mohl dosáhnout.

Oproti vchodům do normálních restaurací tady nesvítilo kromě jedné lampy žádné světlo. Vchod byl utopen ve tmě, protože jedna lampa nemohla k osvětlení okolí stačit.

Ale pak se něco stalo.

Casey ještě jednou nařídil kameru. Jeho snímky musí

Vůbec ho nenapadlo přemýšlet o tom, že by ho někdo mohl objevit. Ale bylo tomu tak. Smrt ho sledovala s neúprosnou krutostí. Zavětřila jeho přítomnost a už ho nepustila ze svých sprárů.

Byla blízko, velmi blízko…

Pohybovala se těsně pod vodní hladinou a splynula s proudem, který z jejího protáhlého těla učinil pouhý stín.

V něm zmizela i zbraň.

Edson ji ani neviděl, ani neslyšel. Soustředil se jen a jen na svou práci. Ještě jednou nastavil rukou objektiv. Byl už celý žhavý.

Voda pěnila kolem člunu. Studený vánek proudil nad Temží a ovíval mu obličej.

Všechno bylo pečlivě načasováno. Pokud dostal správné informace, musí se začít za pár vteřin něco dít.

Už bude půlnoc.

“Tak už dělejte, dělejte,” šeptal a díval se upřeně do objektivu. Světlo dopadlo na záď. Edson věděl, že jsou tam dveře, které se mají o půlnoci otevřít.

Stalo se.

Když se otevřely, nerozeznal sice kdo, ale někdo stál na prahu.

Začal filmovat.

Film se posouval dál. To, co Edson natočil, bylo tak příšerné, že mu to vyrazilo dech. Předčilo to všechna jeho očekávání. Jestli se to dostane na veřejnost, nebude z toho jen skandál, ale způsobí to v Londýně skutečný šok.

Jenže smrt už byla moc blízko. Už visela na gumovém člunu. Čas od času se před člunem něco vynořilo. Z vody vyčnívaly bledé hnáty, vlasy pluly po hladině jako paruka unášená proudem.

Šestatřicetimilimetrový film byl spotřebován. Byly to ty nejožehavější a nejděsivější snímky, jaké kdy dělal.

On sám se teď podobal mrtvole, jak byl bledý. Třesoucíma rukama sáhl po vysílačce a zavolal Billa Conollyho.

Ten se ohlásil okamžitě. Casey Edson byl nervózní. “Sakra, Bille, právě teď se to stalo.”

“Ano, Casey…”

“Konečně, Bille, konečně,” vyrážel ze sebe vzrušeně.

“Co se stalo?”

“Peklo, Bille. To je anarchie, něco příšerného.

Nemůžu tomu uvěřit.”

“Tak už mluv!”

“No, já jsem…,” ale zbytek nedořekl, protože člun se prudce zakymácel. Záď to táhlo ke dnu, jako pod nějakým závažím.

Edson se obrátil.

Uviděl postavu a nevěřícně na ni zíral. Tvář se mu pokřivila v panické hrůze.

“Neeee!” Ale ten výkřik ho už nezachránil. Něco na

něho letělo. Něco dlouhého, lesklého a smrtícího.

Harpuna mu probodla srdce. Skácel se na bok.

Než přepadl přes okraj člunu, jeho vrah se ho zmocnil. Svýma neforemnýma rukama, připomínající jakési velké hroudy, stáhl mrtvého Caseyho k sobě pod hladinu. Jediným trhnutím mu vytáhl harpunu z hrudi.

Pak už se pod vodou ozývalo jen mlaskání.

Jeho zvuky přehlušilo šumění vln. Normálního člověka by to neznervóznilo, ale vrah nebyl žádný normální člověk. Měl s mrtvým ještě další plán…

Ze zapnuté vysílačky se ozýval hlas v dálce sedícího Billa Conollyho. “Hrome, Ede, ozvi se, tak už se konečně ozvi, k čertu!”

Ale Casey Edson už se nikdy neozve…

“Zatracená práce,” uhodil Bill Conolly dlaní do vysílačky. Ale tím také nic nespravil. Vysílačka nadále mlčela. Bill už jeho hlas neslyšel, jen zvuky v pozadí. Šumění proudu, sem tam plesknutí vlny, něco, co mu připadalo jako mlaskání, jakoby se někdo něčím cpal.

Že by ty zvuky způsobovala voda?

To se Billovi nezdálo pravděpodobné. Dojem z Edsonova výkřiku byl příliš čerstvý. Ještě teď ho mrazilo, když si ho vybavil.

Bill však nemohl fotografovi rychle přijít na pomoc. Vzdálenost mezi nimi byla veliká. Jeho auto stálo před lokálem, který se vznášel na vlnách Temže a s pevninou byl spojen širokou pevnou lávkou.

Auto parkovalo u skupiny stromů. Bill viděl na lávku a na vchod do restaurace.

Tam se nic nedělo. To něco hrozného se muselo odehrát tam na vodě. Reportér to zkusil znovu. Ale marně. Casey Edson se nehlásil.

Billovi se vytratila barva z obličeje. Několikrát za sebou polkl. Na zádech mu naskočila husí kůže a na čele se mu perlil pot.

Že se Caseymu něco stalo, bylo jasné. Jeho výkřik zněl tak pronikavě. Bill se bál, že Ed, jak mu všichni říkali, už nebyl naživu.

Zabit ve svém člunu. Kdo, nebo co tam číhalo? Casey chtěl získat důkazy o něčem, co se mělo odehrát v restauraci. O co přesně šlo, Casey bohužel neřekl, jen to, že jde o tu novou restauraci, které začal Casey říkat hostinec duchů.

Bill už to ve svém porschi nemohl vydržet. Vystoupil a okamžitě se sehnul, protože po lávce právě přecházeli nějací lidé, kteří byli na odchodu z restaurace. Dva páry šly těsně za sebou. Byli v dobré náladě, mluvili a smáli se jeden přes druhého. Když přešli lávku, zabočili vlevo, kde bylo parkoviště, na kterém se jejich miláčkové leskli umyti deštěm. Ještě před hodinou mžilo. Ale vítr rozehnal mraky i déšť.

Bill si vyhrnul límec u kožené bundy. Nechtěl jít do restaurace. Zajímala ho voda. Možná objeví gumový člun svého partnera nebo dokonce jeho samotného. Běžel po proudu. Podle jeho propočtů musel proud odnést člun dál.

Bill utíkal rychle. V tomto úseku Temže byly na březích ještě louky, které chránily okolní město proti povodním.

Měl poměrně volný výhled. Před ním nebyla žádná

větší překážka.

Voda se valila zpěněná v dlouhých vlnách vstříc ústí. Temže si za dlouhá staletí vymlela hluboké koryto. Na vrcholcích vln se odrážela světla města, která se protahovala ve světležluté skvrny.

Billovi ta světla dost vadila, protože kvůli nim neviděl na hladinu. Kráčel po měkkém koberci z trávy a mechu,

místy znečištěný odpadem vyplaveným řekou. Billovi se kouřilo z úst. Noc byla vlhká a chladná. Navíc ten studený vítr, který řezal Billa do obličeje.

Šel s hlavou obrácenou doleva, aby viděl na vodní hladinu. I kdyby byl člun rozbitý, musel by vidět jeho trosky.

Jinak tomu bylo s tělem Caseyho Edsona. Jestli je skutečně mrtvý, pak ho proud stáhl pod hladinu a vynese ho na jiném místě.

Bill se ještě víc přiblížil k řece. Temže měla hodně vody, takže teď zaplavovala svými vlnami i jindy suchý břeh a nebylo vidět ani kameny, které jindy vystupují zpod hladiny.

V noci nejezdily po vodě skoro žádné lodi. Teď už se na vodě pohybovaly jen policejní čluny říční policie, vybavené nočními radary.

Bill zpomalil, protože na měkké půdě se špatně utíkalo. Uklouzl častěji, než mu bylo milé, ale naštěstí nikdy neupadl. Nehonil se bez důvodu. Doufal, že bude rychlejší, než proud.

Zastavil se v místě, kde se louka zužovala a řeka se blížila k silnici. Chtěl si trochu vydechnout a zklidnit dech. Odhodil z čela zpocené vlasy, sklonil se a opřel se rukama o kolena.

V této pozici se díval přes řeku.

Vlny se valily a pleskaly. Na hřebenech se tvořila

pěna. Bill nemohl nic rozeznat.

Už to chtěl vzdát, když mu padl do oka tmavý předmět, který se posouval po vodě a přitom se rytmicky pohupoval.

To by mohl být gumový člun. Byl to on! A pokud Bill

dobře viděl, byl dokonce nepoškozený. Ale nikdo v něm nebyl. Bill stál v místě, odkud mohl vidět i dovnitř člunu.

Po Caseym Edsonovi ani stopy. Tím ztratil Bill Conolly poslední naději. Předpokládal, že fotograf přepadl do řeky.

Zlostí zaťal pěsti. Člun byl příliš daleko od břehu na to, aby ho mohl vytáhnout. A vstoupit do řeky mu připadalo příliš nebezpečné.

Rozhodl se informovat říční policii. Ať se postará jak o člun, tak o mrtvolu Caseyho. Bill se už smířil s představou, že je Casey mrtvý, když si všiml dalšího předmětu.

Mezi ním a člunem plul na vlnách předmět podobný dece. Bill se na sebe zlobil, že nechal kapesní svítilnu v autě. Ale měl štěstí. Proud to s ním myslel dobře. Předmět se dostal do víru, byl znovu vymrštěn, ale teď směrem ke břehu, kde na něj čekal Bill.

Díval se po nějakém z řeky vyplaveném předmětu, kterým by tu věc mohl zachytit. Naštěstí našel příhodnou větev, která byla i dostatečně dlouhá.

Odvážil se stoupnout na kámen, který mírně vyčníval nad hladinu, přičemž si namočil nohy až po kolena, ale to mu v tuto chvíli nevadilo. Teď ho zajímal jen unášený předmět. Bill se domníval, že musí patřit ke člunu.

Deka to však nebyla. Bill se natahoval s větví v ruce a skutečně se mu podařilo jejím koncem předmět zaháknout.

Velmi opatrně ho přitahoval k sobě. Vlny ho zaplavovaly a pak zase zvedaly. Pak se v něm vytvořila vzduchová bublina, oba konce se od sebe oddělily a předmět nabyl zcela jiného tvaru.

Teď Bill poznal, co to je. Byla to nepromokavá bunda.

A takovou bundu na sobě měl Casey Edson.

Pro Billa to byl definitivní důkaz, že už fotograf nežije.

Bunda nasákla vodou a podle toho byla také těžká. Větev se pod její vahou prohla, když ji chtěl Bill vytáhnout na břeh. Klel a nadával, ale nakonec se mu to podařilo. Bunda dopadla na kámen, na němž stál. Velmi opatrně, aby nesklouzl, se k ní sehnul. Větev pustil.

Vzal oběma rukama bundu a zvedl ji. A přesně v té chvíli se to stalo.

Zcela blízko, na dosah ruky, vyletělo něco z vody.

Tajemné, bledé, nafouklé tělo, připomínající utopence.

Bill ho sice viděl, ale jeho pohled se zaměřil na zbraň, kterou to podivné stvoření drželo v rukou.

Byla to harpuna!

Harpuna zasunutá jako šíp v luku. A každým okamžikem to monstrum mohlo stisknout spoušť. Bill musel jednat okamžitě. Hodil bundu proti té postavě a sám se rychle odrazil nazpět. Dopadl zády do vody. Bill pod sebou cítil kameny ze dna, rychle se převracel směrem ke břehu, až se mu podařilo vyskočit na nohy a doběhnout na suchý břeh.

Tam klesl na kolena, vytáhl zbraň a současně vtáhl hlavu mezi ramena.

Harpuna by mu bývala provrtala hrdlo. Teď ho však o

vlásek přeletěla a zabodla se někde do měkké půdy.

Bill chtěl vystřelit, ale neměl na koho. Mohl berettu zase klidně schovat.

Tak rychle jak se ta obluda objevila, stejně rychle zase zmizela. Nerozeznal ani, kde pod vodou pluje. Skryly ji zpěněné vlny. Bill se třásl zimou.

Ještě minutu pozoroval hladinu. Ale neviděl nic.

Vlny nerušeně pokračovaly ve své pouti k ústí řeky. Teď teprve Bill pociťoval pořádně studený noční vítr.

Profukoval mu mokré šaty až na kůži. Bill se tak strašně třásl, že se potřeboval rychle dostat někam do tepla. Do svého auta, kde si může pustit topení.

Rozběhl se, po cestě se rozkýchal a byl šťastný, když doběhl ke svému porschi, kde si rychle pustil topení. Trochu se uklidnil a zamyslel se nad událostmi večera. Bylo mu jasné, že se v okolí té restaurace vyskytuje něco, co on sám nedokáže vyluštit.

Bude potřebovat pomoc a on už věděl čí. Oddělení vražd ani říční policii zatím nic říkat nebude. Rozsáhlé pátrání po mrtvém fotografovi by mu podle jeho názoru jen ztížilo jeho plány a mohlo by ty druhé varovat.

Pokud má celý případ vyšetřit, pak úplně jinými prostředky a pochopitelně s pomocí Johna Sinclaira.

Bill k němu nejel hned. Rozhodl se, že za ním nazítří zajde do kanceláře. Chtěl se dostat co nejdříve domů a dát si horkou sprchu.

Topení rychle vyhřálo interiér auta. Teplý vzduch působil na Billa blahodárně, ale přesto se v mokrých šatech nepřestal třást a kýchal jako o závod.

Sheila, Billova žena, vykulila oči, když Billa uviděla.

Byla ještě vzhůru a četla. “Jak to vypadáš?” Uvítala ho a vstala z křesla. “Spadls do řeky?”

“Tak nějak.”

“A kde je Casey Edson?”

Bill pokrčil rameny. “Pochybuji, že je ještě naživu.

Jeho to dostalo, mě ne.”

“No ale…”

Bill už byl na cestě do koupelny. “Pojď za mnou, Sheilo, všechno ti řeknu.”

Sheila celá rozrušená spěchala za mužem. Bylo jí jasné, že Bill zase jednu narazil na nějakou magickou záhadu…

2.

Na psacím stole mezi Billem Conollym a mnou ležela harpuna jako smrtící upomínka.

“To je ona,” řekl mi přítel. “Ta mě skoro připravila o život.”

Na to jsem jen pokrčil rameny a ušklíbl se. “Co máš taky v noci co dělat na břehu řeky?”

“Měl jsem k tomu dů…”, Bill kýchl a pak teprve slovo dořekl.

“Ano, já vím. Měls nechat hledat Caseyho Edsona policií.”

“V noci?”

“Mohl ještě žít.”

Bill Conolly rozhodně zavrtěl hlavou: “Johne, to určitě ne. Je mrtvý.”

“Kdo ho zabil?” zeptal se Suko, který tu seděl s námi.

Pil čaj, my dva kávu.

“Ten zabiják z řeky.”

“O němž nevíš, jak vypadá?”

“Správně, Suko. Všechno proběhlo příliš rychle. Vím jen, že neměl potápěčský skafandr, že plaval v Temži jen tak. Ještě jednou bych rád zdůraznil, že přirovnání k vodní nestvůře není vůbec přehnané.”

Zadíval jsem se z okna. Do skla bušil prosincový déšť. Už ráno lilo jako z konve. Jeli jsme se Sukem do práce metrem, protože provoz na silnicích byl za takového počasí úplně ucpán. Moje myšlenky byly v této chvíli u mých kolegů z říční policie. Ti teď oficiálně pátrali po mrtvole. Vyhověl jsem tím Billovu přání, protože pátrání v noci, s použitím silných reflektorů, by bylo moc nápadné. Mohlo

by varovat lidi, o nichž jsme zatím nevěděli vůbec nic.

“Co přesně jste tam dělali, Bille?” zeptal jsem se.

“Kdybych to tak věděl.”

Podíval jsem se na něho se smutným výrazem. “Nic mi nenamlouvej. Musels přece vědět, co…”

“Ne, Ed o tom nechtěl mluvit.”

“A proč ne?” zeptal se Suko.

“Nemluvil rád o tom, čím si nebyl jistý. Chtěl získat

důkazy, které by mohl předložit, Johne.”

“Proč se hned neobrátil na mě?”

“Právě kvůli důkazům. Měl totiž strach, že by ses mu vysmál.”

Zamrkal jsem na něho a opřel se mírně do opěradla.

“Nebo chtěl získat nějakou senzaci?”

“Tu bych býval napsal já.”

“Podle snímků?” řekl Suko.

“Ano.”

“Jaký byl Edson člověk? Byl na něho spoleh?”

Bill se napil kávy. “Ed patřil k těm fotografům, které nic neodradí. Všude, kde se něco dělo, byl jako doma. A to byl celý svět. Cestoval všude. Poslední dobou se však častěji zdržoval v Londýně.”

“Jak dlouho asi?”

“No asi dva měsíce.” Bill znovu kýchl, až mu poskočila hlava.

“Čili zřejmě byl něčemu na stopě,” poznamenal jsem.

“Souvisí to s tou restaurací?”

“Ano, s tím hostincem duchů, jak mu říkal.”

“Zvláštní název,” řekl Suko a mluvil mi z duše.

“Mě jen zaráží,” řekl Bill, “že jste o něm zatím nic neslyšeli.”

“Proč bychom měli? Stalo se tam něco?”

“Říká se, že někteří hosté, kteří tam vstoupili, už ven nevyšli. Ani jako mrtví. Jednoduše zmizeli.”

“Že bychom se o něčem tak závažném nedoslechli?” podivil jsem se.

“Když je nikdo nepostrádá…”

Svěsil jsem hlavu. “Zdá se mi to nějak moc záhadné.”

“To se zdálo i Edovi. Proto chtěl shromáždit důkazy.”

“Příliš neurčité,” řekl Suko.

“Souhlasím,” připustil Bill. “Proto jsem vám přišel navrhnout, abychom se na ten hostinec duchů šli podívat a stavili se tam na večeři. Už jsem si dovolil rezervovat stůl.”

“Pro nás tři?” zeptal jsem se.

“Ne, jen pro dva. Suko by mohl stát venku jako hlídka. Alespoň bychom měli nějaký pocit bezpečí. Jsem přesvědčen, že se tam dějí věci, ze kterých nám budou vstávat vlasy na hlavě.”

Nemohl jsem se zbavit představy o zmizelých hostech. Podle mého názoru se musí jednou zase objevit. Vzpomněl jsem si, že v posledních týdnech vylovili z řeky neznámé utonulé.

Řekl jsem to Billovi a Sukovi.

“To se nás netýká,” řekl inspektor. “Nejlepší bude, když se pokusíš sehnat seznam utonulých. Určitě je tady máme někde založeny.”

Zavolal jsem na pátrací oddělení, kde ze mě nebyli, jako obvykle, vůbec nadšeni. “Dokdy to chcete?” ptali se mě.

“Co nejrychleji.”

“Dobrá, tak nahlédnem do našich kartoték.”

Glenda Perkinsová nám přinesla čerstvou vonící kávu.

A s ní i vánoční cukroví, které lákavě vonělo včetně koleček s hvězdičkami lepenými marmeládou.

“Chceš nás vykrmit?” zeptal se Bill a znovu kýchl. Glenda sebou cukla. “Neprskej na to cukroví!”

“Promiň, ale kdybys mi někde sehnala horký grog, byl bych ti navěky vděčný.”

“Uvidíme, co se dá dělat.” Glenda odešla z kanceláře.

Rozlil jsem kávu do šálků. Suko hladově sáhl po cukroví.

Bill a já jsme se ještě ani nedostali k tomu, abychom ochutnali, když zvonil telefon. Byl to kolega z pátracího oddělení. Zapisoval jsem si, co mi říkal.

Pak jsem své poznámky přečetl nahlas a přiznal, že mě přešla chuť. “Za poslední tři měsíce bylo z řeky vytaženo pět utonulých. Kolega mi nechtěl sdělit podrobnosti jejich vzhledu, ale prý vypadali příšerně.”

“Myslíš, že to způsobila voda?” zeptal se Bill. Potřásl jsem hlavou. “Ne, Bille, nejen voda.”

“Nýbrž?”

“To se zatím neví. Ale žraloci ani piraně v Temži nejsou.”

Oba mí přátelé se na mě upřeně dívali, jako bych jim vyprávěl pohádky. “To nemůže být pravda,” řekl nakonec Bill.

“Ale bohužel je.”

“Takže Ed měl pravdu,” zašeptal.

“V čem?” zeptal jsem se.

“Že se u toho hostince děje něco příšerného. Měl nějaké podezření, související s tím proklatým hostincem, ale nic konkrétního mi neřekl.”

“Díky za pozvání, Bille,” řekl jsem. “To jsem opravdu zvědav, co nás tam čeká.”

“Tak dnes večer v sedm.”

“A já si mám nechat zmrzat zadek na vodě,” zaprotestoval Suko otráveně. “Tak jste to zamýšleli, ne?”

“Tak nějak,” řekl Bill.

“Se mnou si každý dělá, co chce,” prohlásil Suko naštvaně.

“Jde o normální vrahy, nebo o démony?” mumlal jsem si pro sebe a ťukal tupým koncem tužky do papírů. “To je otázka.”

“Víš, kdo by to tak mohl být?” zeptal se Suko.

“Promiň, Suko, ale já…”

Přerušila mne Glenda svým příchodem. Sám čert ví, kde sehnala grog. Billovi se rozzářily oči. “Ty jsi skutečně poklad. Kdyby nebyl tvým šéfem John, tak bych se pokusil přetáhnout tě k sobě.”

Pokrčila rameny ve svetru rezavě hnědé barvy. “Tak to zkus,” odpověděla vyzývavě.

“Oh tobě se tady už nelíbí?”

“John je často pryč a já se tu sama nudím.”

Pohrozil jsem jí prstem. “Kdyby tě tak slyšel náš starý, Glendo.”

“Proč jste ještě nic nejedli?” podívala se na plné talíře, kterých jsme se ještě ani nedotkli.

“Přešla nás chuť, když jsme dostali jistou informaci,” odpověděl jsem.

“To byla ta informace tak zlá?”

Na to jsem neodpověděl, protože znovu zvonil telefon. Když jsem poslouchal, ztrácel jsem postupně barvu. Přátelé mě pozorovali. Když jsem položil sluchátko, zeptali se.

“Tak co?”

“Vylovili z Temže další utonulé tělo,” pronesl jsem

tiše a podíval se na Billa.

“Casey Edson?” zeptal se.

“Kdo jiný?” Hledal jsem vhodná slova. “Neřekli mi nic přesného, ale prý to, co z něho zůstalo, vypadalo příšerně. Kolegové se domnívají, že ho zachytil lodní šroub.”

“To bychom mohli použít jako vysvětlení pro veřejnost,” poznamenal Suko.

“Pod to bych se nepodepsal. To už by těch lodních šroubů bylo nějak moc.”

“To je taky pravda.”

Obrátil jsem se na Billa, který popíjel svůj grog. Vrátila se mu barva do tváří. “Poslyš, příteli, ty jsi v tom hostinci duchů ještě nebyl?”

“Ne.”

“A co o něm všechno víš?”

“Že má být velice originální. Malý, milý a děsivý.

Zejména to poslední slovo by sis měl zapamatovat.”

Přehodil jsem si nohu přes nohu. “Probouzíš mou zvědavost. V jakém smyslu děsivý?”

“Prý mají speciální jídelníček. A vybavení interiéru se prý taky vymyká normálu.” Bill protáhl obličej. “Můžeš si prý vybrat, kde chceš sedět, jestli na rakvi, nebo na normální židli. Ale pozor, ty židle jsou slepeny z kostí. Ti lidi mají ale nápady.”

“To jsi slyšel?”

“Jistě, ale povídá se toho daleko víc.” Bill se zaculil.

“Jsem opravdu zvědavý, jak se mi bude na takové židli z kostí sedět. Každopádně prý tam žádné polštářky nemají, ale hosté přesto zůstávají.”

Glenda nás poslouchala. “Johne, ty víš, že jsem pro

každou legraci,” řekla.

“Opravdu?” usmál jsem se ironicky.

“Nebo téměř. Ale kdybys mě pozval do takové restaurace, tak bych ti dala košem. V takovém prostředí by se mi jídlo určitě vracelo zpět do krku, pokud bych ho vůbec byla schopna pozřít.”

“To máš asi pravdu. Proto se předtím pro jistotu najím doma. Tam se budu držet jen u pití.”

Suko se obrátil na Billa Conollyho. “Znáš někoho, kdo už v té restauraci byl?”

“Ano, pár lidí znám.”

“Tak se jich zeptej na jejich zkušenost.”

“To nestojí za to,” mávl jsem rukou. “Uděláme si o tom obrázek sami.”

Bill souhlasil se mnou. Dopil grog a zvedl se k odchodu. “Díky za ten grog, Glendo. Byl vynikající. My se, Johne, uvidíme večer. Vyzvednu tě.”

“Jak chceš.”

“Když jste rozhodli beze mne,” poznamenal Suko,

“tak já zavolám říční policii. Možná budou naši kolegové ochotni mi půjčit jejich člun. Někdo na vás musí dohlídnout.” Poslední věta měla znít žertovně. Jak vážné to nakonec bude, tu chvíli nikdo z nás netušil…

3.

Déšť ustal a čerstvý vítr nám foukal do tváří, když jsme zaparkovali porsche na parkovišti patřícímu k lodi.

Bill si protřel oči a ukázal přes střechu od auta na skupinku stromů. “Tam jsem včera večer stál a pozoroval.”

“Ale nic podezřelého neviděl, ne?”

Obešel auto. “Bohužel.” Schoval klíček od auta a zamířil k lodi, když si všiml, že ještě váhám. “Co je, Johne? Tobě se tam nechce?”

“To taky. Ale napřed bych si tu loď rád prohlídl zvenku. Zatím jsem nic podobného neviděl.”

Bill roztáhl pusu do úsměvu. “Je dost neobvyklá. Na zádi vypadá úplně jinak.” Ukázal rukou směrem k přídi. Tam je tma. Žádné světlo, žádné hlasy, žádná hudba, nic.”

Zasmál jsem se. “No dobře, chceš vzbudit mou zvědavost?”

“Tak nějak. Casey Edson byl taky zvědavý. A zaplatil svou zvědavost životem. Musel vidět něco, o čem nevím nebo si to neuvědomuji.” Bill si odkašlal. “Vůbec se nedostal k tomu, aby mi něco řekl. Zavolal mi vysílačkou a dostal se k první větě.”

Nechal jsem Billa mluvit. Musel se prostě zbavit toho vnitřního napětí. Trpěl Edsonovou smrtí, protože za ni cítil spoluvinu. To byl pochopitelně nesmysl, ale já bych se cítil asi stejně.

Pravobok lodi vypadal vskutku impozantně. Něco takové se hned tak nevidí. Věděl jsem sice z novin a reklamních letáčků, že tento neobvyklý restaurant existuje, ale osobní dojem nemůže nahradit nějaká fotografie v novinách.

V podstatě se tato plovoucí restaurace dala přirovnat k výletnímu parníku. Jen stavby na palubě byly odstraněny. Vlastní restaurace se nacházela v podpalubí. Na palubu pronikala světla kulatými okénky baru. Bar za nimi se dal spíše jen vytušit, než vidět, protože ležel skoro celý v přítmí.

Loď byla přetřena na černo. Světlé barvy námořnictva zmizely. Když to měl být hostinec duchů, patřila k němu černá barva. Její ponurost mírnily jen fialové podélné pruhy.

Vnější stěny byly osvětleny. Lampy však měly tmavé mřížky, takže světlo dopadající na palubu vytvářelo tajemné příšeří.

Nad otevřeným vchodem visela veliká lebka. Tentokrát ne černá. Byla vyrobena z bílé umělé hmoty a tvořila kontrast se svým okolím. Zevnitř byla osvětlena červenou žárovkou, takže z očních a nosních otvorů a z úst vystupovaly kužely červeného světla, což vypadalo jako krvavý dech.

Byl vlhký večer.

Mžení se prosycovalo parami vystupujícími z vodní hladiny, které neslyšně obklopovaly kotvící loď.

“Tak jdeme?” zeptal se Bill.

“Ano.”

“Co tomu říkáš?”

Pokrčil jsem rameny. “To se tedy opravdu někomu povedlo. Všechna čest,” řekl jsem.

“Obchod je obchod. Prý je restaurace každý večer obsazena a hosté stojí fronty na vstupenky.”

Zadíval jsem se na lávku, na jejímž konci jsme stáli.

“Zatím žádnou frontu nevidím,” konstatoval jsem. Od ustavičného mžení jsme měli vlhké obličeje i vlasy.

Lávka byla dosti široká. Na sloupech zábradlí byly umístěny kulovité lampy. Voda pod námi narážela do břehů. Vlny plácaly o břeh tak, že to znělo jakoby nám tleskaly.

Musel jsem myslet na Suka, který je teď zřejmě u říční policie. Kolegové, se kterými jsme se mezitím seznámili, se ukázali ochotní spolupracovat a dali nám k dispozici malý člun. Suko a policisté v něm patrolovali na vodě.

U vchodu nás zastavil vrátný a vyhazovač v jedné osobě. Hodil se k restauraci jako pěst na oko.

Byl to vysoký mohutný chlap s bledým obličejem. Působil jako mrtvola na dovolené. Mohl dělat hrobníka se svýma vodnatýma očima, bledou kůží a stíny pod očima. Určitě se tak nalíčil. Stál v přístřešku, který ho chránil před větrem a deštěm. Před sebou měl pult s knihou pro návštěvníky. Na sobě měl frak, tmavočervenou hedvábnou košili, která se zaleskla, kdykoliv se pohnul.

“Máte rezervaci, pánové?” zeptal se. Dokonce i jeho hlas zněl dunivě, jakoby vycházel z hrobky. Musel si ho asi trénovat.

“Ano, pane hrobníku,” odpověděl Bill.

Hlídač přešel poznámku mého přítele bez povšimnutí a zeptal se nás na jméno.

“Rezervace je na jméno Conolly.”

Hlídač se podíval do knihy a nenechal se vůbec vyrušit z klidu, když se za námi začala tvořit fronta. Ohlásily se dva další páry.

“Ano, to je v pořádku,” pronesl nakonec a tázavě se na nás podíval. “Vyznáte se tu?”

“Bohužel ne,” odpověděl Bill.

“Smrťák” se otočil. “Tak běžte prosím po schodech dolů do podpalubí, tam už se nemůžete splést.”

Rychle nás ještě jednou změřil pohledem. “Přeji vám

příjemný večer.”

“Děkuji.”

Sešli jsme po šedivém koberci dolů po schodech.

Hlasitě jsem kýchl.

“Nachlazený?” zeptal se mě Bill.

“Narozdíl od tebe ne. Možná to způsobil ten parfém.”

“Jaký parfém.”

“Ten, co vycházel z toho hlídače u dveří.”

“Já jsem nic necítil.”

“To jsem si mohl myslet, také jsi nachlazený.”

“Ha ha ha. Ať mě nerozesměješ.” Bill ukázal na zdi vpravo i vlevo. “Podívej se na ty zdi. Opravdu působí ponuře.”

Skutečně, na některé lidi to zřejmě muselo účinkovat. Ale mně to připadlo spíš jako kulisy z jeskyně hrůz. Zdi byly potaženy černou látkou. Na nich stříbrně svítily motivy z literatury hororu. Monstra, mutanti, vampýři, čarodějnice, duchové a kostlivci. Na některých místech bylo vidět červenou barvu. Buď to byly krvavé slzy vytékající z očí čarodějnic, nebo rudá ústa upírů.

Široké schodiště končilo u šatny. Abychom mohli vejít do restaurace, museli jsme ještě projít černým

závěsem. V šatně seděla mladá žena, která přebírala od hostů kabáty. Měla na sobě černý obtažený trikot, na kterém byla namalovaná bílá kostra.

Obličej měla nalíčený na bílo a vlasy sčesané dozadu a stažené do uzlu.

“Pláště prosím,” požádala nás. Svlékli jsme si kabáty a podali jí je.

“Děkuji.” Převzal jsem od ní lístky s čísly, zatímco Bill zaplatil drobné. “Přeji vám příjemnou zábavu, pánové,” řekla.

“Nepochybuji, že to myslíte upřímně, slečno kostlivče,” řekl Bill a postrčil mě dopředu.

Rozhrnul jsem závěs, udělal ještě dva kroky a potom jsem se zastavil, protože jsem měl pocit, že jsem vstoupil do jiného světa.

Do světa hrůz, monster, temnot, do samotného předpeklí. Znám hodně restaurací, jak ve vnitřním, tak periferním Londýně, ale to, co se nám nabízelo tady, ani jeden z nás ještě neviděl.

I když byla restaurace dost velká, působila i přesto intimně. Možná to způsobovalo to přítmí s malým počtem světel, takže celá místnost vypadala temně šedá. Účelově byla osvětlena jen určitá místa. Byly tu čtyřhranné stoly s černými mramorovými deskami a tomu odpovídající místa sezení. Hosté si opravdu mohli vybrat mezi židlemi z kostí s vysokými opěradly a rakvemi.

My jsme patřili k těm prvním. Ti, kteří už seděli na svých místech, sotva mluvili, a když, tak šeptem, jakoby se báli, že poruší atmosféru.

Bill mě postrčil kupředu. Zadíval jsem se ke stropu, kde se nad hlavami hostů vznášely tajemné postavy.

Byly to dva černé skelety v dlouhých černých pláštích, ozbrojené nebezpečnými kosami. Smrt tedy byla znázorněna všude kolem nás.

Kostlivci stáli naproti sobě a dívali se na sebe. Na jejich bledých lebkách se střídalo světlo se stínem.

Toho všeho jsem si všiml už při vstupu. Určitě najdu ještě spoustu maličkostí, které objevím teprve až při bližším pohledu.

Jelikož jsme zůstali nerozhodně stát před závěsem, někdo na nás zahvízdal. Byl to malý muž s holou hlavou, kulatým obličejem a silnými brýlemi. Měl na sobě černý oblek a v uších miniaturní lebky jako náušnice.

“Pánové?” oslovil nás.

“Máme zde rezervaci,” řekl Bill a ještě jednou řekl své jméno.

“Ano, samozřejmě. Račte prosím za mnou.”

“Děkujeme.”

Vedl nás úzkou uličkou mezi stoly k černým rakvím a židlím s vysokými opěradly.

Malý, milý a děsivý, tak to slibovala reklama a nelhala.

“Prozradíte mi něco, pane?”

“Prosím.”

Bill ukázal na jednu z rakví. “Kdo v ní leží?”

Brýlatý plešoun se kvičivě zasmál. “Nikdo, alespoň si to myslím,” dodal. “Ale jestli chcete, tak vám tam jedno místečko zajistíme. Nebyl byste první, kdo se baví podobnými žertíky. Nedávno jsme tu měli jednu rodinu. Chtěli vyděsit tchýni. Přišla z toalety a její zeť se schoval do rakve a najednou zaťukal zevnitř na víko.”

“Co se té tchýni stalo?”

“Leží teď v rakvi,” řekl plešoun se smutným výrazem v očích. “Nevydržela ten úlek. Srdce, rozumíte?”

“Ano, ovšem.” Bill se zasmál. “A co se stalo s tím šprýmařem?”

“Jeho žena na své matce velmi visela. Pomstila se mu a o pohřbu ho vyhodila z okna. Bylo to ze sedmého poschodí. Ten pán to nepřežil. Policie to ohodnotila jako sebevraždu.”

Pokýval jsem hlavou. “A ještě když padal, tak ten pán potkal ještě někoho, kdo chtěl opravit plynovod, že?”

“To jsem neslyšel, pane.”

“Zajímavé historky, pane. Ale hodí se k této atmosféře. Máte můj kompliment.”

“Snažíme se, pane.”

Zastavili jsme se u stolu. Nemuseli jsme si sedat na rakve, měli jsme k dispozici dvě židle. Bill se opatrně posadil. Obával se, že se židle pod jeho vahou rozpadne.

Já jsem ještě stál a hovořil s plešounem. Neustále mu škubalo v koutcích úst. Měl je lesklé a vlhké, jako natřené nějakým tukem.

“Nechám vám hned donést jídelníček. Jestli chcete, můžete si zatím zajít k baru na drink. Většina hostů u nás večeří až pozdě. Váš stůl vám zůstane rezervován po celý večer. Máme již teď obsazeno a žádné nové hosty nepřijímáme.”

“Co říkáš, Bille?”

Bill vstal. “Malý aperitiv neuškodí.”

“Velmi správné rozhodnutí, pánové, najdete cestu k baru? Já se budu muset jít postarat o další hosty. Kdybyste něco potřebovali, tak se na mě s důvěrou obraťte.”

“Děkujeme.”

Plešoun se uklonil a odešel. Při chůzi se nápadně kolébal. Kráčel s nohama od sebe jako někdo, kdo dlouho jezdil na moři.

Bill se usmíval. “Tak co říkáš?” zeptal se mě.

“Zatím nic moc. Zdá se, že ti lidé tady své věci opravdu rozumí. Víš ty vůbec, komu ta restaurace patří?”

“Nějaké ženě.”

“Znáš její jméno?”

“Vanita Raise.”

Učinilo to na mne dojem. “To zní velmi slibně.”

“To ano, však ji určitě ještě uvidíme.” Bill mě postrčil kupředu. “Tak, ale teď už mám žízeň. Ještě tak hodinku můžeme s jídlem počkat.”

Mířili jsme k baru. Plešoun mezitím vedl ke stolu postarší manželský pár. Žena se zavěsila do svého muže a tiskla se k němu. Bylo na ní vidět, že má strach.

Číšníky v tom přítmí nebylo v jejich černých oblecích téměř vidět. Jen jejich bledé obličeje svítily už z dálky. Chvílemi to vypadalo, jakoby se nad zemí vznášely jen ty obličeje.

Až do této chvíle jsem viděl dvě servírky. Obě měly krátké černé sukně a k tomu červené punčochy. K tomu světlé halenky a vlasy silně napomádované. Neustále se usmívaly, ale jejich oči zůstávaly podivně strnulé, jakoby byly pod vlivem drog.

Posadili jsme se k ještě prázdnému baru, odkud jsme měli dobrý výhled na celou restauraci. I bar by se býval lépe hodil do márnice. Tmavý, ale současně světlý, protože nad ním visící lampy vrhaly na tmavé dřevo šedivé ostíny.

Za barem byl černý číšník. Měl na sobě bílý oblek, s nímž barva jeho pleti dokonale kontrastovala. Všechno

působilo v této restauraci temně.

“Přijdu hned,” řekl barman a sklidil ještě několik sklenic do myčky na nádobí.

“To nespěchá,” odpověděl mu Bill. “Chceme se nejdříve podívat do nápojového lístku.”

“Jídelní i nápojový lístek jsou společné.”

Podal jsem tedy jídelní lístek. Příliš bohatý nebyl. Závěr, který se z toho dal vyvodit, byl, že se zde vaří z čerstvých surovin. Podvědomě jsem s sebou trhnul, když jsem četl uvedené pokrmy.

“Co je ti, Johne?”

“Já ti něco přečtu. Můžeš se rozhodnout pro Frankensteinovu mísu, steak Drákula, který je obzvláště krvavý, vlkodlaci šunku nebo polévku z čarodějnic. A doporučení pro gurmány: ďábelské menu vařené a kořeněné v samotném pekle. Jinak si tu libují ve steacích a krvavých pokrmech, ke kterým podávají jejich pověstnou ďábelskou omáčku.”

“Jak to pověstnou?”

“Mají to tu napsáno.”

Odložil jsem jídelní lístek, podal ho Billovi, a pročítal nápojový.

Oba lístky měly černé listy. Písmo bylo stříbrné, až na

ďábelské menu, to bylo napsáno rudým písmem.

I nápojový lístek měl podobný výběr. Jako specialita domu byl uveden pekelný koktejl mixovaný samotným satanem.

“To vy jste ten satan?” zeptal jsem se.

“Prosím, pane?”

“Chci namíchat ten pekelný koktejl,” řekl jsem. Zasmál se. “Ten už je namíchaný. Připravujeme ho

dopředu. Lidé ho zde rádi popíjejí.”

“Tak dva,” řekl Bill. “A k tomu i recept.”

“Ten je bohužel přísně tajný. Ten nápoj připravuje paní šéfová osobně. Jen ona zná jednotlivé příměsi.”

“A jestlipak také vaří v kotli?” zeptal se Bill.

“Nemám tušení. Až se tu ukáže, můžete se Vanity zeptat.”

“To také uděláme.”

Číšník se sehnul a vytáhl z lednice velkou karafu. V ní se zaleskl pekelný koktejl. Když barman karafu zvedl a dopadlo na ni světlo, uviděli jsme barvu nápoje. Byla samozřejmě krvavě červená, ale uvnitř plavaly jakési temné skvrny podobající se kusům ovoce.

Polykal jsem už teď sliny. Bill se usmíval a mlčel.

Barman nalil nápoj do dvou vysokých sklenic, postavil je na stříbrné podnosy a podal nám je.

“Na zdraví,” řekl.

“Děkujeme.” Pokývl Bill hlavou.

Nejdříve jsem k nápoji přičichl. Ze sklenice ze mě dýchl dosti pronikavý pach, ale nebyl to pach krve. Bylo to tabasco nebo pepř a rajčatový protlak možná.

“Vypadá to docela nefalšovaně,” mínil Bill.

“Jak to myslíš?”

“Myslím krvavě.”

“Nepokaz mi chuť.”

Bill se zasmál. “Odkdy jsi tak přecitlivělý. Tak se napijme.”

Z reproduktoru v restauraci se linula tichá hudba. Znal jsem tu melodii. Byla to melodie ze známých hororových filmů. Ochutnali jsme nápoje.

Barman nás při tom pozoroval a neustále se usmíval, ale vypadal u toho jako louskáček na ořechy. Tvrdě a nezúčastněně.

Ochutnal jsem nápoj, převalil ho po jazyku a měl pocit, že začnu zvracet. Byl ostrý a současně nasládlý. Vzalo mi to dech. Rychle jsem sklenici odsunul.

Bill učinil totéž.

“Fuj,” řekl a otřásl se. “Poslyšte, barmane, co jste do toho namíchal?”

“Pane, ten recept…”

“Ano, ano, je tajný. Přesto mi dejte whisky, pravou skotskou. Co ty na to, Johne?”

“Já s tím souhlasím.”

“Jak si přejete, pánové.”

Podal nám whisky a my mu vrátili koktejl. Whisky byla dobrá. Spláchla i tu odpornou pachuť z jazyka, která mi zůstala v ústech.

Že by v tom byla skutečně krev?

“Ještě jednu,” řekl Bill, protože jsme své sklenice vyprázdnili na ex.

“Hned to bude,” řekl barman úlisně.

Když nás obsluhoval, položil jsem mu ruku na jeho. “Prozraďte mi něco, chtěl bych se jít na palubu nadýchat čerstvého vzduchu. Dá se tam dostat jen tím schodištěm, kterým jsme sem přišli?”

“Vy můžete jen tamtudy.”

“Ale? A vy ne?”

“Ne. Personál může používat i jiné cesty, které nejsou tak luxusní.”

“Ty chceš jít ven?” zeptal se mě Bill.

“Ano, chtěl bych se tu porozhlédnout a nadýchat se

čerstvého vzduchu. A vyslat signál,” dodal jsem šeptem.

Byl jsem se Sukem dohodnut tak, že mu dám signál tím, že třikrát krátce rozsvítím svítilnu.

Pro přímé spojení mezi sebou jsme měli minivysílačku.

“Dobře, já počkám tady. Už ses rozhodl, co budeš jíst?”

“Ne ďábelské menu. Mně stačil ten pekelný koktejl. Možná okusím později tu Frankensteinovu mísu nebo něco podobného.”

“Já si dám steak Drákula, mimořádně krvavý.”

“Tak já jdu, Bille.”

Sklouzl jsem za stoličky, která nebyla vyrobena z kostí, ale z černé kůže, na které se velmi pohodlně sedělo.

“Ať někde nezabloudíš, příteli,” volal za mnou Bill.

“Neboj se. Nebudu oslovovat žádné cizí ženy, jestli máš tohle na mysli.”

“V to upřímně doufám.” Bill pokýval hlavou a vytáhl cigaretu. Barman mu ji připálil. Ve světle plamene jsem zahlédl jeho číhavý výraz ve tváři.

Plamen pohasl a jeho obličej se znovu ztratil ve tmě.

Cítil jsem se najednou nepříjemně a měl jsem pocit, že jsem pozorován. Ne že bych dostal přímo strach, bylo to něco jiného.

Měl jsem pocit, že v místnosti číhá nějaká hrozba, což rozhodně nezpůsobili ti kostlivci pod stropem. Muselo to mít úplně jinou příčinu. Pro mě zatím nevysvětlenou.

Mezitím už se polovina restaurace zaplnila. Číšníci nosili pokrmy a láhve vína. Hosté dokonce hojně popíjeli i pekelný koktejl. Podle mého názoru to museli být lidé bez chuti.

Viděl jsem už i jak vypadá Frankensteinova mísa. Byl to pokrm, který skutečně ležel na míse ze dvou lebek. Jedna tvořila samotnou mísu a druhá poklop. Ze samotného pokrmu, který byl pod nimi, jsem neviděl nic.

Zrevidoval jsem své rozhodnutí. Půjde-li to tak dál,

zůstanu v této restauraci hladový.

Vystoupil jsem po schodech nahoru a znovu uviděl toho holohlavého prcka, který vítal hosty a za jejich zády mi ukazoval, abych šel vlevo, kde jsem zahlédl nějaké dveře. Těmi jsem se dostal do původní restaurace výletního parníku. Ta však už byla uzavřená. Ještě tu stály dlouhé stoly s lavicemi, ale už se tu neobsluhovalo.

Zvenčí sem pronikalo okny šero, které se vznášelo místností jako závoj.

Staré lítací dveře nebyly zamčené. Když jsem do nich vrazil, ocitl jsem se na přídi. Zadíval jsem se směrem k východu. Vítr sebou přinášel mžení. Viděl jsem šedivou vodní plochu a na ní zpěněné vrcholky vln.

Abych mohl dát Sukovi znamení, musel jsem se postavit na záď. Byla to ta pověstná záď lodi, která nebyla osvětlená a ležela ve tmě. Vlny do ní narážely a tvořily tajemnou zvukovou kulisu. Odtud jsem mohl pohledem sledovat protější břeh, kde svítila světla Fulhamu, jakoby mi chtěla ještě jednou poslat svůj pozdrav.

Po Temži v této době plulo jen málo lodí. Nadarmo jsem se díval po člunu říční policie. Možná tiše plul bez rozsvícených polohových světel nebo ještě kotvil u protějšího břehu. Nad hladinou se vznášel mlžný opar, který mi částečně bránil ve výhledu.

Na můj vkus bych nechal přestavět i záď lodi nebo alespoň renovovat.

Ale to nebyl můj problém. Možná od toho její majitelka upustila z mně neznámých důvodů.

Přistoupil jsem těsně k zábradlí a díval se upřeně do dálky.

Jelikož byla okna restaurace obrácená na druhou stranu, uviděl jsem jen zvlněnou vodní hladinu a stín přivázaného záchranného člunu, který se pohyboval v rytmu vln.

Bez pláště jsem se třásl zimou. Pomalu jsem kráčel na

příď.

Mé kroky dutě duněly po prknech. Snažil jsem se jít co nejtiššeji. Ve stínu bývalého kapitánského můstku jsem se zastavil, vytáhl kapesní svítilnu a třikrát ji krátce rozsvítil. Znamení, které musel Suko vidět v případě, že teď dalekohledem sledoval naši loď.

Vteřiny ubíhaly. Už jsem se smířil s tím, že nedostanu odpověď, když vtom se na druhém straně rovněž třikrát rozsvítilo světlo.

Takže tam tedy kotvil člun říční policie.

Suko věděl, kde jsem. Vytáhl jsem vysílačku a spojil se s ním.

“Všude klid,” hlásil Suko. “Přijeli jsme před několika minutami a ještě chvíli počkáme. Jak to vypadá u vás?”

“Přešla mě chuť na cokoliv.”

“Je to tak zlé?”

Vyjmenoval jsem mu některé pokrmy z jídelníčku a nezapomněl jsem se zmínit ani o pekelném koktejlu.

“Chutnal po krvi a současně byl velmi kořeněný.”

“Možná v tom krev je.”

“To by tedy byla věc.”

“Jinak jsi nic podezřelého neobjevil?” zeptal se.

“Nic. Vynechám-li celkový dojem.” Odkašlal jsem si.

“Kdy se hodláte přiblížit?”

“Uvidíme. Pozorujeme vodu dalekohledem. Možná se z hloubky zase vynoří ta obluda.”

“Tak mi dej vědět,” uzavřel jsem náš rozhovor, protože jsem zaslechl nějaké kroky.

Přitiskl jsem se ještě víc ke zdi kabiny. Ty kroky zněly vlevo ode mě na zádi.

Objevila se postava, která mi připadala, jakoby se vynořila ze záhrobí. Pravděpodobně jsem to přirovnání dobře vystihl, protože právě vystoupila z podpalubí. Zatím mě neobjevila, ale blížila se ke mně.

Mluvila sama se sebou, ale slovům jsem nerozumněl.

Než se ke mě postava přiblížila, vystoupil jsem ze svého úkrytu a zastoupil jí cestu.

“Haaa…” vykřikl úlekem. K hostům ten člověk určitě nepatřil, ale také ne k personálu. Měl na sobě tmavou bundu a pod ní svetr.

Do obličeje jsem mu neviděl. Zato mě velice zajímalo to, co drží v rukou. Byly to dva předměty, ze kterých něco kapalo.

Posvítil jsem si na ně kapesní svítilnou a viděl jsem, že z nich kape na palubu krev.

To, co ten člověk držel v rukou, byly čerstvě

podřezané slepice!

Na chvíli jsem oněměl a hlavou mi vířila spousta myšlenek, které bych nemohl označit právě za příjemné.

“Zhasněte to světlo!” zvolal ten neznámý.

Posvítil jsem mu do tváře. Jen nakrátko, ale neušla mi jeho našedivělá skvrnitá pleť. Ani strnulý výraz v jeho očích bez obočí.

Kdo to asi je?

Zhasnul jsem svítilnu, abych toho člověka ještě více neznervózňoval, ale současně jsem se ho zeptal: “Vy tu jen tak pobíháte s podřezanými slepicemi?”

“Ano.”

“Proč?”

“Co je vám do toho?”

“Je v jídelníčku drůbež?”

“Ne.”

“A proč jste tedy ta ubohá zvířata zabil?”

Na to už mi neodpověděl a vykročil. Abych se vyhnul srážce s ním, ustoupil jsem. Když kolem mě procházel, řekl: “Slepice nepotřebujeme, ale jejich krev.”

“Nač?”

“Hádejte!” Se smíchem pokračoval v chůzi ponechávaje za sebou stopy čerstvé slepičí krve.

Musel jsem dlouho hádat? Přímou odpověď jsem si nedal, ale dokázal jsem si představit, že ta rudá barva pekelného koktejlu pochází pravděpodobně právě z té slepičí krve. Udělalo se mi ještě víc špatně.

Ten neznámý muž zmizel za dveřmi, kterými jsem sem vstoupil.

Ale kam asi šel?

Chtěl jsem to vědět. Zamířil jsem na záď lodi a ten

člověk se zabitými slepicemi se přede mnou zase vynořil.

Určitě se na lodi vyznal.

Našel jsem průlez. S tím jsem také počítal, že nějaký najdu. Nebyl nijak velký, ale dostatečně široký, aby jím normální člověk prolezl. Co asi leží za ním?

Jasně, břicho lodi. Možná lednice a sklad. Nápoje a potraviny se musí někde skladovat.

A ještě něco?

Moje zvědavost byla probuzena. Plovoucí restaurace byla dosti velká. Samotný sál pro hosty zabíral sotva polovinu. Copak se v celé lodi asi ještě skrývá?

Ustoupil jsem o pár kroků dozadu, až jsem narazil do zábradlí. Když se teď půjdu podívat dolů a budu delší dobu pryč, začne být Bill nervózní a možná si mé nepřítomnosti všimne i personál. Bude lepší, když si o svém objevu pohovořím s Billem.

Levou nohou jsem byl schopen pohnout, pravou však ne. Její kotník svírala odporná pazoura, natahující se po boku lodi do výšky…

Okamžitě mě napadlo, že je to ono monstrum, o kterém krátce před svou smrtí Casey Edson mluvil s Billem. První úlek jsem však rychle překonal, podíval se na pravou nohu a zjistil, že se ta pazoura podobá neforemné hroudě. Měkké slizovité hroudě.

Byl jsem přitisknut na zábradlí a musel něco udělat, pokud jsem nechtěl přepadnout do vody. Střílet jsem

nechtěl, ale měl jsem u sebe i svou dýku.

Rychle jsem ji vytáhl z pochvy, sehnul se, ale v tom okamžiku mi to monstrum podtrhlo pravou nohu a já uklouzl po vlhkých prknech a spadl.

Bodl jsem.

Když se dýka zabodla do ruky ve výši zápěstí, rozstříkly se po palubě kapky jakési rosolovité hmoty, která tam zůstala ležet jako olejová skvrna. Páchla hnilobou.

Něco dopadlo do vody.

Vyklonil jsem se přes zábradlí. Bohužel byla voda příliš temná, abych mohl něco na hladině rozeznat. Riskl jsem to tedy a rozsvítil tužkovou svítilnu.

Poskytovala jen málo světla, ale stačilo, abych viděl, že se těsně pod hladinou něco pohybovalo unášeno vlnami.

Že by nějaká postava?

Ne, byla to plocha, která se stále víc rozšiřovala, jakoby se něco rozpouštělo.

Chomáče slizké a husté tekutiny se rozprostíraly po vrcholcích vln, pomalu se rozpouštěly a mizely.

Zůstal jen jakýsi tmavý kus obleku, tančící po vlnách jako starý hadr.

Ustoupil jsem několik kroků dozadu. Ještě jsem cítil ten odporný pach a dokonce měl i jeho pachuť v krku. Necítil jsem ho poprvé v životě a proto jsem věděl, co mě to tak zblízka napadlo.

Bylo to jedno z těch nejstrašnějších stvoření, které si člověk dokáže představit. Odporné stvoření opovrhované i ostatními démony.

Ghoul!

Živí se mrtvolami a většinou přebývá na starých

hřbitovech. Já jsem však toto stvoření viděl i v Londýně v opuštěných šachtách metra a měl jsem s ním velmi špatné zážitky. Jestli něco nenávidím, jsou to ghoulové.

Zabilo toto vražedné monstrum i Caseye Edsona?

Podíval jsem se na svou stříbrnou dýku. Její síla uhasila ghoulův ničemný život. Normální zbraní by se mi to nepodařilo.

Ghoul na lodi!

Když jsem se nad tím zamyslel, přešlo mě v tu chvíli všechno, nejen chuť. Podařilo se mi toho ghoula zabít jen čirou náhodou, nebo měl nějaký důvod, vynořit se z vody? Byl sám nebo se v blízkosti nacházejí ještě mu podobní?

Prohlédl jsem si palubu, ale na nic neobvyklého jsem nenarazil.

Spojil jsem se se Sukem.

“Zase ty, Johne? Co se stalo?”

“Tys nic neviděl?”

“Ne.”

“Mě skoro stáhl do vody ghoul!”

Suko zůstal na chvíli oněmělý, chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a potom řekl: “To je snad nějaký omyl, ne?”

“Bohužel ne, vyhoupl se z vody a chytil mě za kotník.

Zabil jsem ho stříbrnou dýkou.”

“Proboha, my jsme tu nic neviděli. Voda je příliš temná a reflektor nemáme…”

“Ne, Suko, nepouštěj ho.”

“Co tedy navrhuješ? Já bych věděl, co dělat.”

“Přesně to.”

“Takže přijedu za vámi.”

“Ano, ale pokus se dostat na palubu tajně. Na zádi, kde stojím, najdeš průlez. Když se jím protáhneš, dostaneš

se do podpalubí. Trochu se tam rozhlédni.”

“Co budeš dělat ty?”

“Já se vrátím zpět do restaurace a budu mít oči otevřené.”

“Dobře, neboj se, že tam přijedu s celým policejním oddílem. Dovesluju tam na gumovém člunu.”

“Souhlasím.” Ukončil jsem spojení a zastrčil vysílačku do kapsy. Bill Conolly se bude divit, až mu budu vyprávět o svém zážitku s ghoulem.

Měl jsem se na pozoru, když jsem se vydal na zpáteční cestu. Neustále jsem pozoroval vodní hladinu. Ale nic se nedělo. Žádný další ghoul už se nepokoušel vylézt na palubu.

Hlídač u vchodu se pořádně divil, když jsem najednou stál na schodišti ve foyeru. Vytřeštil na mě oči a řekl:

“Pane, odkud jdete?”

Měl jsem vlasy mokré od toho, jak mžilo a sako jsem

měl mírně provlhlé. “Byl jsem venku,” odpověděl jsem.

“V tomto počasí?”

Stěží dokázal skrýt svou nervozitu a napětí. Bylo mi jasné, že o všem věděl a nebo určitě tušil.

“Ano, čerstvý vzduch udělá člověku dobře,” napínal jsem ho úmyslně.

“Ale za takového počasí?”

“To mi nevadí.”

Křečovitě se usmíval. “A líbí se vám na naší lodi, pane?”

“Ano, je opravdu pěkná. A člověk tu narazí i na

někoho, nad kým se pořádně podiví.”

“Opravdu?”

Přikývl jsem. “Potkal jsem jednoho z vašich

zaměstnanců a představte si, že nesl dvě zabité slepice, z nichž ještě kapala krev.”

“Ale neříkejte!” Vrátný se otřásl a sáhl si na bradu.

“To je ale velmi nepříjemné. Abychom získali čerstvé drůbeží maso, musíme ta ubohá zvířata zabíjet.”

“To jsem si myslel. Je to pochopitelné a také naprosto normální.”

“Děkuji, pane, těší mě, že se na to díváte tímto způsobem.”

“Až na jednu maličkost.” Usmál jsem se a ukázal na

něj prstem.

Znervózněl a začal mrkat. “Jakou maličkost?”

“Že jsem na jídelním lístku žádnou drůbež neviděl.” Chlapík roztáhl ústa do jakéhosi šklebu a potom řekl:

“To máte vlastně pravdu.” Najednou se mu změnil výraz v obličeji a triumfálně zazářil. “Ale určitě jste si tam přečetl, že podáváme Frankensteinovu mísu.”

“Ano, a nikdo neví, co v ní je.”

Našpulil rty k odpovědi. “Drůbeží maso, pane! Patříte k těm několika málo lidem, kteří o tom teď vědí. Prosím, pomlčte o tom.”

“Ale ovšem, nejsem žádná klepna. Jen tak mimochodem, kdo u vás vaří?”

“Lidé, kteří rozumí svému řemeslu. Jestli mohu poradit, dejte si steak. Jsou z japonského skotu, který je k tomu výhradně chován. Má to nejlepší maso, jaké si dokážete představit. Nádherně měkké, tak, že by se dalo jíst i syrové. Rozplývá se na jazyku, prostě fantazie.”

“Děkuji za radu.”

“Rádo se stalo. Děláme pro naše hosty všechno, pane.”

“Skutečně všechno?”

Chlapík s nalíčenými stíny pod očima si uhladil frak a odpověděl. “Všechno.”

“Děkuji.” Odcházel jsem a přemýšlel o tom, zda jsem vyvolal v tom člověku podezření. Návnadu jsem už položil a to jsem považoval za dobré.

Dívka v šatně se na mě usmívala. Téměř všechny věšáky byly plné, takže restaurace už se musela mezitím naplnit. Vstoupil jsem do atmosféry tajemna, stínu, studeného světla a monstrózních postav vznášejících se pod stropem.

Hosté seděli u stolů, jedli a popíjeli. Číšníci nalévali

červené víno.

Číšníci a servírky spěchali, aby hosty obsloužili a pohybovali se při tom téměř neslyšně. Objednávky si předávali očima, nepadlo při tom ani slovo.

Náš stůl byl zatím volný. A také měl zůstat. Zadíval jsem se vpravo k baru. Vedle Billa seděli muž se ženou. Popíjeli pekelný koktejl s opravdovou chutí. Při pohledu na ně jsem se otřásl odporem.

Bill už neseděl u baru sám. Dostal zřejmě návštěvu. Seděla vedle něho nějaká žena. Protože byla více ve stínu než ve světle, neviděl jsem ji dobře.

Ale Bill mě zahlédl a dal mi znamení, abych šel k baru. Zamířil jsem k němu.

“Smím ti představit slečnu Vanity Raise?”

Žena se obrátila ke mně a při tom se dostala do slabého světla, takže jsem konečně uviděl majitelku restaurace, ale měl jsem přitom pocit, jakoby mě spláchla ledová vlna.

Ta žena vypadala jako smrt sama!

4.

Suko odložil dalekohled. Podal ho svému uniformovanému kolegovi a poděkoval za půjčení.

“Nemáte zač děkovat, inspektore, chtěl jsem se vás jen zeptat, jestli jste opravdu pevně rozhodnut vydat se tam sám.”

“Ano, vezmu si člun.”

“Neměl bych jet s vámi?”

“Ne, pane Murray, vím, že to myslíte dobře, ale nejde to. Já už jsem se to trošku naučil a není to poprvé, co budu veslovat po Temži.”

“Ale proud je velmi zrádný.”

“S tím si poradím. Neříkal jste něco o člunu s

přídavným motorem?”

“Ano.”

“Tak vidíte, v tom případě mě proud nikam neodnese, když dám pozor.”

“To je pravda.”

Oba muži vyšli z kabiny, která nebyla větší než kabina letadla.

Suko si zapnul zip u bundy s teplou podšívkou, aby se lépe chránil před silným větrem. Druhý muž stál u zádi a spouštěl malý člun s přídavným motorem na vodu.

Zatím byl ještě přivázán na laně.

Suko šikovně a hbitě skočil do člunu a zamával. Teprve až spustil motor, pustil pomocník lano. Suko ho chytil a smotal ho na dno člunu, kde ležela i dvě vesla, která použije později.

Seděl na úzké lavičce na zádi člunu a držel v ruce pevně kormidlo, aby ho silný proud neunášel.

V malém člunu panovaly jiné zákony a podmínky než na palubě velkého policejního člunu.

Foukal studený vítr, který zábl Suka do obličeje.

Sklonil se, aby se před ním chránil.

Člun byl natřený šedozeleně, aby nebyl ve vodě příliš nápadný. Opticky se nedal od vodní hladiny téměř odlišit.

Přídavný motor bojoval proti silnému proudu. Suko

měl napjaté svaly a i tak dokázal člun stěží udržet v kurzu.

Žádná další loď mu však nekřížila cestu a tak se mohl soustředit na dvě nejdůležitější věci.

Za prvé, tu tajemnou restauraci. Za druhé, na vodní hladinu. Nezapomněl na to, co mu John Sinclair řekl o ghoulovi, který vystoupil z Temže. Kde se objevil jeden, mohou být další dva, nebo tři. Ghoulové v restauraci! Tato skutečnost dává příležitost k těm nejhrůznějším spekulacím.

Motor si klidně vrněl.

Příčné vlny narážely do boku, šplhaly se nahoru a některým se podařilo přelít přes okraj. Na dně se začaly tvořit malé louže.

Podle posledních průzkumů se měla čistota vody v Temži zlepšovat, ale v této tmě to Suko nemohl potvrdit.

Voda vypadala nadále jako šedivý koberec pruhovaný zpěněnými hřebeny vln. Malé vlny vypadaly, jakoby jedna druhou honily.

Polovinu cesty překonal Suko poměrně rychle. Teď se nacházel asi uprostřed proudu. Teď si také poprvé uvědomil, jak je Temže široká. Z jeho perspektivy mu připadala jako malé moře.

Zadní strana plovoucí restaurace zůstávala stále ve tmě. Ze svého policejního člunu neviděl Suko ani jedno

okno. Ta ležela na druhé straně. I foyer už byl ze zadní strany neosvětlený.

To byla druhá tvář té lodi. Ta děsivá a temná. Vlny si pohrávaly se Sukovým člunem. Ten musel neustále pevně držet kormidlo.

Nejraději by býval pomocný motor vypnul, ale uprostřed tak silného proudu si to nemohl dovolit, takže ho nechal běžet. Překonal proud bez větších problémů.

Potom sáhl po veslech. Malý motor zmlknul. Inspektor Suko pevně nasadil vesla do držáků, ponořil je do vody a opřel se do nich.

Vesloval z plných sil. Proud ho táhl a chtěl mu dokázat, že je silnější než on. Suko zatím bojoval úspěšně. Byl to trénovaný člověk, což se mu v takových chvílích vyplácelo.

Zpěněná řeka ho neunášela, kam chtěla ona.

Suko se blížil k lodi. Ležela tam jako němý svědek, který se vynořil z vodní hlubiny. Žádné světlo, hudba ani hlasy. Jen hluboké ticho obklopovalo loď.

Hladina vypadala normálně. Suko soustředěně pozoroval hladinu, ale neobjevil žádné nebezpečí.

Uviděl před sebou bok lodi a u něho malý záchranný člun, pohupující se vlnách. Těsně vedle něho příčle žebříku. Pohodlnější už to nemohl mít.

Teď musel předvést přímo žonglérský výkon s vesly, protože nechtěl, aby člun narazil do boku lodi. Pokud to bude možné, musí se na loď dostat nepozorovaně.

Suko přistál hladce. Projel kolem boku záchranného člunu, trochu ho to uneslo, ale nebylo to tak zlé, protože se zachytil rukou příčle žebříku. V druhé držel lano, které teď přivázal k příčli a narovnal se. Jedním dlouhým krokem

doskočil ze svého člunu na boční stěnu lodi, rovnou na žebřík.

Mírně zavrávoral, našel však rychle rovnováhu, ještě jednou se podíval za sebe a podivil se nad tím, že se jeho člun tak prudce otřásá narozdíl od toho druhého.

Něco nebylo v pořádku. Že by něco číhalo v hloubce? Ne. Nikoliv v hloubce, bylo to už tady!

Objevil se za oběma čluny. Velká odulá bledá tvář, pokrytá mokrými vlasy.

Ale kromě postavy ještě něco.

V pravé ruce držela nějaký lesklý předmět, kterým mířila na Suka.

A on věděl, co to je.

Ostrá harpuna, která ho měla připíchnout k boku lodi…

Suko skočil.

Pořádně se odrazil a naštěstí nedoskočil do vody, ale do záchranného člunu patřícího k lodi. Člun se tak otřásl, že se málem převrhl.

Suko dopadl na záda. Harpuna nevystřelila.

Suko to viděl současně jako výhodu i nevýhodu, protože obluda zmizela znovu v Temži.

Suko cítil mrazení v zádech. Vnitřní varování, které se projevovalo zvnějšku. Podařilo se mu v pravý okamžik přitáhnout nohy k tělu, protože ten potměšilý zabiják číhal

pod člunem a vystřelil skrze prkna.

Harpuna prorazila dřevo právě v místě, kde ještě před několika vteřinami Suko ležel. Bývala by ho probodla a možná i zabila.

Teď však vyletěla do výšky, opsala oblouk doprava a dopadla někde do vody. Suko doufal, že si toho ten střílející ghoul nevšiml. Musí si myslet, že ho zasáhl.

Suko nemohl čekat dlouho, protože otvorem v prknech pronikala do člunu voda. Ležel nehnutě na dně a chtěl počkat, co ten zabiják udělá.

Ten se zachoval zcela jinak, než to Suko očekával a velmi ho překvapil. Vynořil se na pravoboku. Velikou silou a prudkostí zatlačil člun do vody, až se převrhl. Suko se překlopil do ledové prosincové vody. Stalo se to, čemu se chtěl vyhnout.

Okamžitě se ponořil a padal ke dnu. Neviděl nic.

Těžké mokré oblečení ho táhlo dolů. Přesto se mu podařilo doplout pod vodou až doprostřed řeky a přiblížit se k lodi.

Svého protivníka zatím neviděl. Na to byla příliš velká tma. Mohl by být půl metru od něho a on by ho býval neviděl. Když se konečně dotkl boku lodi, už se mu natolik nedostávalo vzduchu, že se musel vynořit.

Ovládl se však a nevyletěl prudce na hladinu, ale opatrně vystrčil hlavu, otevřel ústa a nasával studený vzduch. Působilo to jako balzám. Suko však neustále sledoval okolí, protože nezapomněl na nebezpečí, které mu hrozí.

Zatím ho nikdo nenapadl. Měl štěstí, že se vynořil v blízkosti žebříku. Stačilo jen vystrčit ruce z vody a chytit se nejspodnější příčle.

Ale v tom tu byl ten druhý!

Vyrazil z vody těsně před Sukem. Strašlivá obluda s odporným beztvarým obličejem, který v podstatě ani obličejem nebyl. Jen jakási neforemná hmota bez očí, nosu a úst.

Suko do ní uhodil pěstí.

Ghoul neměl čas uhnout, protože ho Sukova rána překvapila. Pěst se mu zabořila do měkké tváře. John mu do vysílačky říkal, že ho napadl ghoul. Suko v této chvíli věděl, že před sebou má druhého!

Díky jeho dobře mířené ráně se to odporné démonické stvoření zase potopilo, ale jen na několik vteřin, než se zase vynořilo a tentokrát s harpunou v ruce.

V tu chvíli už ale stál Suko na žebříku s bičem na démony v ruce.

Bleskovým pohybem šlehl.

Slyšel, jak bič zasvištěl vzduchem a řemínky zasáhly cíl. Ghoulovi rána rozpůlila obličej. Obě části díky slizovité hmotě, která hlavu vyplňovala, ještě částečně držely pohromadě. Ghoul se převrátil na záda a dopadl do vody, která ho unášela pryč.

Suko si vydechl. Nebezpečí bylo zažehnáno a v další cestě na palubu mu už nic a nikdo nebránil.

Těsně u zábradlí stála sehnutá postava, která jen stěží potlačovala hlasité jektání zubů. Suko se chvěl zimou a nedokázal to zastavit. Chlad ho obalil jako vrstva ledu. Za normálních okolností by se okamžitě převlékl. Ale tady neměl žádné suché oblečení.

Potřeboval se co nejrychleji dostat do nitra lodi, aby se tam porozhlédl.

John mu říkal něco o průlezu na zádi. Protože nebyl

daleko, stačilo udělat jen pár kroků a byl u něj. Neviděl ho sice, ale když ohmatával stěnu rukama, ucítil malý meziprostor. Na chvíli uvažoval o tom, že by se měl spojit s Johnem, ale pak tu myšlenku zamítl, protože by mohl zavolat nevhod.

Za normálních okolností se daly dveře otevřít pouze zevnitř. Suko zkusil kapesním nožíkem. Byl vyroben ze speciální tvrzené oceli, která se hned tak nezlomí, když použije nožíku jako páčidla. Stačí ho správně nasadit.

Suko se pustil do práce a brzy zjistil, že se dřevo mírně prohnulo a nadzvedlo.

Má volnou cestu!

Vsunul nohu do škvíry a zatlačil okénko nahoru. Opatrně ho nechal sklouznout k zemi. Vzniklým otvorem se díval do nitra lodi, ale nic nerozeznával. Zato ucítil kuchyňský pach. Někde pod ním musela být kuchyně.

Světlo neviděl žádné. Zato nahmatal dřevěné schody vedoucí šikmo do podpalubí. To bylo přesně to, co potřeboval. Opatrně položil pravou nohu na schod, vyzkoušel jeho pevnost a potom, spokojen s výsledkem, pokračoval dál.

Průlez nechal otevřený.

Ocitl se v podpalubí. Obklopily ho nepříjemné pachy.

Páchlo to tam zahnívající vodou, tlejícím dřevem a také hnilobou. Bylo to jasné, tam kde jsou ghoulové, to takhle páchne vždycky.

Suko rozsvítil kapesní svítilnu a rozhlédl se po nitru

lodi.

Ale daleko se nedostal, protože před sebou uviděl

přepážku. Byla kovová a sahala přes celou šířku lodi.

Suko ji ohmatal rukama, až našel otevírací

mechanismus, který fungoval na principu páky.

Suko zmáčkl páku směrem dolů, mírně ji přitáhl a mohl se považovat za šťastlivce, protože se mu podařilo otevřít přepážku. Teď napjatě čekal, co ho za ní očekává…

Moje srovnání Vanity Raise se smrtí nebylo tak zcela správné. Smrt si většina lidí představuje asi tak, jako ty kostlivce pod stropem. U této ženy to byl její ledový chlad, který mi připomněl smrt. Ovanul mě jako varovný ledový dech. Že se člověku skutečně dokáží postavit chlupy do pozoru, jsem zjistil na svých zádech.

Seděla na stoličce vedle Billa a pomalu se ke mě otáčela. Měla hadí pohyby, jakoby číhala a v příštím okamžiku bleskově zaútočí.

“Dobrý den,” řekla neutrálním hlasem. “Bill mi o vás již vyprávěl, těší mě, že vás oba poznávám.”

Podala mi ruku přes Billa.

Jaká to ale byla ruka. Úzká s dlouhými prsty a nehty nalakovanými různými barvami. Byla studená jako ryba, kterou právě vytáhli z vody.

Držela mou ruku a já se nesnažil vymanit. Nechal jsem si čas, abych si ji mohl pořádně prohlédnout. Popsat ji není jednoduché.

Měla na sobě obtažený trikot, ale nikoli černý, nýbrž měňavý zeleno-modrý, jako kůže exotického hada a také na povrchu bylo vidět, že se skládá ze samých šupin.

Nahoře přecházel v kapuci, která vypadala jako kapuce u koupacího pláště a byla stejně pestrobarevná. Pod kapuci se rýsoval její obličej. Vypadal velmi úzký a podlouhlý. Široká ústa nalíčená tmavomodrou rtěnkou, obličej pak nalíčen na poněkud světlejší modř a z něho opět vystupovalo tmavomodré obočí stejného odstínu jako rty. Obočí se klenulo nad očima, jejichž zřítelnice byly žluté, ale zbytek očí se rovněž utápěl v té neobvyklé modré barvě. Co se všechno dá vykouzlit pomocí líčidel, bych nikdy nepovažoval za možné.

Přikývl jsem na pozdrav a pustil její ruku. “Mé jméno už znáte, slečno Raise…”

“Říkejte mi Vanity.”

“Jak si přejete. Takže vám tedy patří tato plovoucí restaurace, nemýlím-li se.”

“Nemýlíte se.” Vlnivým hadím pohybem se přitom dotkla pravého obočí. “Nechala jsem ho otevřít, protože jsem chtěla, aby v Londýně bylo něco originálního. V posledních letech to tu začalo být příliš jednotvárné. Teprve teď se zase začíná scéna oživovat. Mladé dívky a muži začínají mít velmi avantgardní nápady. Vymýšlejí módní trendy, trendy v hudbě a umění. Londýn se začíná opět bavit a hýbat. Jen si vzpomeňte na ty nové diskotéky, jsou fantastické.”

“To máte pravdu, Vanity. A vy si myslíte, že ta restaurace do toho zapadá?”

“Je to výborné obohacení, myslím.”

“Návštěvnost tedy máte, to je pravda.”

“A jakou!”

Sklouzla ze stoličky u baru a ještě jednou se na nás na odchodu obrátila. “Musím se postarat i o ostatní hosty,

zatím na shledanou. Rozmyslete si, jestli si nedáte ještě jídlo. V každém případě vám držím váš stůl.”

Usmála se na nás a já měl pocit, že na nás vycenil zuby tygr. Díval jsem se za ní, jak odchází.

Trikot byl dlouhý po kotníky. Na nohou měla Vanity střevíce s vysokými podpadky stejné barvy jako trikot.

“Jak jsi ji sem nalákal?” zeptal jsem se Billa.

“Přišla sem sama a prostě si vedle mě sedla.”

“Dělá to tak s každým pánským hostem?”

“To nevím.” Bill se ze široka usmál. “Znáš přece můj problém.”

“Který?”

“Že se za mnou už od mládí neustále otáčely ženy, sám nevím proč.”

“Ó ať se nerozpláču, ty chudáčku.” Zašermoval jsem zamítavě rukama a dodal: “Zdá se, že ti skutečně učarovala.”

“Necítil jsem se v její přítomnosti špatně,” pronesl Bill a napil se vody. “Zato ty sis udělal dlouhou procházku. Co se dělo?”

“Narozdíl od tebe jsem neučinil tak vzrušující známost. Přesněji řečeno, učinil jsem známost zcela jiného druhu.”

“Jakou?”

“Chtěl mě zabít ghoul.”

Po těch slovech málem Billovi vypadla úlekem sklenice z ruky. “Tebe chtěl zabít ghoul?” opakoval.

“Poslouchej, máš všech pět pohromadě?”

“Ano, mám.”

“Tady na lodi?”

“Na palubě.”

Bill se napřímil a otřel si rukou zpocený obličej. Nervózně si olízl rty, narovnal se a rozhlédl se po hostech v restauraci. “Oni… Oni jedí, Johne.”

Nato jsem jen mlčky přikývl.

“Když pomyslím na ghouly a na ty zmizelé…,” nedořekl a jen kroutil hlavou. “Ne, to není pravda. To nemůže být pravda, já se zhroutím.”

Já jsem se nezhroutil a otáčel sklenicí v ruce. Byla v ní zlatavá whisky. Barman měl dost práce a tak nám nevěnoval pozornost.

“Co ti ta Vanity Raise ještě všechno vyprávěla. Nebo nechala hovořit jen své oči,” zeptal jsem se ho.

“Ne, ptala se, odkud jsem, jak jsme se doslechli o jejím podniku. Když jsem jí řekl, že tu nejsem sám, no však víš, obvyklé řeči.”

“Ano, obvyklé,” řekl jsem zamyšleně. “Myslíš, že

něco tuší?”

“Myslím že ne.”

“Ale nevíš to jistě.”

“Ne.”

“V každém případě je to okouzlující žena,” zkonstatoval jsem. “Nebo jsi jiného názoru?”

“Ne, dokázala by člověka pěkně vzrušit. Už její oči a hlas. Ty se ti dostanou pod kůži. Tahle ženská je nálož dynamitu.”

“A přitom zabalená do zcela neobvyklých šatů. Takové trikoty jsem viděl v divadelním představení Kočky.”

“Jak to trikot, Johne, to nebyl trikot.”

“Ne?”

“Poslouchej, ty snad potřebuješ brýle. Vanity měla tak

pomalovanou kůži. Pokud vím, měla na sobě jen malé kalhotky.”

“Tys to viděl?”

“Ano.”

Nedokázal jsem potlačit škodolibý úsměv. “No prosím,” řekl jsem a pokrčil rameny. “S tím jsem tedy nepočítal. Možná je to jeden z důvodů vysoké návštěvnosti její restaurace. Ale, myslím, že v tom bude ještě něco jiného. Mimochodem, dal jsem vědět Sukovi, aby sem přišel.”

“Oni na palubu už nikoho nepouštějí.”

“Tak jsem to nemyslel. Nikdo nesmí vidět, že je tu

někdo od nás.”

“Ach tak, samozřejmě. To jsem si mohl myslet.” Bill se přátelsky zaculil. “Jsi pěkně mazaný.”

“Člověk dělá co umí.”

“Máš už nějakou představu, jak se to bude vyvíjet dál?” zeptal se Bill.

“Nepřesnou, ale myslím si, že si s tou Vanity promluvím ještě jednou a daleko podrobněji.”

“Chceš jí říct pravdu?”

“O tom ghoulovi?”

“Ano.”

“To zatím nevím. Prozatím bych ji chtěl vylákat z její ulity.”

“To bude velmi těžké.”

Usmál jsem se a poplácal Billa po rameni. “Dobrotivé nebe, zdá se, že na tebe udělala opravdu velký dojem.”

“Ano, Johne, to tedy udělala, opravdu. Ta žena je něco mimořádného. Necítils to fluidum, které z ní vyzařuje?”

“Ovšem. Chlad, který ve mně okamžitě vzbudil

nedůvěru a při němž jsem se otřásl. Měl jsem pocit, že mě strčili do velké lednice.”

“Pozor, přichází,” varoval mě Bill.

Přes levé rameno se mi vznášely obláčky kouře. Obrátil jsem se na stoličce a viděl jsem přicházet Vanity Raise s cigaretou v ruce, zastrčenou ve špičce, jak to dělají velké dámy.

Když jsem chtěl vstát, položila mi ruku na rameno.

“Ale ne, Johne, zůstaňte sedět.”

“Děkuji.”

Posadila se na stoličku vedle mě. Jakoby náhodou jsem se dotkl rukou jejích zad a musel jsem dát příteli Conollymu zapravdu. Ta žena na sobě opravdu neměla žádné šaty. Ten trikot si namalovala na holou kůži.

“Spokojen, Johne?”

“Proč?”

Vanity se na mě pátravě zahleděla. “Že na sobě nemám nic, kromě kůže a barvy.”

“Zajímavé.”

“Vždyť jsem vám říkala, že se v Londýně musí prosadit nové trendy. Já nejsem žádnou výjimkou a začala jsem prakticky, sama u sebe.”

“A čím ještě?”

“Rozhlédněte se kolem a dívejte se. Lidé touží po senzacích, jejich malý svět jim nestačí a chtějí neustále něco nového. Můj podnik je každý večer plný. První hosté odcházejí teprve až dlouho po půlnoci a vůbec jim nevadí, že sedí na rakvích, které jsou přece velmi nepohodlné. Vy byste chtěl sedět celé hodiny na dřevěné bedně?”

“Dokázal bych si to rád odepřít,” odpověděl jsem.

“Ostatně, nechtěl bych v té dřevěné bedně ani ležet.”

“Jak to myslíte?”

“Jen tak.”

Podívala se na mě svýma žlutýma očima. “To vám nevěřím. Vy a váš přítel jste velmi zvědaví muži, kteří neberou nic jako samozřejmé. Nevím, ale nejsem si vámi dvěma ještě tak docela jistá. Určitě vím jen to, že jste se sem nepřišli najíst.”

“Ale jistě, že přišli,” ozval se Bill, který poslouchal.

“Jen nás přešla chuť, když jsme ochutnali váš pekelný koktejl.”

Vanity se smíchem mávla rukou. “Ten je zcela neškodný. Lidé ho mají rádi.”

“Neškodný?” opakoval jsem. “No, já velice nerad piji drůbeží krev.”

Její ruka, která se v tu chvíli vznášela k popelníku, se zastavila, “Říkal jste drůbeží krev?”

“Správně.”

“Snad si vážně nemyslíte, že vám dávám do nápojů krev, pane?”

“To si myslím.”

“Jak jste na to přišel?”

“Šel jsem se nadýchat čerstvého vzduchu a na palubě jsem potkal někoho se dvěma čerstvě podřezanými slepicemi.”

Po těch slovech se rozesmála. “Ty dáváme do naší Frankensteinovy mísy.”

“No dobře, jedna nula pro vás,” řekl jsem.

“Ještě něco se vám nelíbí?” zeptala se.

“Už ani ne.”

Vanity se rozhlédla po restauraci a řekla: “Radila bych vám, abyste se posadili ke svému stolu.”

“Proč?”

Zúžila oči a ještě hlubším hlasem pokračovala: “Táto noc bude mimořádná. Ti, kdo tu jsou dnes přítomni, na ni nezapomenou.”

Než se stačila znovu odporoučet, zastavil jsem ji další otázku: “Platí to i o lidech, kteří byli vašimi hosty a pak náhle zmizeli?”

Zastavila a otočila se ke mě z profilu. Měla rovný nos a i přes modré líčidlo bylo vidět, že jí svaly v obličeji ztuhly. “Co mi to tu povídáte?”

“Slyšeli jsme, že do vašeho podniku vstoupili lidé, kteří už nevyšli a nikdo už je nikdy neviděl.”

Vykročila směrem ke mně, položila ruku na bar a já ucítil její parfém. Byl těžký a nasládlý jakoby jím chtěla něco překrýt.

“Co znamená to vyptávání. Nejste snad policista?”

“Vypadají snad policisté jako já?”

“To já nevím, já se raději spoléhám na svůj cit.”

“A co vám říká?”

“Nic, Johne, vůbec nic.” Pohnula prsty jako při hře na klavír. “Večer je dlouhý, ještě se uvidíme.”

S těmito obligátními zdvořilými slovy se s námi rozloučila.

Bill se zasmál. “No, najel jsi na ni pěkně tvrdě, raději utekla.”

“To jsem taky chtěl.”

“Ty jí nevěříš?”

“Ne. Jak mohu věřit někomu, jehož loď je doupětem ghoulů?”

“Jednoho, Johne, a ten byl ve vodě.”

“Ale neříkej. Ty víš moc dobře, že mám pravdu.”

Zvedl jsem ukazováček. “Mluvila o výjimečné noci a určitě to nebylo proto, že je dnes pátek.”

“Ty si vážně myslíš, že se tady něco chystá?”

“O tom jsem přesvědčen.”

Bill se na mne zamyšleně podíval. “Ale co by to mohlo být, Johne.”

“Zeptej se mě na něco jednoduššího.” Sotva jsem ta slova dořekl, zhasla světla v restauraci a zůstalo jen nouzové osvětlení. A to u nás, poblíž baru, stačilo stěží osvětlit černého barmana.

“Co se to děje?” zeptal jsem se šeptem. “Výpadek proudu?”

“Ne, pane, to je páteční překvapení.”

“Dnes přece není třináctého.”

“To nevadí. Šéfová má stále nové nápady. Nesmím však nic vyzradit, ostatně sami uvidíte.”

Nato se ozval Bill. “Zdá se, že tu má každý nějaké tajemství.”

“Ano, pane.”

Postupně zmlkaly hovory hostů u stolů. Sem a tam jsme ještě zaslechli nějaké slovo šeptem, sem a tam si někdo odkašlal, nebo tiše cinkl příbor o talíř. Jinak bylo ticho.

Vteřiny ubíhaly jedna za druhou, až z nich byla celá minuta.

“Ona nás snad chce…” události přerušily Billa v polovině věty.

Pod stropem se rozsvítil otáčivý reflektor, který vysílal barevné světelné kužely po celé místnosti.

Křižovaly se nad hlavami hostů a osvětlovaly oba kostlivce, jejichž černé pláště najednou hrály všemi

barvami.

Potom světlo změnilo směr. Tři kužely najednou zamířily do jednoho bodu. Bylo to v pozadí místnosti, kde byla velká volná plocha, které jsme si zatím nevšimli.

A tam stála Vanity Raise. Zahalená v dlouhém sněhobílém zvlněném plášti, v němž vypadala jako královna zla.

Její bílé oblečení mě znervóznělo. Až dosud zde vládly tmavé barvy a dokonce i hosté se svým oblečením přizpůsobili atmosféře.

Bílý plášť vypadal jako pohřební rubáš. Odněkud sem pronikl vítr, který plášť rozevlál do nesčetných záhybů.

5.

Zatím se nic nedělo. Vanity Raise stála nehybně na místě. Vypadalo to, že vychutnává okamžiky, kdy jsou na ni zaměřeny barevné světelné paprsky.

Hosté byli překvapeni. Jen postupně doznívaly potlačované výkřiky údivu.

Vanity zvedla obě ruce. To bylo znamení, že žádá o ticho. Ani já s Billem jsme už nepromluvili ani slovo. Všichni se upřeně dívali jen na ni.

“Milí hosté,” zahájila svou řeč. Hlas jí přitom zněl tak, jakoby mluvila do mikrofonu. “Uplynul další týden a znovu je tu pátek a po tomto městě, které se konečně znovu stalo střediskem plným života, se rozkřiklo, že pátek je v naší restauraci dnem překvapení. I této noci jedno zažijete. Chtěla bych vás proto upozornit, že od této chvíle nesmí nikdo z lodi odejít. Jak se to říká? Kdo se jednou do něčeho pustí, musí nést následky? To je i náš případ. Rozhodli jste se sem přijít a nemůžete tedy odejít, ať se děje cokoliv. Zatím jste měli možnost vnímat jen tajuplnou atmosféru, která mírně lehtala vaše nervy, ale teď teprve zažijete skutečný strach. Myslím, na vlastní kůži.” Při každém slovu se její ruce vlnily, jakoby zaklínala hady. “Magie je nesmrtelná a strach a hrůza také. A na strašné zážitky se nedá zapomenout. Ti, kteří se zrodili proto, by kolem sebe šířili hrůzu a strach, jsou nezničitelní i v dnešní době. Oni nás pozorují, oni všechno vidí a vědí a žádají od nás oběti.” Její řeč se mi nelíbila a Billovi rovněž ne. Jak jsem vyčetl z jeho obličeje, i když stál ve stínu. Zadíval jsem se směrem k barmanovi. Stál jako přibitý k zemi a zíral na svou šéfovou. Kolem rtů mu pohrával krutý úsměv, v očích

chladný lesk.

Ten člověk vypadal, jakoby ho ta žena svou řečí hypnotizovala. Tiše jsem si odkašlal, Bill mě uslyšel a obrátil ke mně hlavu.

“To se mi vůbec nelíbí,” zašeptal.

“Mně taky ne.”

“Má to snad znamenat, že nikdo nesmí ven?”

“Nemám tušení.”

“Pak tedy ze své lodi udělala skutečné vězení.”

“Vypadá to tak.”

Bill si zaklepal na místo, kde měl schovanou zbraň. Byla to zlatá pistole, kterou si pro jistotu s sebou vzal. Náš šepot byl zaslechnut a barman k nám vyslal pohoršený pohled, který jsme s klidem ignorovali.

Vanity Raise se pomalu dostávala k závěru svého proslovu. “Tak tedy, řekla jsem vám už všechno, co vás čeká. Vy jste se rozhodli, velevážení hosté, okusit něco nového už tím, že jste náš podnik navštívili. Nezbývá vám tedy nic jiného, než s námi zůstat. Kdo se jednou do něčeho pustí, musí nést následky. Ještě nikdy nebylo žádné přísloví tak přiléhavé, jako v tomto okamžiku.”

Zmlkla, uklonila se a potom dodala ještě poslední větu: “Přeji vám všem příjemnou zábavu. Hodně strachu spojeného s pořádnou husí kůží a přeji vám také, abyste příští hodiny přežili.”

Pak se pronikavě rozesmála, zaklonila hlavu a zadívala se do reflektorů, které najednou zhasly.

“Myslím, že některým zaskočil v krku Drákulův steak nebo Frankensteinova mísa,” řekl Bill.

“Ten pocit mám taky.”

Normálně je obvyklé, že publikum na konci proslovu

zatleská. Teď se nic takového nestalo. Hosté seděli jako přimrazení na svých místech. Přemýšleli o slovech té ženy. Někteří z nich by si určitě přáli být v tuto chvíli co nejdál odtud.

Zapálil jsem si cigaretu a najednou se světla opět rozsvítila. Působilo to jako vysvobození, jako by pilot dovedl své plně obsazené letadlo na přistávací dráhu. Napětí povolilo, hosté se znovu rozhovořili a znovu bylo slyšet cinkání příborů.

Barman se najednou objevil vedle nás. “Dáte si ještě něco k pití nebo k jídlu?” zeptal se.

“Vy ještě něco máte?”

“Ano, steaky máme stále.”

“I hodně krvavé?” zeptal se Bill.

“Jak si přejete, pane.” Černoch nám ukázal své bílé zuby. “Znám dokonce lidi, kteří si maso nenechají vůbec opéci a pojídají ho syrové.”

“Z toho může člověk dostat tasemnici.”

Černoch se zasmál.

“Dejte mi ještě jednu,” zklamal ho Bill.

“Já se ještě rozhodnu,” řekl jsem. Bill dostal vodu.

“Vy nepijete alkohol?” ozval se hluboký hlas mezi námi.

To Vanity k nám nepozorovaně proklouzla, zastavila se za námi a položila nám dlaně na ramena, jako bychom byli staří kamarádi.

“Měli bychom zůstat střízliví,” řekl Bill. “Váš proslov byl opravdu působivý.”

“Ano, vždy je působivý.”

“Vy věříte tomu, co říkáte?”

“Vy ne?” podívala se na nás Vanity pátravě a já odpověděl:

“To tak určitě nevím. Tohle přece není žádná magie.

Je to něco jako kino.”

“Myslíte?” Její tvrdý pohled se zabodl do mých očí.

Dostal jsem pocit, jako by se mi její pohled zavrtal hluboko do mozku, ale vydržel jsem ho.

“Tak nějak jsem si to představoval.”

“Tak to jste na nesprávném parníku, Johne. Magie existuje od samého počátku světa. Nejen tady na zemi, najdete ji i na ostatních planetách.”

Tiše jsem se zasmál. “Zní to, jako byste tam už někdy byla.”

“Možná jsem byla.”

“Kdy?” zeptal se Bill. “Minulý týden?”

“Neměli byste žertovat. Každý z vás může cestovat na jiné planety. Přinejmenším ve svých snech. Konečně, kdo na sobě pracuje i ve svém astrálním životě, ten se dokáže oddělit od těla a vznášet se ve sférách nekonečna. To všechno se člověk může naučit, pánové.”

“A vy to ovládáte?”

Vanity přikývla na souhlas. “Ano,” řekla šeptem.

“Ovládám toho mnoho, velmi mnoho. Již dříve jsem navštěvovala cizí planety. Některé dosti často.”

“Které?”

Nato zavrtěla hlavou. “Bez odpovědi. Možná, že i vy na jednu z nich dnešní noci vystoupíte.”

“To těžko, nechala jste zavřít dveře. Mimochodem, je to zakázáno. Kdyby tu náhodou vypukl požár…”

“Mluvila jsem o tom, že jsou zamčené dveře?”

“Ne, ne přímo.”

“Nejsou zamčené.”

“Takže můžu vstát a odejít?”

“Správně. Můžete to zkusit.”

“Možná to chci zkusit,” řekl jsem s chladným úsměvem. “Možná se chci porozhlédnout po vaší kuchyni.”

“Jste kontrolor?”

“To ne, ale zajímám se o všechno, co souvisí s dobrým pitím a jídlem. K tomu patří beze sporu místo, kde se potrava připravuje. Chtěl bych se podívat, z čeho se skládá Frankensteinova mísa.”

“Dohodnuto, Johne, zavedu vás dva později do kuchyně. Můžete se podívat, na co chcete. Na této lodi už není žádné tajemství.”

“To se mýlíte, Vanity.”

“Pak toho víte víc než já.”

,.Ne, to nevím. Rád bych znal jméno planety, o které jste hovořila.”

“K čemu vám to bude dobré?”

“K ničemu zvláštnímu. Chtěl bych jen zjistit, jestli je mé podezření správné.”

Rozhodl jsem se, že ji budu trochu napínat: “Není to náhodou Mars?”

Nato se zasmála. “Prosím vás, pánové, považovala jsem vás opravdu za poněkud chytřejší. Mars se svými zelenými mužíky, ne?”

“Venuše?” zeptal se Bill s úsměvem.

“Teď jsi na řadě ty, Johne.”

“Děkuji. Teď mi zbývá jen jedna planeta a tou je Mágova planeta!”

Trefil jsem se. Jako vedeny neznámou silou, tak rychle zmizely ruce Vanity Raise z našich ramenou.

Ustoupila o krok dozadu. Její žluté oči na nás přímo sršely oheň.

“Jak jste na tu planetu přišel?” pokusila se o úsměv.

Zůstal jsem klidný a pokrčil rameny. “Jen mi tak napadla, slyšel jsem o ní.”

“Ty jsi tam byl, že?” zašeptala ochraptěle.

“Možná. Člověk hodně sní.”

“Kdo jsi? Kdo jste vy dva?”

“Hosté, milá Vanity, normální hosté, kteří rádi sní a ve svých snech cestují na cizí planety. Hádám, že jsme tady na správném místě.”

“Co ještě o ní víte?”

Mávl jsem rukou. “Vůbec nemáme chuť všechno vyzradit. Atlantis už neexistuje.”

Nato zamyšleně přikývla. “Ano, Atlantis už neexistuje.”

“Stejně jako doby ghoulů,” řekl jsem, zvedl sklenici a

připil jí.

Otočila se a spěchala od nás. Zmizela mezi řadami židlí v pozadí.

“Ty jsi ji ale pěkně vylekal,” řekl Bill se spokojeným úsměvem.

“To jsem také měl v úmyslu. Chtěl jsem, aby znejistěla. Uvidíme, jak se bude v nejbližší době chovat. Při tom jmenování různých planet jsem se trefil do černého. Uvědom si, tvoje zlatá pistole pochází odtamtud, narodili se tam ghoulové. A já viděl na této lodi ghoula. Už jsme získali částečný přehled. Mnohé věci do sebe začínají zapadat.”

“Také si to myslím.”

Podíval jsem se na hodinky. “Kdybych jen věděl, kde

je teď Suko!”

“Ty ses s ním domluvil, aby přišel za námi?”

“Ne. Měl zůstat v podpalubí.”

“No, pak tedy…”

Poklepal jsem si na hruď do místa, kde jsem měl vysílačku. “Ale přesto se mohl ohlásit.”

“Tak to zkus ty.”

“To by vzbudilo pozornost. Určitě nás velmi bedlivě pozorují.”

“Správně, příteli, proto se teď vrátíme na svá místa, na ty pohodlné židle z kostí.”

“Když to musí být,” povzdechl jsem.

“Nechceme přece naši milou Vanity zbytečně dráždit.”

“Dobře, běž napřed.” Seskočil jsem ze stoličky a šel za přítelem. Nápoje jsme si odnesli s sebou. Mezitím se zase začali hosté bavit a jejich rozhovory se točily kolem jediného tématu.

Kolem nastávajících hodin, kdy mají na vlastní kůži zažít hrůzu a strach a poznat, co je to opravdová husí kůže.

Lidé se na sebe dívali, vyslovovali různé domněnky. Někteří je zamítali, někdo mluvil i o konci světa. Nikdo se však nesmál, všichni čekali, co se bude dít.

Vanity Raise se už neukázala. Musela zmizet někde v zadních místnostech, aby události neviditelně řídila z pozadí.

“Prohlédla nás,” zašeptal mi Bill do ucha.

“Jak to myslíš?”

“Že ví, kdo jsi.”

“Tím si nejsem tak jistý,” usmál jsem se na něho. “Ale v každém případě si budu dávat pozor, abych jí to

nevyzradil.”

Po cestě k našemu stolu se na nás všichni dívali. Nezapadali jsme do normálního rámce, neboť si všichni všimli toho, že jako jediní jsme neseděli u stolu.

Popíjeli jsme jen minerální vodu, nechutnal nám oblíbený pekelný koktejl. Bylo tedy pochopitelné, že to hosty udivilo.

Posadili jsme se.

Musel jsem se smát, když jsem viděl všechny ty pohledy obrácené na nás.

Jeden muž se nás zeptal: “Vy nemáte na nic chuť?”

“Ne,” odpověděl jsem.

“Proč?”

“Protože víme, z čeho ty pokrmy připravují,” řekl Bill za mne.

Muž, který se nás ptal, pochopil Billovu odpověď jako žert, nahlas se rozesmál a potom naráz vypil zbytek pekelného koktejlu.

Seděli jsme na velmi výhodném místě, na boku lodi, a když jsme se posadili zešikma, měli jsme přehled přes celou restauraci a tím všechny hosty pod kontrolou.

Účinky čehokoliv mizí. I účinky slov. Zde tomu nebylo jinak.

Vanity Raise pronesla řeč a vyvolala jí napětí v sále. To teď pomalu vyprchalo. Lidé znovu začali myslet na jiné věci.

U vedlejšího stolu seděl jeden pár. Jí bylo kolem třicítky, měla rezavé vlasy, dlouhé po ramena a sepnuté sponou. Vypadala velmi žensky ve své široké halence a kalhotách, jaké nosívala Marlen Dietrichová.

On byl mnohem starší, táhlo mu už očividně na

šedesát. Měl pečlivě upravenou bradku, která byla už stejně prořídlá jako bílé vlasy. Přes brýle se díval na svou společnici. Sem a tam se jeho ústa protáhla a koutky svěsily. Pravděpodobně proto, že seděl na nepohodlné rakvi a nemohl si pořádně natáhnout nohy. Měl na sobě tmavý oblek.

“Ty nebudeš nic jíst, Jessico?”

Rudovlasá Jessica se zadívala na svůj steak. “Ne, nemám chuť.”

“Před dvěma týdny…”

Přerušila ho mávnutím ruky. Na prostředníčku se jí zaleskl zelený kámen v prstenu. “To bylo tehdy, dnes už nemám náladu. Je to tu jiné.”

“To se mi nezdá.”

“Ale je.” Vzala vidličku a zapíchla ji do měkkého masa.

“Co je tu jiného?”

“To ti nedokážu přesně říci, ale v podstatě všechno.” Uhladila si rukou vlasy. Z té ženy vyzařovala neuvěřitelná ženskost. Její jemný obličej, téměř bez líčidel a jen mírně namalované rty to jen podtrhovaly. Byla bledá, možná vědomě, protože jí bledá barva pleti tvořila báječný kontrast k rudým vlasům.

“Bojíš se, Jessico?”

I když ten muž hovořil tiše, jeho otázka nám neunikla.

“Možná.”

“Vanity?”

“Nejen jí.” Opřela se o lokty a sepjala ruce. “Jde mi tu všechno najednou na nervy. A ona nám řekla, že nesmíme odejít. Jsme tu uvězněni.”

“To jen tak blafovala.”

Jessica nadzvedla obočí. “Skutečně?”

“Jsem o tom přesvědčen.”

Usmála se na muže přes stůl. “Pak tedy navrhuji, abys vstal, šel ke dveřím a podíval se, jestli je to pravda.”

“To neudělám. Myslíš si, že se chci zesměšnit? Když

půjdeš se mnou, pak ano.”

“To nemohu. Vypadalo by to, jako bychom chtěli odejít bez placení.”

Pokývl jsem na Billa a zvedl se. “A co říkáte, kdybychom šli všichni tři?”

Rudovlasá žena se nejprve zatvářila překvapeně a stejně tak i její společník. Pak se rozesmála.

“Tak to vidíš, Frede, tady se nám někdo nabízí.

Takovou příležitost bych si nenechala ujít.”

“Promiňte, náhodou jsem zaslechl váš rozhovor. Jestli chcete, pane, půjdu s vámi.”

Fred si sáhl na bradku. “Já nevím. Nezesměšníme se?”

“Však to nemusí nikdo vědět. Cesta na toalety je rovněž za…”

“Má pravdu, Frede, tak klidně běž.”

“No ano, když chcete.” Vstal a nejistě se kolem sebe rozhlédl, protože jsme byli od ostatních stolů pozorováni.

“To, co si lidé myslí, se nás vůbec netýká, Frede. Ostatně jmenuji se John.”

“Dobrá.” Fred vypadal nejistě. “Vy jste tady poprvé?”

“Ano.”

“My ne.”

“Neustále vás to sem táhne, viďte?”

“Jessica sem chtěla jít.” Blížili jsme se k závěsu.

Rozhrnul jsem ho. Nikdo nám v tom nebránil. Dívka v

šatně sotva vzhlédla od své knížky, když jsme kolem ní procházeli. Ale na konci schodiště stáli oni.

Zase ten s holou lebkou, který tu fungoval jako šéf restaurace i jako uvaděč hostů. Vypadali jako dvě kamenné sochy, když jsme kolem nich procházeli a nezdálo se, že by nám chtěli ustoupit.

“Tak to vidíte, Johne,” zašeptal můj průvodce, “tihle nás ven nepustí.”

“Zatím nic neudělali.”

“Váš humor bych chtěl mít.”

Plešoun s náušnicemi v podobě miniaturních lebek se na nás zaculil. I odtud jsem viděl, jak se mu odulá ústa lesknou.

“Vy máte v úmyslu nás opustit?” zeptal se.

“Chceme trochu na vzduch.”

“To je škoda.”

“Proč?”

“Protože s námi nepřežijete naši hlavní atrakci.

Doporučuji vám, abyste se vrátili.”

“My se vrátíme.”

Holá lebka přikývla. “Prosím, nemohu vás tu držet.

Když tak bezpodmínečně na tom trváte.”

Ustoupil, abychom mohli projít. Fred jim poděkoval pokývnutím hlavy, já se kolem nich protáhl a přitom nespouštěl plešouna z očí.

Jeho úsměv a ty lesknoucí se rty se mi vůbec nelíbily. Ani pach vystupující z jeho oblečení nebyl vůbec příjemný. Páchlo to jako z kanálu.

Dveře byly zavřené, ale ne zamčené. Dostali jsme se na čerstvý vzduch a okamžitě jsme dostali do tváří dešťovou spršku. Nad námi svítila lampa ve tvaru lebky.

Vedle mě stál Fred a třásl se zimou V dešti začal mrkat očima.

“A teď?” zeptal jsem se.

“Nic,” odpověděl.

“Jste spokojen?”

“Ano.”

“Chcete zase odejít z lodi?”

“Vy žertujete, Johne, zanechal jsem svou společnici u stolu, takže nemohu odejít.”

“Ano, ovšem, měl jste ji vzít s sebou.”

Fred se zadíval směrem ke břehu. “Netroufal jsem si, víte? Řeč té ženy na mě skutečně zapůsobila. Bylo to velmi podivné. Nedokážu vám to vysvětlit, ale měl jsem pocit, že…” Pokrčil rameny, protože nechtěl mluvit dál.

“Já vám rozumím. Jaké to bylo při vaší předešlé návštěvě?”

Fred se rozhlédl kolem sebe, než mi odpověděl, protože nechtěl, aby nás někdo slyšel. “Jak to bylo při naší poslední návštěvě, vám neumím říci. V každém případě jiné, i když se nic nezměnilo.”

“Jak jiné?”

“To se špatně vysvětluje, Johne. Nějak tu zhoustl vzduch, znejistěl jsem a dostal jsem strach, jestli mi rozumíte.” Odkašlal si, pokrčil rameny a polknul.

“Nemohl byste mi to vysvětlit blíže?”

Upřeně se díval do deště. “Ne, raději bych se vrátil. Je to tu velmi nepříjemné.”

“To chápu, pojďte.”

Šel jsem jako první. Když jsem otevřel dveře, stáli oba hlídači na svých místech a usmívali se na nás.

“Tak co?” ptal se zapáchající plešoun. “Zdálo se vám

na palubě příliš mokro?”

“Uhodl jste.”

“Tak zůstaňte u nás. Dnes je skutečně výjimečný den, však to sami uvidíte.”

“Jak výjimečný?” zeptal jsem se.

V očích za brýlemi mu zajiskřilo. Vypadaly větší. “To vám nemohu říci. Přišel bych o práci. Vanity Raise nemá pro takové věci pochopení.”

“Opravdu?”

Několikrát pokýval hlavou. “Opravdu. Jsme vázáni slibem mlčenlivosti.”

“No tohle? A kdy to vypukne?” zeptal se Fred.

Tentokrát odpověděl vrátný od svého pultu. Kniha s rezervacemi byla už zavřená. “To nikdo neví, možná už to začalo a vy jste to zmeškali. Já na vašem místě bych šel rychle dovnitř.”

To jsme také učinili, ale přesto jsem nebyl klidnější.

Měl jsem pocit, že ti dva muži něco skrývají.

A nebyli jediní.

I ostatní zaměstnanci byli zasvěceni. Hosté museli přistoupit na jejich hru, ať chtěli nebo ne. Na schodišti, když jsme byli z dosahu personálu, mi Fred zašeptal: “Tak to vidíte!”

“Co vidím?”

“Že je to celé jen show. Uklidním Jessicu a ujistím ji, že se nemusí ničeho bát.”

“Ona je vaše žena?”

“Bohužel ne. Pokouším se ji už delší dobu přemluvit ke sňatku, ale zatím se mi to nepodařilo. Chce být prostě nezávislá.” Pokrčil rameny a podíval se na mě. “Vy nejste ženatý?”

“Ne.”

“Nechci být indiskrétní. Váš společník, myslím, je

něco jako…”

“Ne, není to můj přítel v tom smyslu, který máte na mysli,” odpověděl jsem s pobaveným úsměvem a bavil se tím, jak zčervenal. “Bill je už několik let ženatý a má syna. Jsme přátelé už od studentských let.”

“Rozumím, promiňte. Tak tedy máte dnes večer něco jako pánskou jízdu.”

“Dalo by se to tak říci.”

Proklouzli jsme mezi závěsem do restaurace plné vzduchu ztěžklého cigaretovým kouřem, výpary z parfémů a také pachu prken, z nichž byla postavena loď.

Vítr, pronikající mezerami s sebou přinášel pach hniloby.

Nejen mne to udivilo, i Fred pokrčil nos.

“Co je vám?” zeptal jsem se.

“Necítíte, že se změnil vzduch, Johne?”

“To vám jen tak připadá.”

“Páchne to tu hnilobou.”

“Pojďte, ať nenecháme vaši společnici samotnou.”

O Jessicu se mezitím staral Bill Conolly. Oba dva si spolu vyprávěli a skutečně se u toho bavili, protože jsme slyšeli Jessicin smích. Zaklonila hlavu a smála se proti stropu, kde se výhružně vznášeli oba kostlivci.

“Těší mě, že se ti tu přece jen nakonec zalíbilo, Jessico,” řekl Fred.

Zvrátila hlavu dopředu a zatřepala jí, zatímco já si sedal na místo. “Skutečně, Bill je opravdu zábavný. Zná vtipy, které jsi ještě určitě neslyšel, Frede.”

“Doufám, že žádné lechtivé,” poznamenal jsem.

“Co si to o mě myslíš, Johne?” napomenul mě přítel.

“Vždycky jen to dobré.”

“Jaké to bylo venku?”

“Byla tam zima.”

Bill pokýval hlavou. “Takže vám dovolili, abyste vyšli ven?”

“Jistě, byli jsme chvíli na palubě, ale bohužel nepřestalo pršet.”

Jessica se podívala do talíře, v němž ještě stále ležel Drákulův steak. I vidlička z něho trčela tak, jak ji tam před dlouhou chvílí nechala. Nic neobvyklého, až na to, že se vidlička najednou začala chvět a to chvění sílilo.

Jessicin obličej ztratil barvu. S nevěřícným výrazem v

očích si přitiskla dlaň na ústa, aby potlačila výkřik.

Vypadalo to vskutku odporně. I já jsem musel několikrát polknout, zatímco Jessica už se na to nedokázala dívat.

“Prosím,” zašeptala s pohledem upřeným na podlahu.

“Prosím vás pěkně, odstraňte to maso, mně je špatně.”

Fred zkameněle seděl na své rakvi a nemohl odtrhnout pohled z Jessicina talíře. Vidlička se pomalu nakláněla k okraji talíře.

“Přeji dobrou chuť,” poznamenal Bill sarkasticky.

Předklonil jsem se a vzal talíř do ruky. To nebyl pohled pro útlocitné lidi. Mohl se jim z toho snadno obrátit

žaludek.

Kam s tím?

Zamával jsem na číšníka. Nepřišel on, nýbrž plešoun s náušnicemi ve tvaru lebek. “Pane, co pro vás mohu udělat?”

Ukázal jsem na talíř. “Jedl byste to maso?”

Podíval se na talíř zblízka, na pohybující se hmotu, polkl a s nuceným úsměvem řekl: “Ne, myslím, že ne.”

“My také ne. Odneste si to prosím, ale rychle!”

Vzal si ode mě talíř, omluvil se a nemohl pochopit, jak se něco takového mohlo stát.

“To maso bylo určitě čerstvé. Jenže, víte přece, kde jste. Kromě toho hovořila paní šéfová o překvapeních.”

“Takových se milerádi vzdáme.”

“To samozřejmě chápu. Zeptám se v kuchyni a nechám celou věc samozřejmě prošetřit.”

“Vy máte také kuchyni?” zeptal se Bill.

“Přirozeně, co jste si myslel?”

“Kde?”

“Tady na lodi.”

“Nemůžeme se tam jít podívat?”

Otočil se a odcházel, aniž by nám na to odpověděl. Zadíval jsem se k vedlejšímu stolu, kde seděla strnulá Jessica na své židli z kostí, ruce křečovitě sepjaté.

“Do tohoto podniku už nikdy nevstoupíme,” přísahal Fred. “Tady už končí veškerá legrace, nemyslíte?”

Dali jsme mu zapravdu. Potom Bill řekl: “Podle mého názoru je to pouze nevinný začátek dalších překvapení, která máme ještě před sebou.”

“Nic horšího snad už nemůže přijít,” doufal Fred. Nechal jsem si odpověď pro sebe, protože jsem ho

nechtěl zbytečně strašit.

Jessica sáhla po své sklenici se šampaňským. Sklenice, ve které bylo červené víno, se nechtěla dotknout, protože jí barva vína pravděpodobně až příliš připomínala krev. Napila se šampaňského.

Někde v pozadí místnosti se hlasitě rozesmál muž, zvedl sklenici do výšky a zvolal: “Přátelé, napijme se na tuto restauraci a její neobyčejnou majitelku, Vanity Raise, myslím, že si to zaslouží. Mám pravdu?” Podíval se kolem sebe a byl spokojen, protože mu většina hostů zatleskala.

Bill a já jsme se zdrželi jakýchkoli projevů a ani Jessica neměla chuť tleskat. Fred potlesk pouze naznačoval.

“Tak tedy, přátelé, na Vanity Raise a její hostinec duchů!” zvolal ten muž.

Všichni, kdo měli v ruce sklenici, se jí chopili a zvedli do výšky. Jessica, Bill a já jsme jen přihlíželi.

Pak se začalo něco dít s Fredem. Napřed neklidně poposedal na své rakvi, vrtěl při tom nechápavě hlavou a začal stoupat vzhůru.

Nedobrovolně, jak si všiml a jak jsem i já mohl vidět, protože z nitra rakve něco tlačilo na víko.

Víko se nadzvedlo spolu s Fredem a mezi spodní částí rakve a víkem se utvořila mezera.

Byla dost velká, abych se mohl podívat, co v ní je.

Vylezla z ní dlouhá slizovitá paže, která mohla patřit pouze ghoulovi!

6.

Suko měl radost, jak tiše a lehce se těžká kovová stěna odsunula. Musel ji dokonce držet, jinak by se bývala otevřela na celou šířku lodi.

Zůstal chvíli stát. Počítal s tím, že najde za přepážkou

někoho živého, ale bohužel tam byla tma.

Ale prostor prázdný určitě nebyl. Suko sice nerozeznával žádné předměty, ale jeho pocit ho varoval. Nechtěl vstoupit do temného prázdného prostoru, musel si něčím posvítit.

Vědomě podstoupil to riziko, že vytáhl z kapsy svítilnu a současně berettu z pouzdra. Ve světle malé, zato silné svítilny se rozhlížel prostorem.

Nad tím, co viděl, jen spokojeně pokyvoval hlavou. Počítal s tím, že vstoupí do skladiště plného beden a krabic. Objevil láhve s vínem. Na policích viděl plechovky se zeleninou, čerstvé ovoce v bednách, poházených bez ladu a

skladu.

Žádné zkažené potraviny tu neviděl. Zato si všiml dvou dveří, jimiž se procházelo k další přepážce, po jejichž šedivé kovové barvě klouzalo světlo jeho svítilny. To v něm probudilo zvědavost. Rozhodl se, že otevře levé dveře, a na to musel znovu použít svůj nožík jako páku.

Sotva se otevřela mezera, zavanul mu do obličeje ledový závan.

Okamžitě mu naskočila husí kůže a zamrazilo ho. Věděl, kde se asi nachází. Stál u vchodu do velké lednice, kde se uchovávaly čerstvé potraviny a tak počítal s tím, že ani tam určitě žádné lidi nenajde. Zdi byly pokryté jinovatkou a po zdech a pod stropem vedlo chladicí

potrubí. Na hácích ve tvaru velkých otazníků visely velké kusy masa. Maso mělo občas velmi bizarní tvary, které v Sukovi vzbuzovaly různé představy, které raději rychle potlačil.

Zavřel za sebou dveře, chvíli přemýšlel a dospěl k názoru, že kuchyň a lednice musí ležet vedle sebe, aby nemuseli zaměstnanci chodit daleko.

Posvítil si na druhé dveře. Pravděpodobně povedou do kuchyně.

I tyto dveře mezi dvěma přepážkami se otevíraly pomocí stejného mechanismu na principu páky. Suko rozhodně nepatřil k ustrašeným lidem, ale v tuto chvíli ho přepadl pocit, že nestojí před normálními železnými dveřmi, ale před vchodem do vlastního hrobu.

Loď, i pří své velikosti, se lehce pohybovala v rytmu vln narážejících o břeh.

Páka byla studená a Suko ji tentokrát stiskl opatrněji než předtím, ucítil mírný odpor, jak se zámek ležící na druhé straně dveří otevíral a schoval svítilnu.

Teprve potom dveře pootevřel.

Vzniklou škvírou k němu pronikl pruh světla. Bylo to bledé a studené světlo, jaké vydává měsíc. Dopadlo Sukovi na boty.

Suko se nehýbal. Pozorně naslouchal, ale to, co slyšel, nedokázal identifikovat. Teprve o chvíli později se odvážil nahlédnout škvírou dovnitř. Jeho odhad byl správný.

Za dveřmi skutečně ležela kuchyně, ale prázdná.

Prázdná v tom smyslu, že tam stály všechny přístroje a kuchyňská zařízení, ale nebyli tam ani kuchaři ani pomocníci, kteří by se zabývali přípravou jídel. Vypadalo to tu jako po vymření.

Přesto se Suko rozhodl, že si kuchyni prohlédne, protáhl se mezerou ve dveřích a hned je za sebou zavřel.

V poměrně velké kuchyni bylo teplo. Plotny zatím ještě nevyhaslých sporáků vyzařovaly teplo, které se mísilo s obvyklými kuchyňskými pachy.

Pánve, hrnce, mísy, plechy a ostatní nádobí, všechno tu bylo, jen lidé chyběli.

Vařilo se tu na plynových sporácích i na elektrických plotnách. Stály v řadě vedle sebe. Byly tu také velké pracovní stoly. Všechno bylo zařízeno tak, že se lidé mezi stoly a plotnami mohli pohodlně obracet a nemuseli pro nic daleko chodit. Po levé straně byly myčky na nádobí. Byly to velké stroje sahající asi do poloviny výšky místnosti. Suko objevil i dva ventilátory v rohu pod stropem. Už se neotáčely a vypadaly za mřížemi unaveně.

Podlaha byla ze světlých dlaždic. Nebyla příliš čistá, jak Suko zjistil. Byly na ní otisky podrážek a jakési další stopy kolem sporáků.

Suko se sehnul, aby si stopy blíže prohlédl. Byl to jakýsi hustý hlen, na němž se už vytvořil zaschlý povlak na povrchu. Pach toho hlenu Suko znal. Tak odporně páchnou jen mrtvoly a ghoulové!

Narovnal se. Ghoulové v kuchyni. Ghoulové jako kuchaři, kteří připravují pokrmy. To opravdu jednoho přejde chuť. Začal z hluboka dýchat nosem a při tom objevil ještě jedny dveře, které musely vést z kuchyně do lednice.

Že by se ghoulové schovali tam?

Suko důkladně prohlédl celou kuchyni a zkonstatoval, že v ní nejsou ani lidé, ani démoni. Jen ten odporný zápach dokazoval přítomnost ghoulů.

Pomalými kroky, ohlížeje se při tom na všechny strany, kráčel přes kuchyni. Hledal nějaké další stopy. Vchod do restaurace nemohl být daleko, aby nemuseli číšníci běhat dlouhé vzdálenosti.

V mnohých restauracích už to měli zařízené tak, že mezi kuchyní a restaurací byla stahovací okénka. Suko se po nich díval a najednou se usmál, když je uviděl na pravé stěně. Byly dost široké, ale zavřené.

V dolní polovině se zaleskla kovová klika. Suko za ni chytil a vytáhl okénko nahoru. Teď už měl volný výhled.

Díval se do místnosti, která byla stejně prázdná jako kuchyně. Byla vykachlíkovaná žlutými kachlíky. Za dveřmi stál dlouhý stůl pokrytý špinavým nádobím. Zdálo se, že není nikdo, kdo by ho chtěl uklidit.

Kde asi vězí personál?

Suko nechal okénko otevřené a otočil se nazpět.

Nemohl se zbavit dojmu, že ho někdo sleduje.

Odkud se ten chlapík objevil, to Suko nedokázal říct. Možná ze skladu. V každém případě nestál daleko od dveří. Podle oblečení nepatřil ke kuchařům, protože na sobě měl černý oblek, bílou košili, na očích brýle s tlustými skly a na uších mu visely náušnice ve tvaru lebek.

Suko toho muže před tím neviděl a on jeho také ne, což dokazoval výraz v jeho obličeji.

Suko převzal iniciativu. “Kdo jste?” zeptal se ho hlasitě a důrazně.

“Jmenuji se Landru.”

“Těší mě. A co tady děláte?”

Landru si olízl odulé rty. Když zatáhl jazyk zpět do úst, zůstaly mu na rtech husté sliny, které se ve světle stropního osvětlení leskly. “To bych se mohl zeptat i já vás.

Já totiž patřím k personálu. Dokonce jsem tu vedoucím a dohlížím nad tím, aby tu všechno běželo tak, jak má.”

“Tady už není na co dohlížet. Zdá se, že vaši kuchaři už odešli.”

“Mají už po směně.”

“Aha, tak je to tedy. A odešli i z lodi?”

Landru na Sukovu otázku neodpověděl. Místo toho chtěl vědět, s kým má co do činění.

“Jsem tu hostem a zabloudil jsem,” vysvětlil Suko. Holá lebka přikývla. “Aha, host,” opakoval hlasem,

který se Sukovi příliš nelíbil. “To je divné, že jsem vás neviděl v restauraci.”

“To byste si musel nasadit ještě silnější brýle, pane.”

“Nemluvte nesmysly! Já vám teď řeknu, jak to celé vidím já.”

“Prosím, poslouchám.”

“Vy nepatříte k hostům a jste na lodi něco jako černý pasažér.”

“Ale jen něco jako, že?”

“Ano.”

“Takže zase můžu klidně odejít.”

Landru se rozesmál a odplivl si. Překřížil si ruce na prsou. Jeho prsty připomínaly krátké tlusté párky. V obličeji mu zaškubalo. Suko začal mít dojem, jakoby se ten člověk před ním měnil, jakoby se rozplýval a potom zase skládal dohromady jako nějaká polotekutá hmota.

Ghoulové mají uvnitř jen samý sliz. Zbytek je jen fasáda.

Suko si pohrával s myšlenkou, že vytáhne pistoli, vystřelí a uvidí, jestli stříbrná kulka způsobí, že ghoul vyschne.

Bývalo by to skutečně nejlepší, ale Suko si ještě nebyl tak úplně jistý. A ten nepatrný zbytek nejistoty způsobil, že nechal berettu v pouzdře a nic neudělal.

Landru se Sukem již nepromluvil. Otočil se k odchodu.

“Hej, kam jdete?” zvolal Suko.

Landru mu nedal žádnou odpověď. Ukazoval Sukovi záda a přecházel přes kuchyni svým kachním krokem s nohama od sebe.

Suko se nechtěl v žádném případě nechat jen tak odbýt. Proto zamířil za Landruem, ale rozhodl se pozdě. Landru už stál u otevřených dveří, kterých si Suko předtím nevšiml.

Podle jeho názoru dveře musely vést do velké lednice, ale kupodivu z nich nevycházel chlad. Ani obláček neplul směrem do kuchyně. Byla to menší špižírna, ve které byla uskladněna většinou zelenina, koření, sůl, to všechno ve velkých pytlích vedle sebe. U otevřených dveří se Suko zastavil a znovu oslovil Landrua. Ten se teď zastavil a obrátil.

Obličej pokřivený ve zlém úsměvu. Ve světle lampy se zdála jeho kůže žlutá. Ústa vypadala, jako dva nalepené půlměsíce.

“Odejdi!” zasyčel na něho Landru. “Uděláš nejlíp, když odejdeš!”

“Ani mě nenapadne,” odpověděl Suko a aby potvrdil vážnost svých slov, vykročil k Landruovi. Chtěl konečně vědět s jistotou, zda jde o démona a proto chtěl vyzkoušet bič.

Položil ruku na rukojeť, ale už se nedostal k tomu, aby bič vytáhl, protože Landru se na něho vrhnul.

Jako tlustý gumový míč na něho skočil, otevřel ústa, která se v té chvíli podobala velké tlamě plné žlutých zubů, podobající se žraločím.

To bylo typické pro ghouly!

Oba do sebe narazili. Suko pustil rukojeť biče a pustil se do ghoula rukama. Z obou stran zasypával toho odporného tvora ranami hranou ruky do krku, ale naprosto se míjel účinkem.

Jeho ruce sice způsobily v kůži rýhy, jaké vznikají, když uhodíte do měkké hmoty, ale v bezvědomí Landru nebyl.

Místo toho se jednou rukou pevně Suka chytil. Prsty druhé hledal Sukův obličej a jeho oči, aby se mu do nich mohl zabořit.

Suko rychle vtáhl hlavu do ramen a ghoulovy prsty mu sklouzly na čelo a dál po vlasech. V tu chvíli Suko vykopl kolenem a trefil ghoula do měkkého poddajného břicha a zaslechl nad sebou ještě odporné zamlaskání, než ho ghoul přitiskl k zemi.

Nebylo to těžké, neboť Suko uklouzl na louži hlenu, která z ghoula odkápla. Dopadl zátylkem na dlaždice. V hlavě mu explodovalo. Viděl před očima hvězdy a měl pocit, že ho spláchla prudká vlna.

Jen neztratit vědomí, bušilo mu v hlavě, když se chtěl převalit, ale ghoul na něm seděl jako tlustý kolos a díval se na něho svýma studenýma nemilosrdnýma očima.

Když chtěl Suko vytáhnout berettu, protože už zase jasně viděl, musel s politováním konstatovat, že se ghoulem nechal vlákat do pasti.

Nejdříve ucítil zimu. Jasné znamení, že byly otevřeny dveře do skutečné lednice. Neotevřel je Landru, jak Suko

zjistil. Otevřeli je jiní.

Když předtím Suko pátral po kuchařích a jejich pomocnících, nedíval se zřejmě dost pozorně. Všichni se totiž ukryli v lednici. Když teď měli dveře otevřené, vyšli ven.

Postavy v bílých kuchyňských stejnokrojích s vysokými čepicemi na hlavách.

Ale podle jejich obličejů bylo poznat, že už nemohou skrýt svou pravou totožnost, neboť na nich bylo všechno v pohybu. Hlen a kůže vibrovaly a přecházely vzájemně jedno v druhé, takže obličeje vypadaly jako gumové masky. Jejich ruce i prsty se měnily a dostávaly stále nové tvary.

Vypadali ve svých kostýmech groteskně. Světlé pláště a úzké kalhoty, černobíle kostkované se k nim vůbec nehodily.

Nebylo pochyb. V této kuchyni připravovali jídlo ghoulové.

Když to Sukoví začalo být jasné, naskočila mu husí

kůže. Nebylo to však jen zimou a těmi odpornými ghouly.

Bylo to i tím, co drželi ve svých prackách. Dlouhé nože a sekyry, se kterými kuchaři a kuchtíci sekali maso…

Fred to nedokázal pochopit. Seděl na víku od rakve jako figurína, kterou někdo vyzvedl do výšky. Jeho obličej vypadal jako pokrytý betonovým prachem.

Mlčky mi pohledem poslal přes stůl otázku: “Co se to

děje?”

Jen já jsem mohl vidět, co se děje. Přítel Bill seděl tak nevýhodně, že nic neviděl a Jessica rovněž. Všimli si jen toho, že Fred nedobrovolně stoupá do výšky.

Zasunul jsem pravou ruku pod sako, kde jsem měl zastrčenou dýku.

“Zůstaňte klidně sedět, Frede,” řekl jsem mu. “Teď vstaňte!”

Neposlouchal mě a stoupal stále výš, až se začal

překlápět dozadu, protože teď bylo víko v šikmé poloze.

“Tak vstaň přece!” vyrazila ze sebe Jessica.

Teprve hlas jeho společnice vytrhl Freda ze strnulosti. Vyskočil, zůstal stát vedle rakve a potom celý roztřesený ustoupil dozadu.

Polootevřené víko nebylo od ostatních stolů vidět. Zvedl jsem se z místa a současně vytáhl stříbrnou dýku z pochvy, protože jsem viděl tu odpornou bytost vyplňující vnitřek rakve. Třepala se jako hora rosolu, v níž se sotva dala rozeznat hlava a obličej.

Tento ghoul na mě působil jako barevné sklo. Když zvedl hlavu, byl jsem u něj a bodl. Čepel se zabořila do měkké hmoty. Znovu jsem uslyšel mně už známé zasyčení, a když jsem vytáhl nůž, zdálo se mi, že jsem zaslechl slabé zasténání. Přesně z místa, kde se nacházela hlava, začala hmota ustupovat a scvrkávat se. I ruka, která předtím sahala přes okraj rakve, se stáhla zpět. Bylo po ghoulovi, nemohl už konat své odporné a strašné skutky. Rychle jsem přiklopil víko na rakev. Nikdo nemusel být svědkem jeho ubohého konce.

“Můžete si zase sednout, Frede,” řekl Bill.

Fred ho poslechl, jako náměsíčník poslouchá něčí tajné pokyny. Vůbec nepochopil, co se událo a zatím byl ve stavu takového tranzu, že nám nekladl žádné otázky.

To za něj převzala Jessica. “Myslím, Johne, že byste nám měl leccos vysvětlit.”

“Souhlasím. Jak jste viděla, nebyla ta rakev prázdná,

někdo se do ní schovával.”

Pokrčila nos. “Proboha tady to ale odporně páchne. To je jako pach hniloby.”

“To také je,” potvrdil jsem. Bill se zatím zdržel projevu a díval se na ruce, které měl položené na stole.

“Jak to?” zeptala se Jessica.

“Byl to ghoul, Jessico.”

Jessica si uhladila vlasy. Její bílý obličej mírně zrůžověl. Když polkla, zeptala se: “Cože to bylo?”

“Vy nevíte, co je to ghoul? Dobrá tedy, ghoulové jsou démoni.”

“A tak strašně páchnou?”

“Ano, protože se obvykle zdržují na hřbitovech, kde nacházejí ideální skrýš.”

Jessicu zamrazilo po těle. “To, co mi vyprávíte, je neuvěřitelné. Jak je možné, že se na hřbitovech mohou zdržovat takové bytosti. Co tam dělají?”

“Požírají mrtvé,” řekl jsem. Jessica znovu polkla.

“Prosím, už se neptejte dál a spokojte se s tím, co jsem vám řekl. Souhlasíte?” řekl jsem.

“Ano, ovšem, když myslíte.” Přesto hned nato vyslovila další otázku: “A teď bylo jedno z těch stvoření tady?”

“Ano.”

“Jak se dostalo do té rakve?”

“To kdybych věděl. Ale zjistíme to, na to se můžete spolehnout.”

“To jako Bill a vy?”

“My jsme sem totiž nepřišli jíst,” vmísil se do toho Bill. “Měli jsme jiné důvody.”

“Jaké?”

Bill se usmál. “Dokážete si představit, že nejsme normální hosté?”

Jessica sebou trhla. “Chcete tím snad říci, že jste také démoni?”

“Ne, nebojte se,” odpověděl Bill se smíchem.

“Démoni nejsme. Pan Sinclair je policista. A o mě by se dalo říci, že jsem reportér.”

“Je to pravda?” zeptala se Jessica nedůvěřivě. Mířila tu otázku na mě a já přikývl. Jessica si neklidně hrála s rukama. “Tak jsme potom měli s Fredem štěstí, že jsme seděli blízko vás.”

“Dalo by se to tak říci.”

“Co teď budete dělat? Nebo znáš řešení ty, Frede?

Prosím, řekni taky něco!”

Její přítel však byl stále ještě v šoku. Setřel si kapesníkem pot z čela. “Já to stále ještě nemohu pochopit. Nejraději bych utekl.”

Jessica pokývala hlavou. “To je ti podobné. Ne, my se tomu problému musíme postavit.” Její slova nám ukázala, kdo z těch dvou je silnější osobnost.

“Proboha, tobě se to snad líbí?” zvolal rozčileně Fred.

“To nemohu říci,” odpověděla.

“Tak tedy zmizíme.”

“Vaše společnice má pravdu,” řekl jsem Fredovi.

“Myslím, že by nemělo smysl, abyste se teď pokoušeli odejít, protože si neumím představit, že by vás nechali. Všechno se totiž blíží velkému finále, jak se obávám.”

“Ale předtím jsme přece…”

“Mezitím se však hodně změnilo.”

“Johne, někdo je za tebou!” varoval mě Bill. Po těch slovech jsem se obrátil dozadu.

Byl to onen holohlavý šéf, který se blížil k našemu stolu. Požírač mrtvol klopýtal mezi stoly a svou kolébavou chůzí se podobal volavce, pátrající po rybách.

Zůstal jsem klidně sedět a Bill ho nespouštěl z očí.

Chlapík se zastavil mezi našimi stoly, mírně se předklonil s rukama za zády. Na tváři falešný úsměv a podlézavý výraz.

“Co chcete?” zeptal se ho Bill zostra.

Já jsem se do toho nehodlal plést, dokonce jsem se k němu otočil zády a z pod košile jsem vytáhl křížek. Zatím jsem ho však jen držel v ruce. Všiml si toho jen Bill.

“Je mi líto, že musím přerušit váš rozhovor, ale slyšel jsem, že máte nějaké problémy.”

“Ach, opravdu?”

“Ano.”

Bill roztáhl ruce od sebe. “Vidíte něco, pane?

Rozhlédněte se.”

Chlapík zrozpačitěl a nedokázal na to odpovědět. “Ne, nevidím nic.”

“Takže můžete zase klidně odejít, ale vaši informátoři

měli skutečně v něčem pravdu. Něco se tu skutečně stalo.”

“Byli jste tedy nespokojeni?”

“Tak se to nedá říct. Podivovali jsme se nad tím, že rakev, na které sedí tento pán, není prázdná.”

“Cože?” napřímil se a zavrtěl při tom svou úzkou lebkou. “Že v té rakvi někdo je?”

“Ano, v té rakvi někdo byl.” Bill hovořil tak hlasitě, aby to slyšeli i u ostatních stolů. Viděl, jak sebou ten požírač mrtvých trhl úlekem.

“Prosím vás, pane…”

“Mé jméno je Conolly a vaše?”

“Ferguson.”

“Tedy, pane Fergusone, v té rakvi se někdo skryl.”

“To není možné, to by nemohl přežít.”

“Však také nejde o člověka, Fergusone, ale o ghoula.

Víte, co jsou to ghoulové?”

Ferguson sebou znovu trhnul. Zastrčil si prst za límeček košile, jakoby mu najednou byl příliš těsný.

“Ghoulové?” řekl. “To jsou… Myslím, že jsem o nich už něco slyšel nebo četl. Ano, myslím, že to bylo o ghoulech. To jsou…”

“Démoni,” dopověděl Bill a vstal od stolu. “Ti nejodpornější démoni, jaké známe. Bytosti, které se živí mrtvolami. Věděl jste to, Fergusone?”

“Přestaňte, prosím!” Roztáhl ruce v obranném gestu.

“Přivádíte ostatní hosty do rozpaků.”

“Co je to za historku?” zeptal se ten muž, který před tím pronášel přípitek majitelce restaurace. “Mohl byste nám to vysvětlit, pane, ale rychle!”

“Ne, ne, to nic. Tihle pánové jsou jen trochu nervózní.”

Pokud tu byl někdo nervózní, pak to byl Ferguson a ne my. Otáčel hlavou dokola a rozhlížel se po nějaké pomoci. Ale ani plešouna, ani Vanity Raise nebylo nikde vidět. Bill se zatím postavil za Freda a prakticky ho zvedl z rakve.

Ferguson si toho všiml teprve, až Bill uchopil víko.

“Jen se podívejte, pane!”

“Nechte to víko na místě!”

“Ale proč?” Bill jedním tahem odklopil víko, takže Ferguson mohl vidět přímo do rakve.

Jeho oči se rozšířily úžasem. Najednou měl otevřená ústa a šedivý jazyk mu visel přes spodní ret. U ostatních stolů začali hosté vstávat. Tlačili se, ovšem v bezpečné vzdálenosti, kolem nás, aby se také mohli podívat do rakve.

“Tam, podívejte se dobře, Fergusone!”

Ale Ferguson nechtěl. Trápilo ho špatné svědomí a odvrátil hlavu.

Bill uchopil Fergusona za rameno a nedbaje protestů ostatních, držel ho za pravou paži, kterou mu zkroutil za záda a tak ho přinutil podívat se do rakve.

“Byl to ghoul,” zvolal Bill.

Ferguson hekal a sténal. Nejen on viděl, co zůstalo z obsahu rakve. Dno pokrývala vyschlá krystalická hmota od jednoho konce ke druhému.

Hlen už zmizel i postava, kterou předtím tvořil, protože kouzlo stříbrné dýky ghoula rozpustilo, což mohli svědkové vidět na vlastní oči.

“Tak co?” tlačil se dopředu ten hlučný člověk. Byl šedovlasý, měl na sobě tmavý oblek a ruku tak velkou, že v ní skoro nebylo viděl sklenici s vínem.

“Co to má znamenat? To nám tu ukazujete seschlý cukr?”

“Něco podobného,” odpověděl Bill.

“Kvůli něčemu takovému nemusíte toho člověka násilně držet.”

“Hned ho pustím, až zmizíte.”

“Jen nebuď drzý, mladíku.”

“Pojď sem, Burte,” stáhla ho dozadu nějaká žena, která chtěla zachránit situaci.

Bill uvolnil sevření. Vrchní se znovu narovnal a chtěl si začít stěžovat, když jsem se do toho vmísil já.

“Chtěl bych se vám omluvit, pane.” Všichni si mysleli, že se přeslechli a dokonce i Bill se na mě udiveně zadíval.

“Za co?”

“Prosím, pane Fergusone,” vstal jsem a podal mu ruku, ve které jsem držel křížek.

Ferguson byl natolik vyvedený z míry, že na ten trik naletěl. Rozhodlo se ve vteřině.

Najednou se místností rozlehl pronikavý výkřik a vyděsil i ty nejposlednější hosty. Vypadalo to, jakoby se chtěl Ferguson postavit na špičky. Ale to už nedokázal, protože se zhroutil. Stáhl jsem ruku nazpět a nechal křížek volně viset. Při tom jsem se díval na klečící postavu, která měla už jen jednu ruku a to levou.

Pravá zmizela. Rozpustila se při doteku s křížkem. Teď mu jen něco kapalo z rukávu. Byl to páchnoucí hlen, který se táhl z rukávu až na podlahu, kde vytvářel neustále se rozšiřující louži.

Vrchní byl rovněž ghoul a zemřel před očima velkého množství vyděšených svědků. Nikdo z nich nepromluvil. Cítili jen ten odporný pach, pach rozkladu, který se vznášel nad všemi stoly a pomalu se rozplýval po místnosti.

Šaty už neměly na čem držet. Celá rozpouštějící se postava se zhroutila, naštěstí čelem dolů, takže nikdo neviděl, jak se jí rozpouští obličej. Nejprve dopadl hlavou na stůl a potom sklouzl na zem. Hlen se roztékal jako hustý

sirup a pak začal vysychat a krystalizovat. Já a Bill jsme udělali zeď, abychom zabránili ostatním ve výhledu.

Jessica s Fredem stáli stranou. Nehýbali se z místa, ale rudovlasá Jessica se na nás upřeně dívala.

Teprve teď nás ostatní začali zahrnovat otázkami. V tom hlučícím davu už najednou nebylo možné se mezi sebou dorozumnět. Někteří muži se rozběhli k závěsu.

“Podíváme se, jestli jsou dveře zamčené!” volali.

Nedržel jsem je. Bude lepší, když loď opustí. Tady jsou totiž uvězněni jako v pasti.

Ženy si oblékaly kabáty a chtěly také pryč. Ale už se k tomu nedostaly, protože se mezitím vraceli jejich manželé.

Bledí v obličeji. Dostal jsem z toho velmi nepříjemný pocit.

I Bill něco zpozoroval. “Johne, budeme muset zasáhnout, něco se stalo.”

“Jsem stejného názoru.”

Oba jsme se rozběhli směrem k vracejícím se mužům a ptali se jich po důvodu hromadného návratu. Zprvu nám nikdo neodpovídal. Teprve, až jsme začali mluvit zřetelně a nahlas, jeden z nich si dodal odvahy.

“Nemůžeme ven, proboha.”

“A proč ne?” zvolal Bill hlasitě.

“Už nejsme na vodě!”

“Cože?” zvolal někdo. “A kde tedy?”

Ten, co hovořil, by úplně popelavý strachem a chvěl se jako list ve větru. “To vám neřeknu. Jsme někde, ale už ne na Temži…”

7.

Když Suko opustil policejní člun, zanechal v něm další dva další členy posádky.

Slim Murray a Dave Eaton zůstali na člunu. Byli zvyklí na noční službu. Jen se zlobili, že musí kotvit na jednom místě a nemohou se nechat unášet proudem řeky.

Měli plovoucí restauraci sledovat jen z povzdálí, nic víc. Při takových službách, kdy byli přesvědčeni o tom, že se nemůže nic stát, se samozřejmě jejich obezřetnost snížila. Po určité době si oba začali stěžovat, že je od neustálého držení dalekohledu bolí ruce.

Murray se zazubil. Stáhl se do kabiny a řekl: “Co budeme dělat?”

“Když se mě tak ptáš, Slime, tak bych řekl, že tu loď můžeme klidně sledovat i pouhýma očima.”

“Souhlasím. Tak pojď sem.”

Také Dave Eaton se stáhl do kabiny, kde už Murray vařil horký čaj a právě ho rozléval z konvice do dvou hrníčků. Jeden z nich podal kolegovi. Dave Eaton si sundal rukavice a foukal do horké páry vystupující z hrnku. “Není mi vůbec jasné, co ten inspektor má v úmyslu. Ta loď je přece úplně neškodná. Radši bych seděl v té restauraci, než v téhle úzké boudě.” Usrkl horkého čaje. “Zasvětil tě do svýho plánu, Slime?”

“Taky ne.”

“Velký tajemství, co?”

“Jako vždycky. Naši kolegové něco rozběhnou, aniž by nám cokoli řekli.”

“Ale hlídat nás nechají.”

Murray přikývl a poplácal Dava po rameni. “Budeš si

na to muset zvyknout, chlapče. V prvních letech jsi jen pomocná síla a holka pro všecko.”

“Ale já jí nechci zůstat!”

Murray pokrčil rameny. “Jestli se ti podaří udělat kariéru, tím líp pro tebe.”

“Už je to lepší?”

“Jde to.”

Dave si přehodil nohu přes nohu a natáhl ruce a odsunul konvici s čajem, aby ji nepřevrhnul. “No, berme to tak, jak to jde. Dva příští roky ještě musím péct malé housky a potom už to půjde rychle dopředu.”

“Já ti to přeju.” Slim Murray přistoupil s dalekohledem k oknu. Zadíval se bočním okénkem ke druhému břehu na loď, kterou hlídali.

Nic se tam nedělo.

Plující restaurace se dále neškodně vznášela na vlnách u břehu. Po půl minutě odložil Murray dalekohled na stůl.

“Nic, všechno normální,” konstatoval.

“Viděls inspektora Suka?”

“Ne, jen jeho člun.”

“Co když ho opravdu přepadli.” Dave Eaton mluvil o události, kterou, jak se jim zdálo, viděli. Než Suko dorazil k cíli, zdálo se jim, že byl někým napaden.

“To by nám dal vědět.”

“Já si to taky myslím.” Dave si odkašlal. “Máš ještě doušek toho tvého superčaje?”

“Ovšem.” Murray mu nalil, zatímco Dave se díval skrze otevřené dveře na palubu, kam vítr hnal šedivé spršky vody z nikdy neustupujících mračen plujících nad lodí i nad vodami Temže. Velmi nepříjemné, mokré počasí, ze kterého nemůže mít žádný člověk radost. Zejména ne

policisté, kteří se proto raději zdržovali v kabině.

“No, jo,” řekl Dave Eaton a otočil se při tom doleva.

“Tak já se půjdu na ten náš potok podívat.”

“Prosím.”

Eaton si nasadil dalekohled k očím a zaostřil.

Murray, jeho starší kolega, si natáhl nohy před sebe a zívl, aniž by si dal přes ústa ruku. Cítil se nějak unavený, i když byl na noční služby zvyklý. Možná to způsobil ten mokrý a studený prosinec. Také na vánoce nezněla předpověď počasí povzbudivě, protože nehlásili žádné sněžení. Nebudou tedy žádné bílé vánoce, ale lidé ve městě už si na to za ta dlouhá léta zvykli.

Najednou zaslechl jasný, téměř pubertální smích svého kolegy.

Murray se napřímil. “Co se děje?”

“To snad není možné.”

“Co?”

“Pojď se podívat sám, rychle!1’

Vzrušený hlas mladšího kolegy vzbudil v Murrayovi zvědavost. Věděl, že Dave není žádný vtipálek. Když se takhle chová, musel objevit něco opravdu neobvyklého. Murray se postavil vedle něho.

Dave zpozoroval jeho přítomnost a řekl: “Musíš se na to podívat, Slime. Zatím ještě není pozdě.”

“Tak mi dej dalekohled.”

Murray si přiložil dalekohled k očím a myslel si, že se dívá na film od Spielberga. Řeka se skutečně podobala filmové kulise, která končí na protějším břehu, kde byla ta plující restaurace.

Ještě tam stála, ale změnila se. Nejprve se to dalo jen obtížně rozeznat, protože kolem lodi se utvořil modrošedý

mlhavý závoj, který ji celou zahalil. Kde se ta mlha tak najednou vzala, ani jeden z nich nedokázal říci, protože jinde nad vodní hladinou žádná nebyla. Až na několik malých obláčků, které se nad vodou vznášejí za každého počasí.

“No, co na to říkáš?” zeptal se Dave.

Murray zavrtěl hlavou. “To je vážně neuvěřitelné. Víš, odkud se ta mlha vzala?”

“Ne.”

“Najednou tam prostě byla?”

Murray přemýšlel. Má zalarmovat kolegy, nebo ještě chvíli pozorovat? Rozhodl se pro druhou variantu, že bude loď ještě nějakou chvíli sledovat.

Obrysy restaurace už nebylo téměř vidět přes hustou mlžnou polévku.

Ale nezůstalo jen u toho.

Najednou se v mlze něco pohnulo. Nejprve si oba pozorovatelé mysleli, že se mlha začíná pohybovat, pak ale zjistili, že se pohyb omezuje jen uvnitř, kde je mlha nejhustší, a že to musí mít nějaký zvláštní smysl.

“Co se s tou lodí děje?” vydechl mladší Dave Eaton.

“Připadá mi to, jakoby se pohybovaly kabiny na palubě a že se v nejbližších okamžicích rozpadnou.”

“Nemaluj čerta na zeď!”

“Ale tak to je!”

“Přestaň člověče! Já…” Murray nedomluvil. Události mu vzaly další slova z úst. To, co viděli, hraničilo se šílenstvím, protože se to nedalo rozumem vysvětlit.

Mlha zmizela.

To by bylo přirozené. Mlhy vznikají a zanikají, ale tato s sebou vzala celou loď. Musela ji rozložit na

jednotlivé atomy, které odpluly spolu s ní neznámo kam.

Pryč od břehu, někam do nedohledna. Ať se dívali oba muži, jak chtěli, loď už neviděli. Zmizela. Kotviště zelo prázdnotou. Viděli jen zpěněné hřebeny vln ženoucí se ke břehu.

Pomalu, jakoby byli domluveni, spustili ruku s dalekohledem.

Podívali se na sebe.

“Chápeš to?” zašeptal Dave. Slim Murray jen kroutil hlavou.

Člověk, který nám tu novinu sdělil, se rozesmál a současně vzlykal. Byl úplně na dně s nervy. Ostatní svědkové na tom nebyli o nic lépe. Stáli tu oněmělí hrůzou s rameny svěšenými, takže to ještě zvyšovalo dojem jejich bezradnosti.

Bill zůstal stát na místě, když jsem k nim přistoupil. Ostatní hosté se zatím zdrželi komentáře a proto bylo můj hlas slyšet až do nejzazších koutů restaurace.

“No dobře,” řekl jsem. “Nacházíme se tedy ve výjimečné situaci, sice jsem s tím nepočítal, ale nepřišel jsem sem bezdůvodně.”

“Nech toho!” okřikl mě ten velkohubý člověk.

“Pane, sedněte si na ten váš hranatý zadek a poslouchejte!” rozkřikl jsem se na něho, za což mi kdosi zatleskal. “Jmenuji se John Sinclair, a jak už jsem řekl,

nepřišel jsem sem bezdůvodně. Jsem tu služebně. Jsem policista Scotland Yardu. Dovolíte teď, abych mluvil dál?”

“Ano, mluvte!” zvolala jedna žena. Ostatní souhlasně přikyvovali.

“Tak dobře. Není důvodu pochybovat o tom, co nám řekli očití svědkové a já se pokusím vám dát k tomuto fenoménu vysvětlení.”

“Existuje nějaké?” zeptala se Jessica a promluvila tak z duše mnoha ostatních, jak jsem poznal z pokyvování jejich hlav.

“Ano, existuje, i když bude pro mnohé z vás těžce pochopitelné. Naše loď byla unesena.” Mluvil jsem rychle dál, neboť jsem cítil nevyslovenou nedůvěru.

“Nejde však o normální únos, ale o magické síly. To znamená, že my a celá tato loď se v této chvíli nacházíme ve spárech démonických sil. Nic dalšího vám zatím neřeknu, ale věřte mi, že je to pravda.”

Ukončil jsem svou řeč a čekal na reakci okolí.

Byla rozdílná. Někteří zamlkle stáli a dívali se upřeně před sebe, jakoby tam mohli najít potvrzení mých slov. Jiní zase nechtěli tomu, co jsem řekl, věřit.

“Ne!” zvolal jeden mladík ve fialovočerném dvouřaďáku a vlasy barvy zralé pšenice. “Nevyprávějte nám tady pohádky. S tím můžete jít do Hollywoodu. Já osobně se jdu podívat ven.”

“Tam je velká mlha!” sdělil mu jeden ze svědků, který stál vedle mne.

“Cože?”

“Ano, pane.”

Byl mou prudce vyslovenou otázkou zaskočen. Vzpomněl jsem si na Mágovy planety. Přemýšlel jsem

dál a vzpomněl si na smrtící mlhu, která tam vzniká. Proklatě, jestli je naše loď obklopena oblakem mlhy, může zcela pravděpodobně jít o tu smrtící mlhu. Jestli se někomu podaří z restaurace vyjít, vstoupí do mlhy, která mu oddělí maso od kostí, takže z něj zbude jen kostra.

Jeden chtěl jít ven!

Mladík s vlasy zralé pšenice vystoupil z davu a zamířil ke mně.

“Zůstaňte stát!” varoval jsem ho poprvé.

“Poldo, ty mi můžeš políbit zadnici!” zařval mi v odpověď.

To jsem sice neměl vůbec v úmyslu, zato jsem byl připraven zachránit mu život. Už byl u závěsu, když jsem ho dohnal a strhl ho za rameno k sobě. Ve chvíli, kdy se otáčel, mi zasadil ránu.

Já s tím však počítal a sklonil se tak rychle, že mě jeho

pěst minula.

V té chvíli jsem vyrazil pravačkou.

Ani jeho fialovo černé sako nemohlo můj úder ztlumit. Začal se dávit a klesl na kolena. Táhl jsem ho zpět k ostatním. Dovrávoral až k prvním stolům, kde se ho ujali ostatní.

Ještě jednou jsem zopakoval své vysvětlení pro ty, kterým mé jednání připadalo příliš tvrdé.

“Udělal jsem to ve vašem vlastním zájmu,” varoval jsem je hlasitě. “Zůstaňte v podpalubí. Je to jediná šance, jakou ještě máte. Ta mlha může být smrtelná a takové riziko nikdo z vás nechce podstoupit, nebo snad ano?”

Odpovědí mi bylo mlčení.

Bill se postavil vedle mě. “Můj přítel má pravdu,”

řekl. “Nacházíme se ve velmi kritické situaci. Ani zde

nemáme absolutní jistotu, ale jsme tu chráněni před mlhou, která by vám, kdybyste vyšli ven, požrala maso z kostí.”

Jedna žena se pronikavě rozesmála a roztočila se dokola. Sukně jí při tom vířila do výšky.

“Pro pána, pane, odkud to všechno víte?”

“Prostě to vím!”

“A co proti tomu hodláte udělat?” zeptal se někdo.

“Za prvé bych vás chtěl požádat, abyste zachovali klid a nepodléhali panice, ať se stane cokoliv. Posaďte se, prosím, na svá místa, nikam neodcházejte a čekejte.”

“Vy nás tu necháte samotné?”

“Ano, je to nanejvýš pravděpodobné. Jdu si promluvit s tou osobou, která vám slíbila hrůzné překvapení. Se slečnou Vanity Raise. Budu jí muset položit několik otázek.”

“Možná je už pryč. Přece není tak hloupá, aby zůstala na palubě potápějící se lodi.”

“Nebojte se, Frede,” řekl jsem, neboť to byl Fred, kdo promluvil. “Vanity je stále s námi na lodi. Konečně, to ona se postarala o tu neobvyklou vzrušující cestu.”

“Jak někdo může něco takového dokázat?” zeptala se jedna postarší žena a dívala se na mě prosebnýma očima. V ruce svírala perlový náhrdelník.

“Může se to podařit někomu, kdo už není člověkem, madam.”

Žena se hystericky zasmála . “Teď už ale přeháníte, pane, každý z nás slečnu Raise viděl. Připouštím, že na sobě měla neobvyklé šaty, ale tvrdit proto, že už není člověkem? Ne, tuto teorii nemohu podpořit.”

“Madam, docela vás chápu, ale rád bych vás poprosil, abyste mi věřila. Jde tu o mnohem důležitější věci a hlavně

o vaše životy.”

“Dobře,” přikývla a vypadala při tom jako slečna Ellie ze seriálu Dallas. “Věřím vám, pane, a spoléhám na vás. A můj muž to udělá také,” řekla nakonec.

Ten stál vedle ní a pokyvoval hlavou,

“Děkuji vám.” Otočil jsem se k ostatním. “Prosím posaďte se a čekejte, jaká překvapení ještě pro nás majitelka restaurace přichystala.”

Mladíka s blond vlasy držely dvě ženy, které ho násilím posadily za stůl. Předstoupil další. “Poslouchejte, pane Sinclaire, napadlo vás vůbec, že jsme tu sami. Už tu není žádný personál.”

“Toho jsem si všiml.”

“A jaké vysvětlení pro to máte?”

“No, takový, že pomocníci jednoduše slouží své paní.

Byli k tomu vycvičeni.”

“Takže to také nejsou lidé?”

“To vám nemohu říci. Ale v každém případě počítejte s nejhorším.”

Vrátil jsem se k Billovi, který na mě kýval. “Člověče, jsem rád, že jsem si s sebou vzal svou zlatou pistoli. A ty si opravdu myslíš, že se nacházíme ve smrtící mlze?”

“Ano.”

“No to je dobré. Kam nás asi unáší?”

“Neodvažuji se na to myslet, příteli, ale mám to nejhorší podezření.”

“Ano, já také. Planeta…”

“Správně.”

“Pane Bože!” Billovi naskočila husí kůže.

“Proto je pro mě teď nejdůležitější, abych Vanity našel. Chceš jí snad nasadit palečnici?”

“Tak nějak.”

Bill si uhladil vlasy. “Pomyslels vůbec na Suka?”

“Ne.”

“Myslím, že bychom ho měli najít. Jestli se Suko dostal na palubu a zastihla ho ta smrtící mlha, tak za nic neručím.”

“Já vím.”

Jessica se na nás dívala a slyšela nás. “Dobré nebe!” zašeptala. “Do jakého hororu jsem se to dostala? Všechno, co jste říkali, je pravda?”

“Bohužel.”

“Co proti tomu hodláte dělat?”

“Kdybych tak mohl vyslechnout Vanity Raise, všem by nám to pomohlo.”

“Johne, nastaly potíže!”

Bill viděl víc než já. Dokonce už sáhl po zbrani.

Nevěděl jsem, po jaké zbrani, protože měl ještě berettu.

“Kde?”

“Pod stropem. Kostlivci!”

“To nám ještě chybělo.” Ustoupil jsem až ke zdi a viděl neuvěřitelné.

Kostlivci ve svých černých pláštích už neviseli nehybně pod stropem.

Pohybovali se, jakoby leželi na vlnách. Jejich kosy s nimi.

Avšak prudčeji než sami kostlivci a při tom narážely jedna o druhou. Ale nezůstalo jen při tom. Při prvním nárazu zaznělo až do posledního kouta místnosti podivné zařinčení.

Vzbudilo pozornost všech. “Pane Bože, tam!”

Ten výkřik však nebyl nutný. Už to viděl každý. I my

jsme sledovali, jak se kostlivci uvolnili od stropu a vznášejí se volně nad hlavami hostů.

8.

Suko neviděl žádnou šanci těm zbraním uniknout. Ghoulové ve svých šatech se k němu blížili a vytvořili kolem něho půlkruh.

Jestli teď udělá nějaký prudký pohyb, bez váhání ho zabijí.

Už jejich zbraně byly samy o sobě strašné.

Nože s ostrými a špičatými čepelemi. Některé z nich byly zubaté jako pily. Suka napadlo, že má kolem sebe jen ghouly mužského rodu. Zatím se ještě neproměnili. Teď na ně dopadalo plné světlo ze stropu.

V jejich tvářích nebo očích neobjevil Suko žádný výraz. Byly to jen prázdné masky, na nichž kuchařské čepice vypadaly přímo směšně. Mezi nimi stál plešoun.

Cítil se jako absolutní pán situace a vůbec se nenamáhal skrýt svou pravou totožnost, protože se nacházel těsně před proměnou v ghoula.

Teď mu dokonce vytékal sliz z koutků očí, z úst, ze sotva znatelných nosních dírek, i z uší.

Shromažďoval se na bradě a odtud kapal ve velkých kapkách na zem.

Landru teď převzal slovo. “Zůstaň ležet, Číňane.

Zůstaň ležet, jinak tě okamžitě zabijeme!”

“Jaký je v tom rozdíl?” zeptal jsem se.

“Vlastně máš pravdu. Ale je tu důvod, proč ti poněkud prodloužíme život.”

“Já vám za to děkovat nebudu.”

“To také nemusíš. Nalézáme se ve velmi výhodné fázi. Dostal jsem za úkol hlásit vše neobvyklé a ty jsi neobvyklý.”

“Skutečně?” podivil se Suko.

“Ano, protože nepatříš mezi hosty. Dovedu si

představit, že tě Vanity bude chtít potrestat sama.”

“Kdo je to?”

“Naše šéfová. Měla podezření. V restauraci totiž sedí dva muži, kteří se jí vůbec nelíbili, protože toho moc vědí a dokonce znají Mágovy planety, na kterých se momentálně nacházíme.”

“Cože?” zvolal s údivem Suko.

Landru pobaveně sledoval udivený výraz na Sukově tváři.

“Jak to, ty jsi nic nevěděl?”

“Ne.”

“Dostali jsme se do nejúčinnější magické fáze a vrátili jsme se zase tam, odkud jsme přišli. Pocházíme totiž z Mágových planet.”

“Ach ne!”

“Mimo jiné je to domovina ghoulů, což jsi zřejmě věděl, protože i na tobě vidím, že ti není ta planeta neznámá. Jak už jsem řekl, mnohé se rozhodne a toto rozhodnutí přenechám naší šéfové.”

Suko zatím tu ženu neviděl. Byl napjatý, jak asi vypadá. Proto zůstal ležet na zemi. Z lednice na něj vanul studený vzduch, který se koncentroval v obláčky vznášející se nad zemí.

Lidé by to v lednici, ve které bylo rozsvícené světlo, sotva vydrželi. Ale ghoulům to vyhovovalo. Byli proti chladu imunní.

A ta jejich šéfová, ta Vanity, ukrývá se také v lednici?

Pozoroval dav protivníků, kteří se nemohli dočkat, až ho zabijí a slyšel kroky. Nepřicházely z lednice, ale

odněkud zprava. Kdyby to byla Vanity, kdo přichází, musela by prolézt otevřeným okénkem.

Bohužel, přes hradbu ghoulů Suko neviděl. Dlouho však nemusel čekat. Cítil, že se za ním někdo zastavil, protože mu na hlavu dopadlo něco jako slabý stín. Kromě toho ho něco šimralo po vlasech. Byl to okraj šatů, které měla Vanity na sobě.

“Takže to je on!”

“Ano, čmuchal tady!” odpověděl Landru.

“Číňan. Jak jinak! Opravdu jsem tě postrádala, Suko.”

Suko naslouchal tónu jejího hlasu a poznal, že je neutrální. Mohl patřit ženě, zrovna tak jako muži.

“Vy mě znáte?” zeptal se.

“Ano, ale až teď osobně. Ale tam, kde je jistý pan John Sinclair, nemůže chybět ani jistý Číňan, jménem Suko. A také jsem tě nedaleko něho našla!”

Vykročila a obešla ho. Zastavila se mezi Sukem a skupinou ghoulů.

Inspektor byl jejím vzezřením překvapen. Z dlouhých bílých šatů s četnými záhyby vyčnívala hlava jako umělecké dílo. Světle modrá kůže obličeje pokračovala jakousi módní čapkou, podobnou koupací čepici, která zakrývala vlasy. Čepice tyrkysové barvy se skládala z nesčetných šupin poskládaných vedle sebe. Její oči měly namodralý nádech. Takového ghoula, který vypadal jako umělecká socha, Suko dosud neviděl.

“Když tedy všechno víš, smím se zeptat, jak se daří mým přátelům?” zeptal se jí.

“Nijak zvlášť, je docela dobře možné, že jsou již mrtví. Ano, je to možné, protože magie, kterou jsem proti nim použila, už v této chvíli ovládla celý prostor.”

“Mágovu planetu?”

“Také. To je to Velké, to Mocné, ale jsou maličkosti, které se odehrají v naší restauraci. Za to ručím.”

“Chápu,” řekl Suko.

Vanity si odkašlala. “Dlouhá řeč, krátký rozum. Je ti zřejmě jasné, že tě nemohu nechat naživu. Zemřeš spolu s ostatními.”

“Chceš nechat zemřít i všechny hosty?”

“Ano, tak jsem to připravila. Tato noc je rozhodující. Všude ve vašem světě se oslavuje den slunovratu. Atmosféra v tu dobu v sobě skrývá podivné síly a kouzla. Otvírají se brány a spojení k Mágovým planetám jsou mimořádně silná. V této prastaré vlasti, která vdechla život i pradávné Atlantidě, si podrobí také tuto část světa. Ghouly to začne, další nás budou následovat a zaplaví svět. Ale my jsme předurčeni k tomu, abychom prorazili první průlom.”

“No tak uhoď!” zvolal Suko.

Jeho reakce se Vanity vůbec nelíbila. “Je od tebe chyba, že to nebereš vážně. Brány jsou otevřeny. Pro mnohé znamená jejich otevření nové štěstí a nové časy, ale my zasáhneme.”

Zadívala se upřeně na Suka. “Tvoje smrt a smrt tvých

přátel bude začátkem.”

“Máme ho těmi noži…?”

“Ne, Landru, on musí trpět. Vymyslela jsem si pro něho něco mimořádného. Zvedněte ho a pověste ho do lednice! Tam zmrzne. Později ho můžeme rozmrazit. To je pro nás absolutně nové. My ghoulové ale máme šanci…”

V tom se Suko pohnul. Přitáhl nohy k tělu, odrazil se podpadky o podlahu a vymrštil se vzhůru.

Vše proběhlo neuvěřitelně rychle, protože musel ghouly překvapit. Když zvedli své smrtící zbraně, Suko už držel v ruce svou hůlku.

Úsečně zvolal heslo.

“Topar!”

Ghoulové ztuhli jako kusy ledu.

Suko musel jednat rychle. Zůstávalo mu pět vteřin. Vytáhl bič na démony a práskl jím do kruhu. Díval se,

jak z otvorů vyletěly tři řemínky. Nespoléhal se však jen na tuto zbraň. Vytáhl ještě berettu se stříbrnými kulkami. Měl ještě čas vybrat si první oběť. Byl to ghoul, na jehož vodnaté hlavě byla posazena našikmo kuchařská čepice. Stál Sukovi nejblíže a jeho ostré nože vypadaly nejnebezpečněji.

Pak čas vypršel.

Všicchni se zase začali hýbat. Byli velmi rychlí a jejich nože taktéž. Ten vedle Suka se na něho vrhnul jako divoká šelma a současně bodl oběma noži.

Suko vystřelil.

Beretta vydala třaskavý zvuk, který se odrážel ozvěnou od zdí a přehnal se celou kuchyní. Ghoul se doslova rozstříkl. Upadl na záda a válel se po zemi. Už ve stadiu rozkladu se proměnil v louži hlenovité hmoty, která se roztekla po podlaze.

Teď Suko uhodil bičem druhého ghoula. Řemínky mu téměř utrhly hlavu. Z rány, kterou po sobě řemínky zanechaly, vystupoval odporný pach.

Suko však chtěl Vanity!

Jenže nepočítal s její rafinovaností a bohužel ji podcenil.

Její akce se dala přirovnat ke scénám z němých filmů.

Sáhla totiž po jedné z těžkých pávní a zvedla ji. Pak udeřila.

V té chvíli právě vystřelil Suko posvěcenou stříbrnou kulkou po třetím ghoulovi. Vtom ucítil zleva kolem hlavy prudký závan větru. O zlomek vteřiny později dostal ránu.

Spodní část těžké pánve mu zaduněla o hlavu. Suko se zapotácel, dovrávoral ke zdi, o kterou se uhodil ramenem. Pokoušel se ještě narovnat, ale síly ho opustily.

Všechno mu tančilo před očima. Není to dlouho, co se uhodil do zátylku a teď zase dostal ránu pánví.

Kolena mu odmítla poslušnost. Slyšel ještě řinčení, jak Vanity poslala pánev po zemi a reflexivně několikrát stiskl spoušť beretty.

Kulky se odrazily od podlahy. Některé sice nebezpečně, ale nezasáhly nikoho.

Jeden z kuchařů, Landru a Vanity byli ještě naživu, když se Suko zhroutil na zeď, pomalu se sunul k zemi a tam zůstal nehybně ležet. V té chvíli vydala Vanity Raise zvuk podobný vítězoslavnému zavrčení, jakoby někdo pustil z vodítka rozzuřeného psa.

Napřáhla ruku. Ukazováčkem při tom mířila na Suka jako velká a vítězná panovnice.

“Chtěl být lepší a chytřejší než my. Ale nepodařilo se mu to. Postarejte se o něho.”

“Jak?” zeptal se Landru.

“Pověste ho v lednici na hák!”

Odporný Landru ze sebe vydal chrčivý a bublavý zvuk, což mělo být něco jako smích. Spolu se svým druhem zamířili k bezvládnému Sukovi a nejdříve mu vzali pistoli z ruky.

Hodili ji směrem k Vanity, která si takovou kořist

nenechala ujít. Zvedla ji a nechala ji zmizet pod svým dlouhým pláštěm.

Když si Landru chtěl vzít bič na démony, zaslechl varovný výkřik.

“Opatrně, může tě zabít. Viděls, co udělal s ostatními!”

To byla pravda. Ghoulové, zasažení bičem, teď leželi na zemi. Roztekli se jako louže po podlaze a vysychali.

Sama Vanity opatrně otáčela rukojetí biče v Sukově ruce až ho vytáhla ven.

“Teď můžete pokračovat,” zašeptala a pomohla jim vyzvednout Sukovo tělo.

Suko nebyl lehký, ale ghoulové měli sílu nesrovnatelnou se silou normálního člověka. Zvedli ho ze země jako pírko. Vanity šla za oběma pomocníky do lednice, kde byla teplota pod minus deset stupňů.

Na dlouhé tyči visely kusy masa. Hovězí, vepřové, telecí, všechno vedle sebe zmrzlé na kost a potažené vrstvou ledu. V horních policích byly uskladněny háky na maso. Vanity k nim zamířila, vystoupila na špičky a jeden hák vytáhla ven.

“Máme vzít tento?” zeptal se Landru.

“Ano.”

Položili bezvědomého Suka na zem. Potom ho ve třech vytáhli nahoru. Suko měl na sobě zimní bundu z pevného a silného materiálu, který unesl i takovou váhu, jako byl on.

Vanity zapíchla jeden konec kovového háku těsně pod límec, vyzkoušela, zda pevně drží a když byla spokojena, přikázala oběma ghoulům, aby Suka pustili.

Uposlechli ji.

Potom už se Sukovo tělo houpalo mezi hovězím a vepřovým. Nohy se kývaly asi ve výšce kolenou nad zemí.

Hlava mu spadla na rameno. Obličej byl nepřirozeně bledý. Vanity Raise ustoupila dozadu a promluvila k Sukovi: “Ty jsi první, ostatní tě budou následovat. V lednici máme ještě místa dost.”

Se smíchem vyšla ven a oba pomocníci za ní. Zavřela za nimi dveře a vydala další příkazy.

“Teď si zajdeme pro toho Sinclaira a Conollyho!”

Sir James Powell, který byl v Yardu superintendantem, tedy něčím jako institucí samou o sobě, znal v podstatě jen dvě věci, jak říkali posměváčci.

Za prvé svůj klub a za druhé práci, přičemž se nemohli shodnout na jejich pořadí. V každém případě by mohli dny, kdy odcházel domů přesně, když padla, spočítat na prstech jedné ruky.

Ve svých brýlích s tlustými skly vypadal tak trochu jako sova. Někteří z něho měli strach kvůli jeho nabručenému chování, ale kdo ho znal, věděl, že je uvnitř úplně jiný, než vypadal. Byl to člověk, který se velmi zajímal o své podřízené, neboť byl neustále nucen je posílat tam, kde nejvíc hořelo.

Tak tomu bylo i v případě takzvaného hostince duchů v Lodnýně. Byl sice vyhlášený, ale jak se ukázalo, byl také smrtelně nebezpečný.

To poslední teď zažil John Sinclair na vlastní kůži.

Sir James ho na tuto akci poslal a nyní očekával od něho a Suka hlášení. Asi ve dvacet hodin opustil sir Powell kancelář a vydal se do klubu, aby si tam trochu odpočinul. Klub patřil k nejstarším v Londýně a nebyl daleko od Temže. Z jeho zadních salonů byl výhled na řeku.

Sir James se usadil v jednom z nich a čekal na zprávu. Buď na zprávu od svých podřízených, nebo z centrály Scotland Yardu, která byla o věci rovněž informována.

Díval se ven na temnou proudící vodu Temže. Dopřál si chvíli času a nechal se unášet myšlenkami. Vzpomněl si na případ, který tu rovněž začal. Sir James byl unesen v ponorce, která se tehdy najednou objevila ve vodách Temže. Byla to ponorka ovládaná temnými silami, jejíž posádka šířila kolem sebe zlo a hrůzu.

Nakonec vše dobře dopadlo. Tento nový případ však měl také hodně společného s řekou. Hostinec duchů byl na lodi, která kotvila u břehu a kam se chodilo přes lávku. V Londýně to byla senzace. Co se za tou senzací doopravdy skrývalo, měl zjistit John Sinclair spolu s Billem Conollym. Doslechli se totiž, že někteří z hostů nenávratně zmizeli.

V klubu se objevil sluha, který přinesl siru Jamesovi večerní whisky. Věděl o každém z hostů, co má rád. Na podnosu stála sklenice, malá láhev se sodovkou a noviny.

“Děkuji, Georgi,” poděkoval sir Powell.

“Sire,” George se uklonil a tiše se vzdálil.

V tomto klubu panovala zcela jiná atmosféra než venku, kde byl neustálý spěch a rušno. Tady se muži chovali jako gentlemani a zaměstnanci se k nim také jako k gentlemanům chovali, i když mimo zdi klubu tomu často

bylo úplně jinak.

Sir James se zatím whisky nedotknul, jen se tiše usmíval před sebe. Kdyby tak ostatní věděli, že si každý večer dopřává whisky, to by se jejich představy o něm jistě rychle změnily. Znali sira Powella jako člověka, který popíjí ve velkém množství jen minerálky. Whisky by mu nikdo nevěřil, proto mu také činilo škodolibé potěšení, že si večer dopřával dvojitou whisky, před níž vždy vypil trochu vody.

V žádném případě však ten nápoj neředil. Dnešního večera nenacházel klid, který jinak v klubu vždy našel a který by si i dnes tolik přál. Bylo tu něco, co mu dělalo velké starosti. Trpěl jakýmsi vnitřním neklidem. Jeho vnitřní hodiny netikaly pravidelně a předbíhaly se. To sira Jamese znervózňovalo, i když to na něm na pohled nebylo vidět. Jeho oči za silnými brýlemi neklidně těkaly. Stále znovu se díval na vodu v Temži, jakoby s tím neklidem měla cosi společného.

Personál v klubu byl poučen o tom, že se má pohybovat tiše. V klubu musel být klid a tak, když se u stolu objevil George, sir James ho vůbec neslyšel.

Teprve, když si George odkašlal, všiml si sir| James jeho přítomnosti a zvedl pohled.

“Promiňte, sire, ale máte tu telefon. Někdo s vámi chce nutně mluvit. Prý je to výlučně služební, sire.”

“Ano, děkuji.”

Sir James si vzal telefon a položil ho na malý stolek. Sluha se okamžitě vzdálil, aby sir James mohl nerušeně telefonovovat.

Ten se ohlásil a ani se nedivil, když zjistil, že má na

čele kapky potu. Tento hovor pro něho byl jen potvrzením,

že se něco děje.

“Sire, jmenuji se seržant Murray. Jsem na člunu říční policie. Měli jsme dohodu, že budeme pozorovat tu plovoucí restauraci na druhém břehu, zatímco inspektor Suko se vydal na přímý průzkum na místo.”

“Ano, o tom jsem informován, seržante.” Sir James si povšiml, že se hlas volajícího na druhé straně citelně chvěje.

“Ta loď zmizela!” vyhrkl najednou Murray.

Sir James nejprve neřekl nic a poslouchal, jak muž na druhém konci prudce dýchá, pak se zeptal: “Odpluli?”

Murray se nakřáplé zasmál. “Kdyby to bylo tak, sire, tak by to bylo dobré. Já a můj kolega jsme viděli, jak se kolem lodi vytvořila hustá mlha, úplně ji zahalila a pak loď najednou zmizela. Zřejmě tomu nebudete věřit, sire, ale ta loď se doslova rozpustila, jakoby ji prostě někdo vygumoval, víte?”

“Ano, to si umím představit, takže ta mlha loď polhltila?”

“Správně, sire.”

Sir James si odkašlal. “A stalo se to přímo na místě, kde kotvila a ve chvíli, kdy byl inspektor Suko na palubě?”

“Přesně tak se to stalo.”

“Kde jste teď, seržante.”

“Ve své služebně.”

“Dobrá, vyhlásím poplach. Nejlepší bude, když si promluvím s vaším nadřízeným. Dejte obklíčit celý prostor, kde ta loď kotvila.”

“Dobrá, sire, spojím vás tedy na svého nadřízeného.”

Superintendant úplně zapomněl na svou whisky. V posledních minutách dokázal, jak je dobrým

organizátorem. Dohodl se s nadřízeným seržanta naprosto hladce a bez problémů. O chvíli později už bylo vše zařízeno.

Sir James se zvedl k odchodu. Naposledy se ještě zadíval velkým oknem na Temži. Voda se valila velkým korytem klidně a majestátně. V očích superintendanta se objevil tvrdý lesk. Zaťal ruce v pěsti, než se obrátil a rozhodným krokem prošel místností.

Klub měl dva vlastní řidiče. Když mu sluha pomáhal do kabátu, zeptal se: “Vrátíte se ještě dnes večer, sire?”

“Myslím, že ne,” zněla odpověď.

9.

Kostlivci v černých pláštích mi připomínali černou smrt, která vypadala podobně. Ta úděsná postava z daleké minulosti, kdy vládla na Atlantidě, přenesla svůj teror i do přítomnosti.

Že jsou kosy obou kostlivců z pravého kovu jsme poznali, když do sebe narazily. Žádná dekorace. To mohlo znamenat jediné jsou to smrtící zbraně!

Během několika vteřin jsem se musel rozhodnout. Billovi i mě bylo jasné, že ti dva kostlivci by mohli napáchat mezi lidmi velké zlo, pokud se nám je nepodaří včas zneškodnit.

Zatím ještě neútočili. Jen se rozdělili, protože chtěli oběti, které vybrali pro ghouly, napadnout z obou stran a mít je pěkně sevřené v kleštích. Pak by nikdo neměl naději uniknout.

Přirozeně jsme je neviděli jen Bill a já. Ostatní byli rovněž zděšeni tím, co se zde zjevně chystalo. Bezmocně se dívali ke stropu a zprvu neudělali nic.

“K zemi!” zvolal jsem.

“Kryjte se!” přidal se Bill. “K zemi!”

Když lidé hned neposlechli, šel Bill příkladem a padl na zem.

Chytil přitom Jessicu, kterou strhl ze židle. Já učinil totéž s jejím průvodcem. Nedbal jsem, že jsem s ním nejednal zrovna v rukavičkách. Nějaký ten modrák brzy zmizí, ale smrt je definitivní. V ruce jsem držel připravenou berettu a Bill svou zlatou pistoli. Byla místo nábojů naplněna smrtící tekutinou, která pocházela rovněž z Mágových planet.

Tato tekutina měla stejné účinky jako smrtící mlha. To znamená, že se démoni po zásahu touto tekutinou začali rozpouštět jako politi kyselinou.

Bill tuto zbraň používal jen ve výjimečných případech. Jen tehdy, když už nebylo možné sáhnout k jinému způsobu obrany a šlo o záchranu lidských životů. Což byl právě tento případ.

Kostlivci se teď stáhli do neosvětlených rohů místnosti. Bylo pro ně velkou výhodou, že restaurace byla špatně osvětlena.

Pravděpodobně měli v úmyslu napadnout nás současně z protihlehlých stran.

V tuto chvíli jsme ještě měli nějakou, i když minimální naději na záchranu. V místnosti panoval menší chaos. Bylo slyšet výkřiky a hluk převracených stolů a židlí. Sklenice padaly na zem a jejich obsah se rozléval po podlaze.

Hosté hledali úkryt pod stoly, přesně tak, jak jsme jim řekli. Doufali, že se jim tam nic nestane, to však byl fatální omyl. Kostlivci totiž mohli, když povedou rány kosou ve správném úhlu, proniknout i pod stoly.

Klečeli jsme s Billem rovněž na zemi za převráceným stolem. Nechtěli jsme ho však využít pouze jako štít, ale také jako oporu pro ruce. Mířili jsme šikmo ke stropu.

Setkal jsem se pohledem s rudovlasou Jessicou. Ta klečela na všech čtyřech, ruce zaťaté v pěsti, jakoby nám držela palce.

Můj mírný úsměv platil jí, protože jsem doufal, že ji tím alespoň trochu povzbudím.

Její partner Fred si mumlal nesrozumitelná slova.

Ostatní se třásli strachy, někdo se začal nahlas modlit.

Atmosféra byla napjatá. Téměř hmatatelně se nám vznášel nad hlavami strach.

Naším osudem měla být smrt. Avšak Bill a já jsme byli odhodláni se mu ze všech sil bránit. Podíval jsem se na Billa ve chvíli, kdy si utíral pot z čela, ve rtech mu zaškubalo a mírně pohnul zbraní v ruce.

Najednou hlas modlícího se člověka ztichl. Objevil kostlivce jako první.

“Poslední soud!” zvolal nahlas, “přijde na nás hříšníky, aby s námi zúčtoval. Anděl pomsty opustil sféry podsvětí a přináší nám hříšným smrt. Sami jsme si zavinili tak krutý osud.”

“Pozor, Johne!” zvolal Bill.

Jeho protivník se vynořil poblíž baru. Nejdříve bylo vidět obloukový list kosy. Leskl se jako ocelový půlměsíc. Ve vzduchu se kosa pohybovala zprava doleva a pak ji neviditelný kostlivec sklonil.

Vystřelil jsem.

Mířil jsem těsně nad kosu, kde jsem tušil kostlivcovu lebku.

Kosa se zastavila v pohybu. Už jsem si chtěl ulehčeně vydechnout, když se znovu dala do pohybu.

Předpokládal jsem ale, že jsem kostlivce zasáhl. Že by byl imunní proti stříbrným kulkám?

Jako Černá smrt? Tu jsem zahnal na útěk svým bumerangem, jenže ten jsem nechal doma.

Zatracená práce!

Vyskočil jsem a současně zaslechl Billův udivený výkřik, který jsem však ignoroval. Chtěl jsem kostlivce přilákat na sebe, abych tak uchránil ostatní lidi.

Běžel jsem podél zdi k závěsu, když kostlivec poprvé

zaútočil. Kosa zasvištěla vzduchem. Proletěla těsně nad stolem a rozsekla židli, z níž létaly kosti vzduchem.

Skloněný jsem pokračoval v běhu k závěsu. Bill mě viděl a zvolal: “Zbláznil ses, Johne?”

Nezbláznil jsem se ani jsem nebyl unaven životem,

věděl jsem přesně, co dělám.

Když se totiž ukázalo, že kostlivec dokáže odolat stříbrným kulkám, pokud jsem ho vůbec zasáhl, nezmůže nic proti mému stříbrnému křížku. Za předpokladu, že se vůbec dostanu tomu proklatému kostlivci do blízkosti.

V běhu jsem popadl jednu z židlí (rakev by na mě byla

příliš těžká) a hodil jsem ji proti kose. Mířil jsem dobře.

Kosa rozsekla židli, až vzduchem létaly kosti a stalo se, co jsem chtěl.

Kostlivcova pozornost se soustředila na mě. Klesl o

něco níž, aby mi zasadil smrtelnou ránu.

To, co jsem udělal, hraničilo skutečně se šílenstvím.

Kosa se ke mně blížila ve výši kolenou.

V pravém okamžiku jsem vyskočil, kosa mi prosvištěla pod nohama a zasekla se do podlahy. Teď byla řada na mně.

Skočil jsem po kostlivci a přitiskl křížek do místa, kde se pod kapuci rýsovala odporná lebka. Tentokrát to byl dokonalý zásah.

Před očima se mi objevila oslepující záře. Lebka i celá kostra vzplály, jako zasaženy bleskem. Obklopilo mě burácení a sykot, do obličeje mi vletěla kostní moučka a pak kostlivec zmizel.

Rozpadl se účinkem křížku, jakoby nikdy před tím neexistoval.

Spadl mi pověstný kámen ze srdce a uslyšel jsem

zařinčení. Někde blízko mne dopadla na zem kosa, která jako jediná účinkům křížku nepodlehla.

Stejně tak i oblečení. Plášť se vznášel jako zvlněná vlajka k zemi.

Uhnul jsem mu a obrátil se, protože jsem chtěl vidět, co dělá Bill.

Narozdíl od všech ostatních neležel Bill na zemi. Už ani nedřepěl za převráceným stolem. Stál za ním vzpřímeně a připadal mi jako střelec na střelnici, chystající se vystřelit na terč.

V ruce držel zlatou pistoli a mířil na druhého kostlivce.

S napětím jsem přihlížel, co se bude dít. Tohle byla Billova záležitost.

Kostlivec se vznášel ve vzduchu a sekal kolem sebe kosou. Její kovová část už se pohybovala nebezpečně blízko nad hlavami hostů.

Bill ještě chvíli počkal a pak stiskl spoušť.

Z hlavně zlaté pistole vyletěla sirupu podobná zelenošedá tekutina. Viděl jsem, jak letí vzduchem a jak zasáhla svůj cíl.

Dopadla sice neslyšně, ale účinek se nedal

přehlédnout.

Hmota rychle nabývala na objemu.

Obklopila celé kostlivcovo tělo i s pláštěm a vytvořila kolem něj obrovské průsvitné vejce, čímž ho zastavila v letu a znemožnila mu, aby někoho zasáhl kosou.

Letící kostlivec se stal zajatcem ve vejci.

A to šlo na přistání, vyslalo k zemi dvě dlouhá vlákna, po kterých se pohybovalo jako po chůdách.

A celek uvnitř pomalu umíral. Vejce uvnitř vypouštělo

páry, které kondenzovaly na jakousi sirupovitou hmotu, která se shromažďovala nahoře a kapala dolů na kostlivce.

Pod jejím vlivem se kostlivec pomalu rozpouštěl.

Tato kapalina totiž byla účinná jako silná kyselina. Kostlivec se sice snažil pomocí kosy dostat ven, ale skořápku nebylo možno jakoukoli zbraní prorazit.

Dokázal to pouze můj křížek, ale nemohla ji prorazit ani kulka, meč nebo granát, ani kosa, jejíž kov se mimochodem účinkem silné koncentrace kyseliny silně narušil.

Nakonec i kosa zmizela.

Nejdříve kovová část, potom dřevěná. O chvíli později se začal rozpouštět kostlivcův plášť a potom už mohla kyselina volně účinkovat přímo na jeho holé kosti.

Z jeho odporné lebky už zbyla jen polovina. Ta druhá stekla jako hustá omáčka po levém rameni, které se také rozpustilo.

Totéž se stalo z celou levou polovinou, hrudníkem počínaje bokem a končetinou konče.

První hosté se zvedali, což se ani mně ani Billovi

vůbec nelíbilo.

Bill hlasitě zvolal: “Zůstaňte dole, nebezpečí ještě nepominulo!”

Hosté poslechli, protože měl Bill samozřejmě pravdu. Bylo jedno, zda s kyselinou přišel do styku nějaký kostlivec či démon, nebo lidé. Nečinila totiž žádné rozdíly.

Z kosy už nezbylo téměř nic a z jejího majitele taktéž. V dolní polovině vejce plavaly kostlivcovy zbytky v husté tekutině.

Byly to kusy kostí, dřeva z rukojeti a několik cárů pláště.

V několika vteřinách se rozpustily i ty, takže jsme mohli vejce rozbít.

“Mám to udělat?” zvolal Bill a obrátil při tom hlavu mým směrem.

Přikývl jsem.

Bill vystřelil. Mimo normální spoušť tu měl ještě jednu. Byla menší a sotva viditelná. Když ji stiskl, vystřelil jakýsi šíp, který zasáhl pohybující se smrtící vejce.

Bill stiskl spoušť a jediným výstřelem ho zničil.

Vejce se rozstříklo a za normálních okolností by po sobě muselo zanechat spoustu zbytků skořápek i kyseliny, ale díky magickému kouzlu se všechno rozpustilo, než to stačilo napáchat jakoukoliv škodu.

Bill sklonil pravou ruku se zlatou pistolí a hlasitě si vydechl. Zamířil jsem k němu a mé kroky zazněly v tom tichu neobvykle hlasitě.

Ještě několik následujících vteřin se neodvážil ani jeden host pohnout a dokonce zadržovali i dech.

Teprve když jsem došel k Billovi, zvedla se jako první Jessica. Podívala se na nás a najednou se rozesmála.

Bylo to, jakoby dala povel ostatním, kteří se začali zvedat. Odsouvali židle z kostí a rakve na původní místa. Mluvili jeden přes druhého, podávali si ruce a Fred tam stál jako zmoklý pudl.

“To však byl jen začátek,” řekl Bill. “Jestli se nám nepodaří najít Vanity Raise, tak to vidím černě.”

“Já si ji najdu!” řekl jsem a podle Billova pohledu jsem pochopil, že chce jít se mnou, ale odmítavě jsem zavrtěl hlavou. “Je mi líto, příteli, ale musíš zůstat tady.”

“Jakto? Já…”

Zadíval jsem se na něho a on znal výraz mých očí.

“No, dobře, Johne, zůstanu tady. Je docela možné, že nás

čekají ještě nějaká překvapení. Proklatě!”

Mé myšlenky se v tuto chvíli točily kolem třetího z nás a tím byl Suko. Až do této chvíle jsem o něm nic neslyšel a ani ho neviděl. Pokud je na lodi, musel ten hluk a výstřely slyšet, ale proč se tedy neukázal?

Bill přemýšlel stejně. “A nezapomeň na Suka,” řekl.

“Musíš ho najít.”

“V to doufám.”

“Co se stalo s personálem?”

“To byli ghoulové, Bille.”

“Víš to jistě?”

“Musíme z toho vycházet. Já pevně věřím, že ještě některé z nich potkám, nebo se pokusí dostat se sem. Měj oči otevřené, jinak jsme ztraceni.”

“Neboj se, já to zvládnu,” řekl Bill.

Přistoupila ke mě Jessica. “Vůbec nevím, jak vám poděkovat, Johne.”

Podíval jsem se jí do očí, ve kterých byl výraz vděku. Pod halenkou s hlubokým výstřihem se jí pohybovala hruď, jak dýchala. “S tím se netrapte, Jesicco. Kromě toho ještě není nebezpečí zažehnáno.

“To já vím, ale chtěla bych vám říct něco už nyní. Jestliže to všechno přežijeme, musíte mě někdy navštívit. Mám svůj malý ateliér. Zabývám se panenkami, uměleckými panenkami. Byla bych ráda, kdybyste se na ně přišel podívat.”

“Slibuji.”

Spokojeně přikývla. Jak pohodila hlavou, několik jejích rudých vlasů mi pohladilo čelo. “Myslím, že to bude pro nás oba dlouhý večer,” řekla tiše, tak abychom to

slyšeli jen my dva.

Podíval jsem se výmluvně na Freda a pak na ni. “Ne, Johne, mezi námi nic nebylo. A také mezi námi nikdy nic nebude. Zkoušel to, ale já ho beru jen jako přítele.”

Bill mi ťukl na rameno. “Je čas, Johne, běž si pro ty zbývající. Především najdi naši výtečnici, Vanity Raise.”

“Spolehni se.” Rozhlédl jsem se kolem. “Kdybych tak

věděl, zda je tu nějaký únikový východ.”

“Samozřejmě, musíš jít směrem do kuchyně. Viděl jsem, jak tam odtud nosí servírky jídlo. Běž kolem baru až k posledním stolům, tam musí být nějaké dveře.”

“Dobrá, podívám se tam a ty to tady hlídej!”

“Jako vždy, příteli.” Bill se na mě roštacky usmál. Vydal jsem se na cestu doprovázen mnoha pohledy,

přičemž mi nikdo mé poslání nezáviděl. Ostatně, já sám sobě také ne.

Bill Conolly se nemýlil. Skutečně jsem vzadu našel dveře, kterých jsem si doposud nevšiml. Patřily k těm, které se automaticky otevírají pomocí čidla. Jenže teď bylo čidlo bez proudu.

Musel jsem je otevřít rukou. Byly sice zaseknuté a dřely o zem, když jsem však do toho dal více síly, podařilo se.

Předpokládal jsem, že se ocitnu přímo v kuchyni, ale mýlil jsem se. Přede mnou se otvírala nepříliš dlouhá

chodba. Po pravé straně jsem našel další dveře. Než jsem do nich vešel, vrhl jsem ještě pohled do restaurace.

Lidé už zase seděli za svými stoly a s napětím mě sledovali. Zavřel jsem za sebou dveře a tím jsem jim další sledování znemožnil. Spoléhal jsem se na Billa Conollyho. Jak jsme si ověřili, byl dobře vyzbrojen. Pro případ, že by se tam objevil jeden či dva ghoulové, určitě se ubrání.

Pod pravými dveřmi prosvítal malý proužek světla. Těmi dveřmi musím vejít, i když jsem prozatím váhal, protože mě něco napadlo. Na pach ghoulů není možné si zvyknout. Ani se mnou tomu nebylo jinak, i když už jsem se s nimi potkal častěji.

A tento odporný zápach ke mně přicházel zepředu a obracel mi žaludek. Bohužel jsem ale nic neviděl. Světlo pronikající škvírou pode dveřmi tvořilo jen malý proužek a jinak byla na chodbě tma.

“Hej, pane!”

Ten hlas jsem už znal. Pokud jsem se nemýlil, musel to být hlas barmana.

Jenže kde vězí?

Zahlédl jsem ve tmě nějaký pohyb, nějaký stín ve výši hlavy se mihl vzduchem. Z mého místa to vypadalo, jakoby na mě ten černokožec mával.

“Co chcete?” zeptal jsem se ho.

“Pojďte, prosím, ke mně.”

Šel jsem jen ke dveřím, zpod kterých pronikal proužek světla, který se vyšplhal po mých kalhotách vzhůru a pak se rozplynul ve tmě. Bylo to nebezpečné, nemohl jsem nikomu věřit. Kromě toho jsem stál ve světle, ale chtěl jsem barmana nalákat.

Zbraň jsem zastrčil a křížek jsem svíral v hrsti.

Dolehly ke mně zvuky kroků. Šouraly se po zemi a s nimi pach, podle kterého jsem si byl jistý, že mám před sebou ghoula.

Potom se ze tmy vynořil barmanův obličej. Připadal mi jako nafouklý černý míč. V dolní polovině obličeje se mu leskl nějaký podlouhlý předmět, který jsem zatím nedokázal označit.

Když ke mně přišel ještě o krok blíž, viděl jsem, že drží mezi zuby nůž se širokou střenkou. V očích se mu blýskalo.

Jelikož držel v ústech nůž, promluvil poněkud nesrozumitelně. Ze ten nůž nemá jen na ozdobu, mi bylo jasné. Dostal zřejmě za úkol mě zabít.

Nemýlil jsem se, když jsme stáli blízko u sebe, bleskově po něm sáhl. Pravděpodobně počítal s tím, že budu v šoku, ale to se hluboce zmýlil.

Byl jsem rychlejší než on. Jak jsem již řekl, držel jsem celou dobu v dlani křížek, který jsem mu teď přitiskl na obličej, do jeho černé kůže, která už začínala měknout a měnit se v hlenovitou hmotu. Znovu jsem zaslechl to známé zasyčení, chroptění a u úst se mu začaly dělat bubliny. Ghoul-barman už nedržel pohromadě. Upadl ve tmě a já slyšel tajemné zvuky. Ghoul se doslova rozpadl.

Jeho zbytky dopadly na stěnu a jako hustý sirup stékaly po zdi na zem.

Vyschlo mi z toho v krku, otřásl jsem se hnusem. Konečně jsem se dostal k tomu, abych opatrně otevřel dveře, do kterých jsem chtěl vstoupit. S berettou v ruce jsem vtrhl dovnitř. Nebyl tam nikdo, kdo by mě přepadl.

Stál jsem v lednici, viděl na zemi dlaždice, kachlované zdi a otevřené okénko ve zdi.

Ghoulí pach visel ve vzduchu. Doslova visel mezi zdmi, pronikavý, odporný, zvedající žaludek. Za okénkem byla kuchyně. Bylo dost velké, abych jím mohl prolézt. Na první pohled jsem zjistil, že v kuuchyni nikdo není. Prolezl jsem otvorem, zůstal stát v kuchyni a větřil. Nikdo a nic se nepohnulo. Bylo zde tísnivé ticho. Pociťoval jsem ho spolu s chladem, který mi pronikal do těla.

Chlad?

Pohled se mi zastavil na kovových dveřích. Zřejmě vedou do lednice, řekl jsem si. Páka, kterou se otevíraly, mi připadala, jakoby se mi ďábelsky vysmívala. Podíval jsem se za stoly do úzkých vestavěných skříní a nevynechal ani trouby, ale ghouly jsem nikde neobjevil.

Neviděl jsem ani Vanity Raise, o kterou mi šlo nejvíc, ani Suka.

Až najednou jsem strnul!

Jen několik kroků ode mě ležel předmět, který jsem velmi dobře znal.

Byl to bič na démony!

Řemínky z něho vyčnívaly ven, jako by Suko ještě před tím, než mu upadl na zem, udatně bojoval. Že by se od této zbraně dobrovolně odloučil, tomu jsem nevěřil. Museli ho přemoci nebo dokonce zabít. Najednou se mi rozbušilo srdce a žaludek mi vystoupil až do krku. I přes ten chlad se mi zpotily dlaně.

Zamířil jsem k ležícímu biči, zvedl ho, zasunul řemínky do otvoru a zbraň zastrčil za opasek u kalhot. Pro pána krále, kde asi Suko vězí?

Volal jsem ho jménem a zároveň mě ty kovové dveře přitahovaly přímo magickou silou. Kdyby Suka zabili, schovali by ho tam?

Ještě jednou jsem ho zavolal. Dostal jsem odpověď, nebo jsem si to jen namlouval?

Pokud tomu tak bylo, pak se ta odpověď ozvala právě za těmi dveřmi.

Zamířil jsem k nim. Na zemi jsem objevil škrábance a ve dřevěném stole díru, v níž vězela posvěcená stříbrná kulka.

Suko se musel proti svému osudu bránit ze všech sil. Když jsem položil ruku na páku na dveřích, tušil jsem,

že se ženu do vlastní záhuby. Toto tušení ještě vzrostlo a stalo se skutečností, když jsem za dveřmi uslyšel ledový hlas Vanity Raise.

“Jestli otevřeš, zemřeš!”

10.

Suko si vůbec neuvědomoval, že visí na háku jako kus masa.

V tak zuboženém stavu mu paměť na několik minut vynechala a začal vnímat teprve, až ucítil něco, o čem vůbec netušil, co to může být.

Něco mu stoupalo po nohách nahoru, potom přes stehna směrem k hrudi, na krk a po obličeji.

Suko zpočátku nevěděl, co to je. Chtěl odejít, ale zjistil, že nedosáhne nohama na zem. Kývaly se nad ní.

Současně ucítil tah v podpaží, který se rozlézal až do ramenou, ve kterých mu bodavě bolelo. Mohl sice pohybovat rukama, ale měl je tak znecitlivělé, že si připadal, jakoby mu už nepatřily. Protřel si oči a dotkl se přitom kůže na obličeji. V té chvíli se zděsil, protože zjistil, že je velmi studená a současně hladká a napjatá. Sotva mohl pohybovat konečky prstů. Špičku nosu měl tak odumřelou, že už ji vůbec necítil a prsty na nohou rovněž ne.

V té chvíli mu bylo jasné, kde je.

Zavřeli ho do té velké mraznice, kde měl zmrznout a později se stát potravou ghoulů. To poznání jím projelo jako horká vlna, ať už to vzhledem k jeho situaci zní sebeparadoxněji.

Vědomí, že ho očekává taková krutá smrt, zmobilizovalo jeho síly.

Nechtěl tu zmrznout.

Musí se pokusit odtud dostat!

To se lehce řekne, ale těžko uskuteční, neboť Suko visel na kovovém háku za límec tak pevně, že neměl téměř

žádnou šanci se vyvléknout. Nemohl se postavit. Váha vlastního těla ho táhla dolů tak, že si nemohl svléknout bundu, jejíž pevná látka jeho váhu unesla, aniž by se roztrhla.

Už byl promrzlý do hloubky.

Přesto se nevzdával naděje a doufal, že se probudil z bezvědomí dost brzy, aby ještě dokázal znovu rozběhnout krevní oběh. Proto začal pohybovat prsty na rukou i na nohou. Současně rozkýval celé tělo. Při těch pohybech narážel do zdi a kýval se zepředu dozadu i na obě strany, rameny bušil do velkých kusů masa vedle sebe, které mu připadaly tvrdé jako beton.

Suko sténal. Ze rtů se mu kouřilo a pára se okamžitě měnila v krystalky ledu. Jak se zdálo, byla jeho krev už také zmrzlá a skládala se z malých krystalků ledu.

Suko zoufale bojoval.

Stále znovu a znovu se snažil kývat tělem všemi směry. Narážel do tvrdého hovězího i vepřového, hekal, nasával studený vzduch, i když mu to připadalo, že mu při každém nádechu mrznou plíce.

Bylo to k uzoufání. Ta proklatá bunda byla tak pevná, že se s ní nedalo nic dělat. Chvílemi se mu zdálo, že trochu povoluje, ale pak zjistil, že se mýlí.

Přesto pokračoval.

Jako předtím pohyboval prsty a dokonce vymyslel nový trik. Roztočil se kolem vlastní osy. Možná se látka unaví a praskne.

V hlavě mu škubalo bodavou bolestí. Připadalo mu to, jakoby ho někdo bušil do lebky zevnitř kladivem a ta se měla co chvíli rozskočit.

Přesto všechno pokračoval.

Znovu a znovu.

I přes cvičení s prsty nemohl překonat pocit, že má končetiny odumřelé. Nedařilo se mu obnovit krevní oběh.

Suko byl rozený bojovník, muž, který se v žádném

případě nevzdává!

Obličej měl pokřivený bolestí a pokrytý lesklou vrstvou ledu jako průhlednou maskou.

Ještě jednou sebou pořádně trhnul, protože cítil, jak límec povoluje.

S veškerou silou, jaké byl schopen, se odrazil podpatky od kachlíkované zdi za sebou. Když letěl zpět, musel přitáhnout nohy k tělu a současně tisknout šlapky dolů, aby se mohl znovu odrazit.

Bunda stále držela. Suko znovu narazil nohama o zeď. Otřásl se prudkostí nárazu, poklesl o něco níže a zároveň uslyšel trhavý zvuk.

Byla to látka!

Ta myšlenka mu proběhla hlavou a už padal k zemi. Dopadl tak prudce, že neudržel rovnováhu, převážil se na bok a zůstal vyčerpaně ležet na ledové podlaze.

Potom se začal rolovat po podlaze a najednou ucítil prudkou únavu. Dech se mu zrychlil. Při každém nadechnutí se mu plíce ucpávaly ledovými krystalky.

Zmocňovaly se ho mdloby. Viděl nad sebou kachlovaný strop, na kterém visela zářivka. Pod ní visely velké kusy masa na hácích obalené ledovou jinovatkou.

Zůstaň ležet a spi, ozýval se jeho vnitřní hlas kdesi v hlavě.

Byla to lákavá myšlenka, jen tak ležet, nic nedělat a poddat se osudu. Spát a při tom zemřít.

Ta myšlenka stále více nabývala na síle. Suko se

snažil proti ní bojovat a po velké námaze se mu podařilo opřít se rukama o podlahu.

Tak se alespoň snad dokáže postavit na nohy.

Zkusil to, ale ruce ho neudržely a on s bolestným povzdechem znovu klesl na zem. Už vůbec necítil nohy. Byly jako těžké klády.

Přesto to zkusil znovu. Vtom zaslechl hlas.

Někdo ho volal.

Někdo, kdo stál přede dveřmi do lednice ho volal.

Suko si myslel, že má halucinace a nemohl uvěřit, že by to byla pravda. I mozek už měl částečně zmrzlý a ochromený, takže zvuk toho hlasu mu připadal, jakoby ho slyšel přes hučící požár někde v dálce.

Potom se ten hlas ozval znovu.

“Suko!”

Proboha, to je John Sinclair! Mráz sice zpomalil Sukovo myšlení, ale toto poznání mu znovu dodalo síly.

Alespoň tolik, že se dokázal plazit po podlaze, aby se dostal ke dveřím.

Vzdálenost k nim byla v podstatě směšná. Pro dospělého muže to znamenalo několik kroků, ale pro Suka to byla vzdálenost vyžadující téměř nadlidskou námahu.

Centimetr za centimetrem se Suko plazil po zemi. Zima mu vzala sílu z rukou i nohou. Sotva dokázal přitáhnout kolena pod sebe, aby se mohl alespoň mírně odrazit.

Mezitím se mu dvakrát podařilo dát Johnovi odpověď. Proč ale jeho přítel nereaguje? Neslyšel ho? Odešel?

Sukovi vstoupily slzy z očí. Už vůbec nedoufal, že najde sílu otevřít kovovou zástrčku na dveřích…

Bill Conolly se neposadil. Také mnoho hostí zůstalo stát, tiše mezi sebou hovořili, vyplašeně se rozhlíželi kolem a chtěli mluvit s Billem, který však všechny otázky odmítal.

“Zůstaňte ve střehu,” říkal jen. “Jinou radu vám nemohu poskytnout.”

“Kdo myslíte, že ještě přijde?”

“To nevím.”

“Vy to opravdu nevíte, Bille?” ptala se Jessica.

“No, abych byl upřímný, o někom bych věděl,” odpověděl.

Jessica přikývla. “Ten plešoun se taky musel někam schovat.”

“Správně.”

“Myslíte, že i ty servírky byly ghoulové?”

“Přestaň, Jesicco,” vmísil se do rozhovoru Fred. “Už, prosím, přestaň, už toho mám dost.” Celý se chvěl a vypadal opravdu k politování. Z jeho elegantního vzhledu nezbylo nic.

Jessica se zasmála a řekla: “Ano, Frede, tak jsem si to představovala. Ty jsi mi ale hrdina. Ty totiž umíš tahat za nitky jen od svého psacího stolu. Ne, mýlíš se, když si myslíš, že si tě vezmu. Už jsem ti kdysi řekla, že jsem umělkyně a že vidím věci jinýma očima.”

“Co to má společného s tím, co se zde děje?”

“Hodně, Frede, hodně,” odpověděla zamyšleně. “V takových extrémních situacích se ukáže pravá tvář a povaha člověka. Zda je schopen takovou situaci bez ztráty cti překonat. A to ty nejsi.”

Fred dostal takový výraz v očích, který se Billovi ani trochu nelíbil. Na Jesiccině místě by v tuto chvíli tak upřímné vyznání nevyslovil.

“Myslím, že si o tom ještě promluvíme, Jessico,” řekl Fred.

“Opravdu?”

“Ovšem.”

“Ty si myslíš, že budu mít chuť ještě s tebou o

čemkoliv mluvit?”

“To nemusíš, ale pak si budeš muset najít někoho jiného, kdo bude sponzorovat tvé umění,” vyslovil poslední slova v očividné touze ji ponížit.

“Neměj strach, já se kvůli tomu nepoložím. My umělci býváme často také umělci života. Já se nějak protluču. Můžu třeba učit na akademii.”

“Kde ti dají hladovou mzdu.”

“Prosím,” vmísil se Bill. “Přestaňte se hádat. Teď máme jiné starosti.”

“Promiňte,” zašeptala Jessica.

Ale Fred ještě neskončil. Drsně se zasmál. “Možná tě bude sponzorovat ten Sinclair. Skoro jsi ho hltala pohledem.”

“Člověče, buďte už konečně potichu!” okřikl ho Bill.

“Už nechci slyšet ani slovo.”

“Jak si přejete, pane.” řekl Fred uraženě.

Bill se rozhlédl po restauraci, protože zahlédl nějaký pohyb. Někdo přišel, ale nebyl to nikdo z hostů, nýbrž jiná

osoba, která sem rovněž patřila. Byl to ten plešoun s náušnicemi ve tvaru lebky.

Protáhl se mezerou mezi stoly a mířil přímo k místu, kde stál Bill Conolly.

Reportérovi bylo jasné, že od něj něco chce. Zůstal stát za Jesiccou Longovou a chladně se usmíval.

“Co si přejete, pane?” zeptal se ho Bill.

“Jmenuji se Landru.”

“Dobrá, pane Landru, proč jste přišel. Máte pro nás

nějakou zprávu?”

“Možná mám.”

“Prosím, tak mluvte.”

“Váš přítel, či známý, zmizel, je to tak?”

“Ano, stejně jako ti kostlivci.”

“Viděl jsem.” Landru se ani nenamáhal podívat ke stropu a zeptal se: “Jelikož nemohl opustit loď, zajímalo by mě, kam šel?”

“To já nevím,” odpověděl Bill.

“Takovou odpověď jsem předpokládal.”

Bill učinil krok dopředu. “Poslyšte, Landru, co nám chcete?”

“Chci vám něco sdělit.”

“Tak prosím.”

Billovi naskočila lehká husí kůže, když viděl úsměv na tváři toho muže. Bylo mu odporné dívat se na něho a měl pocit, že Landru toho ví mnohem víc. Landru zadrmolil svými odulými leskloucími se rty: “Oficiálně jste na naši loď přišli ve dvou, ale my jsme zjistili, že kromě vás se na loď dostal ještě černý pasažér.”

“Opravdu?” zatvářil se Bill udiveně.

Landru na to pokývl hlavou. “Našli jsme ho, znáte

jistého Číňana jménem Suko?”

Bill by býval nejradši vrazil tomu muži pěst do obličeje, ale ovládl se a jen zaťal ruku v pěst, tak až mu zbělaly kotníky.

“Znáte ho nebo ne?”

“Znám ho!”

“Dobře, že jste to přiznal. Jak už jsem řekl, našli jsme ho v kuchyni. Čmuchal tam a to my nemáme rádi, proto jsme ho potrestali. Na této lodi platí jiná pravidla.”

“Co jste s ním udělali!?” Bill vyrazil rukou proti Landruovi. Ten ale zvedl ruku, takže Billova narazila do jeho dlaně.

“Jen se nerozčilujte, pane, jen klid, prosím. Nemuselo by to být smrtelné jen pro něho, ale také pro vašeho přítele, který se ho vydal hledat.”

“A našel Suka?”

“Ho ho ho,” zasmál se Landru. “Ví už, kde je.”

“A vy také,” konstatoval Bill.

“Ano.”

“Tak už mi to konečně řekněte!” přestával se Bill ovládat.

“Vidím na vás, že už se nemůžete dočkat.”

“Je v lednici,” zašeptal Landru hlasem plným nenávisti. “Pověsili jsme toho čmuchala na hák mezi hovězí a vepřové. Živého, rozumíte, pomalu zmrzne.”

V tom Bill uhodil a tentokrát se trefil plešounovi do břicha. Cítil, jak tělo pod jeho útokem povoluje, jakoby nebylo složené z kostí a svalů, ale z pudinku.

Landru se celý pokroutil. Jeho tělo se roztřáslo i s náušnicemi.

Zavrávoral pozpátku, vyplivl hlen a rozesmál se.

Bill byl jedním skokem u něho. Přitiskl mu hlaveň beretty k hlavě. “Přestaň, ty proklatý ghoule!” řekl. “My dva teď pěkně spolu půjdeme a z té lednice ho vytáhneme.”

“Nikam nepůjdeme a nic neuděláme.”

“Opravdu?” Billovy oči jiskřily zlostí. “Mám ti prohnat tvou lebkou stříbrnou kulku, Landru?”

“Co bys z toho měl?”

“Bylo by vás o jednoho méně.”

“To je pravda.”

“Nuže? Nebudu už déle čekat!” vyhrožoval Bill. Landru se začal třást. Vypadal jako hromada rosolu.

“Ano,” odpověděl. “Ano, zvítězils. Zavedu tě k ostatním.” Jessica vyskočila, protože slyšela jejich rozhovor.

“Bille, měl jste přece zůstat tady s námi.”

“Nemíchej se do toho!” okřikl ji Fred.

Jessica však dostala Billovu odpověď. “Máte sice pravdu, ale situace se změnila. Půjdu s ním a pokusím se zachránit, co se zachránit dá.”

“Přeji vám hodně štěstí,” zašeptala Jessica a znovu se posadila.

Ghoul šel první a Bill se držel za ním s berettou namířenou na jeho lebku.

Hosté na ně zírali, ale Bill jejich pohledy ignoroval a neviděl také zlomyslný úsměv na tváři plešouna, který k němu byl otočený zády. Jeho plán mu zatím vycházel.

Odkud se tu Vanity Raise objevila, teď nehrálo žádnou roli.

Skutečnost, že teď stála za mnou, byla nejdůležitější a já mohl jen doufat, že blafuje a že nedrží v ruce žádnou pistoli.

“Pryč od těch dveří,” rozkázala mi.

“Kam?”

“Dva kroky dozadu, to bude stačit a potom se můžeš obrátit, policajte!”

Nezůstalo mi nic jiného, než poslechnout. Šel jsem dva kroky pozpátku a ucítil ten odporný pach, který vycházel z Vanity Raise. Sklopil jsem zrak, na podlaze jsem viděl lesknoucí se zaschlé a zkrystalizované kalužiny, zřejmě zbytky ghoula, kterého pravděpodobně Suko poslal do pekla.

Obrátil jsem se. Stála teď přede mnou. Ještě stále na sobě měla ty dlouhé bílé šaty, z jejichž výstřihu vystupovala hlava jako nějaké cizí těleso.

Žluté oči měly nemilosrdně ledový výraz, na rtech panovačný úsměv. V pravé ruce držela zbraň. Byla to beretta a předpokládal jsem, že patřila Sukovi. Jemu také platila má první otázka.

“Je tam za těmi dveřmi?”

“Ano, v mraznici, kde si ho pěkně zmrazíme. Dobré

co?”

“Doufám, že ode mne neočekáváte odpověď.”

“Ne.”

“Žije ještě?”

“To záleží na tom, v jak dobré kodici byl. Někteří

vydrží dlouho, jiní ne. Ale na tom teď nezáleží, ty jsi

důležitější.”

“Chceš mě zastřelit?”

“Ano!”

Pokývl jsem hlavou, že rozumím. Vůbec se mi nelíbilo, že ode mě stojí na vzdálenost, která je ideální k výstřelu. Kdybych se pohnul, stačí stisknout spoušť. Nemohl jsem se na ni ani vrhnout, protože kulka by byla rychlejší.

“Tys unesla loď?”

“Ano, do svého světa!”

“Do světa planet?”

“Přesně tak,” opověděla a dodala: “Ty ho znáš, že?”

“Ano, znám.”

“Pak také určitě víš, že se odtud nedostaneš, pokud to nebudu chtít.”

“Už jsme na místě?”

“Ne. Jsme už skoro na místě. Jsme v tunelu, pokud se to tak dá říci. Jsme teď mezi světy a mezi časy. To já jsem tento magický ostrov vytvořila a on stojí a padá se mnou. Já dostala tu možnost, já ženský ghoul.”

“Pak nejsi první,” odpověděl jsem. “Už jednou jsem se setkal s ženským ghoulem. Tehdy jsem zvítězil, jmenovala se Celesta a měla také velmi silnou podporu stoupenkyň.”

“Tentokrát nevyhraješ!”

“Něco ti navrhnu,” řekl jsem. “Dovol mi otevřít ty dveře a vstoupit do lednice. Chtěl bych vědět, jak je na tom můj přítel.”

“Ne!”

“Proč? Vždyť se nemůže nic stát. Můžeš se dívat.”

“Sinclaire, znám tvoje triky!”

“Triky mi před hlavní pistole nejsou k ničemu.” Usmála se: “Ano,” řekla. “Je to vynikající zbraň.

Nabitá posvěcenými stříbrnými kulkami. Už jsi její pomocí odstranil mnohé démony, ale teď stříbrnou kulkou zemřeš sám.”

“Pak tedy střel!”

Byla překvapená mou reakcí, protože jsem ještě rozpažil ruce, abych jí poskytl snadnější cíl. Křížek jsem držel v levé dlani. Kdybych ho po ní chtěl hodit, určitě by mě stihla zastřelit ještě dřív, než bych se rozmáchl.

Musel jsem se prostě rozhodnout.

Zkusím to, možná mě nezasáhne smrtelně. I kdybych byl zraněn, mohu ještě po ní křížek hodit. Možná by se mi i zraněnému podařilo otevřít dveře do lednice.

Vsál jsem se pohledem do jejích nepřirozeně žlutých očí. U některých lidí se dalo podle výrazu v očích poznat, kdy jsou připraveni k vraždě.

Poznám to i u ní?

Nadechl jsem se, přenesl váhu na pravou nohu, aniž by si toho všimla a doufal, že se mi podaří uskočit.

Ale to byla všechno jen pouhá teorie. V praxi to určitě dopadne jinak. Bylo mi horko i zima zároveň. Otvor v hlavni beretty mi připadal dvojnásobně velký.

Vanity si podepřela pravou ruku levou. Znamení, že se chystá stisknout spoušť.

“Ano, policajte, teď tě zastřelím, i když bych si u tebe představovala daleko pomalejší smrt. Ale bohužel, situace to nedovoluje, nedá se nic dělat.”

Stiskne?

Ano, udělá to!

Zajiskření v jejích očích mě včas varovalo. Cvaklo to.

Alespoň mi to tak připadalo. Místností se neozvala

žádná ozvěna. Ani když Vanity Raise podruhé stiskla spoušť. Znovu to jen cvaklo. Potom jsem se vzpamatoval ze strnulosti. Pochopil jsem, že v zásobníku nejsou náboje. Vanity ji sebrala a nepřesvědčila se o tom, zda je nabitá. Suko mi tedy zachránil život tím, že při boji s ghouly vystřílel všechny náboje. To bylo hotové šílenství!

Kuchyní se rozlehl pronikavý výkřik. Vanity Raise byla vztekem bez sebe a dala mu volný průběh. Hodila po mně prázdnou zbraň a doufala, že mě zasáhne do hlavy. Nepotřeboval jsem ani uhýbat, jak špatně mířila.

V příštím okamžiku někam zmizela. Skočila přes stůl a někde se skryla. Za normálních okolností by nebyl problém ji pronásledovat. I když pro mě byla důležitá, ještě důležitější byl Suko. Proto jsem se vrhl ke dveřím a ještě v běhu uchopil kovovou páku.

Zatlačil jsem ji vší silou dolů, zatáhl a dveře se otevřely. Současně na mne padlo tělo mého přítele. Sukovi se muselo podařit doplazit až ke dveřím, ale neměl už sílu je otevřít. Spadl na břicho a bradou mi dopadl na špičky bot. Viděl jsem roztržený límec jeho bundy, chytil ho a v tu chvíli jsem se zděsil.

Suko měl kůži jako led. Panebože, je mrtvý?

Už jsem nemyslel na ghouly a táhl přítele ven z lednice, jejíž dveře jsem za sebou přirazil nohou. Potom jsem mu začal dávat masáž. Nevěděl jsem, kde všude jsem masíroval, moje ruce se pohybovaly automaticky.

Chtěl jsem znovu obnovit jeho krevní oběh. Hruď, obličej, stehna, masíroval jsem tak, až jsem se zpotil. Myslel jsem při tom na tu proklatou bestii, která musí číhat někde nablízku. Naštěstí už neměla žádnou zbraň.

Nebo že by přece?

Někde v pozadí jsem zaslechl ozvěnu výstřelu.

Prošli už restaurací. Bill Conolly neustále držel ústí zbraně přitisknuté na plešounův zátylek, který před ním kráčel a byl nyní ve stavu, kdy probíhala jeho proměna v ghoula. Zanechával za sebou na zemi klouzavou stopu, jak mu vytékal z nohavic hlenovitý obsah jeho nitra.

To bylo doprovázeno odporným zápachem, který byl Bill byl nucen dýchat.

“Jestli mě vedeš nesprávně, tak tě pošlu do horoucích pekel!”

“Nebojte se,” odpověděl ghoul. Došli do úzké chodby s dveřmi, pod kterými pronikalo zevnitř světlo.

“Tudy musíme projít,” řekl ghoul.

“Co je za nimi?”

“Lednice.”

“Tam je Suko?”

“Ano, zmrazený.”

“Drž tu svou odpornou hubu!”

Bill byl na pokraji nervového zhroucení a kopl ghoula kolenem do zad, což mu ale vůbec nijak neuškodilo.

Otevřel dveře.

Bill se díval do prázdné místnosti na zeď, uprostřed níž bylo otevřené okénko, za nímž bylo vidět kuchyni.

Poměrně vysoké stoly mu bránily v dalším výhledu.

“Kde je ta zatracená lednice?” zeptal se popuzeně.

“Musíš projít kuchyní.”

“Tak ještě kuchyní?”

“Přesně tak.”

“Tak běž první.”

Ghoul měl najednou naspěch. Spěchal takovým způsobem, že to Billa překvapilo a ghoulovi se podařilo získat malý náskok od namířené pistole.

“Hej, takhle ne…!” zvolal Bill.

Dál však nedomluvil, protože měl pocit, že se ten odporný zápach ještě zintenzívnil.

Tento dojem byl správný.

Během zlomku vteřiny vyběhla z kuchyně celá brigáda ghoulů. Čekali za dveřmi a teď jeden z nich Billovi stiskl hrdlo svýma odpornýma hlenovitýma rukama.

Najednou Billovi docházel vzduch. Kdyby dýchal nosem, musel by vdechovat ten odporný pach. Hrdlo ho nesmírně bolelo, protože ghoul měl takovou sílu, že by mu bez problémů mohl zlomit vaz.

Před ním se objevil Landru. Chtěl uskočit, ale to Bill nedovolil. Stiskl dvakrát spoušť beretty.

První kulka proletěla pod levou paží ghoula a zaryla se do podlahy.

Druhá kulka zasáhla.

Zavrtala se do měkkého démonova stehna a na místě

ho zastavila v běhu.

Landru vyhodil ruce nad hlavu a jeho tělem otřásla zničující bolest. Potom se zhroutil na místě, kde byl zasažen.

Po zemi se rozlévala hlenovitá louže. Bill neměl čas se o něj dál starat. Důležitější byl ten, co mu svíral hrdlo a táhl ho k zemi.

Bill zatím ještě stál, ale věděl, že už to dlouho nevydrží. Upadl.

Nedopadl však na tvrdou zem, protože ho ghoul držel. Při tom vydával jakési podivné zvuky a předklonil se tak, že se mu Bill díval přímo do jeho velké odporné tlamy, kde zahlédl smrtící zuby, kterými ho ghoul chtěl roztrhat.

Jeho hlava se přibližovala. Zbývalo už jen několik centimetrů a Billův život skončí.

Bill se v nejvyšším zoufalství vzmohl na to, že ještě naposledy zamířil a potřetí stiskl.

Stříbrná kulka vyletěla z hlavně a zmizela v tlamě obludy.

Tlak na krku okamžitě povolil, také ta odporná hlava zmizela z jeho zorného pole. Bill upadl na zem, kde se několikrát převalil kolem vlastní osy a okamžitě vyskočil na nohy.

Ghoul už mu nemohl nic udělat. Po jeho bílém kuchařském oblečení tekly pramínky hlenu.

Zlý sen končil!

Bill se usmíval, když si uvědomil, že teď má volnou cestu. Rozběhl se směrem k okénku, ale než se k němu dostal, vynořila se další postava.

Vanity Raise!

Oba dva se uviděli současně, ale Bill Conolly reagoval

o pověstný zlomek vteřiny rychleji.

“Ani hnout!” vykřikl a přitiskl jí k obličeji hlaveň beretty.

11.

Vanity Raise byla naprosto překvapená. Počítala se vším, jen s tímto ne.

Její tělo jakoby zamrzlo, tak nehybně zůstala stát.

Obličej se jí změnil.

Ne, byla to ta studená maska, která vypadala, jakoby byla složena z jednotlivých dílů. Ústa jako čára, nad nimi nos, proti němuž mířil Bill berettou, kterou teď klesal dolů přes horní ret, až se zastavila u otevřených úst.

“Jednoho z vás jsem právě tímto způsobem vyřídil,” zašeptal Bill. “U tebe mi to bude činit zvláštní potěšení, ale nejprve mi řekneš, kde je Suko.”

“V lednici už není.”

Bill se lekl, když uslyšel mužský hlas. V pozadí se vynořila postava jeho přítele Johna Sinclaira. Vanity se ocitla v pasti! Bill přikývl a na obličeji se mu objevil výraz velkého ulehčení.

“Žije?” zeptal se.

“Myslím, že už zase ano.”

“Takže se ti to podařilo?”

“Ano. Ale kdyby zůstal v té lednici o minutu déle, bylo by už pozdě.”

“A za to všechno můžeme poděkovat jí,” zasyčel reportér. “Je tvoje, Johne, dělej si s ní co chceš.”

Uchopil ji a mrštil jí zlostně směrem ke mně. Zachytil jsem ji za její dlouhé šaty, které se mi však roztrhly v prstech, jakoby byly papírové a najednou jí sklouzly z těla jako prostěradlo.

Oči se mi rozšířily překvapením a totéž se dělo s Billem. S tím, co jsme teď viděli, jsme vůbec nepočítali.

Znali jsme ji jako ženu, která chodila po restauraci nahá s pomalovaným tělem. Divili jsme se, proč si potom zahalila tělo šaty. Teď jsme viděli důvod!

Na jejím těle už nic nevypadalo tak, jako předtím. Vše, co bylo lidské, bylo potlačeno a na povrch vystoupilo to démonické.

Pod tenkým krkem bylo odporné beztvaré tělo, připomínající hromadu pudinku. Uvnitř té hmoty se vlnily světlé zelené, šedivé a žluté pruhy a všechno bylo neustále v pohybu.

Byla odporné monstrum, které se teď od nás vzdalovalo a vztahovalo po nás ruce. Připomínala mi změněnou operní pěvkyni, vrávorající po jevišti a hledající místo, kde by spustila svou velkou árii.

Zde nebyla žádná kulisa, u níž by se mohla zastavit, ale nahradil ji sporák. Narazila do něj zády a to ji zastavilo. Bill pokývl mým směrem. Viděl jsem mu na tváři, že se sotva drží. Byl rozčilený jako zřídkakdy.

Ze dvou stran jsme se přibližovali k té nestvůře přesně odměřenými kroky.

I to působilo zinscenovaně, ale hodilo se to k situaci, která byla proklatě vážná. Podařilo se nám dosáhnout toho, že se žádný z hostů nestal obětí této odporné bestie.

Její měkké slizovité tělo. Chvělo se a vibrovalo, jakoby jí probíhaly elektrické proudy.

“Teď už nám neunikneš, Vanity Raise,” řekl jsem.

“Použijeme veškerých svých vědomostí a vyvoláme magické kouzlo, jehož pomocí se vrátíme tam, odkud jsme přišli.”

Její hlava teď seděla na tlusté nafouklé bublině, na jejíž povrch dopadalo světlo a měnilo se v celé barevné

spektrum.

“Dobrá, odtransportuji vás nazpět. Zůstanu na planetách a už se nikdy nevrátím, opravdu. Jen mě pustťe.”

“Sliby ghoula?” rozesmál jsem se. “Něčemu takovému nikdy neuvěříme.”

“Přítel má pravdu,” přidal se Bill.

Její oči se najednou neklidně roztěkaly. Zoufale hledala východisko ze své situace, ale žádné neexistovalo.

“Myší díra tu žádná není, takže nám nemůžeš uniknout,” řekl jsem a vytáhl z opasku bič na démony.

“Suko by tě jím býval rád sprovodil ze světa a já teď s velkou radostí převezmu tento úkol za něho.”

“Proč?”

Opsal jsme bičem kruh. Při tom vylétly z otvoru tři

řemínky jako tři hadi.

“Prosím, nech mě žít!” Zaúpěla.

“Ne.” Zvedl jsem ruku k úderu.

Vtom vykřikla a přeskočila sporák, aby unikla svému osudu. A skutečně, řemínky dopadly do prázdna.

Jak tomu náhoda chtěla, řemínky biče na démony ji nezasáhly, ale kulce z beretty Billa Conollyho uniknout nemohla.

Stříbrná kulka se jí zavrtala do těla. Vanity pronikavě vykřikla.

Ležela na sporáku, zmítala sebou, mávala kolem sebe rukama, ale posvěcené stříbro už dokonávalo své zničující dílo. Bílá magie už vykonala své na její hlavě, ze které se stala barevná třesoucí se hmota, která se syčením krystalizovala a pak mizela.

“Zůstaň u ní,” řekl jsem Billovi a rozběhl se do místa, kde ležel Suko.

Podíval se na mne. “Jsem ještě v tom ledovém pekle?” zašeptal promodralými rty.

“Ne, proč?”

“Takže to byla ta proklatá lednice?” zeptal se.

“Buď rád, že už jsi z ní venku” pohladil jsem ho po stále studených tvářích. Současně jsem zaslechl nějaké hlasy a kroky. V pozadí se smál Bill Conolly.

“Johne,” volal nahlas. “Jsme znovu na Zemi!”

“Jak to, my jsme na ní nebyli?”

“Na to ti nedokážu odpovědět…”

Sir James vyhlásil na policii stav pohotovosti. Řeku křižovaly tři čluny říční policie. Na souši zase zajišťovalo bezpečnost třicet uniformovaných policistů. Do vody vedla lávka tam, kde dříve stála loď.

Vtom se objevila ta záhadná mlha.

Stoupala odevšad. Ze vzduchu, ze země, z vody. Měla více zdrojů, ale koncetrovala se na jednom místě. Přesně tam, kde dříve kotvila plovoucí restaurace.

Sir James si nenechal ujít, aby se na tu lávku nepostavil jako první. Byl to také on, kdo první vstoupil na loď. Za ním šli uniformovaní policisté, kteří se rychle rozběhli na všechny strany, aby loď prohledali.

Vyšli jim naproti tři muži.

John Sinclair, Bill Conolly a Suko. Ten poslední byl oběma podpírán a vypadal jako mrtvola.

“Co je s vámi, Suko?” zeptal se Sir Powell.

“Bylo mi v té restauraci moc horko, Sire, tak jsem se šel zchladit do lednice.”

Superintendant se zatvářil překvapeně a zadíval se na mne. “Je to pravda?”

“Je to tak, Sire.”

“A jinak?”

“Co na to mám říci?”

Bill, který zase jednou promluvil nahlas, měl

připravenu tu nejlepší odpověď. “Přešla nás chuť, sire.” K tomu jsem neměl co dodat.

Sanitka dopravila Suka co nejrychleji na kliniku, kde se podrobil celkovému vyšetření. Bill a já jsme čekali na lávce a přihlíželi, jak policisté vyváděli hosty z restaurace.

Vycházeli ven s bledými obličeji, roztřesenými koleny a někteří s rozpačitými úsměvy na rtech. Nikdo z nich nevěděl, co říci. Fred a Jessica šli každý zvlášť. On měl přehozený plášť přes ruku.

Ani já, ani Bill jsme mu nestáli za pohled. Jessica vyšla o něco později. Neustále se rozhlížela, jako by někoho hledala.

Bill do mě strčil.

“To hledá tebe, Johne. Běž za ní.”

“Myslíš?”

“No ovšem, znám přece ženy.”

“Ha ha.” Šel jsem Jessice naproti. Její bledý obličej zazářil.

“Johne,” řekla svým teplým hlasem. “Jsem velice ráda, že se vám to podařilo.”

“Bylo to tentokrát opravdu těžké.”

“A co budete dělat teď?”

“Vy půjdete domů ke svým panenkám a na tu noční

můru zapomenete.”

“Myslíte?”

Přikývl jsem. “Čas zahojí všechny rány, Jessico.”

Usmála se. “Tak lehce mě zase nepřesvědčíte. Mé rány se zahojí jen tehdy, když mi někdo pomůže.”

“Myslela jste přitom na někoho určitého?”

“Váš úsměv mi napovídá dost, Johne. Pokud by se vám ateliér zdál nepohodlný, můžeme si spolu zajít na večeři.”

“Rád, ale jen pod jednou podmínkou. Do žádného hostince duchů.”

“Dohodnuto. Měla jsem spíše na mysli nějaké bistro, kde prodávají hamburgery. Tam se podle mého názoru žádní ghoulové nevyskytnou.”

“Víte to jistě?”

Rozesmála se a ruku v ruce jsme spolu přešli lávku.

O pár metrů dál se Bill Conolly obrátil stranou a usmíval se. Co si ten starý sukničkář zase myslí…

KONEC