Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 24 - Belial

Bouřka přišla s takovou silou, jako by chtěla

přeskočit hranici mezi nebem a peklem.

Bylo to k večeru.

Svět, ať už nebe, či země,

v tom přítmí připomínaly svou barvou malířskou paletu meziodstínů.

Popelavě šedé mraky vytvářely na nebi podivuhodné obrazce, skládající se z několika vrstev.

Z nich vystřelovaly pronikavě zářivé blesky, které na krátkou chvíli

tu masu mračen prosvětlovaly.

Hlasité hřmění ohlašovalo neštěstí.

A ono přijde.

Nic ho nezadrží.

A lidé na zemi budou žít v temné hrůze a strachu a přemýšlet o konci světa…

1.

Billy Wilson sklonil hlavu, když vycházel z domu. Poslechl svého učitele klavíru, který skončil hodinu dříve a poslal ho domů, protože na obloze se schylovalo k bouři.

Billy sám si toho nevšiml, protože se plně soustředil na hru na klavír.

Zato jeho učitel neustále chodil k oknu a vyhlížel ven. Pokaždé, když se vracel ke klavíru, byla jeho tvář starostlivější.

Chlapec sešel po úzkém kamenném schodišti a ocitl se na ulici. Kolo měl opřené o kamennou zídku, ohraničující pozemek kolem domu. Uběhl několik kroků, když kolem něho pronikavě zahvízdal poryv větru. Jako divá šelma se vítr zmocnil chlapce a bral s sebou všecko, co nebylo připevněno.

Billy si připadal jako divák, který je nucen bezmocně přihlížet tomu, co se děje.

Támhle letěl ulicí klobouk, za ním poletovaly noviny, jako by ho chtěly dohnat. Onde zase poskakovaly ulicí kusy dřeva, které prudký vítr ulámal z nějaké větve a Billy si s hrůzou všiml, že bouře neušetřila ani jeho kolo.

Strhla ho jednoduše k zemi.

To kolo bylo Billyho bohatství. Dlouho na ně šetřil. Když viděl, jak mu vítr shodil jeho klenot, nemohl se ubránit výkřiku. Vší silou se postavil dalšímu náporu větru a probojovával se ke kolu, aby ho mohl zvednout ze země.

A dokázal to. Vítr mu zvedal vlasy, jako by mu je chtěl všechny vytrhat z hlavy. Šaty mu vlály kolem těla a vítr mu bičoval obličej a foukal do očí s takovou silou, až chlapci tekly slzy.

Billy držel kolo pevně za štangli. Už si ho nenechá znovu vzít. Bude se o ně prát. Když to nedokáže, tak spadnou oba, ale kolo už nepustí. Nenechá si ho vzít.

A pak bylo najednou po všem!

Tak náhle, jak vítr začal, tak rychle utichl. Už ani vánek, svět zadržel dech a to, co předtím bouře odnesla, zůstalo ležet na zemi.

Chlapec si vydechl. Nechápavě kroutil hlavou, protože nerozuměl tomu, jak je možné, že bouře tak náhle utichla. Dům jeho učitele stál na okraji městečka. Když ho Billy chtěl vidět, musel se obrátit. Učinil tak, protože slyšel hlasy dospělých, kteří si tu bouři také nedokázali vysvětlit.

Někteří obyvatelé vyšli ze svých domovů. Stáli na chodnících ve skupinkách, dívali se na nebe, vrtěli hlavami, vzrušeně spolu hovořili, neboť jeden čekal vysvětlení od druhého, ale nikdo se ho nedočkal.

Ta bouřka byla záhadou.

Každý, kdo ji zažil, byl rád, že je pryč. Zůstal po ní jakýsi podivný neklid, lidé se neustále dívali na nebe, jakoby mu nevěřili. Ani Billy Wilson mu nevěřil.

Stál tam se svým kolem, na konci chodníku. Přemýšlel o zpáteční cestě do domu svých rodičů, který je odtud vzdálen šest mil, což pro něho jako dobrého cyklistu nikdy nebyl problém, ale po té bouřce dostal strach.

Šest mil, to není daleko, ale přesto…

Billy si připevnil složku s notami na zadní nosič, nasedl na kolo a rozjel se.

Jel plynule. Dvakrát potkal jiného cyklistu, pak se znovu ocitl na cestě mezi oběma sousedními městečky sám.

Nemohl si pomoci, ale každou chvíli se znovu a znovu

díval k nebi. Jinak to nikdy nedělával, ale tahle podivná bouře v něm zanechala silný dojem. A ještě podivnější bylo, že teď bylo i nebe nějaké jiné.

Měla to být zimní obloha, ale vůbec tak nevypadala. Chlapec se podivoval nad formacemi mračen, které vypadaly úplně jinak než jindy. Narážely do sebe, přesouvaly se jedna přes druhou, měly nejrůznější barvy a místy byly světlejší. Billymu to připomínalo přístavy plachetnic na jezeře.

Tam nahoře se něco chystá, pomyslel si chlapec. I vzduch mu připadal nějak jiný. Byl velmi čistý a průzračný. Zaráželo ho však, že z toho nemá radost. Ochladilo se a mrazivý vzduch štípal chlapce do tváří.

Billy šlapal dál, aby už byl co nejdříve doma. Na málo vyježděné silnici do jeho vsi byl jen vpravo vyjetý pruh. Vlevo od něho se táhl pruh lesa až do jejich vsi.

Na druhé straně silnice nerostl jediný strom. Tam byla země plochá s výhledem až k vzdálenému horizontu. Louky a pole, v létě krásně zelené, teď v zimě vypadaly jako to zamračené nebe.

Po levé straně však se táhl tajuplný les. Svět sám pro sebe.

Billy Wilson cestu domů znal nazpaměť. Věděl, jak daleko je ještě od svého cíle.

Měl před sebou ještě asi polovinu cesty. Za normálních okolností by byl rád, ale toho večera už by se nejraději viděl doma. Strach z toho prudkého větru v něm neustále seděl a divil se, že se ještě nezačíná stmívat. Připadalo mu to, jako by se příroda rozhodla změnit svůj řád a prodloužit den, aby si zajistila místo pro něco jiného.

Ale pro co?

Copak už svět nebyl v pořádku? Billy se zadíval doprava, přes pole.

Všechno bylo tak jasné, jako by někdo obrovským kapesníkem utřel prach. Jas podobný obrazu v obrovském zrcadle. Billy si ani s tímto jevem neuměl poradit.

V příštím okamžiku se tak vylekal, že téměř spadl z kola. Jen s námahou se udržel v sedle. Nebyla to krajina, která ho tak vylekala, ale nebe. Nebe s hrou tmavých barev a mezi nimi poslední sluneční paprsky pronikající mračny a pak mizející v nekonečnu.

Takové nebe dvanáctiletý Bill ještě nikdy ve svém životě neviděl. Byl tím pohledem tak překvapený, že zabrzdil, zastavil se a sevřel kolo mezi nohama.

Tam nahoře, to byla grandiózní a zároveň tajuplná podívaná.

Ano, Billymu ten pohled připadal tajuplný. Mráz mu přeběhl po těle. Cítil, jak bledne ve tváří a najednou měl předtuchu.

Nevěřil už, že se dostane domů.

Něco se stane.

Otočil se, zadíval se před sebe přes rozlehlá pole a viděl už obrysy své rodné vsi.

Počkal několik vteřin, pak si protřel oči a chystal se znovu nasednout.

A vtom se to stalo.

Z ničeho nic se ho znovu zmocnil prudký poryv větru a tentokrát si s ním dělal, co chtěl…

Strhl ho i s kolem z pravé strany silnice a hnal ho směrem k lesu. Kolo se zastavilo o křoví, ale chlapec se kutálel o kus dál, dokud nenarazil ramenem o kmen stromu a lehce nevykřikl. Zraněn nebyl.

Bouřka se znovu rozzuřila s nebývalou silou.

Pohrávala si s lidmi jako s míči.

Billy zůstal ležet na břiše. Neměl ani čas zajímat se o své rameno, protože kolem něho řádilo hotové peklo.

Orkán se hnal krajinou a nešetřil ani les, rozkládající se mezi oběma vesnicemi. Kolem Billyho teď zněla hudba, jakou ještě nikdy v životě neslyšel. Podivné tóny se spojovaly ve vražednou symfonii, řvoucí, kvílející, která byla chvílemi nesnesitelně ohlušující, chvílemi zas ustala, jako by neznámí hudebníci chtěli znovu naladit své nástroje.

Ten řev však nebyl nebezpečný. Chlapci naháněly strach úplně jiné věci.

Orkán totiž lámal a strhával stromy. Lámal větve, které potom hnal lesem v divoké změti jako nějaké neužitečné smetí.

Billy měl vystrašenou tvář. Bál se. Praskání starých stromů mučilo jeho uši. Neodvažoval se postavit, protože bouře byla nevypočitatelná. Bylo to jakési inferno přírody, která v náhlém návalu nenávisti a zloby toužila pomstít se lidstvu. A pak přišlo hromobití.

Tímto malým lesním světem otřásla rána, která

přehlušila vše ostatní.

Chlapce to natolik vyděsilo, že hlasitě vykřikl. Měl pocit, že je roztrhán na kousky, ale hrom nebyl zlý. Ten následující rovněž ne. Billy si na ně začínal zvykat.

Obloha duněla. Hromy doprovázely dlouhé ostré blesky, jejichž záblesky Billy vnímal i přes zavřené oči a sklopenou hlavu.

Blesky připomínaly světelná kopí. Řítily se z nebe vstříc k zemi.

Billy překonal první nával strachu, ale měl strach, aby ho nezasáhla některá letící větev.

Až do této chvíle měl štěstí na své straně a zůstal nezraněn.

Pomalu vstával. Ostrý vítr se do něho opřel a Billy se zadíval nejdřív směrem k silnici a potom na nebe.

Vzduch byl čistý a jasný. Zatím nezačalo pršet.

Široký pruh mračen byl protrhán. Byla mezi nimi světlá místa, která podivně zářila. Sluneční paprsky padaly jako dlouhé šípy k zemi, když prošly mraky. Na levé straně byla obloha temnější, zatímco na pravé byl široký světlý pruh a v něm ano, co to vlastně bylo? Billy nevěděl. Byl úplně vyveden z míry. Jen kroutil hlavou, třásl se po celém těle a nevšiml si, že se mezitím úplně narovnal.

Vítr ještě foukal, ale už nebyl tak silný. Fučel kolem Billyho, ale už mu dovolil stát.

Závoj deště se soustředil prakticky do jednoho místa. A to nad poli a loukami, kde byla krajina tak plochá. Zároveň se Billymu zdálo, že uprostřed dešťové clony zahlédl nějaký pohyb.

Nebo to byl jen mrak?

Neměl tušení, byl jen divákem, který zapomněl na své okolí, i když byl promočen na kůži.

Všechno bylo najednou jiné. Vzduch, vítr, déšť. Mohl se dívat jen před sebe a tak viděl, co se stalo. Z dešťových

mraků něco vystoupilo.

Nějaká postava.

Člověk?

Billy Wilson nevěděl, zda tomu má věřit. Bylo to prostě tak neuvěřitelné a tajemné.

Okouzleně se díval na…

2.

Nechal jsem Suka vystoupit z výtahu prvního a loudal se za ním pomalými kroky. Právě jsme přijeli z kanceláře domů a těšili se na volný večer. Chtěli jsme strávit zbytek dne v příjemné pohodě. Po ničem víc jsme netoužili.

Za normálních okolností šel jeden z nás napřed, aby odemkl byt. Ale Suko se teď zastavil a počkal na mě. Zastavil jsem se taky, protože mě to překvapilo. “Co je s tebou? Ty nespěcháš za Shao?”

“Na to jsem se právě chtěl zeptat tebe.”

“Na co? Jestli nespěchám za Shao?”

“Ne, to ne. Hloupost. Chtěl jsem se tě zeptat, co s tebou je?”

“Cože? Se mnou?”

Suko obrátil oči v sloup. “S kým jiným, Johne? Nebo tu vidíš ještě někoho?”

“To ne.”

“No tak mi už konečně odpověz.”

Pokrčil jsem rameny. “Ať už mi to budeš věřit nebo ne, necítím se několik posledních hodin dobře.”

Suko přikývl. “Toho jsem si všiml.”

“Fajn.”

“Znáš taky důvod?” Nedal mi pokoj.

“Ne, neznám.” A nelhal jsem. Vážně jsem důvod neznal. Už jsem o tom přemýšlel, proč je mi tak divně, sváděl to na počasí, nebo na nějaký virus, který už dlouho nosím v sobě a který se teprve teď začíná projevovat, aby mě obšťastnil třeba chřipkou.

“Něco musí létat ve vzduchu a zřejmě mě to postihlo.”

“Jak jinak se to ještě projevuje, kromě toho, že je to na

tobě vidět, Johne?”

“Nejsem ve formě. Náladu mám pod psa, měkká kolena a tak dále. Na nic chuť, ani na pivo, nebo sklenici vína.” Mávl jsem rukou. “Ale v žádném případě se tím netrap, to občas potká každého.”

“Chřipka?”

“I to je možné.”

“Co chceš dělat? Jít do postele?”

“Odpověděl sis sám. Opravdu si půjdu lehnout.”

“Tak dobrou noc.” Suko se na mě ještě jednou podíval, usmál se a řekl mi, že se buď on, nebo Shao na mě přijdou podívat, jestli je mi líp.

“Dohodněme se jinak. Kdyby mi bylo hůř, dám vám vědět. V tom případě budu rád, když mi Shao uvaří jeden z těch jejích čajů, které mají takové zázračné uzdravující účinky.”

“To ti může udělat hned.”

“Ne, ne! Jen se neplaš. Zatím to není třeba.”

“Jak chceš.”

Zastavili jsme se každý u dveří do svého bytu a současně odemknuli. Zmizel jsem ve svém bytě velmi rychle, protože jsem nechtěl ještě odpovídat i na otázky Shao, i když vím, že by to se mnou myslela určitě dobře. Jenže já už chtěl mít konečně od všeho pokoj.

Pověsil jsem sako do skříně, přitiskl si ruce na čelo, zhluboka se nadechl a vydechl a nejdříve zamířil do koupelny, abych se osvěžil.

Pustil jsem si studenou vodu a vychutnával její účinek na obličej. Zdálo se mi, že mám horkou kůži. Měl jsem teplotu a to se mi vůbec nelíbilo.

Horečka dokáže sklátit i ty nejsilnější muže a připravit

je o všechnu sílu. A právě slabost jsem si při svém povolání nemohl dovolit.

Vzal jsem osušku a prošel se. Na zkoušku, zda už je to se mnou lepší. Ale zjistil jsem, že je mi stále stejně mizerně, takže jsem dospěl k závěru, že bude asi opravdu lepší, když si půjdu lehnout. Jako unavený válečník jsem vešel do obývacího pokoje, kde se mi zdálo být horko, i když jsem stáhl topení na minimum. Zřejmě to způsobila moje horečka.

Přinesl jsem si z kuchyně pití minerálku a dokonce jsem nezapomněl ani na sklenici. Mám si lehnout?

Ani nápad. Raději si sednu na pohovku a budu se dívat na televizi, abych přišel na jiné myšlenky.

Dálkové ovládání leželo přímo u sklenice. Nejdříve jsem se napil a zaklonil hlavu. Pak jsem se znovu v klidu zamyslel nad svým stavem.

Byl jsem opravdu nemocný? Nebo na mě teprve nějaká nemoc leze? Možné bylo obojí. Teď, když jsem měl klid a mohl o tom klidně přemýšlet, mi můj stav začal připadat divný.

Nemocný v pravém slova smyslu jsem si nepřipadal i přes tu teplotu. Prostě jsem jen nebyl ve své kůži, byl jsem nervózní a neustále ve střehu, jako bych čekal, že se každou chvíli něco stane, že už na mě něco číhá, co zatím vyčkává, až nadejde pravá chvíle.

Dospěl jsem k jasnému závěru. Měl jsem takzvaný špatný pocit. Nic víc a nic míň, jen pocit, se kterým jsem si zatím nevěděl rady. Nervozita, možná neopodstatněná, protože se nic nestalo, ale které jsem se nedokázal zbavit.

Kdo mě zná, ten také ví, že na vnitřní pocity velice dám. Často mě varovaly před nebezpečím a toto varování

pak předaly dál, do nervového systému.

Popíjel jsem minerálku, která mi vůbec nechutnala, ale byl jsem příliš líný na to, abych zašel znovu do ledničky pro nějakou šťávu.

Místo toho jsem sáhl po dálkovém ovládání. Cvaklo to a televize se rozsvítila.

Co to zase dávají za hrůzu? Al Bundy, velký obchodník s obuví, měl zase problémy se sebou samým i svou povedenou rodinou. Jeho dcera si vzala toho nesprávného přítele, chodila nevhodně oblečená a všechno dělala špatně, což starého velkého Ala provokovalo k výbuchům vzteku.

Přepnul jsem program. Reklamy, ještě lepší.

Další program vysílal zprávy, v nichž nechyběla notná porce násilí. Všude samé války, nad čímž může člověk jen kroutit hlavou. Všude si lidé navzájem řežou hlavy, ať už v Evropě, Asii, Africe, nebo Jižní Americe. Zprávy končily počasím, jehož předpověď také nebyla důvodem k jásotu. Déšť, vítr a pak zase slunce, typické ostrovní počasí.

Znovu jsem přepnul.

Doufal jsem přitom, že se zbavím vnitřního neklidu a celkové únavy, ale mýlil jsem se. Bohužel. Vnitřní neklid naopak ještě zesílil. Připadal jsem si, jako někdo, kdo očekává nějakou událost, ale neví, co to bude.

Hrozné…

Co to jen mohlo být? Dával jsem to za vinu jen a výhradně sobě samému. Suko s tím v žádném případě nemá nic společného. Svou fyzickou indispozici jsem přestal svádět na nějakou chřipku. Tak to prostě nebylo.

Něco se se mnou dělo, ztratil jsem duševní rovnováhu,

v tom to bylo.

Cítil jsem v kloubech podivné chvění, jako by mi

někdo pouštěl elektřinu žilami.

Po několikerém dalším přepnutí jsem naladil místní stanici, která přinášela zprávy z Londýna. Tato stanice byla velice sledovaná, protože v tak velkém městě, jako je Londýn, se ve dne v noci děla velká spousta věcí, ať pozitivních či negativních. Ale více bylo těch negativních.

Zase už vylovili dvě mrtvoly z Temže. Tentokrát se podařilo mrtvé ihned identifikovat. Byli to dva známí dealeři heroinu, což ukazovalo na válku gangů drogové mafie. Skutečně jsem svým kolegům z protidrogového nezáviděl. Moderátorka hovořila v tom smyslu, že se jednoho dne Londýn změní ve skutečné drogové peklo. Co tím konkrétně myslela, si nechala pro sebe.

Následovala další zpráva.

Šlo o ztrátový provoz dvoupatrových autobusů. Potom obraz zmizel.

Jako poslední obraz jsem viděl jeden z těch autobusů, plný rozesmátých lidí, projíždět londýnskými ulicemi.

A teď?

Sníh, samý sníh!

Tento šedobílý vzor, který se najednou rozprostřel po obrazovce, na které se pohybovaly jen jakési sotva znatelné stíny.

Tato změna u mě vyvolala jen pokrčení čela, pak jsem

přepnul na další program.

Totéž! Sněžení! Ani na dalším kanále nebylo nic jiného a na dalším a dalším. Všude jen sněžení. To musí být nějaká rozsáhlá porucha. Nebo porucha na mém televizoru. Po pěti letech služby by to však bylo dost brzy.

Dlouho jsem se tím nerozčiloval, sáhl po telefonu, abych zjistil, jestli Suko vedle v bytě má tytéž problémy. Ozvala se Shao a vůbec mě nepustila ke slovu. Vyptávala se mě na můj zdravotní stav a její hlas přitom zněl přímo pohřebně.

“Prosím tě, Shao, jsem v pořádku,” řekl jsem rychle.

“Vůbec si kvůli mně nemusíš dělat starosti. Chtěl jsem se vás jen na něco zeptat.”

“Chtěl bys čaj?”

“Ne.”

“Tak co?”

“Mám poruchu na televizi. Na všech kanálech je jen sněžení. Chtěl jsem vědět, jestli je to u vás stejné. Pokud ano, tak to musí být nějaká velkoplošná porucha.”

Odpověď přišla bez váhání. “U nás běží obraz normálně. Bedna hraje.”

“Aha.”

“Takže to bude ve tvém televizoru.”

“To jsem si myslel taky. A děkuji za informaci, Shao.”

Ale ona nemínila tak rychle skončit. “Nemám ti přece jen přinést ten čaj, Johne? Určitě ti udělá dobře.”

“Kdybych po něm toužil, dám ti vědět,” odpověděl jsem.

“Jak chceš.”

Pfů, to zas jednou bylo náročné. Ženy dokáží být někdy neodbytné jako klíště. Probudí se v nich mateřské pudy a to já nesnáším. Ztlumil jsem zvuk u televize a zíral do šedobílého zrnění a nevěděl přitom, proč to dělám.

Něco mi vadilo. Ne závada na televizi, něco jiného. Něco v mém bytě, v mém okolí. Zmocnil se mě pocit, že tady nejsem sám.

Hloupost…

A přece ve mně ten pocit zůstal. Na obrazovce vesele sněžilo a já najednou pocítil chlad v zádech, jako by sněžilo i v pokoji.

Něco tu je…

Zadržel jsem dech. V bytě nebylo nic slyšet. Seděl jsem strnule v křesle, připraven každým okamžikem vyskočit.

Jsem sám? Nejsem sám? Za mnou!

Najednou jsem to věděl. To neznámé bylo za mými zády a souviselo to s poruchou v televizi. Nevyskočil jsem z křesla, naopak, snažil jsem se chovat co nejpřirozeněji. I když jsem se stěží ovládal, pomalu jsem se obracel dozadu. Přitom jsem se zvedal tak, abych viděl přes vysoké opěradlo.

Nebyl jsem tu sám.

Teď, když jsem se obrátil, viděl jsem tu postavu před sebou. Někoho, koho jsem již znal a kdo se vůbec nezměnil.

Byl to Raniel, spravedlivý!

Se vším jsem počítal, ale s tímhle ne. Cítil jsem tlak v kolenou a měl co dělat, abych se udržel normálně na nohou. Proto jsem se opřel o opěradlo.

Raniel byl napůl anděl, napůl člověk. Zjevoval a

probouzel se jen tehdy, když se jeho cesta spojila s chlapeckým jménem Elohim.

Vypadal jako vždycky.

Oblečen do černého, jako z doby biedermeierského stylu. Tmavý kabát, košile mu vyčnívala z výstřihu vesty. Vlasy měl rovněž tmavé, podobné havranímu peří a splývající až na záda, kde tvořily lokny. Raniel neříkal nic, jen se na mě díval, jako by mi chtěl poskytnout čas číst v jeho tváři.

Byl to mužný obličej, ale také pochmurný a zasmušilý, měl velmi tmavé obočí, tvořící na čele dva oblouky. Rovný nos, měkká ústa, oproti nim mužnou bradu, takže se v jeho tváři spojovaly ženské i mužské rysy.

Raniel byl fenomén. Anděl a člověk v jednom. Dovedl dokonale zacházet s mečem. Anděl strážný, který hlídal a strážil, neboť nepatřil k těm andělům, kteří ještě hledají svou cestu a zatím nevědí, na jakou stranu se přidat. V poslední době jsme měli případ s démonickými anděli, stačilo jen vzpomenout si na Josephiela.

Takový Raniel nebyl. Nepatřil k andělům, kteří přinášejí oheň, byl prostě spravedlivý a svým vlastním způsobem se snažil dovést spravedlnost k vítězství, což se v mnoha případech právě neshodovalo s našimi zákony.

Bylo to divné, ale cítil jsem se mnohem líp, když jsem se teď na něho díval. Přišlo to velmi náhle a já zase mohl normálně dýchat. I mrazení najednou zmizelo, ani ten nejistý pocit v kolenou už jsem necítil.

Nemusel jsem se Raniela ptát, jak se dostal do mého bytu. Takový jako on to dokázal snadno a pravděpodobně byl i příčinou poruchy v mé televizi.

Hledal jsem slova, abych Raniela patřičně přivítal, ale on mi pohybem ruky vzal slova od úst. “Chci, abys mě poslouchal, Johne Sinclaire.”

“Dobrá, nemám nic proti tomu. Ale navrhuji, abychom se posadili. Tak se hovoří líp.”

Chvíli přemýšlel, potom souhlasil. Posadili jsme se. Dolil jsem si minerálku, nabídl i Ranielovi, ale on odmítl. Seděl naproti mně, díval se na mě, ale přitom jeho pohled pronikal skrze mé tělo kamsi do dálky. Určitě se v duchu zabýval věcmi a událostmi, které mi zůstávaly skryty.

Pak se jeho tmavé oči pohnuly. Stáhl obočí k sobě a zvedl pravici jako někdo, kdo žádá o pozornost. To u mě nebylo zapotřebí, protože jsem byl pozorný sám o sobě a také pořádně napjatý.

“Ty nevíš, proč jsem se u tebe objevil?” zeptal se.

“Ne, to nevím.”

“Ani jsi nic necítil?”

“Co jsem měl cítit?”

“Jeho!”

Naslouchal jsem ponurému tónu jeho řeči. Měl zajímavý hlas. Zněl tvrdě i měkce zároveň, ale nebylo třeba mít z něho strach. “Je mi líto, Ranieli, ale nevím, o čem mluvíš.”

“To jsem si myslel. Pozoroval jsem tě po celý den, možná jsi to cítil a …”

“Jestli jsem to cítil. Připadal jsem si nemocný, vyřízený, jestli chápeš, jak to myslím.”

Přikývl.

“Ale co jsem měl cítit?” vrátil jsem se k tématu.

“On přichází.”

“Kdo on?”

“Belial!”

Po té odpovědi mi něco cvaklo v mozku, ale nevěděl jsem, co to znamená. To jméno jsem už slyšel, jenže to už bylo dávno a mně se o tom v této chvíli nechtělo přemýšlet, protože jsem věděl, že mě Raniel stejně zasvětí.

“Nuže, Johne?”

“V této chvíli si nevzpomínám, ale to jméno mi není neznámé.”

“No dobrá.”

“Nezní však nijak pozitivně.”

“To on také není. Belial je zlý. Belial je ve starém zákoně zván zvířetem, králem lži. Měl být jedním z prvních andělů, kteří byli vypovězeni z nebe. Je stejně jako Lucifer andělem temnot, který nenávidí světlo. Bratrstvo Essenerů, kteří kdysi žili v Kumranu, ho znalo jako anděla temnot. Belial je také absurdita a poďábelštění jistého jména. Belial je zvíře, anděl lži, cože znali i staří Hebrejci, neboť v jejich jazyce znamená Belial “ten beze slov”. On nebyl schopen mluvit pravdu. Neustále lhal.” Raniel pokrčil čelo. “Nyní jsi zhruba informován, co se na tebe chystá.”

“Proč na mě?”

“Jednoduše. Neboť jsi to ty, na koho připadl mimořádný úkol. Ale to ti přece nemusím vysvětlovat, ty to víš.”

“Máš asi pravdu,” řekl jsem a upadl do zamyšlení. Přijal jsem Ranielovo vysvětlení, byl jsem mu i vděčný, že mi přišel to poselství sdělit, ale mé myšlenky se teď točily kolem Beliala a kolem toho, že je mi to jméno povědomé. Nejen proto, že jsem ho možná někde četl, ne, muselo v tom být něco víc. Musel jsem s ním nějak nepřímo přijít do

styku, ale zatím jsem nemohl přijít na to, kdy a kde to bylo. Raniel si všiml, co se ve mně děje. “Znáš ho, Johne?

Vzpomněl sis?”

“Ano i ne,” zamumlal jsem. “Slyšel jsem o něm, a to velmi konkrétně.”

“To už mohlo být dávno.”

“To si myslím i já.”

“Napadl tě, nebo se o to pokusil?”

“Ne, to ne. To bych si vzpomněl. Setkali jsme se jen zběžně. Rozčiluje mě, že si na to nemohu vzpomenout, ale…”

“V jaké podobě jsi ho viděl? Jako zjevení, jako ducha, který se nečekaně zjevil?” To od něho byla dobrá poznámka, nad kterou jsem se zamyslel. Požádal jsem Raniela, aby mě nechal v klidu a pokusil se v duchu si vyvolat případy, které jsem v poslední době řešil. Nesly s sebou mnohé porážky i malá vítězství a já vycházel z toho, že mé setkání s Belialem nebude určitě patřit k velkým vítězstvím.

“Zrcadlo, Johne…zeď…stěna je schopen zjevovat se všude.”

Zvedl jsem hlavu. “Co jsi to říkal? Stěna?”

“Mimo jiné.”

Pravá ruka mi vyletěla nahoru. Luskl jsem prsty.

“Proklatě, máš pravdu. Právě to se stalo. Byla to stěna. Vzpomínám si na případ z Východního Německa. Navštívil jsem tam staré vězení Stasi. Myslím, že jsem případ vyřešil, ale pak se mi někdo zjevil. Nebyla to žádná konkrétní postava, jen zlověstná tvář, která se zobrazila na stěně. Nejdříve bylo místo příliš tmavé, pak jsem uslyšel hlas, který prohlašoval, že se chce vrátit na zem. Nebyl to

hlas, ale…”

“Belial!”

“Ano, Raniel, ano. Vyslovil dokonce to jméno. Už jsem si vzpomněl. Řekl mně a Sukovi, abychom si to jméno dobře zapamatovali. Bylo to jméno Belial. Potom nabyla stará kachlíkovaná zeď popravčí místnosti zase své původní podoby.”

“To byl on, Johne. Tehdy se o to pokusil, ale neúspěšně.”

“A teď?”

“Teď uskuteční druhý pokus.”

“Kde?”

Raniel pokrčil rameny. “To nemohu říci. Svět je obrovský, ale myslím si, že se zjeví tam, kde to bude mít smysl a kde dokáže porazit své nepřátele. Patřím k nim stejně jako ty, Johne.”

Rychle jsem se napil minerálky. “Mohl jsem si myslet, že patřím k jeho nepřátelům, viděno obecně, ale proč právě v tomto konkrétním případě?”

Raniel ukázal levým ukazováčkem na mou hruď. “Ty nosíš kříž.”

“No a?”

“Mysli na jeho symboly.”

“Symboly čtyř archandělů.”

“Ano. Oni jsou nepřátelé na život a na smrt. Belial je nenávidí. Nenáviděl je už v dávnověku. Zatímco oni hlásali pravdu, on hlásal lež, samou lež. On je andělem falše a lži a chce si touto cestou podmanit zemi. Lidé už i tak lžou dost, ale Belial chce, aby se lež ještě víc rozmohla. Nikdo se už nebude moci spolehnout na druhého. Když bude každý každému lhát, povede to k ohromnému chaosu a lidé

si začnou vzájemně sekat hlavy. Manžel už nebude věřit manželce, děti nebudou věřit rodičům a tak dále, pokud nedokážeme anděla lži zastavit.”

Jeho slova mě hluboce zasáhla. Znal jsem Raniela dost dobře, abych věděl, že nelže.

On byl opakem Beliala, on byl spravedlivý a teď seděl pln starostí naproti mně. To, že přišel za mnou, bylo pro mě důkazem, že sám situaci nezvládne. Potřeboval získat lidi, kteří by mu pomohli a kteří se nebudou bát jít proti andělu lži.

Mohl jsem se tedy připravit na střet s novým nepřítelem.

“A víš jistě, že přijde?”

“Pokud tu už není.”

“Jak to zjistíme?”

“Nepřijde tajně ani za našimi zády. Až Belial vstoupí na zemi, až opustí své sféry, bude doprovázen něčím tak neobvyklým, že to poznáme. Vím to, protože ho znám. K jeho lžím totiž patří i to, že v létě začne sněžit a pouště budou zaplaveny vodou.”

“To zní hrozivě.”

“Ono to také hrozné je.”

“A jak bych ho já mohl zastavit?” Raniel pokrčil rameny.

“Nebude to jednoduché. Je docela dobře možné, že stojíš před tím neobtížnějším úkolem v životě. Nevím, jak dalece ti může pomoci tvůj křížek, ale existuje jeden způsob a ten ti chci ukázat. Musíme Beliala obelhat. On je andělem lži, ale věří, že si pravdu pronajal sám pro sebe. To, co my vidíme, jako lež, je pro něho pravda. Jeho svět je postavený na hlavu a to bude jediná šance, kterou budeme

mít. Ale určitě to nebude jednoduché.”

“Ano, to si taky myslím. Naše vyhlídky nevypadají nijak nebesky.”

Raniel se tomu přirovnání nemohl ani zasmát. Při tomto rozhovoru jsme se zahřáli. Nezpůsobilo to jen teplo v pokoji, nýbrž to, že jsme mysleli na budoucnost a já si najednou připadal tak malý, i když mi říkali, že jsem synem světla. Zdálo se mi, že mám před sebou najednou problém velký jako hora.

“Můžeš se mě ptát, Johne,” řekl Raniel.

“Velmi rád. Jak zjistím, že už je Belial na zemi?”

“Musíš mít oči otevřené. Začne se dít něco neobvyklého. Dozvíš se to ve zprávách a pak můžeš začít jednat.”

“Sníh v létě, záplavy na poušti…”

“Něco takového, Johne.”

“Ještě jednou,” řekl jsem. “Belial ví, že nemá na zemi jen přátele.”

“Ano, o tom je informován.”

“Výborně. Pak tedy své nepřátele pozná. Mimo jiné i tebe, Suka a mě.”

“Vás dva zejména, Johne.”

“Proč právě nás dva?”

“Sám jsi mi to řekl. Vzpomeň si na varování, které jste dostali v té cele. Nebylo snad dost jasné? Neměli jste si už tehdy zapamatovat jeho jméno?”

“To je pravda.”

“Pak si vás určitě najde, o tom jsem přesvědčen. Zná cestu, je to lhář, ale rafinovaný.”

“Dobrá a jak vypadá?”

“Jako anděl…”

“Jako ty?”

“Ne, je…” Raniel se na chvíli zamyslel. “Je to velmi těžké. Nedokážu ho popsat. Je to postava s černými křídly, ale jen někdy, když chce. Je zároveň mladý i starý, odporný i krásný…”

“Čili nepopsatelný?”

“Ano, je nutné ho vidět.”

“Což se i stane, jsou-li tvé obavy a předpoklady správné.”

Ranielovy rty se pousmály. Poprvé od chvíle, kdy se u mě objevil. “Doufám, že jsou správné a že se objeví, a to brzy, Johne. V žádném případě nesmíme dovolit, aby Belial prohloubil svou moc. Nesmí se mu podařit podrobit si lidstvo. Dopadlo by to tak, že by se lež stala pravdou a pravda by byla posuzována jako lež. A tomu musíme zabránit.”

“Já.”

“Ano.”

“A kdo mi v tom pomůže?”

“Tvůj přítel Suko.”

“S tím jsem počítal, ale myslel jsem si, že mi budeš stát po boku i ty.”

Raniel zaváhal. Nevěřil jsem, že by byl zbabělý a nechtěl čelit problému. Řekl jen: “Uvidíme, Johne. Nejprve ho musíme najít.”

Posunul jsem sklenici doprostřed stolu. “Jestliže k tomu dojde tak, jak si to představuješ, určitě se o jeho přítomnosti dozvíme.” Usmál jsem se, když jsem si uvědomil svá poslední slova. “Můžeme využít i techniky. Já sice nejsem přítelem informačních systémů a vyspělých komunikačních zařízení, ale myslím, že bychom si

tentokrát měli dnešní techniku vzít na pomoc. V dnešní době je všechno registrováno a katalogizováno. Stane-li se někde něco neobvyklého, nezůstane to veřejnosti utajeno, o tom jsem přesvědčen. Tak bychom se mohli dovědět, kde a kdy se Belial objeví nebo se už objevil.”

“To bych si přál,” odpověděl Raniel a vstal.

I já jsem se zvedl a zeptal: “Co je to s tebou? Kam chceš jít?”

“Já tě teď nechám o samotě a řeknu ti jen, že mě najdeš v pravý čas.”

Zamířil ke dveřím obývacího pokoje a zvedl přitom pravici na pozdrav.

Díval jsem se udiveně za ním, ale věděl jsem, že nemá smysl ho chtít zadržet. Přesto jsem ho sledoval. Prošel předsíní a otevřel dveře do bytu, aniž by se ohlédl. Vyšel z mého bytu, jako normální host.

Zůstal jsem stát u šatny a díval se na dveře. Pak jsem k nim rychle přistoupil, vyběhl na chodbu a chtěl ještě mluvit s Ranielem, ale už byl pryč.

Nemohl se tak rychle dostat do výtahu, ale prostě zmizel. Zato tam stál jiný nájemník s bednou piv v ruce a udiveně na mě zíral.

“Stalo se něco, pane Sinclaire?”

“Ne, ne,” odpověděl jsem poněkud rozpačitě. “Jen jsem vyhlédl za svým hostem.”

“Tady na chodbě ale nikdo nebyl.”

“Víte to jistě?”

“Absolutně. Nesu sice pivo, ale zatím jsem nic nepil.”

“Dobrá, děkuji vám.”

Muž zmizel ve svém bytě a já také ve svém. Zamyšleně jsem přistoupil k telefonu a zavolal vedle

Sukovi a Shao.

Tentokrát se ohlásil Suko. “Ahoj, už je ti líp? Hlas ti tak už zní”.

“Ano, už je mi dobře.”

“Tak co je?”

“Přijď ke mně.”

“S čajem nebo bez čaje?”

“Bez. Jestli se chci něčeho napít, tak dvojité whisky.”

“Ale, copak se stalo?”

“To ti hned vysvětlím, Suko. Připrav se na pořádně horkou polévku, kterou budeme muset sníst…”

3.

Billy Wilson byl okouzlen. Směs mraků, mlhy a deště se snesl na zemi. V proudech vody se zobrazila obrovská šedivá postava, jejíž obrysy byly rozmazané a přesto byla zřetelně vidět.

Chlapec mezitím doběhl na okraj cesty, aniž by si toho všiml. Byl ve stavu šoku, díval se přes silnici na druhou stranu, která byla zastřena šedivým závojem a vypadal, jako by vůbec nevnímal déšť, který ho promáčel na kůži a dál se na něj lil z mraků.

Co se to tam děje?

Po silnici se valila syčící pára. Uslyšel ten hluk a zadíval se doleva.

Objevilo se tam jakési auto, vypadající jako tajemný temný stín. Mělo rozsvícená světla, ale ta stačila sotva osvětlit silnici bezprostředně před ním. Většinu světla pohltila mlha. Auto se blížilo, už bylo u něho a rozstřikovalo na obě strany gejzíry vody. Billy vůbec nevnímal, že ho auto postříkalo. Vnímal jen, jak světla najednou zhasla, řidič nedokázal auto udržet na silnici a dostal smyk. Smýkalo to s ním z jedné strany na druhou. Dokonce ani zadní světla už nesvítila. Jako velký stín zmizelo auto v cloně deště a mračen a o chvíli později slyšel Billy třesk a kvílení pneumatik. V tu chvíli mu napadlo, že auto muselo sjet do příkopu.

Billy za ním však neběžel, jeho oči byly upřeny do místa, kde se dělo něco neuvěřitelného.

Těžké dešťové kapky dopadaly na zem a zanechávaly za sebou velké louže. Na silnici, na polích, v lese. A mladému divákovi to připadalo, že déšť na určitém místě

rozhání mlhu, právě na druhé straně silnice, v místě, kde se snesl ten neobvyklý mrak tak nízko k zemi. Teď už tam ten mrak nebyl, zato tam bylo něco jiného. Něco, co Billymu vzalo dech. Z mraku kdosi nebo cosi vystoupilo.

Osoba, postava, zvíře, člověk? Billy nebyl schopen to poznat. Bylo to obklopeno blesky, doprovázeno hromobitím a dřepělo to na zemi jako jakási tmavá promoklá hromádka. Věc, kterou nebe či mračna vyplivla na zemi, protože ji už zřejmě nechtěly.

Billy nevěděl, kam to zařadit a co si s tím počít. Cítil jen tísnivý strach, který z té věci vycházel. Bylo to něco, co neznal, co ho odpuzovalo, ale současně v něm budilo zvědavost.

Hrom a blesk. Dlouhé blesky, šlehající z obrovských mračen. Hrozná bouřka. Divoká, jako šelma, která se vrhala na Billyho a bičovala ho litry vody.

Billy i přesto stál dál na svém místě a tak viděl, jak se ta věc či postava pohnula.

Temný hřbet sebou trhl. Cosi tmavého se vysunulo do výšky a přitom rozdělilo.

Vypadalo to jako křídlo. Billy si utřel vodu z očí. Pak se podíval znovu.

Ano, nemýlil se. Opravdu to byla dvě křídla, která se pomalu narovnávala, ale samotná postava se zatím nemínila zvednout ze země. Stále seděla na zemi, horní polovinu těla s hlavou předkloněnou kupředu, a to tak daleko, že jí vlasy přepadly přes obličej, takže vypadaly jako tmavý šátek.

Billy nevěděl, zda se má radovat z toho, že z té postavy vidí tak málo. Rozhodl se, že ještě počká a nebude se k té postavě přibližovat. Nechtěl ani utéci, a bylo mu

jedno, že ho déšť zalévá přívaly vod.

Výhled neměl tak špatný. Připadalo mu, jako by bylo jasně vidět jen na jednom místě, a to tam, kde se nacházel.

Ten druhý pohnul rukou. Natáhl ji dopředu, opřel se jí o mokrou zem. Pak se jeho záda pohnula vzhůru a vše naznačovalo, že se chystá vstát.

To se také stalo. Neznámý vstal.

Náhle, jako by věděl o přítomnosti svého mladého pozorovatele. Nejen jeho tělo se vymrštilo vzhůru, ale vlasy se mu rozletěly na obě strany kolem tváře a připomínaly oponu, která se rozhrnula nad jevištěm.

Ano, byl to muž.

Nad rameny mu vyčnívala hranatá křídla. Billy s hrůzou zjistil, že ten muž na sobě nemá žádné oblečení. Byl úplně nahý a neměl ani boty.

Teď se tyčil v celé své výšce a stál tam v dešti, jakoby vůbec nebyl. Zřejmě ho nevnímal, nechal se jím zalévat jako švestka, která žízní po vodě.

Zatím měl skloněnou hlavu, takže mu Billy nemohl vidět do tváře. To se však změnilo. Billy se napjatě i vyděšeně zároveň díval, jak ten druhý pomalu zvedá hlavu a že ho neruší ani déšť, naopak, zdálo se, že ho dokonce dokáže ovlivnit. Jak by jinak bylo možné, aby ho Billy viděl před sebou tak jasně a zřetelně?

Ano, byla to jeho tvář. Byla to lidská tvář, ale Billy byl už dost starý na to, aby uměl číst ve tvářích. Věděl, že jsou dobré a méně dobré tváře. K některým dostal ihned důvěru, k jiným nikdy.

Tato tvář patřila do druhé skupiny.

To, že byla stará a vlasy šedivé, mu nevadilo. Ta tvář

byla zlá a hrozivá a nejvíce se to odráželo v očích toho člověka. Byly bezbarvé a svým způsobem vychytralé. Nebyla v nich ani špetka lidskosti. Billy se už naučil, že takovým očím nesmí věřit a že se od jejich majitele nedá očekávat nic dobrého.

Měl dlouhý nos, hlava seděla na krku jaksi nakřivo. Ústa byla pevně stisknutá a koutky svěšené. Dávaly tváři neznámého zamyšlený, smutný, ale také nebezpečný a zlý výraz, jenž musel u každého člověka vzbudit obavy.

Billy Wilson nevěděl, jak se má zachovat. Tak tam prostě jen tak stál, jako by vrostl do mokré země. Hromobití už bylo sotva slyšet, změnilo se ve vzdálené hřmění. I blesky už ustaly. Jen neškodné záblesky občas projasnily mračna. Z dálky slyšel Billy sirény hasičských vozů. Billy si pomyslel, že někde uhodil blesk. Billy tomu však nevěnoval pozornost, protože byl tak zaujat neobvyklu postavou, že byl vytržen z normálního světa.

Nahý, šedivý a zlý!

Ne, že by jeho postava působila nějak obzvlášť mohutně a silně, spíš byl útlý, ale na tom tolik nezáleželo. Nejvíc záleželo na tom, co z toho neznámého vyzařovalo a to bylo pro Billyho nepochopitelné.

Neznámý stál a čekal. Potom kývl směrem k chlapci, ale ten se nehnul ze svého místa.

Pak neznámý zvedl pravici a pokynul Billymu, aby šel za ním.

Billy se lekl, ale nedal to na sobě znát. Cítil studený proud, který jím proběhl a tušil, že mu nedokáže odolat.

Ten druhý, který sem spadl z nebe, z mraků, či přišel z podsvětí, byl silnější. Ne fyzicky, ale duchovně.

Billy se pohnul z místa. Nechtě učinil první krok a

když došlápl pravou nohou na rozmoklou kluzkou zemi, podjela mu pod nohama, ale Billy neupadl. Vyrovnal krok a šel dál, blížil se k rozmoklé silnici, která se spíš podobala potoku a cítil přitom duchovní sílu neznámého cizince, kterou ho k sobě přitahoval. Billy nebyl schopen si vysvětlit, co je to za sílu. Vzal ji jen na vědomí a věděl, že se jí neubrání.

Už vstoupil na silnici.

Kolem nohou mu tekla a bublala dešťová voda. Vanul teď čerstvější a chladnější vítr, který vytvářel na hladině vody drobné vlnky.

Cizinec mu znovu pokynul. Billy pokýval hlavou, že rozumí.

Musel k němu jít, protože ten druhý po něm něco chtěl. Chtěl mu něco sdělit, něco velmi důležitého, co on, ještě dítě, bude mít za úkol šířit dál.

Pak uslyšel výkřiky.

V této situaci působily rušivě, vytrhly Billa z přemýšlení a on se zastavil a otočil hlavou doprava. Přestalo pršet, rozsvětlilo se, a svět kolem vypadal jako čistě umytý.

Z toho důvodu viděl své okolí velmi ostře, takže uviděl i muže, který se potácel po silnici, mával rukama a byl zalit krví.

Billy ho znal. Byl to koňský hadlíř ze sousední vsi a musel to být tentýž člověk, který se v bouřce vyboural s autem.

Čím blíže přicházel, tím jistější si Billy byl, kdo to je. Vypadal jako z jiného světa, v obličeji vypadal strašně. Uhodil se o něco do čela.

Celý se třásl, ale neustále běžel. Vypadal přitom jako

robot. Najednou uhnul doprava, kde asi něco uviděl.

Byl to ten nahý neznámý.

A ten okřídlený neznámý na něho čekal. Billy nemohl nic dělat, scéna ho ochromila, dostala se mu pod kůži, znervózněla ho. V hloubi duše tušil, že se stane něco strašného a on tomu nemohl zabránit.

“Po…pomoc…” vysoukal ze sebe s obtížemi raněný handlíř. Byl u konce sil, ale viděl v tom cizinci svého zachránce, a vůbec si nevšiml, že na sobě cizinec nemá jediný kousek oděvu.

Belial ho nechal přiblížit.

Rychle po něm sáhl. Přesně v okamžiku, kdy se handlíř už nedokázal udržet na nohou a býval by se zhroutil.

Dvě silné ruce ho na chvíli pevně držely a pak ho zvedly. Pak ho levá ruka pustila a držela ho jen pravá.

Belial se mu díval do krví zalité tváře. Otevřel ústa, z nichž něco vyletělo. Zasyčení nebo zasupěni, které Billy zaslechl. Pak viděl, jak ho ten neznámý nahý cizinec odmrštil.

K Billyho uším dolehl nářek. Zraněný muž se převalil na zemi a Belial zvedl nohu, aby ji postavil na tělo zraněného.

Ne, ne na tělo, nýbrž na jeho hlavu.

Billy si přitiskl ruce na ústa. Najednou dostal vidění. Viděl ve své bibli podobnou scénu. Archanděl Michael v ní šlápl na hlavu hadovi a rozdrtil ji.

A zde…?

Billy najednou uslyšel příšerný zvuk. Zavřel oči a zacpal si uši.

Pak bylo ticho, jen ticho.

Nic neviděl a nic neslyšel…

4.

Billy už to déle nevydržel. Něco ho nutilo znovu otevřít oči a sundat ruce z uší. Vzpomínka v něm pochopitelně zůstala a ještě se oživila, když se podíval na druhou stranu silnice.

Nahý neznámý tam stál a nic se na něm nezměnilo. Muž ze sousední vsi ležel u jeho nohou a jeho hlava byla ukryta v trávě. Billy tomu byl rád. Stačila mu vzpomínka na to strašlivé praskání.

Belial sklonil hlavu. Jeho pohled říkal víc než slova. Předpažil ruce, pokynul Billovi a ten přikývl. Nemohl si pomoci, musel jít za ním. Šel prkenně, jako by dlouho ležel a nemohl se rozchodit. Nevěděl, kolik uběhlo času od bouřky a jak dlouho trvala ta bouřka. Vnímal jen sebe a muže s černými křídly či anděla?

Tomu Billy nechtěl věřit. Znal anděly z obrázků a tam vypadali úplně jinak. Většinou měli krásné urostlé postavy a oduševnělé tváře, světlá roucha a zářivě bílá křídla, nemluvě o tom, že měli většinou nad hlavou svatozář.

Nebo je znal jako nahé roztomilé, panenkám podobné

děti s naducanými tvářemi a někdy seděli na obláčku.

Ten člověk s černými křídly se k této představě vůbec nehodil. Byl úplně jiný. Odporný, od základu zlý, to Billy dobře cítil. Přesto neodolal a přešel silnici na druhou stranu a blížil se k cizinci.

Cizinec s černými křídly na něho čekal. Ostře se na něho díval a postavy u svých nohou si nevšímal. Na ni už zapomněl a Billy se tam nedíval. Jeho pozornost patřila jen a jen šedivé nahé postavě s úzkým zlým obličejem, jehož kůže byla složena do potemnělých vrásek.

Billy se zastavil tak blízko u něho, že mu stačilo jen vztáhnout ruku a mohl se ho dotknout. Ale cizinec to neučinil. Billy cítil tu podivnou auru. Zalévala mu tělo, přešla mu i po tváři, do vlasů a jednu chvíli se mu zdálo, že slyší jakýsi šum.

Ten nahý s dlouhými šedivými vlasy chtěl Billyho chytit za ruku. Chlapec tentokrát přidušeně vykřikl, překvapen podivným chladem toho druhého. Chlad se přenesl na Billyho. Procházel mu rukou výš a dál do celého těla a přenesl na Billyho něco z okřídleného cizince.

“Něco ti řeknu a ty mě budeš poslouchat. Předáš mé poselství dál, aby se lidé dověděli, kdo vstoupil do jejich světa. Rozumíš?”

Billy Wilson přikývl.

“Tak dobře poslouchej, neboť já jsem Belial. Jsem světec. Sestoupil jsem k vám na zemi z nebeských sfér, já světec!”

Bill s údivem naslouchal. Oči se mu rozšířily údivem.

Byl fascinován slovy toho cizince.

“Rozuměl jsi mi?”

Billy přikývl. Poslouchal zvuku jeho hlasu. Byl tak jiný, než mají všichni lidé. Zněl tak, jako by ten muž před ním hovořil pod klenbou obrovského dómu v podzemní jeskyni. Billy z toho byl v rozpacích. Chtěl něco odpovědět, ale hlas mu zadrhnul.

“Kdo jsem?” zeptal se ho Belial.

Billy dokázal jen zašeptat, protože věděl, že odpovědět musí. “Jsi světec.”

“Dobrá. Zopakuj moje jméno.”

“Beliano…Beli…”

“Belial!” zvolal cizinec. “Světec!” Jeho hlas hřměl.

“Zapamatuj si to jméno, ulož si ho do paměti a předávej ho dál po světě.”

Billy dokázal jen mlčky přikývnout. Jinak ztratil řeč. Ale v duchu zaznamenal, že ho ruka cizince pustila. Tolik mu toho probíhalo hlavou. Přirozeně, že četl o svatých. Bylo o nich toho tolik napsáno, ale on si nikdy neuměl představit, že by se sám s jedním z nich setkal.

Světci také zabíjejí?

Chtěl se Beliala zeptat. Ale když vzhlédl, Belial už tam nebyl.

Zmizel, byl pryč, jako kouzlem.

“Ano,” zašeptal Billy Wilson. “Určitě to byl světec, protože jen oni mohou něco takového dokázat…”

Chlapec se rozběhl zpět ke svému kolu, které zůstalo ležet ve křoví. O mrtvého se už nezajímal, raději na něho zapomněl. V hlavě mu jen zněla slova toho neznámého a přemýšlel, zda už někdy někde slyšel nebo četl jméno Belial.

Ne, pravděpodobně ne.

Zastavil se u kola. Dostalo nárazem co proto. Mezi drátoví předního kola se dostaly větvičky a když ho chtěl Billy zvednout, zjistil, že to nejde. Několik drátů bylo přetrhaných.

Ještě před pár hodinami to kolo znamenalo pro Billyho celý jeho svět, a teď najednou se jeho myšlenky

točily kolem něčeho úplně jiného.

Konečně kolo zvedl, popojel s ním dopředu, naskočil a rozjel se. Byl promočený a třepal se zimou. Vítr nepolevil a Billy si teprve teď uvědomil, jaká je mu zima. Jak se do něj vítr opíral, začal Billy cvakat zuby. Ale on jel dál a rychleji, aby se mu rozproudila krev.

Jeho rodiče už si určitě dělají starosti, kde je. I oni museli tu bouřku zažít. A teď na něho netrpělivě čekají. Billy se tak trochu divil, že mu maminka nevyšla naproti. Tatínek nemohl. Pracoval v Londýně u jedné velké firmy, která stavěla drahé vysoké domy. Vzal jednou Billyho s sebou na stavbu a díval se se střechy. Auta dole vypadala jako malé hračky.

Byl to největší zážitek jeho života, kromě setkání s tím světcem. Učinilo na něho velký dojem. A on už byl celý nedočkavý, aby o něm mohl vyprávět mamince. Vidět svatého dobré nebe, kdo jiný měl takovou příležitost? Bylo to něco mimořádného a on už byl zvědavý na to, jak budou reagovat jeho kamarádi, protože se to určitě rozkřikne.

Už se hodně setmělo. Po nebi se přesouvaly temné stíny, ale to bylo normální a nesvědčilo to na bouřku. Takové věci tu lidé vidí denně.

Les po levé straně skončil. Pole za ním už patřilo ke vsi a Billy se díval směrem, kde stála malá stodola. Stávala!

Už tam nebyla. Bouře byla tedy tak silná, že ji jednoduše smetla.

Billy z toho byl tak překvapen, že zastavil, slezl z kola a šel se podívat blíž.

Vichříce stodolu strhla a zbořila. Na zemi ležela jen

změť prken a trámů. Některé z nich odnesl vítr hodně daleko.

Billymu se chtělo kýchnout. Chvěl se zimou čím dál

víc.

Ani vzpomínka na setkání se světcem ho nedokázala

rozehřát.

Vyšvihl se do sedla a vší silou šlápl na pedály. Vesnice se blížila. Na hlavní ulici už se Billy cítil lépe a bezpečněji. Nechtěl vidět, jaké škody vichřice napáchala. Chtěl už být doma. Vjel do úzké uličky, projel kolem trnitých keřů Crichtonových a vjel na volné prostranství, kde zastavoval i autobus a odtud už viděl střechu jejich domu. Na konci ulice, kde byly zahrady.

Nic se tady nestalo.

Spadl mu kámen se srdce. Zabrzdil. Jejich dům vypadal nedotčený.

Jeho otec mu před domem postavil stojan na kolo. Billy ho nezamykal, to bylo zbytečné. Vyběhl schody ke dveřím. Matka mu otevřela, ještě než stačil zazvonit.

“Billy! “zvolala.

Chlapec se zastavil. “Mami…”

Dana Wilsonová na chvíli zavřela oči. “Panebože, chlapče, konečně jsi přijel!” Prohlédla si ho od hlavy k patě a lekla se. “Vždyť jsi úplně promáčený!”

“Zmokl jsem po cestě, mami.”

“Tady taky pršelo. A ty ses nešel nikam schovat?”

“Ne.”

“Tak rychle domů a pod horkou sprchu.”

“Dobře, mami, ale musím ti něco říct. Určitě tomu nebudeš věřit. Ale stalo se to, je to pravda, mami. Já jsem…” Stál v předsíni a chtěl říct všechno najednou. Ale

Dana Wilsonová energicky zasáhla a postrčila syna do koupelny. Pomohla mu svléknout se z mokrých šatů a Billy jí přitom vyprávěl, co zažil. Jenže maminka ho neposlouchala. Strčila ho pod sprchu, zatáhla za ním závěs a už chtěla vyjít z koupelny, když zaznamenala jeho poslední větu.

“A pak ten světec někoho zabil, mami. Svatý, představ si to!”

Dana Wilsonová se zastavila v otevřených dveřích a obrátila. “Co jsi to říkal?”

Billy vykoukl mezi závěsem. “Ano, zabil koňského handlíře z Cockfieldu.”

Když byla Dana Wilsonová sama, povolovala někdy svým slabostem. Sedla si a vykouřila si cigaretu, což její manžel neviděl rád a vždycky se kvůli tomu rozčilil. Dnes si však zapálila, protože se potřebovala uklidnit z toho rozčilení po tom, co jí Billy řekl. Sedla si ke kuchyňskému stolu, kde sedávala nejraději a zapálila si. Pak vytáhla z ledničky láhev džinu a nalila si. Když se napila, zamyslela se nad tím, co jí Billy vyprávěl.

Bylo to hrozné, příšerné… Mrtvý z Cockfieldu.

Koňský handlíř.

Ale je to vůbec pravda?

Dana se znovu napila. Otřásla se a rozkašlala se.

Prohrábla si prsty své blond vlasy. Teprve teď si pořádně uvědomila, co jí syn vyprávěl. Včetně toho prapodivného světce.

Na jedné straně to bylo neuvěřitelné. Na druhé straně si něco takového nemohl Billy vycucat z prstu a jestli je někdo mrtvý, tak ho někde najdou.

Zeptá se na to Billyho ještě jednou, a to hned. Dana se ještě napila, než rozhodným pohybem ruky zamáčkla cigaretu.

Pak vstala.

V tutéž chvíli se otevřely dveře. Billy vešel do kuchyně, oblečený do bílého koupacího pláště s barevnými figurkami.

“Není ti nic,mami?”

“Posaď se, prosím.”

“Mám žízeň.”

“V ledničce je čerstvé mléko.”

“To je fajn.” Zadíval se na láhev džinu a popelník, pak se otočil a vzal si z ledničky mléko. Vyndal si sklenici, nalil do ní mléko a sedl si naproti matce.

“Chci se tě na něco zeptat, Billy,” řekla.

“O tom světci?”

“Ano, o něm.”

“On opravdu existuje.”

“Já si nemyslím, že jsi mi lhal, Billy. Ale chci vědět všechno přesně, rozumíš?” Pokrčila lokty a položila je na stůl tak, že se přiblížila k Billymu. “I o smrti toho koňského handlíře.”

Chlapec pokrčil rameny a napil se mléka. “To jsem ti všechno chtěl vykládat, mami, a už jsem taky začal, ale ty jsi mě předtím neposlouchala.” Dana Wilsonová svou chybu přiznala. “Byla jsem velmi nervózní. Ono to také znělo velmi neuvěřitelně. Mezitím jsem o tom stačila přemýšlet a uklidnit se.”

Než se její syn ztratil v podrobnostech, šla jeho matka rovnou k věci. Kladla mu velmi konkrétní otázky a on na ně odpovídal. Z nich si vytvořila představu, které mohla

sotva věřit. Něco takového nemůže existovat. To si její syn vymyslel. Jenže on byl šťastný, jak mu vyčetla z tváře. Pravděpodobně přemýšlel o tom podivném světci.

Nechtěla se ho znovu vyptávat na toho mrtvého. Chtěla to pro jistotu říct konstáblovi. Ten člověk měl na starosti revír, do kterého patřilo několik obcí. Čas od času se ukázal mezi jejich obyvateli, aby se informoval, zda je všechno v pořádku.

Billy zůstal v kuchyni a pil mléko. Dana zmizela v předsíni, kde stál na poličce telefon. Důležitá čísla byla zapsána na listu papíru, mimo jiné i číslo na policii.

Dana ho vytočila. Nebylo obsazeno a ona si vydechla. Po takové bouřce tam určitě volá spousta lidí, aby nahlásili různé pohromy. I Dana mu ohlásila, co se dověděla od syna a policista jí odpověděl: “Říkala jste, že by tam měl být mrtvý člověk, madam?”

“Ano, viděl ho můj syn.”

“A kde přesně by to mělo být?”

Popsala mu to místo tak přesně, jak jen uměla a dala mu své jméno i adresu, protože chtěla, aby ji informoval o výsledku. Policista jí slíbil, že se o to postará a Dana se vrátila do kuchyně, kde ještě stále seděl její syn a pil mléko.

“Kde jsi byla, mami?”

“Telefonovala jsem.”

“Na policii?”

“Správně.”

Billy se usmíval. “Já nevěřím, že toho svatého najdou.

On je totiž moc chytrý a určitě dokáže lidi obelstít.”

“To je možné, Billy.”

Billy ukázal ke stropu. “A určitě sestoupil na zemi z

nebe nebo z mraků, já jsem to viděl. Stál jsem v tom dešti na druhé straně silnice. Bylo to ohromné.”

“To jistě,” odpověděla.

“Neměl na sobě vůbec nic, mami. Přesto mi nepřipadal nahý. Byl prostě jiný, i když vypadal jako člověk. Musím to všechno říct pastorovi. Bude se divit, až uslyší, že jsem viděl světce.”

Dana Wilsonová zavrtěla hlavou. “Můj milý chlapče, nesmíš všemu věřit. Ať už to byl světec nebo šarlatán, na světě je spousta lidí, kteří se vždycky budou pokoušet zneužít jiné, pokud mi rozumíš.”

“Ne.”

“Protože nechceš.”

“Ty si myslíš, že může být svatý lhářem?”

“Ne přímo, ale…”

“Kdybys ho viděla, mami, mluvila bys o něm jinak.”

“To je možné, jenže já jsem ho neviděla a ani nevím, jestli svatí dokáží zabíjet, a ten, koho jsi viděl, ten přece spáchal vraždu, ne?”

“To já tak určitě nevím.”

“Prosím tě, Billy, nezačínej s tím zase znovu!”

Dana Wilsonová se rozhodla změnit téma. “Chceš

něco k jídlu?”

“Já nemám hlad. Chtěl jsem se vlastně dívat na televizi. Vezmu si později cornflakes.”

“Dobře, jak chceš.”

“Musím se znovu oblékat?”

“To jistě ne.”

“Děkuji, prima.” Billy sklouzl ze židle a odešel z kuchyně. Zamířil do svého pokoje, kde měl i svou televizi. Všechny děti z jeho třídy měly své vlastní televize. A tak

se i Wilsonovi rozhodli, že mu ji také koupí. Dana rozhodovala o tom, kdy se bude dívat a kdy ne.

Zůstala v kuchyni, zamyšlená a zahloubaná. Vykouřila ještě jednu cigaretu a napila se džinu. Někdy to bylo moc zlé, žít na vsi jako žena, která bývá většinou sama doma, i když musela dohlížet na syna. Její manžel byl pět dní v týdnu pryč. To pracoval na stavbě jako předák. Vydělával sice docela dobře a nájem v domku platit nemuseli. Podařilo se jim ho postavit z dědictví, ale někdy ji Kaff Ronston přiváděl k šílenství.

Dana měla strach, že tu seschne, sestárne a zahořkne a bude ve čtyřiceti vypadat jako jiná v šedesáti. Takhle to dál nejde. Zatřepala lahví. Přestávky mezi skleničkami byly stále kratší. Pokud nechce špatně dopadnout, bude muset drasticky omezit spotřebu alkoholu.

Dana si o tom chtěla promluvit s manželem. Mimoto už byl Billy větší. Už ji nebude tolik potřebovat a když si představila svou budoucnost, viděla ji ještě smutněji.

Dana pozorovala kouř z cigarety, jak se rozplývá u stropu. Alespoň to, co jí Billy vyprávěl, vneslo malou změnu do jejího jednotvárného života a všechno ostatní se uvidí. Později, mnohem později. Zívala, aniž by byla skutečně unavená.

Nezavřela dveře do předsíně. Slyšela zvuky z chlapcova pokoje. Měl puštěnou televizi, ve které zřejmě běžel film, kde se střílelo.

To také nebyla ta pravá zábava pro dvanáctiletého chlapce. Ale co má dělat? Jiné děti z Billyho třídy vysedávaly u televize dlouho do noci. Billy takový nebyl. On měl dokonce rád i hodiny klavíru a jeho otec mu slíbil, že dostane svůj vlastní klavír na vánoce.

Do té doby zbývá ještě celá věčnost. Jenže čas běží tak rychle, že si člověk na konci roku řekne, jak je to vlastně možné, že už je rok pryč.

Zazvonil telefon a vytrhl Danu z myšlenek. Vyskočila ze židle a rozběhla se do předsíně. Billy nechal také otevřené dveře od svého pokoje. Teď stál ve dveřích a díval se na matku.

Dana naslouchala hlasu nějakého cizího muže. Sdělil jí sice své jméno, ale ona ho nevnímala. Byl od policie a doporučoval jí, aby zůstala doma.

“Dobře, zůstanu, ale proč?”

“Měla jste pravdu. Našli jsme tu mrtvolu…”

Dana Wilsonová zbledla. Položila sluchátko, zadívala se na syna a roztřásla se.

5.

Přišlo ráno. Další den, kdy se počasí nemohlo rozhodnout, zda bude bouře, pršet, či svítit slunce. Z toho důvodu bylo střídavě oblačno a jasno. Vzali jsme si rovera a jeli do Yardu. Tentokrát jsme se tam dostali celkem dobře, bez velkých dopravních zácp a pochopitelně jsme se po cestě nebavili o ničem jiném, než o Belialovi, před nímž mne varoval Raniel.

Ani já, ani Suko jsme nevěděli, zda už opustil svou říši. Bylo to také těžké zjistit, i když nám bylo řečeno, že jeho příchod bude doprovázen událostmi, které budou přesahovat běžný rámec normálu.

A po takových jsme se rozhodli pátrat. Přijeli jsme do práce brzy. Glenda ještě nebyla v kanceláři. Byly tu jen noviny, které ležely na stole.

Zvedl jsem celý balík. “Já si vezmu polovinu a ty taky?” zeptal jsem se Suka.

“Souhlasím.”

V kanceláři jsme si je rozložili po stole, ale zatím jsme se do nich nezačetli, protože jsme si nejdříve chtěli pročíst denní svodky svých kolegů.

Včera v noci se toho v městě Londýně moc nestalo, tedy nic neobvyklého. Na vraždy a loupežná přepadení si lidé už bohužel zvykli.

Suko sáhl po prvních novinách. Už jsem sahal také po jedněch, když jsem se najednou zarazil. Na titulní straně jakéhosi místního plátku jsem se začetl do článku o počasí. Normální bylo, že noviny uváděly stručný přehled počasí na příští den, ale těmto novinám stálo za to uvést tučné titulky.

Mrtvý nalezen v bouřce, která postihla dvě vesnice.

Vzal jsem noviny do ruky, začetl se do článku a ani jsem nepostřehl, že mezitím přišla Glenda Perkinsová a začala vařit kávu. Teprve až mě zašimrala její vůně do nosu, vzhlédl jsem.

“Dobré ráno, pane Sinclaire.”

“Ahoj, Glendo.”

“Co to s tebou je? Vždyť sis vůbec nevšiml, že jsem přišla. Je to snad moje vina? To už jsem tak sestárla, že ti ani nestojím za pohled?”

“Vypadáš přímo skvěle, Glendo.”

“A to ti teď mám věřit?”

“Ano, mohu tě ujistit, že jsem ihned zaznamenal, že máš na sobě hnědé kordové kalhoty, žlutý svetr a vypasované sako.”

“Oprava. Na to, aby sis toho všiml, jsi potřeboval ucítit vůni kávy.”

“Máš pravdu.”

“A co tak důležitého jsi četl?”

“Článek o počasí.”

Po takové odpovědi se vzbudil i Suko. Zadíval se na mě přes psací stůl a v očích měl výraz údivu. “Já jsem ho četl taky,” řekl, “ale nenašel jsem na něm nic mimořádně zajímavého.”

“Na mých novinách je na titulní straně.”

Suko přejel pohledem mé noviny. “Co je na něm tak zajímavého?”

“To je různé. Včera v noci řádila ve dvou vesnicích nedaleko Londýna prudká bouře a dokonce při ní zahynul jeden člověk.”

“Zasáhl ho blesk?” zeptal se Suko.

“To tady není.”

“Podej mi je.”

Podal jsem Sukovi noviny a Glenda se postavila vedle něho a četla s ním. Hlasitě se divila, co mně na tom článku připadá tak zajímavého a zeptala se mě na to.

“Nech Suka, ať si to napřed přečte.”

Inspektor Suko noviny rychle odložil. Glenda i já jsme čekali na jeho komentář. Suko nás nezklamal. Položil mi otázku: “A co? Ty si doopravdy myslíš, že je to událost, na kterou čekáme?”

“To ti neřeknu. Ale přinejmenším je to neobvyklé. Náhlá bouřka, která postihne jen dvě sousední vsi, to se jednoduše vymyká všem pravidlům o počasí. Alespoň v našich zeměpisných šířkách. To tu také píší.”

“Anomálie se najdou vždycky,” vmísila se Glenda.

“Mne zajímá ten mrtvý.”

“Mrtvý vždycky vzbudí zvědavost,” prohlásil Suko.

“Ale proč tě zajímá zrovna v tomto případě?”

“Protože se tu neuvádí, jakým způsobem zemřel. Často se píše, že člověka při bouřce zasáhl blesk, ale tady nic takového není a tak si mohu myslet cokoli.”

“Já ne,” přiznala se Glenda.

Usmál jsem se s nadhledem a řekl: “To také nemůžeš, Glendo, protože ty nevíš to, co víme my.”

“Aha, no tak mě informujte.”

Glenda Perkinsová patřila k důvěryhodným osobám, které jsme bez obav mohli zasvětit do všeho. Tak se tedy dověděla o večerní návštěvě spravedlivého v mém bytě i o tom, že mě varoval před Belialem.

Glenda kývala hlavou. “Rozumím,” mumlala a sedla si na hranu mého psacího stolu. “Takže vy si myslíte, že tu

bouřku způsobil ten Belial?”

“Přesně tím směrem se ubíraly mé myšlenky,” odpověděl jsem.

“A co ty, Suko?”

“Já s Johnem souhlasím.”

“Mám pokračovat?” zeptala se.

“Ne. My už to zařídíme.” Odkašlal jsem si. “Zemřel při tom člověk a mě by zajímalo, jak zemřel. Ty vesnice se jmenují Cockfield a Ranston, Suko. Musí si dát zjistit, kdo z našich kolegů dostal ten případ na starost, pokud vůbec někdo.”

“Já vám napřed přinesu kávu,” řekla Glenda a zmizela ve své kanceláři.

Suko a já jsme se pustili do práce. Kolegové z Londýna nebyli tímto případem pověřeni. Bylo nám řečeno, že se máme spojit s policisty z High Wycombe. Tam nám toho prý řeknou víc.

Přišla Glenda a přinesla nám kávu. Vytočil jsem telefonní číslo, které jsem dostal, a přemýšlel o tom, že větší část policejní práce spočívá v telefonování.

Na druhém konci drátu někdo zvedl sluchátko a ohlásil se sytý hlas. Přednesl jsem své přání a byl přepojen dál. Tentokrát se ozval jiný hlas, unavený a nevrlý. Pan kolega se jmenoval Bexhill a byl šéfinspektorem.

“Volám ohledně té bouřky včera večer,” řekl jsem poté, co jsem se představil. “Četl jsem o ní v novinách. Tam jsem se také dověděl, že se po bouřce našel mrtvý.”

“To je pravda, pane Sinclaire.”

“Dobré, nebo špatné. To záleží na tom, jak se na to člověk dívá. Mohl byste mi o tom mrtvém říct víc? Víte, jak přišel o život? Zasáhl ho blesk, nebo…”

“Ne, to by bylo normální, i když ta zatracená bouřka už sama o sobě vůbec normální nebyla a také se dá těžko vysvětlit. Ale ten muž byl zavražděn. Někdo mu rozšlápl hlavu.”

Polkl jsem a mlčel.

“Haló, jste tam ještě?”

“Ano, jsem. Jaké jste tam našli stopy?”

Kolega se zasmál. “Máme dokonce svědka, dvanáctiletého kluka. Ten toho vraha viděl. Nebudete tomu věřit, ale mluvil o světci.”

“O čem, prosím?”

“O světci. Věřte si tomu nebo nevěřte. Ten kluk si nedá vymluvit, že ten, co se tam tak náhle objevil, nebyl svatý.”

“To je divné.”

“To říkáte správně. Co na tom zajímá Scotland Yard?”

“Pravděpodobně všechno. Rád bych se dověděl jméno toho chlapce a přesnou adresu.”

Bexhill něco zabručel, ale byl i nadále ochoten spolupracovat. Dostal jsem jak jméno, tak adresu a k tomu ještě poznámku. “Víte, pane Sinclaire, jsem rád, že se o tu věc zajímáte. Zacházet s dvanáctiletým klukem, to já moc neumím. Vyslechli jsme ho ještě té noci, teď bude asi spát. Jestli chcete vidět protokol, je vám k dispozici.”

“Jde mi o toho chlapce.”

“Dobrá. Myslím, že se ještě uslyšíme.”

“To určitě.”

Glenda a Suko poslouchali. Viděli můj triumfální pohled, když jsem položil sluchátko. “Tak tohle, přátelé, je přesně ta stopa, kterou jsme potřebovali.”

“Jakto?” zeptala se Glenda. “Vy hledáte démona, ne

světce.”

“Omyl, Glendo. Belial je démon lži. Řekl tomu svědkovi, že je světec a ten kluk tomu uvěřil. Jsem si jist, že to tak bylo.”

“S tím souhlasím,” řekl Suko.

Glenda pokrčila rameny. “Jak vás znám, tak se určitě co nejdřív rozjedete do té díry. Jakže se to vlastně jmenuje?”

“Ronston.”

“Aha. Dáte si ještě jedno kafe?”

Usmál jsem se na ni. “Od tebe vždycky. Potřebujeme

přece ranní lomcovák.”

6.

Ronston nás uvítal mírným větrem a zamračeným nebem, kterým místy prosvítala světlejší modř. Domky vypadaly udržované, jako by se zdejší lidé cítili více přitahováni Oxfordem, než takovým molochem, jakým je Londýn.

Před domkem Wilsonovy rodiny parkovalo policejní auto. Unavený policista se probral, když jsme i my zastavili před domkem a vystoupili z auta. Hned věděl, kam máme namířeno. Jeho kolega si šel něco koupit a právě se vracel s plným sáčkem.

“Kam jdete?” zeptal se nás.

Neměli jsme chuť pouštět se do dlouhých diskusí a tak jsme mu předložili své legitimace, což na něho učinilo patřičný dojem.

“Kromě toho o naší návštěvě ví šéfinspektor Bexhill,”

řekl Suko.

“Aha, tak dobře.”

Před domkem nebyla předzahrádka. Jen plocha vydlážděná kameny. Našli jsme tam i stojan na kolo. Pak se otevřely dveře a z nich vyhlédla asi padesátiletá žena s nedůvěřivým pohledem. To musí být matka našeho svědka Billy Wilsona.

Měla na sobě šedé vlněné šaty ozdobené jen červenou broží. Měla unavený obličej, blond vlasy. A nejvíc mě upoutaly její bezbarvé oči.

“Co si přejete?” zeptala se.

Znovu jsme jí ukázali legitimace a žena povytáhla obočí. “Scotland Yard?”

“Správně.”

“Jste paní Wilsonová?” zeptal se Suko.

“Ano.”

“Můžeme dál?”

Přemýšlela. “Proč? Billy už všechno řekl. Nebo máte šéfinspektora Bexhilla za neschopného?”

“Máme jen jednu jedinou speciální otázku ohledně toho, co váš syn viděl. A ta je velice důležitá!” naléhal jsem.

“On už spí.”

“To nás mrzí, ale musíme s ním mluvit.”

Neochotně nám uvolnila cestu, zavřela za námi dveře, ale ještě jednou se předtím zadívala na policejní auto. Nechala nás stát v předsíni. Bylo to tu cítit kávou a cigaretami.

“Mami, přišel někdo?”

Když zazněl chlapecký hlas, nasála paní Wilsonová vzduch nosními dírkami. “Ano, Billy, jsou tu dva pánové, kteří s tebou chtějí mluvit. Jsou ze Scotland Yardu.”

“Jů!” zazněla odpověď.

Musel jsem se usmát a vtom už z pokoje vyběhl hnědovlasý hoch. Měl na sobě barevný úbor na jogging a lehké tenisky. Oči mu blýskaly, ústa se široce usmívala.

“Vy jste doopravdy ze Scotland Yardu?”

“Ano, Billy,” řekl Suko, představil sebe i mě.

“Páni! To jste přišli jen kvůli mně?”

“Prý jsi něco viděl?”

“Ano, ano.” V očích mu znovu zablýsklo. “Viděl jsem svatého. Opravdického svatého! Nikdo mi to nechtěl věřit, ale je to pravda. Viděl jsem, jak přišel. Bylo to fantastické.”

“Můžeš nám to vypovědět tak, jak se to postupně

událo?”

Podíval se na mě a přikývl. “Jasně, že můžu.”

“Pojďte do obývacího pokoje,” nabídla nám Dana Wilsonová. “Škoda, že tu není můj muž, ale pracuje v Londýně a nemůže se bohužel vzdálit ze stavby. Už jsem mu o všem řekla. Dáte si kávu? Uvařila jsem čerstvou do konvice.”

“Rád,” řekl jsem s úsměvem.

Nechala nás o samotě. Dívali jsme se oknem do zimní zahrady. Viděli jsme rybníček a u něj pokřivený strom. Také studnu a záhony. Zařízení pokoje nepatřilo do žádného stylu. Nábytek byl ze světlého dřeva, zřejmě proto, aby pokoj nepůsobil tak tmavě. Posadili jsme se ke stolu, který stál v rohu. Suko pohladil Billyho po vlasech.

“Jsi unavený, ne?”

“Ne.”

“Ale…”

“Bylo to napínavé. Policisté ode mě chtěli všechno slyšet. Mluvili skoro výhradně jen se mnou. Neumíte si vůbec představit, jak to bylo napínavé.” Billy se houpavě pohyboval na židli. “Bylo to prostě senza.”

“To určitě,” řekl Suko.

“Já jsem byl takhle na policii poprvé v životě. Sousedi se asi dívali. Páni, to teda bylo něco.”

“Tak už se uklidni a neotravuj s tím oba pány!” řekla paní Wilsonová, když vešla do pokoje. Postavila všechno na malý stolek. Pro syna uvařila kakao. Pomohli jsme jí prostřít stůl, což ji udivilo, ale neřekla nic.

Nalila nám kávu. Dal jsem si do něj cukr, bez mléka. Billy upíjel kakao. Pozoroval jsem ho přitom a v duchu si říkal, že setkání s tím “svatým.” přestál dobře. Zdálo se, že

vůbec nemá strach. Belialovi se tedy podařilo skrýt svou pravou tvář jen s pomocí slov, nikoliv činů. A ten jeho hrůzný čin, jak se zdálo, chlapci vůbec nezůstal v paměti. Možná ho vůbec nevnímal.

Seděl tam, naproti mně a já řekl: “Není to sice pro tebe už zajímavé, Billy, ale vyprávěl bys nám znovu všechno popořádku?

“Opravdu všecko?”

“Ano.”

“I o té bouřce?”

“Ovšem.”

“Dobře, tak já budu.” Znovu se napil kakaa a odsunul šálek, protože, když mluvil, šermoval rukama nad ubrusem. Poslouchali jsme ho pozorně a zjistili, že už získal ve vyprávění jistou rutinu, protože hovořil velmi plynně. Jen zřídka udělal pauzu a to jen proto, aby se napil kakaa, a pokaždé, když přišla řeč na Beliala, byl okouzlen.

“Viděl jsi ho dobře?” zeptal se Suko.

“Ano, velmi dobře.”

“Mohl bys nám ho podrobně popsat?”

“Ano.”

Napjatě jsme poslouchali, ale všimli jsme si, že jeho matka chvílemi zavrtěla hlavou. Připadalo nám, že Billymu nevěří. Tak, jak nám Billy Beliala popsal, nebylo možné nabýt z toho setkání pozitivní dojem. To, že se to u Billyho stalo, jen dokazovalo, nakolik ho okouzlil.

“Řekl ti něco na rozloučenou?” zeptal se Suko. Billy přemýšlel. “Ne, co by mi měl říct?”

“Třeba, že tě přijde zase někdy navštívit. Nebo že se vrátí.”

Billy zavrtěl hlavou.

“Myslíš si, že ho ještě někdy uvidíš?”

“To já nevím. Chodí svatí za lidmi?”

Ta otázka se Billyho matce nelíbila. “Chlapče, prosím

tě, to nebyl žádný svatý. Proč nám nevěříš?”

“Ale on to řekl.”

“To o sobě říkají mnozí.”

“Já mu věřím.”

“A jak to bylo s panem Thorpem, tím koňským handlířem?”

“Stalo se mu neštěstí.”

“A vrátil se.”

“Ano, mami.”

“Jenže teď už nežije.”

Byli jsme zvědaví, co na to Billy řekne, ale on zůstal jen sedět a díval se do prázdna. Nás se Sukem po pravdě řečeno také víc než to zajímal proklatý Belial, který sem sestoupil ze své dimenze, aby šířil na zemi strach a hrůzu, a to pomocí lží, jak už dokázal na Billy Wilsonovi. “A opravdu ti neřekl, jestli se vrátí a kdy?”

“Ne, pane Sinclaire.”

“Chtěl by ses s ním setkat znovu?”

Nato mu zazářily oči. “No jasně, že bych se s ním chtěl setkat. Byl přece senzační.”

“Jestli si přeje totéž, možná se ti ohlásí, Billy.”

“To by bylo báječné.”

“To určitě ne,” řekla jeho matka. “Já nechci v domě žádného vraha!”

Billyho oči se rozšířily. “Mami, ale on je…”

“Svatý, já vím, Billy. Pro tebe, ale ne pro mě. A pro ty dva pány taky ne.”

“Kdybyste ho viděli, věřili byste tomu taky.”

Suko se na něho usmál. “To je možné, Billy. Ale my ho nejdřív musíme najít.”

“To můžete.”

Byl jsem už se svou latinou u konce a nevěděl, na co bych se Billyho ještě zeptal. Na Sukově obličeji jsem viděl, že je na tom podobně. Už jsme se chtěli pomalu rozloučit, když se pronikavě rozezněl domovní zvonek.

Všichni jsme přitom sebou trhli. “Kdo to může být?” zeptal se Billy a chtěl vstát a jít otevřít, ale jeho matka ho zatlačila zpět do židle.

“Já tam půjdu,” řekla.

“Tak dobře.”

Vstala a vyšla z pokoje. Billy se za ní díval s úsměvem. “Je možné, že za mnou přijde. To by bylo senzační. Stojí teď přede dveřmi a zvoní, protože mě chce vidět. Není to senzační?”

“To si nemyslím,” odpověděl Suko.

“Haha, ty toho svatého neznáš.” Nasadil vševědoucí výraz. “Svatí jsou totiž úplně jiní než my lidé. Četl jsem to už v mnoha knížkách.”

“Když to říkáš.”

“Musíte mi věřit.”

Slyšeli jsme hlas paní Wilsonové. “Mohli byste jít sem?” volala předsíní.

Podívali jsme se se Sukem na sebe, vstali a když jsme vešli do předsíně, viděli jsme dva policisty stát na schodech. Paní Wilsonová držela dveře otevřené a krčila rameny, aby nám naznačila, že vůbec neví, oč jde.

“Co se děje?” zeptal se Suko, když kolem ní prošel.

“To bychom rádi probrali v autě.” Policista, který

předtím nesl nákup, ukázal na policejní vůz. Byl to malý a

korpulentní člověk. Modrá uniforma se mu napínala přes

břicho a dokonce i čepice mu byla nějak malá.

Jeho mladší kolega byl o hodně vyšší.

Šel jsem za nimi. Paní Wilsonová zůstala stát ve dveřích, protože byla zvědavá.

Promluvil ten tlustý. “Viděli jsme ho.”

“Koho?”

“Toho muže s křídly.”

V hlavě se nám rozezněly poplašné sirény. “Tak moment,” řekl jsem, “chcete říct, že jste skutečně viděli muže s černými křídly?”

“Ano.”

“A dál?”

Policista se zhluboka nadechl. Přitom se mu břicho ještě víc nadmulo. “Bylo to prostě super. To vám řeknu. Byl opravdu skvělý. Je nepopsatelný. Je to člověk a zároveň to není člověk.”

“Tak kdo?”

“Světec,” zašeptal policista. “Sestoupil sem shora.” Obrátil oči v sloup, jakoby se chtěl podívat do nebe. “Jen si to představte, někdo si jen tak sestoupí z mraků na zem. Nějaký svatý a…”

“Promluvil k vám?” zeptal se Suko.

“Ano, mluvil o lidech a varoval nás před zlem. Řekl nám, že většina lidí je stvořena tak, aby páchali zlo, abychom si toho všímali.”

“Existují i výjimky,” řekl jsem.

“O tom nemluvil.”

“A co se stalo potom? Zmizel?” ptal se dál Suko.

“Ano,” odpověděl policista. “Odešel.” Když to říkal, zářily mu oči. “Bylo to neuvěřitelné. Měl jsem pocit, že

roztahuje křídla a každým okamžikem vzlétne. Světci jsou andělé, teď už to vím.”

“No dobrá, když myslíte.”

“Ano, myslím si to.”

“Takže vám neřekl, co máte, či nemáte dělat?”

Muž chvíli přemýšlel. “Předal nám poselství a ukázal cestu.”

“A jak zní to poselství?”

“Že je na zemi moc špatných lidí. Skoro všichni jsou špatní. Že je jen několik málo výjimek…”

“Moc špatných lidí!” vykřikl jeho mladší kolega, který se od nás nepozorovaně vzdálil. Kdyby býval nevykřikl, neviděli bychom, jak vytahuje zbraň a se strašným smíchem po nás střílí…

7.

A znovu to byly ty pověstné zlomky vteřiny, které rozhodly o našem životě a smrti. Skočili jsme každý na jinou stranu a hledali nějaký úkryt. V té chvíli už kolem nás svištěly kulky. Policista s pistolí v ruce tančil po chodníku, vzdaloval se od nás a v podstatě nás nemohl zasáhnout, protože my už dávno leželi na zemi.

Jeho střely se místo toho zavrtávaly do policejního auta a rozbily skla v oknech. Jedna střela zasáhla jeho kolegu.

Tlustý muž přidušeně vykřikl. Pak si přitiskl ruce na

břicho a klesl na kolena. Mladší se šíleně smál.

Okamžitě jsem vystřelil.

Moje kulka ho zasáhla do stehna. Suko vystřelil téměř současně se mnou. Druhá kulka zasáhla policistu do ramene. Znemožnili jsme mu tím další střelbu. Zhroutil se na ulici a vypadal jako velký modrý brouk.

Znovu bylo ticho. Už žádné výstřely, žádné ozvěny, jen nářek a sténání raněných. Zamířil jsem k jednomu z nich a přitom se ohlédl na dveře, v nichž stála paní Wilsonová jako socha.

Zatím se nestačili seběhnout sousedé, takže nikdo nepovykoval, nekřičel, bylo ticho před bouří, které však zřejmě rychle skončí.

Mladší policista ležel na zádech. Chtěl jsem se o něho postarat, protože Suko se skláněl nad jeho kolegou, kterého zasáhla jeho kulka.

Sklonil jsem se nad mladším policistou, který při pádu ztratil čepici. Měl husté vlasy jako lví hříva. Sténal a v jeho očích jsem zahlédl záblesk, který se mi vůbec nelíbil. I přes

svá zranění neustále mumlal něco o tom světci, který na

něho udělal takový dojem.

“On přišel a obšťastnil zemi. Všichni na něho čekali a on jim prokázal laskavost. Oddělí plevy od zrn.”

“Co tím myslíš?” zeptal jsem se.

“To, že má schopnost změnit svět. Všichni jsou lháři, jen on mluví pravdu. I vy dva jste lháři. Řekl nám to, proto musíme zabíjet. Pozabíjíme všechny lháře všechny!”

Postupně jsem si dělal představu, co nás asi čeká. Neposlouchalo se mi to dobře. Měli jsme štěstí. I Billy, protože nebyl ovlivněn tak silně, aby vyváděl nějaké šílenosti. Ale když jsem sledoval vlákno dál, začal jsem si představovat tu apokalypsu, která nás čeká. Protože Belial byl schopen ovlivnit masy lidí a vnutit jim svou démonickou vůli.

Slyšel jsem, jak se zraněný policista směje, jako by neměl žádné bolesti.

Byl posedlý!

Belial byl černý anděl a určitě nepatřil k přátelům

kříže.

Odvážil jsem se vyzkoušet to.

Byli jsme uprostřed ulice. Slyšel jsem první kroky, pokřikování kolemjdoucích lidí, kteří se nenechali zastavit. Nechtěli vidět, co se stalo.

Nedbal jsem.

Vzal jsem křížek do ruky dotkl se jím postavy policisty před sebou. Ozval se šílený výkřik.

Pak raněné tělo nadskočilo a kolem něj tančily blesky jako ohnivé jazyky. Stále křičel a mně připadalo, jakoby se jeho tělo vznášelo ve vzduchu, než sebou prudce zaškubal a zůstal ležet na chodníku.

Mrtvý?

Ne, nebyl mrtvý, jen v bezvědomí. Bude moci zapomenout na to, co se stalo.

Když jsem se narovnal, vyběhl z otevřených domovních dveří Suko. Mával na mě. Rychle jsem se k němu rozběhl a slyšel, jak mi říká, že zavolal sanitku.

“Bohužel i pohřební službu,” dodal o něco tišeji.

“Takže jeho kolega zemřel?”

“Zásah do srdce, Johne.”

“Proboha.”

“A jak to vypadá s tím druhým?”

Pokrčil jsem rameny. “Byl pod Belialovým vlivem, kterého jsem ho zbavil křížkem. Zatím je v bezvědomí. Naštěstí.” Stručně jsem Sukovi vysvětlil, co mě napadlo a v jeho výrazu jsem vyčetl zděšení.

“Na co myslíš?” zeptal jsem se ho.

“Na budoucnost.”

“Já taky, a ta nevypadá moc růžově. Právě teď jsme dostali důkaz toho, čeho je Belial schopen. Jestli se usadí v Londýně, čekají nás těžké časy.” Zadíval jsem se směrem na jih, kde Londýn ležel. “Mám pocit, že to tak dopadne. Právě mezi tolika miliony lidí může dokázat svou moc.”

“Pokud mu v tom nezabráníme.”

“Jak?”

Suko pokrčil rameny. “A co Raniel?”

Usmál jsem se smutně. “Je to jen naděje, nic víc. Sám mi řekl, že se Belial zaměří na mě. Je docela dobře možné, že nás úmyslně zavede na nějaké místo, kde bude chtít, aby se mezi námi odehrál rozhodující souboj. Velký zápas mezi jím a mnou, mezi dobrem a zlem, pokud to mohu takhle vyjádřit.” Odkašlal jsem si. “A přiznám se ti, Suko, že z

toho mám skutečně strach.”

“Pokud to dojde tak daleko, nebudeš sám.”

“V to mohu jen doufat.”

Dál už jsme se nemohli bavit, protože kolem nás zavládl zmatek a hluk. Sypaly se na nás otázky ze všech stran, bylo slyšet ječeni blížící se sirény. To, co následovalo, bylo nudné a vůbec se mi to nelíbilo, ale nemohli jsme se proti tomu bránit. I běžnou policejní práci je třeba udělat.

Patří to rovněž k našemu povolání. Nejdříve jsem nastoupil do rovera, abych informoval Sira Jamese. Jak ho znám, určitě bude ohromen a bude sdílet moje obavy.

Poznali jsme i vrchního inspektora Bexhilla, poněkud bezbarvého člověka s unavenýma očima a mohutným rezavým knírem, za kterým téměř nebylo vidět ústa.

Bexhilla vytáhli z postele a on okamžitě přijel i přes protesty své ženy. Jeden mrtvý a jeden raněný kolega pro něho byli dostatečným důvodem k přerušení spánku.

Hlavní stan byl zřízen v domě Wilsonových. Naši kolegové ohraničili přede dveřmi zónu, kam nikdo nesměl. Billyho jsme poslali do jeho pokoje. Dana Wilsonová stála v kuchyni a zapíjela vodou tablety na uklidnění, které jí dal policejní lékař.

Bexhill vyšel ven spolu se Sukem. Já jsem stál v kuchyni.

“Co se to s tím dnešním světem děje?” naříkala paní Wilsonová. “Já už ničemu nerozumím. Nemůžu to pochopit. Dnešní svět je úplně zvrácený a převrácený naruby.”

“Svět byl vždycky takový,” řekl jsem.

“Ne, pane Sinclaire, býval jinačí.”

Pokrčil jsem rameny a přitáhl si židli. Posadil jsem se ke stolu. “Svět ani lidé se v podstatě nezměnili. Možná jste si toho jen nevšimla, paní Wilsonová. Vždyť vy tu žijete jako na ostrově. Velkoměsto je od vás daleko a…”

“Bohužel,” odpověděla.

“Tak bych se na to na vašem místě nedíval.”

“Přestaňte, pane Sinclaire. Copak si myslíte, že jsem tady v bezpečí? V jakém bezpečí, to jsem za posledních pár hodin prožila na vlastní kůži. Je to prostě strašné. Před mým domem je zastřelen člověk, další těžce raněn, a to na tak opuštěném místě, jakým je Ronston. To je přece…”

“Výjimka.”

Chtěla něco namítnout, ale oba jsme zaslechli kroky v předsíni a pak se objevil šéf inspektor Bexhill. Nahlédl krátce do kuchyně a pokývl mi.

“Omluvte nás prosím, paní Wilsonová, musím si promluvit tady se svým kolegou.”

“Ano, samozřejmě.”

Vyšel jsem z kuchyně a slyšel ji vzlykat. Měli jsme k dispozici obývací pokoj a tak jsme se posadili ke stolu. Suko nepřišel, šel za Billym, který byl naší jedinou stopou vedoucí k Belialovi.

Bexhill položil ruce na stůl a díval se upřeně na ně.

“Informoval jsem se na vás, pane Sinclaire. Vím už,

čím se zabýváte. Předtím jste řekl něco, čemu nerozumím.”

“Co máte na mysli?”

“To, jak jste mluvil o nějakém světci. Mohl byste se vyjádřit konkrétněji?”

“Mohl jsem vám to přirozeně říct, pane Bexhille, ale jde skutečně jen o spekulaci, jestli mi rozumíte?”

“Přesto bych to rád věděl.”

“Dobře, řeknu vám tedy jen to, že se někdo objevil.”

“Objevil?” Bexhill si zamyšleně prohrábl vousy. “To zní přímo tajemně.”

“Znáte výpověď toho chlapce?” Povzdechl.

“Bohužel, a upřímně vám řeknu, že jí nevěřím. Je to

příliš nerealistické.”

“Možná pro vás.”

Zamyšleně se na mě podíval. “Takže vy tomu Billymu

věříte?”

“Ano.”

“Pak to tedy akceptuji, pane Sinclaire. Už i proto, že smrt jednoho a zranění druhého kolegy jsou nanejvýš podivné. Znám vaše výpovědi a nepochybuji o jejich pravdivosti.” Pak zaťal ruku v pěst. “Proč, proboha? Proč se to jen muselo stát? Kde je nějaký motiv?”

“Byl to on?”

“To zjevení!”

“Pak tedy poslouchám,” řekl. “Prosím, buďte tak laskav a řekněte mi o něm víc.”

“Je toho velmi málo a v podstatě můžete použít jen výpověď toho chlapce. A zapomeňte na to, že tady máte co do činění s člověkem. Jedná se o bytost, jejíž jméno je Belial. To jméno pochází ze Starého zákona a …”

“Měl křídla?”

“Předpokládám, že ano.”

Bexhill se na mě zahleděl se skeptickým výrazem.

“Pak to musí být anděl. Existují vůbec padlí andělé? Dosud jsem o nich četl jen v biblických textech a varovných předpovědích. Nemohu uvěřit, že ve skutečnosti existují a že se vetřeli do našeho každodenního života.”

“Jenže oni existují.”

“Hm,” odpověděl odevzdaně. “Jak už jsem řekl, informoval jsem se jak na vás, tak na inspektora Suka. Kdyby mi to vyprávěl někdo jiný, považoval bych ho za blázna. Ale to vy zřejmě nejste.”

“To určitě ne.”

Zadíval jsem se na svého společníka. “Víte, pane Bexhille, já sice nejsem žádným expertem přes anděly, ale vím, že mnozí z nich mají kromě svých pravých jmen i přezdívky, odpovídající jejich vlastnostem nebo tomu, čím se zabývají.

“I ten Belial?”

“Ano. Je to anděl lži. Tak ho znali už v pradávných dobách. Belial, anděl lži, který vstoupil na zemi proto, aby svedl lidstvo na scestí tím, že je o svých lžích přesvědčí.”

Šéfinspektor hvízdl.

“Proklatě tvrdý oříšek, který hodláte rozlousknout, pane Sinclaire. Vím, že tomu věříte a pokud je tomu skutečně tak, první důkaz jsme už dostali.”

“Jistě, je jím Billy Wilson. Ten Beliala viděl a uvěřil mu, že je svatý. Takže jeho lež už dopadla na úrodnou půdu.”

“A u mých kolegů také?”

“Bohužel.”

Bexhill se na chvíli zamyslel. “To jsou lidé tak snadno

ovlivnitelní?”

“V tomto případě ano. Nesmíte zapomínat, že v těchto tvorech tkví magická síla tisíců let. Tento případ může nabýt apokalyptických rozměrů.” A tak jsem komisaře do případu zasvětil a svěřil se mu se svými obavami, týkajícími se Londýna. Pokud se Belialovi podaří zmizet v moři tolika domů, bude naše práce téměř odsouzena k neúspěchu.

Šéfinspektor skoro nebyl schopen slova.

Naslouchal mi, kroutil hlavou a prohledával si kapsu, aby si vzal prášek na uklidnění. Strčil si do úst malou tabletu, kterou polkl bez vody. “To musím,” vysvětlil mi.

“Dostal jsem žaludeční potíže z povolání. Jednou jsem už

měl zánět. Žádný div při tom věčném stresu.” Otřásl se.

“Mám se nad vašimi apokalyptickými předpověďmi opravdu pořádně zamyslet, pane Sinclaire?”

“Raději ne.”

“Děkuji, to se mi ulevilo.”

“Proč?”

“Chci se od toho distancovat. Mně stačí běžné vraždy. Věřím vám, že má Belial namířeno do Londýna, pokud už tam není.”

“Toho se také obávám.”

“Už jste přemýšlel o tom, kde se asi spolu utkáte?”

“Ne, ale počítám s tím, že se zjeví tam, kde je nejhustší osídlení. Víte, musí ty své lži lidem předložit, jestli to tak mohu vyjádřit.”

“Ano, to máte asi pravdu,” zabručel šéfinspektor, “u jednotlivců je sice pravděpodobnost nákazy vysoká, ale to se mu příliš nevyplatí. I když i to se může změnit.”

“Jak to myslíte?”

“No, to je tak, pane Sinclaire.” Bexhill znovu zalovil v kapse. Možná potřeboval další tabletu. Jenže on místo toho držel najednou v ruce služební pistoli a mířil přes stůl přímo na mě. “Teď už víte, jak to myslím, Sinclaire! On je světec a já nepřipustím, abyste se pokusil ho zadržet. Vy ne, Sinclaire!”

8.

Suko zavřel dveře do Billyho pokoje a posadil se na postel. “Tak jak je?” Chlapec seděl u okna. Obrátil se tak, že viděl inspektora Suka z profilu. “Jak by mělo být? Nikdo mi nevěří. Vy taky ne.”

“Já ano.”

“To není pravda.”

Suko chtěl změnit téma a rozhlédl se. “Máš to tu hezké. Dřevěná postel, barevné přehozy, tapety, tolik autíček a kytara, moc se mi to tu líbí.” Ukázal na zeď nad postelí. “Ty obrázky jsi maloval sám nebo jsou koupené?”

“Ty jsem sám maloval.”

“Moc hezké, to bych nedokázal.”

Billy se usmál. “Jeden učitel řekl mé mámě, že jsem umělecky nadaný.”

“To se nemýlil.”

“Uvidíme. Zato v matice jsem jen podprůměr.”

“To já neumím posoudit.”

“To taky řekl učitel.”

“Tak to asi bude pravda.”

Billy seděl na otočné židli a kýval se na obě strany.

“Vidím, že se ti můj pokoj fakt líbí, Suko. Jak jsi vlastně vyrostl ty?”

Inspektor mávl rukou. “Zdaleka ne v takovém pohodlí. Ani v Anglii, dokonce ani ne v Evropě.”

“Tak kde?”

“V Asii, v Číně.”

“Aha.”

“V klášteře.”

“Prosím?”

“Ano, dostal jsem speciální výchovu a hračky jsme tam žádné neměli.”

“A co jste tam dělali?”

“V tom klášteře nás toho hodně naučili. Měli jsme bílé

učitele.”

“Jako ve filmech Kung-fu?”

“Skoro.”

Billy reagoval vzrušeně. “Tak to taky umíš kung-fu nebo karate?”

“Tak trochu.”

“Jů, prima,” žasnul Billy. “To bych taky rád uměl.”

“Proč se to neučíš? Člověk by měl dělat vždycky to, co dělat chce a co neškodí ostatním, protože přitom nesmíš zapomenout na ohledy k ostatním.”

“Nemůžu, protože bych potom nemohl hrát na piano.

Potřebuji mít jemné ruce.”

“To by mě nenapadlo.”

“Můžu dělat buď jedno, nebo druhé.”

“Správně. Někdy je třeba se rozhodnout.” Billy se usmál. “Já už jsem se rozhodl.”

“Pro co?”

“Pro toho svatého.”

Po té větě Sukovi zkameněl žaludek. Při těch posledních slovech si uvědomil, proč vlastně sedí v chlapcově pokoji. Ne proto, aby si s ním povídal. Jde o náramně závažnou, ďábelskou věc. Jde o vraždu a apokalyptického tvora, který umí ovlivňovat lidi.

Zůstal klidný, když Billy řekl: “Ty mu věříš, že?”

“Ano. Nemůžu na něho zapomenout.”

“Dokonce i teď?”

“Musím na něho pořád myslet a dokonce mám pocit,

že jsem mu nablízku.”

“Ne…!”

“Ano, ano,” trval na svém Billy.

“Mohl bys mi toho o něm říct víc?” Billy zavrtěl hlavou.

“Proč ne?”

“Protože ty nejsi jeho přítel. Nevěřils mi, že je svatý. Jenže já tomu věřím. Viděl jsem přece, jak sestoupil z nebe.” Ukázal si na čelo. “Vlastníma očima jsem to viděl.”

Suko přikývl.

“To všechno může být pravda,” řekl Suko, “ale umíš si představit, že ten Belial mohl lhát?”

“Lhát?” zašeptal Billy a vzrušeně se předklonil.

“Říkáš, že mohl lhát? Svatý že by lhal?”

“Možné to přece je.”

“Ale svatí nikdy nelžou. To by pak nebyl svatý.”

Proti této logice byl Suko bezmocný. Tak se muselo stát to, co Billy stále nemohl pochopit. “Ty nic neříkáš!”

“Co bych měl říkat?”

“Není snadné uvěřit, že je někdo svatý,” vysvětloval moudře Billy. “To musíš zažít na vlastní kůži to, co jsem zažil já. A já určitě vím, že se s ním uvidím znovu. On se ke mě vrátí a něco mi řekne.”

“Kdy se vrátí?”

“To já nevím, Suko. Nemůžu přece svatému nic nařizovat.”

“To je pravda, Billy. Udělal bys pro mě něco, kdybych

tě o to požádal?”

“Jasně, oč jde?”

“Mohl bys mi dát vědět, až ho zase uvidíš? Rád bych Beliala taky poznal.”

“Hm. Myslíš to upřímně?” rozmýšlel se Billy.

“Nikdy bych ti nelhal.”

Chlapec mlaskl jazykem. “To ti věřím. Ty bys mi nelhal, ty ne. Ty nejsi takový jako ostatní. Moje máma mi…” Ale větu už nedokončil, protože oba uslyšeli výstřel.

A ten výstřel nepadl venku, nýbrž uvnitř, v domě.

Dana Wilsonová přestávala chápat svět, i když o mnohém hovořila s Johnem Sinclairem. Patřila k lidem, kteří vyrostli na venkově a o hrozných věcech se dovídala pouze z kina nebo televize. O magii nevěděla vůbec nic.

Ta však nečekaně vstoupila do jejího života. Byla to pro ni těžká rána a nejhorší bylo, že se to stalo jejímu synovi.

Něco se s ním stalo.

Vysvětlil jí to, jak nejlépe uměl, ale ona to nemohla pochopit a ani o tom nechtěla přemýšlet. Jen její mateřský instinkt jí napovídal, že jejímu dítěti hrozí nebezpečí a ona někde uvnitř cítila, že ho bude muset chránit sama.

Nic jiného nebylo důležité. Jen její dítě, její jediný

syn.

Povzdechla si. Zaťala ruce v pěsti. Cítila mezi prsty

vlhký pot.

To všechno ji duševně vyčerpávalo a rozčilovalo a ona si připadala tak sama, když tu stála v kuchyni a u jejího syna byl ten policista. Kdoví, jak s Billym zachází, i když

byla přesvědčená, že to není zlý člověk.

Přesto však ona byla jeho matka a půjde se tam podívat.

Uhladila si šaty a zamířila ke dveřím.

V předsíni se zastavila. Připadlo jí, že je v domě nějak podivně ticho. Jen zvenčí slyšela hlasy sousedů, kteří by za ní byli určitě rádi přišli, ale stáli tam dva policisté a nikoho dovnitř nepustili.

Jako ve vězení, pomyslela si Dana. Sedím tu jako ve

vězení, a to ve vlastním domě!

Šla dál a zaslechla hlasy těch dvou policistů z obývacího pokoje. Nedovřeli dveře a to v Daně vzbudilo zvědavost. Chtěla vědět, o čem si ti dva vykládají. Jistě, šlo o ten případ, ale tím také o Billyho a o ni.

Dál šla po špičkách. Neměla špatné svědomí z toho, co dělá. Doufala, že policisté z jejího domu co nejdřív odejdou. Ona se pak zamkne s Billym v domě a ještě jednou si o všem promluví po telefonu se svým mužem, který zatím vůbec neví, co se tady děje.

Už byla dva kroky od obývacího pokoje.

V cestě jí stály Billyho boty. Dana je obešla, pak šla zase rovně a přitom se zadívala doleva. Chtěla se tam jen nakrátko podívat a zase jít, aby se náhodou nestalo, že by ji zpozorovali.

Ale to nehrozilo.

Oba muži seděli proti sobě, teď jeden z nich vytáhl pistoli a namířil ji na Johna Sinclaira.

Dana tomu nedokázala zabránit. Musela prostě křičet!

Jak Bexhill, tak já jsme ten křik uslyšeli. Ale každý z nás reagoval jinak. Zatímco on se zadíval na dveře a na

chvíli znepozorněl, já rychle popadl stůl a hodil ho po něm. Stůl ho zasáhl tvrdou hranou, srazil ho ze židle, přičemž mu ruka s pistolí vyletěla, vyšla rána a kulka se zavrtala do stropu.

Teď už mě nic nedrželo. Skočil jsem přes stůl, chytil

při tom konvici s kakaem a uhodil.

Konvice přistála na hlavě mého policejního kolegy, ale kupodivu se nerozbila.

Ale na chvíli Bexhilla omráčila tak, že nevěděl, čí je. Zasténal, odkutálel se po zemi, ale byl ještě tak otřesen, že nedokázal zvednout ruku a v té chvíli jsem už stál u něho. Jediným rázným pohybem jsem mu zbraň vytrhl z ruky a zastrčil si ji za opasek.

Policista ležel mezi stolem a zdí. Tiše sténal a jeho oči měly podivný skelný výraz. Ve dveřích se objevil Suko a spustil berettu, když viděl, že mám všechno pod kontrolou.

“Co se to tu dělo?” zeptal se.

Ukázal jsem na Bexhilla. “Chtěl mě zastřelit!”

“Cože?”

“Ano, náš kolega.” Cítil jsem, že se následně třesu.

“Ale v podstatě to nebyl on, nýbrž náš přítel Belial.”

“Tomu nerozumím,” řekl Suko.

Pokrčil jsem rameny. “Ono je to také těžké pochopit. Myslím, že mu Bexhill přešel přes cestu. Nic víc, ale taky nic míň.”

“Belial si na něho počínal?”

“Myslím, že ano.”

“To ale znamená, že se musel potulovat někde tady, v okolí.” Suko se najednou zasmál, protože se mu nelíbil můj pohled. “Co je?” zeptal se.

“Můžeš mít pravdu!”

“No ano, ale kdo nám o tom může podat přesnější informaci?”

Podíval jsem se na Bexhilla, který byl ještě stále v bezvědomí. Dostal zásah hranou stolu do brady a teď se mu tam utvořila modřina.

“Třeba Billy?” řekl Suko.

“Ne, ne, ne!” Dana Wilsonová vykřikla tak, že to znělo jako siréna. “Billy ne, to nepřipadá v úvahu. On ne!”

Suko k ní zamířil a zatlačil ji zpět do předsíně.

“Nebojte se, paní Wilsonová, my dáme na Billyho pozor a postaráme se o to, aby mu nebyl zkřiven jediný vlásek na hlavě.”

Zalapala po vzduchu rozčilením. “Proboha, copak

vůbec můžete něco takového slíbit?”

“Ano, to můžu.”

“Ale já…”

“Prosím, paní Wilsonová, počkejte venku do té doby, než se tady s kolegou na něčem dohodneme. Běžte třeba za synem do pokoje, to bude nejlepší.”

“Dobře, děkuji,” zašeptala a zmizela. Suko se díval, jak strkám ruku pod paži našeho kolegy Bexhilla a zvedám ho. Odtáhl jsem ho ke křeslu a posadil ho.

Suko zatím zvedl stůl. Díky tlustému koberci se nerozbilo nádobí, které na něm předtím stálo.

“Zajdu pro vodu,” řekl Suko a nechal mě s Bexhillem o samotě.

Ten měl výraz člověka, který se probouzí z hlubokého spánku. Přejel si rukou čelo, odkašlal si, zavřel oči a pak je zase otevřel a ohmatal si bradu, která dostala modrofialovou barvu.

Pak se podíval na mě a povytáhl obočí. “Zatraceně, co

se tady stalo?”

“Chtěl jste mě zabít.”

“Ale kdepak…”

“Ale ano, vytáhl jste na mě pistoli.” Vytáhl jsem ji z opasku a on na ni zíral a pak zavrtěl hlavou. Vyprázdnil jsem před jeho očima zásobník a podal mu ji. “Jen pro jistotu, pane kolego.”

Neřekl nic. Jen polkl, zbledl v obličeji a byl rád, když se objevil Suko, který donesl vodu. “To vám udělá dobře,” řekl mu.

Bexhill pil velmi pomalu a díval se přitom na nás.

“Já… já jsem musel mít nějaké zatmění,” řekl nakonec, když pokládal sklenici. “Skutečné zatmění. Panebože, když o tom teď přemýšlím, tak… tak…”

“Nedělejte si žádné výčitky, pane Bexhille, pokusíme se společně všechno vysvětlit.”

Podíval se na mě se skeptickým výrazem. “Myslíte?”

“Určitě.”

“Já nevím.” Pak se usmál. “Ale že máte tvrdou pěst, kolego,” řekl na mou adresu.

“To jsem nebyl já, to byl stůl.”

“Ah.”

Vysvětlil jsem mu, co se stalo a on nad tím jen vrtěl hlavou. Mluvil jsem i o tom, že nebyl pánem nad svým rozumem a že ho nejspíš řídila nějaká jiná cizí síla.

“Ano, kolego Sinclaire, už tomu začínám věřit. Ale jak je něco takového možné?”

“Zamyslete se nad tím. Muselo to být po cestě sem.

Byl jste v autě sám, ne?”

“Ano, jel jsem ve svém autě sám.”

“A?”

Bexhill se rozkašlal a přikryl si ústa dlaní. “Nic,” řekl potom. “Nic se mi nestalo.

“Vy jste nic necítil, Bexhille?” zeptal jsem se.

Pokrčil rameny a povzdechl. “Zatraceně, co jsem asi tak měl cítit?”

“To vám přesně ani já nemohu vysvětlit. Bylo zcela zřejmé, že jste byl pod cizím vlivem. To je skutečnost, kterou nelze změnit. Takže jste si musel něčeho všimnout. Ten cizí vliv se vás nemohl zmocnit, aniž byste si toho všiml. Tomu nevěřím.”

Nato se šéf inspektor zamyslel. “Ano,” řekl po chvíli.

“Ano, něco se stalo, máte pravdu, pane Sinclaire. Než jsem sem dorazil, cítil jsem se chvíli jako zahalen v mlze. Nebylo to žádné zatmění, ale měl jsem pocit, že jsem byl na kratičký okamžik duchem nepřítomen.” Podíval se na mě tázavě. “Třeba ten pocit znáte?”

“Ano, už jsem něco podobného zažil.”

“Já jsem to svedl na noční službu, pane Sinclaire. Teď už o tom přemýšlím jinak. Musel to být právě ten okamžik, kdy se mnou ten druhý, či to druhé, navázal kontakt. Souhlasíte se mnou?”

“Stoprocentně.”

Bexhill zrychleně dýchal. “Co to bylo? Mohl byste mi to vysvětlit?”

“Ne, ne stoprocentně. Shodněme se na tom, že to byla cizí síla.”

“Jaká cizí síla?”

“Nějaká.”

Bexhill přemýšlel, ale nevypadal, že by mu toto vysvětlení stačilo. Jenže co mohl dělat? My mu svoje karty otevřeně na stůl nevyložíme. “Nechci vám nic vnucovat,

ale vy chcete zůstat u toho?”

Usmál jsem se a odpověděl: “Nic jiného nám nezbude.”

Bexhill ještě nebyl stoprocentně přesvědčen. “Je mi to velmi trapné, to vám musím říct. Budete informovat mé nadřízené o tom…no…”

“Ne, zachováme mlčení.”

“Děkuji.”

Obrátil jsem se k Sukovi a viděl ho právě ve chvíli, kdy na mě dělal obličej, kterým chtěl zřejmě vyjádřit otázku, co chci dělat dál. Nějakou závaznou odpověď ode mě čekat nemohl.

Belial se skrýval a my ho těžko dokážeme rychle najít.

Ukázal se, jen když chtěl.

Přímou stopu za sebou nezanechával.

Ale jednou ji zanechá, to bylo jisté. A ta stopa pro něj bude typická. V hlavě jsem měl ty nejhorší představy, i když to nebylo nic konkrétního. Bylo to strašné a já se těch představ nemohl zbavit.

Sukův hlas jsem slyšel jen tiše, i když stál vedle mě.

“Johne, je tady paní Wilsonová.” Otočil jsem se.

Stála už v pokoji. Vypadala nervózně a vystrašeně.

“Co se stalo?” zeptal jsem se jí.

“Je to divné, pane Sinclaire. Se mnou se nestalo nic, ale se synem.”

“Co je s ním?”

“Je strašně divný. Duchem nepřítomný. Jednou jsem viděla pořad, kde ukazovali, že podobně reagují lidé závislí na drogách nebo tabletách na uklidnění. Reakce mého syna mi připadají stejné.”

“Řekl vám něco?”

“Ničemu z toho, co říkal, jsem nerozuměla.”

“Jdeme se tam podívat.”

Suko se k nám přidal, když jsme zamířili k Billyho pokoji. Hoch seděl na posteli a musím říct, že se jeho matka nemýlila. Vypadal skutečně proměněný. Zamyšlený a bledý, jako někdo, kdo se nadarmo pokouší vyřešit nějaký problém. Pohled měl upřený do prázdna, mrkal, krčil čelo a když jsme na něho promluvili tiše, neslyšel nás. Teprve až Suko zvýšil hlas, zvedl Billy oči.

Suko se na něho usmál.

“Hej, Billy, co je s tebou? Sedíš tu, jako by tě tu někdo zapomněl. Je ti něco? Máš nějaký problém, který tě trápí?”

Billy znovu pokrčil čelo a olízl si rty. “Když já nevím, Suko,” řekl.

“Dobře, ale aspoň něco víš?”

“To ano.”

“Tak mi to řekni.”

Billy zvedl pomalu ruku, jako někdo, kdo sní. Pak si přiložil prsty na čelo a ospalým hlasem řekl: “Něco je v mé hlavě, Suko.”

Suko si k němu klekl. “Můžeš mi popsat, co to je?”

“Ne, je to něco neznámého a přesto známého.” Najednou se podíval vzhůru. “Někdo se zasmál.”

Pauza…

“Co ještě?”

Billyho rty sebou zaškubaly.

“Promluvil ke mně hlas. Mluvil o smrti.”

“Co přesně řekl?”

“Mluvil o tom, že zemře mnoho mnoho lidí. V

nějakém velkém městě…”

“To byl Belial,” řekl jsem.

Chlapec zavrtěl hlavou. “Ne, tomu nevěřím. Svatý

přece nezabíjí, že ne?”

My jsme byli jiného názoru!

9.

Apokalypsa zasáhla Londýn a Belial byl spokojen.

Odešel, protože věděl velmi přesně, kde leží jeho cíl.

Cítil velkoměsto a cítil velké množství lidí. Cítil vysokou koncentraci obyvatelstva a všechno, co k tomu patří. Především rozpory mezi lidmi, které mezi nimi vytvářejí propasti, do kterých on hodlal šťourat, jako do otevřené rány.

Tam si může najít spoustu obětí. Bude lhát, bude je zesměšňovat, to všechno k tomu patří. Rozdělí rodiny, zařídí, aby syn už neposlouchal otce, dcera matku, zničí dlouholetá přátelství. Bude myslet jen na své poslání, aby si velký Lucifer uvědomil, že ho neposlal na svět nadarmo. Belial Luciferův sluha a osobní strážce. On, jenž se zrodil v pradávných dobách, kdy lidstvo ještě neexistovalo. Ale pak se objevil člověk, rozmnožil se a šel svou vlastní cestou, aniž by se staral o věci, kterými kdysi všechno

začalo.

Ke lžím patří také smrt a prokletí. Belial miloval obojí a byl rozhodnut zařídit věci tak, aby ho lidé zbožňovali. Pro všechny se stane lež pravdou. Všechna stará pravidla přestanou platit. Londýn!

Viděl to město svýma zvláštníma očima. Viděl ho zmenšené, jako panoramatickou mapu. Oblast, nad kterou se rozprostře temně šedivá obloha, protože nastane soumrak.

Město, ten živoucí hlučící moloch, ležel před ním. Belial si povzdechl, držel se stranou, ale nechtěl už stát na zemi, chtěl se vznášet na šedivé obloze.

Belial byl anděl. Bytost mezi dvěma světy.

Nevysvětlitelná, s postavou podobnou lidské.

Najednou vzduchem plul obrovský šedivý pták, mával velkými křídly proti potemnělé a zamračené obloze a klouzal nad zemí jako obrovský šedivý stín.

Mohl jít do Londýna pěšky, ale to on nechtěl. V cestě stálo mnoho překážek, protože svět už nebyl to, co býval v dobách jeho zrodu. Všechno bylo jinak, lidé si vytvořili vlastní pravidla, podle nichž žili. Viděl to shora. Díval se na střechy domů a ulice mezi nimi, které připomínaly hluboké příkopy, viděl auta, světla a viděl i lidi, kteří momentálně nebyli ve svých domech. Všechno bylo pro něho tak cizí a současně tak známé.

Jeho popelavou tvář přeběhl úsměv. Nikdo ho neviděl, ani neuvidí, jak pluje nad střechami. Lidé neměli důvod dívat se nahoru. Plul neslyšně vzduchem jako stín a sotva pohyboval křídly.

Oblaka kolem něho proplouvala jako proud řeky. Tvořila neprůhledné závoje, mezi nimiž ležely sem tam světlé ostrovy, které dovolovaly pohled do hloubky.

Umělá světla bojovala s postupující tmou, aniž by měla šanci zvítězit. Neměla šanci, všechno pohlcovala víc a víc tma a i on se s ní hodlá spojit. Temnota zvítězí.

A nejen to: on sám byl temnota!

Belialovi dělalo dobře zabývat se takovými úvahami.

Jeho tenké rty se usmívaly. Napadlo ho přirovnání.

On bude temnotou v lidských duších, neboť zařídí, aby se lež stala pravdou.

Jen jeho pravda byla pravdou. Vše ostatní nebylo zajímavé. Byla jen jeho pravda, ta, která platila za starých dob.

Cítil vítr a usmál se ještě víc, neboť vítr mu přinášel

poselství, které se mu líbilo. Byl to pach lidí, jejich vyzařování, které v něm vyvolalo hlad po duševní síle.

Těšil se z pohledu dole. Nádherný svět, který se brzy stane jeho světem. Všechno se změní. Budou ho poslouchat a on položí svět velkému Luciferovi i s lidstvem k nohám.

Belialův úsměv zmizel. Pojednou jeho obličej nabyl tvrdého, číhavého výrazu. Oči dostaly hned několik barev najednou. Po jeho nahém těle přeběhl mráz, protože z hloubky pod ním k němu dorazilo nějaké hrozné poselství.

Něco tam bylo…

Pokračoval v letu, ale byl teď ve střehu. Jeho zájem se teď soustředil výhradně na to něco, co vyzařovalo z hloubky. Dorazilo to až k němu, nebylo to cítit, ale…

Belial byl rozrušen.

Otřásl se, kroužil nad městem a díval se na ně. Jeho ostrý zrak prohledával oblohu. Najednou věděl, že tu nejsou jen mraky, ale také ještě něco jiného.

Poselství…

Tuší lidé něco? Vědí o tom, že je na cestě k nim?

Tomu nevěřil. Najednou se něco změnilo, i když před ním i nad ním vypadalo všechno stejně. Přesto cítil, že ho to bodlo jako jehla do srdce.

Někdo věděl, že je nablízku. A ten někdo nebyl člověk, bylo to něco jiného. Někdo, koho nebylo radno podceňovat. Někdo, kdo mu byl na stopě, kdo toho o něm věděl víc než obyčejný člověk.

Ale kdo?

Najednou byla zima.

Zadíval se před sebe a viděl světla. Hrozně ho to vystrašilo, protože si uvědomil, že proti němu něco letí.

Bylo to úplně jiné než on. Byl to lidský výrobek,

velký pták, který pomalu klesal k zemi. A jeho křídla se nehýbala.

Varování viselo ve vzduchu i poté, co ten velký pták zmizel z jeho dohledu.

Nikdo jiný mu nesahal ani po kotníky, alespoň ne žádný člověk, o tom byl přesvědčen, i když i mezi lidmi se našli takoví, kteří se s ním chtěli měřit. Ale o tom nechtěl v této chvíli přemýšlet, protože tak daleko to ještě nedošlo. Musel se postarat o jiné věci.

Nebyli to lidé… Kdo tedy?

Belial znervózněl. Stále ještě kroužil, ale přitom klesal dolů. Najednou se ve vzduchu necítil dobře. Pojal úmysl ukrýt se dole mezi domy, i když věděl, že mu to moc nepomůže.

To jiné tu zůstalo.

Belialovi bylo jasné, že je mu někdo na stopě. A on si uvědomil, že už kdysi něco podobného zažil.

Sice toho druhého neviděl, ale cítil jeho vyzařování. Snášel se čím dál níž.

Jeho oči se zaměřily na široký pás, rozdělující velkoměsto na dvě poloviny. Sestupoval křivě a jevil se jako veliká šedivá skvrna, od níž se odráželo tisíce světel, jako by ho sledovaly tisíce očí.

Beliala zachvátila nervozita. Nesnášel mít někoho v patách. To on si vždycky vyhledal své nepřátele a nesnesl, aby to byli oni, kdo učiní první krok.

Ale tady někdo první krok učinil. A už to trvalo dost dlouho na to, aby mu přišel na stopu. Svět byl prostě příliš malý pro něho a pro jeho nepřítele.

Vznášel se teď nad řekou. Viděl pod sebou zvlněnou

hladinu a světla osvětlující četné mosty. Belial si představoval, jak se mosty zřítí a strhnou s sebou do vody vozidla i lidi.

Vize budoucnosti, ale docela snadno vyplnitelná. Začnou-li lidé lhát, pak začnou i ničit to, co vybudovali, aniž by přemýšleli o tom, co dělají.

Ta představa se mu líbila. Líbila se mu moc a on se hlasitě rozesmál.

Zespodu už k němu doléhaly odporné pachy, se kterými se jeho jemný čich nedokázal vyrovnat.

Dělalo se mu špatně. Nenáviděl tam ty dole. Pak šel na přistání.

Roztáhl letky, chvíli klopýtal po zemi, křídla se spojila na zádech a pak teprve nabyl rovnováhy.

Přistál uprostřed města, blízko řeky. Přesto si připadal opuštěný. V jeho blízkosti nebyli žádní lidé, jen zbytky přírody na březích.

Zahrady, menší domky, dřevěné a drátěné ploty kolem nich. Něco takového ještě nikdy neviděl, tak se k jednomu domku přiblížil.

Bylo to tam cítit lidmi. Belial se zastavil.

Lidé byli někde blízko, ale nebyli vidět. Byli v domě, ukryti za jeho zdmi.

Anděl lži se usmál, a najednou věděl, že je tam muž se ženou. Teď už viděl i světlo. Prosvítalo škvírami v oknech. Závěsy nepokrývaly celou plochu okna a dole propouštěly proužky světla.

Belial prošel kolem okna a zabočil doprava ke kratší stěně domu, kde byl vchod.

Lidé, maso a krev a také duše. Cítil to stále víc a v jeho nitru uzrával plán, který se mu zdál natolik dobrý, aby ho provedl. Bude si s nimi hrát, bude jimi manipulovat, bude…

Vylekal ho něčí smích. Ozval se za ním a Belial se zlobil, že jeho původce neslyšel, který se vplížil za něho téměř neslyšně a po smíchu následovala slova.

“Hej, co ty jsi za podivnou postavu? Jdeš na karneval? Když už tu tak pobíháš, mohl by ses aspoň obléknout. Hraješ si na anděla?”

Belial neřekl nic.

“Mám u sebe bouchačku, anděli. Když budu chtít zastřelím tě. Křídla ti nepomůžou. Tak dej pěkně ruce vzhůru, ustup od těch dveří a opři se o zeď. My se nenecháme v našich obchodech vyrušovat, o tom tě ujišťuju, ty toulavý pse.”

Belial ho poslouchal.

Věděl velmi dobře, co ten druhý od něho chce, takže se nenechal vyvést z míry. Velmi pomalu se otočil a dokonce zvedl ruce nad hlavu.

“Dobře, dobře to děláš, ale měl by ses…” Hlas utichl, protože najednou před ním stál anděl lži. I přes tmu ztratil muž s kšiltovkou a pistolí v ruce řeč. Jeho tmavá barva pleti se zdála být najednou bledá. Na čele se mu perlil pot, nasál vzduch a jeho ústa se rozšířila k úsměvu. Nebyl to upřímný úsměv, odrážel jen strach, který mladý muž cítil.

Takhle ne, Beliale!

Mírně zavrtěl hlavou, pak zaútočil. Uchopil pravou ruku toho druhého. Pistole mu nevadila. Měl tak velkou ruku, že se mu zbraň v ní téměř ztratila. Téměř povzbudivým pohybem nadzvedl hlaveň vzhůru a jeho

černý protivník se vůbec nezmohl na obranu. Jen tam tak stál s otevřenou pusou.

Ozvalo se cvaknutí, jak něco ve zbrani prasklo. Pak další cvaknutí. Ale to už bylo černochovo zápěstí. Ostrá bolest se mu šířila vzhůru paží.

Ale černoch nebyl schopen křičet. Všechno šlo příliš rychle. A on byl v šoku.

Belial ho zvedl do výšky.

A když tak činil, znamenalo to, že člověk pro něho neznamená víc než loutka. Ozval se jen jakýsi syčivý zvuk, to bylo všechno.

Belial praštil černochem o zem. Obrátil ho přitom tak, že dopadl obličejem na dlažbu. Ozvalo se zadunění a Belial svého soupeře pustil. Už se o něho nemusel starat, teď přijdou na řadu další. Přivedl ho sem jeho instinkt, slyšel ženský smích a sám pro sebe si přikývl. Věděl dobře, že se ta žena už brzy smát nebude.

Dveře pro něho nebyly překážkou. Zvedl nohu a vykopl je.

Ještě ani nedozněla rána a už ležely na zemi a Belial vstoupil do chodby.

Belial se rozhlédl. Jeho oči několik vteřin registrovaly to, co se nacházelo v jeho okolí.

Na zemi seděl muž se ženou. Oba byli ještě mladí.

Mezi nimi byl postaven batoh plný bankovek a oni právě ty peníze počítali. Určitě pocházely z nějaké loupeže.

Celou scénu osvětlovaly svíce rozestavěné kolem.

Belial je vytrhl z jejich činnosti. Oba se na něho ohromeně podívali. První reagoval muž.

Vyskočil do výšky, sáhl pod černou bundu a vytáhl zbraň.

Kopnutí ho zasáhlo dřív, než pořádně stál na nohou. Ani nevykřikl, když dopadl na zeď, pak sklouzl na zem a zůstal tam ležet.

Ta žena, či dívka, musela přihlížet. Nevěděla, co se

děje. Nemohla ani nic dělat, protože Belial byl tak rychlý.

Než stačila uskočit a vykřiknout, už ji držela jeho ruka. Prsty jí sjely po zádech, zaklonily jí hlavu dozadu a pak udělal Belial něco strašného. Pro něho byli lidé jen červi, nic víc, než ubozí červi.

Nechal dívku ležet na břiše a začal počítat peníze. Má je vzít s sebou?

Zatím se nerozhodl. Nejprve se rozhlédl po malé místnosti a objevil úzké dveře, vedoucí do komory na harampádí.

Stálo tam různé zahradní nářadí a také dva šedé pláště různé délky.

Belial se rozhodl pro ten delší. Přehodil si ho přes sebe a plášť byl tak hluboko rozstřižený, že skryl i jeho křídla. Na zádech bylo vidět jen malé hrbolky pod látkou.

Byl spokojen.

Několik bankovek si zastrčil do kapes. Peníze pro něho sice nic neznamenaly, ale věděl, že v lidském světě jsou důležité.

Takto vybaven opustil to hrůzné místo. V zahradě se zastavil a zadíval se na nebe, které mezitím potemnělo. Mohl být spokojen, dokonce velmi spokojen.

Ale on nebyl. Něco mu vadilo. Něco se změnilo…

Někdo mu byl na stopě.

A to se Belialovi vůbec nelíbilo.

10.

Ještě někdo jiný přicestoval do Londýna, a to proto, že ho hledal. Spravedlivý nemohl připustit, aby někdo jako Belial dostal město a jeho obyvatele do svého područí. Tím spravedlivým byl Raniel a toto jméno nenosil nadarmo. Odporovalo to jeho smyslu pro spravedlnost, dopustit to a hodlal podniknout protiopatření. V podstatě neměl s lidmi mnoho společného, protože k nim patřil jen z poloviny.

Přesto se musel postavit na jejich stranu. Dělal to vždycky. Raniel se vydal na cestu pomsty.

Nedbal žádných lidských zákonů, ničil své nepřátele dříve, než stačili napáchat nenapravitelné škody. Dokázal to nejedenkrát. Mimo jiné ve škole, která byla přepadena psychopatem.

Ten chtěl jak děti, tak učitele i celou školu podpálit, ale Raniel mu udělal čáru přes rozpočet a jednal tak, jak on považoval za správné.

Tehdy poznal Johna Sinclaira, lovce duchů, a dozvěděl se, že jsou lidé, kteří přemýšlejí stejně jako on. Jenže Sinclair a jeho přátelé se řídili zákony, vytvořenými lidmi, umožňující více či méně klidné soužití mezi lidmi.

Ty však pro něho nic neznamenaly.

Šel svou vlastní cestou a naučil tomu i svého syna, Elohima, chlapce, který postupně vnímal, jakou minulostí je zatížen.

Elohim s ním do Londýna nepřišel. Na tuto cestu msty se vydal Raniel sám a chtěl se spoléhat jen sám na sebe. Nic jiného pro něho nepřicházelo v úvahu.

Věděl, že je Belial v Londýně. Zanechal za sebou stopu, kterou Raniel poznal. Věděl, jakou cestou má jít a

on po ní půjde. Až k cíli.

Zanechával za sebou svou auru, ale byla slabší. A to byla předtím mnohem zřetelnější. Teď se ztrácela jako dech ve větru.

Raniel stál na místě, kde stopu ztratil. Obklopovala ho zahrada, utopená ve tmě večera, který se postupně měnil v noc.

Nebe ještě nebylo úplně černé. Světla velkoměsta osvětlovala noc svým umělým světlem.

Raniel kráčel neslyšně zahradou. Temná postava, kolem níž vlál dlouhý plášť. Vypadal jako vampýr, který opustil svou hrobku a vydal se na lov po krvi.

Najednou zahlédl světlo prosvítající z okna. Bylo dost slabé a ten, kdo ho chtěl vidět, musel jít docela blízko. Raniel se zadíval na to místo a zamířil za světlem. Brzy stál u zděné besídky, za níž čněly větve nějakého ovocného stromu.

Raniel zamířil ke dveřím. Brzy uviděl jakousi postavu ležící na zemi.

Sklonil se nad ní.

Před ním ležel mrtvý člověk.

Raniel se obrátil a uviděl vyražené dveře. Světlo svíček mu měkce svítilo naproti a přesto byl prostor tolik naplněn chladem smrti, že to spravedlivému Ranielovi připadalo jako ledový dech.

Vstoupil do besídky a už po druhém kroku jeho rysy ještě víc ztvrdly.

Ta žena byla mrtvá, muž také. Mezi nimi stál batoh s penězi. Ranielovi okamžitě napadlo, že pocházejí z loupeže.

Belial ukázal, čeho je schopen. Byl nevypočitatelný,

neboť nejen šířil lži, ale zabíjel pro své potěšení.

Oh ano, patřil do úzkého kruhu absolutního zla.

Lucifer by s ním byl spokojen, velmi spokojen.

Raniel se obrátil.

Tady už nemohl nic dělat. Přišel sem pozdě. Ale pomohlo by to něčemu, kdyby přišel dřív? Pak by došlo k souboji mezi ním a andělem lži. Svět na to ještě nebyl zralý, bude to ještě nějakou dobu trvat. On se musí na své setkání s Belialem připravit.

Z jeho úst vyšel výkřik hněvu. Roztáhl ruce zaťaté v

pěst.

Pak se otočil a odešel. Bylo načase.

Nebylo dvanáct, bylo už pět minut po dvanácté.

11.

Billy Wilson se na nás podíval, jako by od nás chtěl potvrzení své odpovědi, ale my jsme se drželi zpátky a začali mluvit o něčem jiném.

“Ty jsi opravdu slyšel hlas?” zeptal jsem se ho. Odpověděl jen s vážným přikývnutím.

“A víš jistě, že mluvil o smrti? O tom, že zemře mnoho lidí?”

“Ano, vím to jistě.”

“Kde? Víš, kde ti lidé mají zemřít?”

“V nějakém městě, Johne.”

“Je velké?”

Billy pokrčil rameny a zavřel pusu. Už nechtěl nic

říct.

Jeho matka stála vedle něho a zalapala po vzduchu.

“Snad… snad byste mu to nevěřili?”

Suko jí odpověděl. “I když vám to přijde zatěžko, paní Wilsonová, musíte akceptovat to, co se stalo. Váš syn se sice na pohled nezměnil, ale stal se svědkem události, která nám připadá nevysvětlitelná, ale kterou musíme přijmout.”

“To já tak nevidím, pane Sinclaire.” Pohladila syna po hlavě. “I když je Billy skoro tak velký, jako jeho matka, je to ještě dítě. Nesmíte na něho mít takové nároky.”

“To je pravda, paní Wilsonová. My na něho nemáme žádné nároky. To jsou jiné síly.”

“Jakto síly?”

“Belial.”

“Ten podivný svatý?”

“On není podivný svatý, mami!” odporoval Billy energicky. “Ne, to není. Já jsem ho přece cítil!” Billy si

znovu ukázal na hlavu. “Byl tady, byl tady uvnitř. Mluvil ke mně.”

“Jistě.”

“Nic víc mi neřekneš?”

Pokrčila rameny. “Já nevím, co se to s tebou děje, Billy. Proto ti také nemohu pomoci.” V jejím hlase zaznívalo zoufalství. “Já vůbec nevím, co mám dělat.”

“Vy nic, paní Wilsonová,” zasáhl jsem. “Pokud někdo

něco udělá, pak jedině my.”

Paní Wilsonová se zamyslela a pak mě obdařila tupým pohledem. “Vy jste policisté! Já proti vám nic nemám, naopak, jsem vám vděčná a vím, že věříte jistým věcem, které si já neumím představit. Ale myslíte si, že něco zmůžete proti té bytosti… tomu údajnému svatému? Vy tomu věříte?”

“Bude to pro nás těžké,” připustil jsem, “velmi těžké. Ale my se o to pokusíme. Abych vás uklidnil, ujišťuji vás, že tady můj přítel a já nejsme tak naivní, jak se vám to možná zdá. Měli jsme možnost nashromáždit zkušenosti. Nechceme se do toho boje pustit nepřipraveni, to je pochopitelné. I když vám to může připadat těžké, měla byste se pokusit nám důvěřovat. Víc vám toho nemohu říct.”

Paní Wilsonová chvíli přemýšlela a pak řekla: “Ano, já vám dokonce musím věřit. Ale prokažte mi laskavost a vynechte z toho mého syna.”

“Nevím, zda to bude možné.”

“Proč by nebylo?”

“Podívejte se, paní Wilsonová,” řekl tentokrát Suko,

“váš syn je pro nás vodítkem k tomu světci. Setkal se s ním. Možná ví, kde ho najdeme. Já neznám důvod, proč se

s ním Belial spojil. Možná on sám chce, aby nás Billy k němu dovedl. Na to nesmíte zapomínat a já vás ujišťuji, že s mým přítelem učiníme vše, abychom vašeho syna ochránili. Jsme si dokonce jisti, že ani Belial vašemu synovi nechce ublížit. On ho potřebuje. Kdyby mu chtěl ublížit, tak by to už udělal.”

Dana Wilsonová se otřásla. “Já nevím, zda tomu mám věřit. Zda vůbec máte pravdu. Nikdo mi to nemůže potvrdit.”

“To je pravda, ale mnohdy nastanou takové okolnosti, že člověku prostě nezbude nic jiného, než je akceptovat, paní Wilsonová, a musí se pokusit z dané sitauce získat to nejlepší. My přece nejsme nezkušení začátečníci. Váš syn nás jen povede, ale našeho souboje se nezúčastní. Samozřejmě, že k tomu potřebujeme váš souhlas. Radil bych vám, abyste nám ho dala, protože tento případ by mohl vyvolat rozsáhlou krizi.”

Znovu se zamyslela. Několikrát povzdechla a pokrčila nerozhodně rameny.

“Co tomu říkáš, Billy? Prosím tě, já vím, že tě k ničemu nemůžu nutit. Ty teď stojíš před rozhodnutím, které musíš učinit sám.”

Billy ji objal a řekl: “Mami, já chci jít. Musím to udělat.”

“Tak ty ho chceš zase vidět?”

“Chci.”

“A myslíš přitom na nebezpečí, které ti hrozí?” šeptala Dana.

“Myslím, že mi není nebezpečný,” odpověděl Billy.

“Pro koho tedy?”

“Pro ostatní lidi. Já nechci, aby byli ohroženi. Kromě

toho mi přece řekl, že je svatý. A svatí…”

“Prosím, Billy.”

“No dobře, mami, já už mlčím.”

Dana Wilsonová hledala kapesník, protože se najednou rozplakala. Pak učinila poslední pokus. “Mohla bych s vámi jet i já? Nebylo by to tak lepší?”

“Ne, paní Wilsonová,” odpověděl jsem. “Bylo by to mnohem horší, protože na vás nebude Belial brát žádné ohledy. A on je velmi brutální. Billyho potřebuje, vás ne.”

“A co vy?”

“Nebojte se, my jsme zvyklí bojovat s nepřáteli jeho druhu. Spolehněte se na nás.”

“Asi budu muset,” zamumlala.

Billy se na matku usmál. “Mami, uvidíš, že všecko dobře dopadne.”

“Opravdu si to myslíš?”

“Ano.”

Ještě jednou se objali. Šéf inspektor Bexhill se zvedl z křesla. Stále ještě vypadal špatně. Jeho úsměv působil nuceně.

“Udělejte to, pane Sinclaire, prosím vás, udělejte to. Já jsem to zažil na vlastní kůži a bylo to strašné. Někdo ho musí zastavit.”

“I my to tak vidíme.”

“Můžeme už jet?” zeptal se Billy.

“Jistě,” odpověděl Suko. “My jsme připraveni.” Podal Billymu ruku, ten ji chytil. Byl to náš svědek, mohl se cítit pod naší ochranou. “V Londýně pracuje i můj táta. Na jedné obrovské stavbě. Mohli bychom ho navštívit?”

“To víš, že ano,” slíbil mu Suko.

Dana Wilsonová nás předešla. Vzala chlapcovu bundu

a přehodila ji přes něho. Ještě jednou ho objala a políbila.

“Hodně štěstí, Billy.”

“Děkuji, mami.”

Vyšli jsme ven. Já jsem šel první a rozhlédl se kolem. Nic se nezměnilo k horšímu. Bexhillovi lidé byli ještě na místě činu a šéf inspektor, který šel za námi, se teď se mnou loučil stiskem ruky. Díval se mi přitom upřeně do očí. “Váš slib stále platí, pane Sinclaire?”

“Na to se můžete spolehnout, kolego.”

“Děkuji.”

Vzali jsme Billyho mezi sebe a zamířili k roverovi. Šel s hlavou skloněnou, jako by počítal kroky. Nebyl ani trochu nervózní, naopak docela normálně, jako každé dítě hovořil o tom, jak se tatínek bude divit, až mu řekne, co prožil.

Já řídil a Suko si sedl s naším chráněncem na zadní sedadlo. Než jsem nastartoval, obrátil jsem se k nim.

“Takže jedeme do Londýna?” ujistil jsem se.

“Jasně, Johne.”

“A můžeš nám říct i to, kam máme jet?”

Na to pokrčil rameny. “Ne, to nemůžu. Já… já… to ještě nevím.”

“A máš s ním i nadále spojení?”

Billy se zatvářil zklamaně. “Ne, Johne, teď právě ne.

Já jsem strašně chtěl jet.”

“To taky pojedeš.” Nastartoval jsem. Londýn nás

čekal, ale nevěděli jsme, co nás čeká v něm.

12.

Belial byl ve městě. Byl v tom správném městě. Byl tam, kde pulzoval život, kde se právě probouzeli k životu ti, co žili hlavně v noci, protože den končil.

Davy pestře oblečených mladých lidí, hlučných a plných temperamentu, proudily na diskotéky, aby tam ze sebe vykřičeli a vytancovali všechno napětí, které se v nich přes den nahromadilo.

Džungle tak se jmenoval nový tanec!

Něco mezi techno a africkým kultovním tancem. Džungle byla v módě, získala si celý Londýn a ten,

kdo si o sobě něco myslel, ji tančil. Na diskotékách se proměnila noc v den, tady explodoval život. Teď už se chodilo do obrovských blýskajících se a zářivě osvětlených paláců, které neměly s tanečními sály a diskotékami minulých let nic společného. Tady všechno vřelo a lidé byli šťastní.

Konvence přestaly existovat. V Londýně se mohl každý oblékat a česat, jak chtěl a co mu vyhovovalo. A jen proto se tu ztratily i ty nejodvážnější a nejextravagantnější kreace.

Byla prostě nádhera tu být, prožít to a žít nočním životem.

Číšníci roznášeli pivo až na parket, aby žízniví tanečníci mohli doplnit tekutiny při tanci.

Belial to všechno nevěděl. Ani by si to nikdy nebyl pomyslel. On potřeboval jen najít místo, kde se shromáždil velký počet lidí, které by mohl ovlivnit.

Šířit mezi nimi své lži…

Zasmál se, když na to pomyslel a ukryl se ve stínu laťového plotu. Za ním ležel prázdný pozemek, který čekal na zastavění. Pak bude muset zmizet i nová diskotéka, která byla vybudována ve staré hale bývalé transformační stanice. Elektrárenská společnost ji opustila, protože potřebovala větší kapacitu. Stavba nebyla zbořena, ale pronajímala se.

Hodila se na diskotéku, protože před rozlehlou cihlovou halou bylo velké parkoviště.

Silné reflektory, ukotvené v zemi před budovou, ji osvětlovaly. Světelné kužely stoupaly po jejích zdech až na střechu, odkud se vracely zpět a všechny ty pestré barvy propůjčovaly budově kus života.

To vnímal i Belial.

Zůstal stát, obklopen povykem přicházející mládeže. Nikdo se o něho nezajímal. Nikdo se nepodivoval nad jeho pláštěm. V porovnání s některými jinými návštěvníky vypadal dokonce ještě normálně.

Všichni se hrnuli ke vchodu diskotéky, který už byl otevřen.

Vypadal jako velká otevřená ústa.

Chlapci a dívky vcházeli do jeskyně, aby užívali života, smáli se, vykřičeli a zatančili si. Než zase lokál v opojení opustí a vydají se na cestu domů. I hudba může účinkovat jako droga.

Belial se nechal unášet davem.

Vmísil se do skupiny tmavě oděných postav, které byly na církevním výletě. Byli to mladí lidé, odění do mnišských či jeptiškovských rouch. Na krku měli pověšené křížky, nebo obrázky svatých, chovali se vážně a umírněně, ale tak nevinné jejich oblečení zase nebylo, protože žádná

jeptiška v klášteře nemůže nosit sukni s dlouhým rozparkem.

Dívky, které šly na diskotéku, je měly. Některé z nich měly rozparky dokonce tak dlouhé, že bylo vidět jejich holá stehna, či punčochy upevněné na barevných podvazcích.

Belial si s takovými osobami nevěděl rady. V obraze, který si utvořil o světě, působily jako cizí tělesa.

Ani tato skupina si Beliala nevšímala. Valila se ke vchodu a způsobila dokonce, že anděl lži začal být ještě zvědavější.

Ven doléhala hudba. Byly to tvrdé a pronikavé rytmy. Už to nebyly žádné melodie, jen přenášení určitého životního pocitu z každodenního života, stres, to všechno prostě vykřičet, nechat tomu volný průběh a poslouchat jen hudbu.

Byla tu pokladna. Seděl v ní mladík s útlými rameny a pihami ve tváři. Byl hlídán dvěma gorilami, které vypadaly jako chodící skříně a nosy pomalovanými červenými kruhy. Měly na sobě úbory jako měla posádka starého StarTrecku.

Nebylo vidět, že by měly zbraně, ale určitě někde ležely připravené.

Skupina před Belialem se zastavila a platila vstupné.

Všichni dostali razítko na dlaň a směli dovnitř.

Pak přišel na řadu Belial.

Zalovil v kapse a položil na pult několik bankovek. Pihovatý hoch sáhl po razítku, aby mu ho otiskl na dlaň. Ale to Belial nechtěl.

“Ne,” řekl.

“Ale to je nutné.”

“Peníze vám nestačí?”

“Ale ano.”

“Tak si je nechte. Všechny.”

Pihovatý mladík se nevěřícně zadíval na peníze.

“Myslíš to vážně?” zeptal se.

“Ano.”

Tak se dostal Belial na diskotéku. Nikdo ho nezastavil. Obě gorily se držely zpátky. Něco si šeptali s pokladníkem a pak si rozdělili peníze.

Belial se brzy ztratil v davu. Musel se nejprve orientovat a zjistil, že celý prostor je vlastně jen obrovský taneční parket. Teprve až na druhé straně bylo něco jako dlouhý pult, kde se prodávaly nápoje. Za ním se pohybovalo šest zaměstnanců, tři muži a tři ženy oblečeni v blýskavých šatech a výrazně nalíčeni.

Ti Beliala nezajímali. Nevšímal si ani toho, že tím, že zůstal stát uprostřed parketu, znemožňoval ostatním kolem sebe tančit. Jeho zajímalo něco jiného. Byla to kabina, vznášející se nad tanečním parketem, pod stropem.

Vypadala jako obrovská lžíce od bagru, protože ji posouvalo šikmé kovové rameno.

Kabina byla ověšena barevnými reflektory, které zaplavovaly světlem tanečníky dole, z nichž mnozí vypadali jako kašpárci z dětského loutkového divadla.

Belial se usmíval. Byl to vědoucí úsměv, protože Belial už měl plán. Jeho cílem se stala právě ta kabina. Byla to centrála, ve které seděl muž s lysinou. Diskžokej stál za mixážním pultem, kde zakládal desky, CD a kazety. Mezi jednotlivými skladbami mluvil do mikrofonu a rozehříval náladu. Jeho hlas zněl z četných zesilovačů. On byl velký Zarpano, on dirigoval a ostatní tančili podle jeho

píšťalky.

Kolem Beliala prošla mladá dívka s vlasy obarvenými na zeleno. Ale on ji vůbec nevnímal. Pro něho byla důležitá jen ta gondola plující nad parketem.

Musí se tam dostat. Nechtěl však použít svých nadpřirozených sil. Mohl tam doletět, ale to by nebylo dobré. Chtěl své inkognito prozradit až mnohem později. Proto měl jen jednu možnost. Musel jít normální cestou.

Obešel obloukem tanečníky a dostal se na místo, kde bylo upevněno rameno nesoucí kabinu. O tančící se nezajímal. Šel dál a vůbec mu nevadilo, když do něho někdo vrazil nebo naopak on do někoho. Dlouhé rameno bylo upevněno na železné platformě. Plošina byla upevněna k zemi tak, aby s ní nikdo nemohl pohnout a po vnější straně ramene vedl žebřík, který vedl až do kabiny.

Belial se zastavil. Díval se do výšky na žebřík. Na jeho konci viděl zadní stěnu kabiny. Ta nebyla prosklená a proto v ní byly dveře.

Výborně!

Belial se usmál, učinil poslední krok a už chtěl položit nohu na první příčel, když mu někdo položil těžkou ruku na rameno.

Belial ztuhnul.

Ruka ho stáhla od žebříku. Prsty se mu zaryly do ramene, přičemž látka pro ně nebyla téměř žádnou překážkou. Belial se podvolil tlaku a obrátil se.

Jedna z goril se na něho dívala. I tento vyhazovač měl kroužek v nose. Měl studený a zlý úsměv. Měl tvář zarostlou strništěm a ústa vypadala jako vlhký řez.

“Ty chceš nahoru?” Belial přikývl.

“Máš to dovoleno?”

“Ne!”

“Tak zmizni, jinak tě zašlapu do země, rozumíš?” Belial přikývl. Rozuměl, ale nechtěl se podvolit.

Vyhazovačova ruka ještě ležela na jeho rameni a Belialův obličej se zamračil ještě víc, jak se mu obočí stáhlo k sobě.

I vyhazovač postřehl změnu jeho chování. Nevěděl najednou, co má dělat. Z této postavy vycházelo něco, co ještě nikdy v životě necítil. Ovanula ho tajemná, nebezpečná, možná dokonce smrtící aura.

Co má dělat?

Když se teď stáhne a ostatní to uvidí, tak ztratí respekt.

Došel k závěru, který ten druhý nepřipustil. Belial zvedl levou ruku, posunul vyhazovačovu ruku na hruď a uchopil ho za zápěstí.

Pak ho stiskl.

Vyhazovač chtěl křičet. Ale byl schopen jen sténat, což v tom hluku kolem zaniklo.

Druhou pěstí ho Belial uhodil do hlavy. Vyhazovač se zhroutil pod podestu.

Belial ho odtáhl do stínu. Bylo mu úplně jedno, zda jeho čin někdo pozoroval. Záleželo mu jen na tom, aby dosáhl svého cíle a odtud mohl ovládat lidi dole.

Teď už ho nikdo nezastavil a on stoupal po žebříku vzhůru a přitom si rozepínal plášť.

Chtěl být volný a pohyblivý, až se ukáže davu pod sebou.

Skloněn před sebe a pevně se držíc příčlí, lezl pomalu nahoru. Teď už se nenašel nikdo, kdo by mu chtěl zastoupit cestu. I kdyby byly ty dveře od kabiny zamčené, on si je

snadno otevře.

Zastavil se, otočil hlavu a vrhl poslední pohled zpět. V této části sálu nebylo tolik lidí a když, tak většinou netančili, ale pokoušeli se bavit, což při tom hluku nebylo vůbec jednoduché. V kabině to bude lepší. Měla silná skla a zvukovou izolaci.

Belial spokojeně pokýval hlavou. Pak položil ruku na kliku.

O chvíli později už otevíral dveře a vstupoval do kabiny diskžokeje.

Teď už byl téměř u cíle…

13.

Ale někdo ho hledal. Byl to Raniel, spravedlivý! Noc už rozprostřela nad Londýnem černý plášť, který však byl často ozářen barevnými světly. Člověk by místy nevěřil, že je tma.

V tomto umělém prostředí se pohyboval dál. Nevěnoval pozornost lidem, kteří kolem něho proudili a jejichž tváře viděl jen v obrysech. Jeho myšlenky patřily výhradně andělu lži, který znamenal pro Londýn velké nebezpečí, neboť ho sem poslal sám Lucifer, aby mezi lidmi způsobil zmatek a chaos.

Raniel toho druhého cítil. Byl tu. On sám patřil k bytostem, které nebylo možné vysvětlit. Napůl anděl, napůl člověk.

Byl schopen překročit každou hranici, ale v tomto

případě se pohyboval pěšky jako normální člověk.

Aura zla ho vtáhla do jedné čtvrti, do ghetta, kde se scházelo mnoho mladých lidí.

Raniel zatím přesně nevěděl, kam stopa vede. Dostal se z osvětlené části města do temné čtvrti, kde žili lidé, kteří spali při otevřených oknech.

Tma byla jeho ochranným pláštěm, ale stejně tak i pro Beliala. Raniel se zastavil u zatravněné plochy. Dospěl do bodu, kdy se musel rozhodnout. Raniel věděl, že jeho nepřítel od něho není daleko. Cítil vody Temže. Na druhé straně zatravněné plochy se pohybovaly světlejší pruhy, způsobené pouličním osvětlením nějaké ulice. Tam někde, za tou zelenou plochou, se musel Belial zastavit. Tam našel svůj cíl.

Raniel už nečekal. Přešel malý parčík. Svým citlivým

sluchem zaznamenal něco, co se mu moc nelíbilo. Nějakou hudbu.

Nemelodickou, tvrdou a halasnou.

Spravedlivý na okamžik čekal. Jeho vlhké nosní dírky se lepily k sobě, když chtěl nasát pach svého nepřítele. Pak už věděl, kam má jít. Jeho cíl ležel tam, odkud zněla ta nepříjemná hudba.

Najde Beliala a postaví se mu. Doufal, že mu přijde někdo na pomoc, neboť postavit se mu sám bylo téměř nemožné…

Při jízdě na jih moje naděje na to, že Beliala najdeme rychle, dost poklesla. Nevěřil jsem, že bychom ho v takovém bludišti, jakým je Londýn, tak rychle našli. Londýn byl světem, kde jste mohli najít téměř všechno. Úkryt i lidi.

A víc Belial nepotřeboval. Byl to v podstatě vesmír, z jehož nitra chtěl prorazit kdykoliv ven.

Vkládal jsem velkou naději do Billyho, ale ten teď mlčel. Čas od času jsem se zadíval na jeho tvář ve zpětném zrcátku. Byla bez výrazu, hladká a ani ne zamyšlená. Připadl mi jako někdo, kdo se poddal osudu a bylo mu jedno, kam ho zavezeme.

Přemýšlel jsem o tom a kladl si otázku, zda jsem se třeba nezmýlil. Možná ve skutečnosti Billy nebyl tím velkým trumfem, na který jsme spoléhali. Možná byl spřažen s Belialem nebo jím byl manipulován, aniž by o tom sám věděl.

Čím víc čas běžel, tím naléhavější byly otázky, které se teď nakupily do vysoké hromady. Když jsem zastavil na jedné křižovatce na červenou, podíval jsem se za sebe.

Billy můj pohled neopětoval. Suko seděl sehnutě

vedle něho.

I on mlčel. Odkašlal jsem si.

Billy nevzhlédl. Ruce měl položené na stehnech. Vypadal jako vzorný školák, jemuž učitel přikázal tiše sedět. Když jsem na něho promluvil, mírně sebou trhl.

“Cítíš se dobře, Billy?”

“Ano, docela.”

“A jinak?” Pokrčil rameny.

“Nech ho na pokoji, Johne,” řekl Suko. “Však on včas promluví.”

“To doufám.”

“Máš zelenou, můžeš jet.”

Podíval jsem se před sebe a rozjel našeho rovera. Stále jsem sledoval směr na jih, abych dojel do města. Už jsme projeli předměstími Edgware a Hendon a teď jsme se blížili Hampsteadu. Provoz zhoustl. Ulice byly lemovány starými činžáky, mezi nimiž ústily menší ulice. Byly tu okruhy, křižovatky a zelené plochy, historické stavby, stanice metra a další stavby, které patřily do velkoměsta. Restaurace, kina a malá divadla. Po ulicích chodilo ještě dost lidí, hledajících změnu po všedním dni.

Když Billy zakašlal, zpozorněl jsem. Viděl jsem ho ve zpětném zrcátku, jak se vrtí. Díval se střídavě na obě strany, jakoby něco hledal.

“Copak je?” zeptal jsem se ho.

“Cítím ho, Johne.”

“Dobrá a kde?”

“To zatím nevím jistě. Jeď prostě dál. Drž stejný směr, ano?”

“Je někde u řeky?”

Billyho hlas mě na chvíli vystrašil. Zněl bezbarvě.

“Víš, kde je?”

“Ne.”

“Tak já jedu dál.”

“Ano.”

V následujících minutách jsme mlčeli. Suko se staral o našeho svěřence. Něco si šeptali. Tentokrát jsem lépe poslouchal a rozuměl Billyho odpovědi.

“Hudba…”

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Rozmyslel jsem si další otázku. V dálce už bylo vidět pověstný Tower Bridge, osvětlený tisíci světly. Vypadal jako obrovský pomník průmyslového věku, zářící ze tmy.

Jel jsem k mostu, ale díval se do zpětného zrcátka, abych viděl Billyho. Přikryl si dlaněmi oči a čelo. Pak se jeho rty pohnuly, něco zašeptal a Suko se k němu naklonil.

“Stepney, Johne.”

“Rozumím.” Stepney bylo předměstí severně od Temže, nedaleko od místa, kde jsme byli a dost blízko doků. Takže přístaviště nebylo daleko.

Dalo se tam ukrýt? Určitě. Billy se zmínil o hudbě a já se teď nad tím zamyslel. Jak na to přišel? Co měl Belial společného s hudbou? To spojení se mi na jedné straně zdálo být poněkud extrémní, ale nevěřil jsem, že by bylo falešné. “Musíš mi říct, Billy, kam mám jet.”

“Ano, ano, řeknu…”

Těsně před nájezdem na Tower Bridge jsem zahnul do Cable Street.

Vedla na východ, přímo do Stepney. Na jejím konci se rozdělovala na boční uličky, vedoucí k dokům. V této čtvrti

se hodně renovovalo a stavělo. Staré a nerentabilní doky a loděnice byly strženy. Na uvolněných pozemcích se měly stavět nové obytné a obchodní domy. Ale recese udělala mnoha makléřům a spekulantům čáru přes rozpočet. Stály tu už i dokončené objekty, které zůstávaly neobsazené, protože nikdo neměl na tak vysoké nájemné. Jiné stavby byly zpola dokončené a jiné, které ještě ani nebyly započaty. Přesto tato čtvrt přitahovala lidi. Mnoho umělců i různých podivných nočních ptáků a obchodníků, kteří si tu postavili stánky všeho druhu a vydělávali peníze.

Byly tu stánky, kde jste si mohli nechat udělat tetování, hodně obchůdků s použitým šatstvem. Zastoupení bylo mezinárodní, přičemž gyros a pečené skopové dělaly konkurenci rybám a hranolkům. Když jsme se v této čtvrti zastavili, divil jsem se, že si Belial zvolil právě ji. Možná tu bude moci zmanipulovat lidi, ale lidi bez moci a vlivu. Já na jeho místě bych nasadil páky úplně někde jinde.

Nechtěl jsem se příliš utápět v těchto myšlenkách a jel jsem pomaleji, abych o to rychleji mohl reagovat, až mi dá Billy další pokyny.

Ten už teď neseděl zdaleka tak klidně jako předtím. Neustále otáčel hlavu, zvedl ruku a už už jako by chtěl něco říct, ale pak mlčel, protože si nebyl jistý, i když to, co věděl, byla třeba pravda.

“Hudba,” řekl znovu a tentokrát hlasitěji.

“Jaká hudba?” zeptal se Suko.

“Je hodně hlasitá. A pronikavá a tvrdá. Žádný klavír, ani housle, ale…”

“Techno?” zeptal jsem se.

“O tom už jsem jednou slyšel.”

“Takže víš, co to je?”

“Přesně ne, ale není to hudba pro svatého.” On stále věřil, že je Belial světec. Neodporovali jsme mu a čekali, co bude dál.

“Je čím dál hlasitější…”

“Dobře,” řekl Suko pochvalně. “Můžeš nám teď už

říct, z kterého směru sem doléhá?” Billy pokrčil rameny.

“Dej si načas, nebo máme zastavit?”

“To by bylo fajn.”

Vyslechl jsem jejich rozhovor a hledal místo na zaparkování. Nadarmo. Proto jsem se zařadil až do druhé řady a rozsvítil parkovací světla.

Znovu jsme čekali.

Billy sklonil hlavu a stiskl si spánky. Pak zašeptal: “K vodě. Ano, k vodě,”

“Dobrá, tak já pojedu doprava.”

Ještě jsem ani nevypnul parkovací světla, když Billy hovořil dál. “Oh ne, oh ne…”

“Co se děje, Billy?”

Divoce kroutil hlavou. Suko ho chtěl uklidnit, ale Billy sebou škubal i v jeho sevření. “Ten svatý…ten svatý…co to dělá?!”

“Co dělá?” volal Suko.

Billy se na něho upřeně zadíval a rozplakal se.

14.

Vznášející se mixážní kabina byla skutečně zvukotěsná, takže diskžokej slyšel, jak se za ním otevírají dveře. Stál opřen rukama o pult a vykloněn dopředu, aby viděl dění v sále. Jeho pohled byl upřený na shluk tančících a vlnících se těl v rytmu hudby.

Belial vstoupil do kabiny a zavřel dveře.

Diskžokej se zpočátku vůbec neotočil. Řekl jen dvě slova: “Zmizni odtud!”

Právě to Belial neudělal. Přišel sem, aby si vynutil respekt a úctu a normální člověk jako tento diskžokej mu v tom nemohl zabránit.

“Ty ještě nejsi pryč?”

“Ne!” odpověděl Belial. Současně si uhladil šedý plášť.

Plešatý diskžokej už neodpověděl a pomalu se otáčel.

Belial mu poskytl čas.

“Ohhh,” vydechl B. A. Jackson, tak se totiž diskžokej jmenoval. “To snad není možné!” Měl ve své říši už různé podivné ptáčky, ale tenhle tady tomu dával korunu. Ten byl absolutní jednička. Nahý bezpohlavní tvor s dlouhým bledým tělem a šedivými vlasy, které padaly na ramena, rozbrázděný a vrásčitý popelavý obličej. Široká ústa a oči, které si ho zamyšleně a současně zlomyslně prohlížely. Za rameny čněly vzhůru jakési podivné hranaté předměty, vypadající jako křídla.

B. A. Jackson byl zděšen. On sám nevypadal právě konvenčně se svou pleší a vytetovanými draky na ní. Na nahé horní polovině těla měl oblečenou křiklavě rudou vestu a na zápěstí mu cinkala spousta kovových i

plastových náramků. Na krk si pověsil náhrdelník ze zubů. Jinak měl oblečené černé sametové kalhoty a stejně černý byl jeho plnovous ve tvaru trojúhelníku. Přímo na těle žádné ozdoby neměl, i když jeho dlouhý zahnutý nos se k tomu přímo nabízel. Obočí měl vyholené až na dva tenké proužky. Byl sám extravagantní až dost, ale v tuto chvíli dostal strach.

Tohle nebyl žádný žert. K vyhazovači, který ležel dole, se zatím nikdo nepřiblížil. Jmenoval se Dogge. A tomuhle podivínovi se bůhvíjak podařilo ho zabít, to si Jackson uměl spočítat na dvou prstech.

“Co tady chceš?”

Belial se jen pousmál. Rozhlédl se po kabině, zejména po proskleném průčelí, ale dolů se nedíval. Víc ho zajímalo disko-nebe a světelné efekty.

“Na něco jsem se tě ptal!”

“To já vím.”

“Tak mi odpověz.” Jacksonův hlas už zdaleka nezněl tak sebejistě. Vmísil se do něho podtón strachu.

“Chci tvou práci!” pronesl Belial.

Diskžokej se chtěl zasmát. Už pootevřel ústa, ale pak si to rozmyslel. Toho druhého by to mohlo rozčilit. Jackson najednou nevěděl, co s rukama. Posouval se podél pultu. Když se na něj podíval, všiml si, že jeho ruce na něm zanechávají vlhké stopy od potu. Nepotil se proto, že by bylo horko. Ne, mělo to jiný důvod strach!

Aby získal čas, položil tomu neznámému hloupou otázku. Hudba hrála dál, nikdo neprotestoval. Byl se svým novým kompaktním diskem spokojen. “Vy jste z profese, pane?” zeptal se Beliala.

Belial jeho otázku slyšel, ale nerozuměl jí.

“Jak to myslíš?”

“No jo, člověče,” získával Jackson půdu pod nohama. Strach už nebyl tak hluboký. “Umíš tohle všechno tady obsluhovat? Není to jednoduché, skoro věda.”

“Myslíš?”

“No jasně.”

“Já si to nemyslím.”

Jacksona už delší dobu pálila na jazyku jedna otázka a tu teď položil. “Co je s Doggem?”

“Kdo je to?”

“Ten chlap, co leží dole.”

Belial pokrčil rameny. “Nevím jistě, jestli je mrtvý.

Ale možné to je.”

Diskžokej zalapal po dechu. Začal se znovu potit silněji a ofoukl si obličej. “Zatraceně, uvědomuješ si vůbec, cos to udělal?”

“Přesně.”

Ta odpověď vyrazila i tak otrlému člověku jakým byl Jackson, řeč. V duchu se ptal, co je to za tvora. Připadl mu jako padlý anděl, jako někdo, kdo sestoupil z onoho světa a teď chce zanechat své znamení ve světě lidí. Pro něho byl šílenec, blázen. Proto byl nebezpečný. A kromě toho to nebyl ani muž, ani žena. Sakra, vždyť on nebyl nic.

“Můžeš jít,” řekl Belial.

“Já?!” vypískl Jackson.

“Kdo jiný?”

“Hrome, tohle je moje místo.”

“Už ne!” Belial zůstal klidný. K pultu to neměl daleko a Jackson se se strachem díval, jak se k němu blíží. To proklaté šedé cosi, co si nezasloužilo jméno člověk, se tvářilo, jako by ho chtělo vyhodit.

Jackson chtěl zvednout ruku a odstrčit ho. Ale Belial zachoval klid.

Uchopil ho za pravou ruku a přitom se usmíval.

Jackson zíral do jeho popelavého obličeje. Díval se mu do očí a viděl v nich něco, co by nedokázal popsat. Nevýslovně zlý výraz nejhlubšího pohrdání lidmi a dokonce i vražedného.

Diskžokej pochopil. “Ne!” zašeptal. “Ne, prosím tě, ne. Ne, já nechci …”

“Ale ano.”

“Co?”

“Zemřeš!”

Jacksonův kotník byl ještě stále v tom ocelovém sevření.

Teď ho ten druhý uchopil druhou rukou asi ve výši pasu. Stačilo jedno trhnutí a už se Jackson vznášel nad zemí.

Křičel a kopal nohama, ale nikdo ho neslyšel, protože mikrofony byly vypnuté.

Belial ho ve vzduchu otočil a vůbec nedbal na to, že Jackson kope nohama a háže sebou. On měl svůj plán a ten dovede až do hořkého konce.

“Podívej se ven!”

Jackson měl otevřená ústa dokořán, ale Belialovi křik nevadil, naopak, těšil ho. On byl zosobněním hrůzy a smrti.

Pak mrštil diskžokejovým tělem kupředu.

Jackson by nikdy nevěřil, že je schopen tak strašně křičet. Dopadl na sklo, které se okamžitě rozbilo.

Belial slyšel ten náraz. Viděl střepy a přihlížel, jak

tělo diskžokeje padá do hloubky, přímo na těla tančících… Vychutnával ten pohled. Lepší vstup si ani nemohl

přát. Jistou rukou znovu zapnul mikrofon, jako by byl v kabině každý den. Teď musí všichni vyslechnout jeho poselství.

Nejdřív se však podíval, co se děje dole, na té obrovské taneční ploše.

I přes velký hluk někteří tanečníci uslyšeli řinčení rozbitého skla. Možná se právě podívali nahoru a uviděli tělo letícího diskžokeje a kolem něho spoustu ostrých střepů. Až dopadnou dolů, budou přinejmenším ranění.

Ozvaly se první výkřiky. Ale pozdě.

Jackson i střepy už mezitím dopadly mezi tančící a v mžiku vypuklo na diskotéce peklo. Padající tělo sebou strhlo několik tančících k zemi. I střepy našly svůj cíl. Najednou vzduchem stříkala krev jako příšerný vodotrysk. Jeden chlapec se zhroutil. Měl proříznuté hrdlo. Dívka, tančící vedle něho, dostala zásah do zad. Prudkost nárazu skleněného střepu ji odhodila dopředu, řev v sále byl strašný. Dívka dopadla na břicho. Ze zad jí čněl dlouhý trojúhelníkovitý střep.

A Belial se díval. To byla jeho chvíle. To byl jeho svět.

Slyšel vlastní smích, zatímco pod ním vypukl zmatek. Kdo mohl, prchal pryč z místa ohrožení, zatímco jiní, kteří měli méně štěstí, zůstali ležet vedle Jacksona.

Každý věděl, co se stalo. Až do toho nejzažšího nejtemnějšího kouta se ta událost rozkřikla a tak muselo dojít k panice v celé budově.

To tušil i Belial a proto přistoupil k pultu. Vytáhl mikrofon z držáku. Postavil se před rozbitá okna. Roztáhl

křídla a držel si mikrofon před ústy.

Jeho hlas zazněl hned z několika reproduktorů najednou a byl slyšet až na parkoviště. “Jsem Belial. Osobní strážce Luciferův a zjevil jsem se vám proto, abych konečně nastolil jeho vládu. Podívejte se na mě, podívejte se na černého anděla a následujte mě…

15.

Spravedlivého zamrazilo! Nebylo to počasím. Zima mu nevadila, tady šlo o jiný chlad, který ho zasáhl a prostoupil jeho tělo. Stoupalo vzhůru a nebylo jediného místečka, kam by se nedostal. Zasáhl každičký sval, nerv, vlákno v těle, dokonce i tmavé vlasy byly studené na dotek a současně jako nabité elektřinou.

Za to nesl odpovědnost Belial.

Dokázal to a spravedlivý musel uznat, že přišel pozdě. Anděl lži byl prohnanější. Chytře využil svého náskoku. Ani ten lovec duchů mu zatím nepřišel na stopu. Belial byl vždy o krok rychlejší.

Raniel měl jasno. Zjistil, kde ten smrtelný nepřítel je.

Bohužel se stalo přesně to, čeho se obával.

Lidi Belial potřeboval lidi. Potřeboval je, jako oni potřebovali chléb a vodu. On a jeho druhové se už od pradávna pokoušeli podrobit si lidstvo. Ukázali se na světě v době prvních primátů, ale ti jim nerozuměli.

Později, v druhé fázi evoluce, kdy se z opice vyvinul první tvor, jehož mozek byl srovnatelný s lidským, se andělé zla objevili podruhé. Nebyli sice pochopeni, ale lidé si jejich příchod zapamatovali. Dokazují to skalní kresby, kde nejsou jen zvířata, ale i podivné, strach nahánějící bytosti.

Takoví jako Belial…

Raniel spěchal. Slyšel hudbu z otevřeného vchodu a viděl oslňující světlo vnějších osvětlení, které se plazilo jako plameny po fasádě domu a podobné ostré světlo vycházelo i ze vchodu.

A pak najednou hudba přestala.

Vystřídalo ji něco jiného.

Až ven bylo slyšet křik a nářek.

Výkřiky hrůzy a strachu, při nichž Raniel ještě víc zbledl. V tu chvíli věděl, že přišel opravdu pozdě. Belial už začal se svou krvavou koupelí…

I my jsme byli na cestě.

Ještě stále, a to se mi vůbec nelíbilo. S každou uplynulou minutou se zvyšovala pravděpodobnost, že ten prokletý anděl zvítězí, což jsem v žádném případě nechtěl. Musím ho vyzvat na souboj, musím ho porazit a doufal jsem, že mi při tom Raniel pomůže, ale po něm nebylo široko daleko ani stopy.

Já a Suko jsme se museli spoléhat na Billyho. Jen on znal cestu.

On byl ve spojení s tím “svatým”. Suko ho pozoroval a každé jeho slovo pozorně poslouchal.

Zajel jsem do temné ulice a dojeli jsme na prázdné náměstí, odkud vedly asfaltované ulice. Náměstí bylo vysypáno štěrkem. Nevěděl jsem, kam mám jet, proto jsem zastavil. Světlo reflektorů propůjčilo náměstí falešný lesk.

“Víš kam teď, Billy?” zeptal se Suko.

Chlapec se díval kupředu. Po chvíli přikývl a zašeptal:

“Ano. Jeď rovně. Tu hudbu už neslyším.”

Najednou vykřikl. “Neslyším hudbu, ale křik. Bože, oni umírají! Oh neee!”

Rozklepal se a úplně se psychicky zhroutil. Svíjel se na zadním sedadle, chtěl vylézt z auta a můj přítel Suko měl co dělat, aby ho udržel.

“Jeď dál, Johne!”

Nebylo nic, co bych v dané chvíli udělal raději…

16.

Belial promluvil k lidem první věty. Byly to citáty z bible, avšak obrácené naruby a on nyní čekal na jejich účinek.

Ten se projevil ihned. Nastalo mlčení. Žádný strach ani panika, ke které by po předchozích událostech bývalo muselo dojít, ne, nic takového. Všichni se plni očekávání dívali na něho.

Anděl lži stál sice ve stínu, ale vidět ho mohl každý. I ti, kteří teď stáli u pultu, postupovali směrem do středu, aby viděli, kdo mluví. Poznali křídla, což by je za normálních okolností muselo udivit, ale kupodivu oni se chovali tak, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě

Tady teď vládl Belial. Byl to jeho svět. Samo jeho charisma lidi natolik vyvedlo z míry, že na něho pohlíželi se směsicí strachu a zvědavosti.

Belial byl spokojen. Usmíval se. Z jeho pohledu vyzařovalo něco, co lidé akceptovali, neboť se nenašel nikdo, kdo by nahlas protestoval nebo se mu chtěl postavit na odpor.

Něco z dávnověku proniklo do dnešního moderního světa. Poselství, které zaujalo lidi víc, než kterýkoliv počítač.

Nový pán situace několik minut čekal, dokud se i poslední pohled neupíral na něho. Pak se znovu zadíval pod sebe a zvolal mocným hlasem: “Je to začátek nové doby. Budete nápomocni zrození nového proudu, neboť váš Bůh, ať už to byl kdokoliv, je mrtev. Už neexistuje. Místo něho nastoupil nový Bůh, jehož jméno je Lucifer!”

To poslední slovo vykřikl. Dunělo starou tovární

halou a dolehlo ke sluchu každého. Nikdo však nepozvedl hlas k odporu, lidé strnuli strachem, nechali se manipulovat a zapomněli na své ideály, aniž by si to uvědomili, protože fluidum, které vyzařoval anděl lži, bylo jednoduše příliš silné.

A Belial vychutnával svou novou moc. O tom vždycky snil, proto byl vyslán na svět. Na své nepřátele, které měl i zde, v tuto chvíli zapomněl. Opájel se svou novou mocí, jíž získal nad lidmi.

“Já jsem ten, kterým jsem byl vždy. Stál jsem po jeho boku a bojoval za něho. A on mne nyní vyslal, abych pro něho získal zpět to, co mu náleží. Lidi, služebníky, kteří k němu budou vzhlížet a v jeho jménu budou konat dobré skutky. Ano, budete konat dobré skutky, to vám přísahám. Zapomeňte na všechno, na svůj život, neboť on je ve srovnání s tím, co vás čeká, směšný. Co znamenají slova jako přátelství, láska, rodina? Nic, nesmysl! Každý musí myslet na sebe, jen na sebe! Jen tak bude váš život splňovat Luciferovy představy. Každý je nejbližší sám sobě. Každý musí bojovat sám za sebe, neboť ctnosti, které vám vštěpovali, ke kterým jste byli vychovám, už nejsou zajímavé. Myslete na sebe, život patří jen vám, svět patří jen vám a myslete neustále na to, že i tento svět musí někdo řídit.”

Belial učinil pauzu. Chtěl nechat svá kacířská slova účinkovat. Na druhé straně čekal na odezvu, která však nepřicházela. Nemohl ukázat na nikoho jako na příklad, nikdo se otevřeně nepostavil proti němu a on věřil, že tito většinou mladí lidé stojí na jeho straně.

Dokázal to! Tam ti dole se pod vlivem jeho slov změnili v tvárný vosk, který mohl tvarovat podle libosti.

Měl by být rád, ale on kupodivu nebyl, protože mu posluchači připadali až moc poslušní.

Proti tomu bude muset něco udělat. Chtěl jim to dokázat a chtěl je do toho v pravém smyslu slova vtáhnout.

Přejížděl zrakem hlavy pod sebou. Kdo z nich je nejvhodnější, aby na něm provedl test?

Vlastně všichni. S tím Belial nebyl spokojen. Protože on je chtěl ponížit, chtěl jim ukázat, čeho je už nyní peklo schopno. Ano, peklo a Lucifer byli skutečnými vládci nad tímto světem. Avšak mnoho lidí to nevědělo a on jim to musel znovu a znovu připomínat.

Chladně se usmíval, když objevil jeden mladý pár. Mladá dívka a její přítel. Oba stáli těsně u sebe, objímali se, hlavy zakloněné tak, aby viděli vzhůru na gondolu. Oběma mohlo být kolem dvaceti let. Oba na sobě měli barevné lesklé oblečení. Vlasy měli ostříhané na krátko.

Chtěl jim toho ukázat mnohem víc. Stoupl si na okraj gondoly. Vznášel se nad nimi, balancoval a vypadal tak, jako by jim měl každou chvíli spadnout na hlavy.

Což se také stalo.

Belial najednou uklouzl a padal. Výkřik přihlížejících byl důkazem, že mají o svého nového pána strach. Ale zbytečně. Belial jim chtěl jen předvést své schopnosti. Roztáhl svá černá křídla a všichni se stali svědky toho, jak se nad nimi vznášel.

Jejich údiv byl doprovázen různými zvuky. Ani jeden z nich nikdy neviděl anděla, alespoň ne in natura. Jen sochy v chrámech, vytvořené umělci, ale žádné skutečné anděly.

Belial nad nimi kroužil. Viděl všechno. Když zamával

křídly a opsal široký oblouk, všichni zmlkli.

S údivem se dívali vzhůru. V jejich očích byl obdiv, strach, ale i chuť učit se. Někteří z nich se strachem skrčili, když snížil výšku letu a zdánlivě se snášel na ně. Průvan, způsobený máváním křídel, jim čechral vlasy a ovanul tváře. Byl jako posel z jiného světa. Jediným trhnutím se Belial postavil.

Teď stál ve vzduchu. Snášel se nad jejich hlavami k zemi a na místě, kde přistával, mu okamžitě udělali prostor. Belial tam zamířil, spustil nejdříve nohy na zem a pak přistál.

Bylo to v místě, kde stál ten mladý pár, který si vyhlídl pro svou demonstraci. A oni vycítili, že jsou to právě oni, kdo tohoto nového boha v tuto chvíli zaujali. Nedokázali odvrátit zrak. Jako v zajetí nějakého kouzla se mu dívali do tváře, bledí, vystrašení, ale plní očekávání. Věděli, že je něco čeká, ale nevěděli co a kdy.

Belial si je prohlížel. Oba mlčeli.

Belial se zeširoka usmíval a jeho studené oči se rozzářily a tím dával najevo něco ze své radosti, kterou v té chvíli pociťoval.

Bylo mu jasné, že ti dva se proti němu nevzpříčí. Byl jejich pánem a vládcem. Udělají všechno, co bude chtít. Půjdou kvůli němu třeba i na smrt.

Byli to poslušní mladí lidé.

Právě to Belial věděl. Bylo mu lhostejné, kdo z nich mu bude odpovídat na jeho otázky. Obrátil se k nim a vnímal to napjaté ticho v sále. Všichni věděli, že se něco stane, ale nikdo se neodvážil ani náznakem zeptat. Belial ovládal všechno.

Kývl prstem. “Přistupte ke mně blíž. Radujte se, že

jsem si vybral právě vás.”

“Ano…”

“Máte se rádi?”

Oba se na sebe podívali. Měli ještě tak mladé obličeje, z nichž vyzařovala téměř dokonalá nevinnost ve srovnání s tím, kdo stál před nimi.

“Tak co?”

“Máme se rádi,” zašeptala dívka.

Ještě ta slova ani nevyřkla a Belial už reagoval. Zaklonil hlavu, otevřel ústa a hlasitě se rozesmál. Byl to smích, jaký pozemští lidé neznali. Byl to ďábelský smích a není snadné ho popsat. V tom smíchu se toho tolik spojovalo. Triumf pekla, vítězství zla nad dobrem, když to zjednodušíme, i pohrdání lidmi, na něž Belial pohlížel jen jako na figurky ve své hře, se kterými může snadno posouvat sem a tam. Ale potřeboval je, i když se bavil jejich poddajností, jaké jsou schopni jen lidé.

Láska co je to láska? Směšná věc. Láska je lež, neexistuje. Lidé se nemilují, mají jen strach a respekt před těmi, kdo jsou výš. Avšak láska patřila k věcem, které Belial a Lucifer nenáviděli. Proto Belialův smích skončil pronikavým výkřikem, v němž nechal průchod nenávisti.

Pak utichl.

Nastalo takové ticho, jaké v této budově ještě nikdy nebylo.

Vládu nad vším měl výhradně anděl lži. A on bude své poselství šířit dál a nikdo mu nebude bránit. To už bylo jisté.

Obrátil se znovu k mladému páru. Ti stáli tak, jako předtím, oči upřené do té šedé, staré a přesto bezvěké tváře. Jeho vlasy vypadaly jako šedivé pramínky, splývající

podél hlavy na útlá ramena, která zahřívaly. Anděl lži nebyl žádná svalnatá postava z posilovny, byl hubený a bezpohlavní a přesto z něho vyzařovala taková síla, že se před ní všichni třásli. Radoval se ze strachu mladého páru a ještě chvíli čekal, než jim položil další otázku.

“Takže vy se tedy milujete?”

“Ano.”

“Láska?” vysmíval se. “Co je to láska?” Oba se na sebe nejistě zadívali.

“Tak nám to řekněte!”

“To… to… my nevíme!” zašeptal mladík. “My neumíme definovat lásku. My ji jen cítíme. Patříme k sobě a chceme spolu zůstat.”

Opět ďábelský smích, který přerušil mladíkova slova.

“Láska a zůstat spolu, k smíchu! To je holý nesmysl, jestliže takto přemýšlíte. Láska nepatří do tohoto světa. Copak to nevidíte? Láska neexistuje!”

“Ale… ale… co tedy existuje?” vykoktala dívka.

“To vám předvedu. Já jsem vaším pánem a jen moje ideologie platí.” Učinil krok k dívce, která vypadala tak poslušná, i když měla rty nalíčené na růžovo.

Belial se jí dotkl.

Dívka sebou trhla, pak se ale podvolila, když si ji k sobě přitáhl. Pak ležela v jeho náručí a on si ji položil zády na pravou ruku. “Já vám teď ukáži, co je láska,” zašeptal.

“Já vám to ukáži.” Políbil dívku.

Byl to brutální a tvrdý polibek. Ale dívka se nebránila, jen třepala nohama a pak zůstala viset v jeho náručí. Když na chvíli odtrhl své rty od jejích, ozvalo se z jejích úst smyslné zasténání.

Belial se radoval. Přejížděl svou dlouhou hubenou rukou dívčino tělo. Dotýkal se jí všude a tím demonstroval, co pro něho znamená láska.

Nic, vůbec nic!

A to jim také řekl. Křičel to na ně. Vysvětloval jim, jak málo láska znamená, neboť ona, jeho oběť, toho byla nejlepším příkladem.

“A tak tomu bude i v budoucnosti. Láska je lež, nenávist a egoismus budou vládnout světu a já se stanu vaším vůdcem.”

Nastalo mlčení. Všechny oči byly upřené na Beliala. Ten ještě stále držel dívku v náručí. Dívka se mu dívala do tváře s poněkud omámeným výrazem. “Tak co?” chechtal se. “Chceš mi teď ještě říct, že ho miluješ?”

“Ne!”

“Nenávidíš ho?”

“Ano!”

“Nenávidíš ho skutečně?”

“Ano!”

,,Jsi ochotna to dokázat?”

“Ano.”

“Udělám všechno!”

“Ha!” zvolal Belial k davu diváků. “Slyšeli jste to? Udělá všechno! Je ochotná udělat všechno a tak se mi to líbí. To je moje láska, moje definice, která platí už od pradávna. Uvidíte, kdo je silnější, ona vám to dokáže. Potřebuji zbraň!”

Tato změna tématu proběhla příliš rychle na to, aby diváci okamžitě zareagovali.

Čekali, dívali se jeden na druhého a spoléhali na to, že

něco udělá jejich soused.

“Zbraň!”

Belialovo přání bylo vyplněno. Z davu se k němu prodíral někdo, kdo držel v ruce otevřený nůž.

“Ano,” řekl Belial pochvalně, “to je báječné. Přesně to jsem čekal. Děkuji.” Vzal si nůž a zlomyslně se zachechtal. Za chvíli už tančila čepel dívce před očima a Belial se jí zeptal: “Vidíš to?”

Přikývla.

“Vezmi si ho!”

Dívka vztáhla ruku. Zůstala v té poloze několik vteřin a Belial se sám na ní pásl pohledem. “Podívejte se na ten nůž!” zvolal. “Dobře se na něj podívejte a uvidíte na vlastní oči, jak bude ta proklatá láska zničena. Přesvědčíte se, že neexistuje, že existuje jen lež a nenávist. Láska je lež a ona vám to dokáže. Jak se jmenuješ?”

“Eva,” odpověděla dívka a dívala se jako v tranzu na

čepel před svýma očima.

“A jak se jmenuje tvůj přítel?”

“Albert.”

“Výborně, Evo. Říkala jsi, že Alberta miluješ, ne?”

Eva prudce otočila hlavu. “Vážně?” smála se nepříčetně, “vážně jsem to řekla?”

“A ne snad?” popichoval ji Belial. “Chceš mě klamat?

Říkala jsi, že ho miluješ.”

“Ne, nemiluji ho.”

“Tak co je teď pravda?”

“Já nevím!” zamumlala Eva.

A další otázka: “Nebo svého přítele snad nenávidíš?

Řekni, nenávidíš ho?”

“Ne, to ne.”

“Tak co?”

“Je mi lhostejný,” zašeptala Eva. “Je mi lhostejný, ani ho nemiluji, ani k němu nechovám nenávist.”

“To je dobré, Evo, dokonce velmi dobré. Když je ti lhostejný, tak už s ním nemusíš být. Nebo se mýlím?”

“Nemýlíš se!”

Belial se zasmál a poplácal ji po tváři. “Tak je to správné, Evo, tak je to správné. Albert je ti lhostejný. Je ti lhostejný a může ti být lhostejné i to, zda žije, nebo ne?”

“Ano!”

Belial zvedl ruce. Vypadal jako velký guru, který všemu vládne. “Když je ti to lhostejné, tak ho zabij. Ukaž nám všem, kteří se na tebe díváme, že je ti lhostejný. Vezmi si ten nůž a zapíchni mu ho do krku. Udělej to!”

Eva slyšela, co říká.

Pak přikývla. Čepel klesla směrem dolů. Obrátila pravou ruku.

Albertovo hrdlo bylo odkryté. Nemohla ho minout.

Přivřela oči a přesně zamířila.

Albert se nehýbal. Stál tam jako socha. Ruce mu visely podél těla jako hadrovému panákovi. Pohled měl upřený do prázdna.

“Zabij ho, Evo!”

“Ne, ona ho nezabije!”

17.

Ten hlas zazněl hlasitě nad hlavami všech a nepřipouštěl námitky. Sálem se rozlehlo vyděšené a překvapené ticho. Nikdo se ani nepohnul a nikdo si neuměl představit, že by se mezi nimi našel někdo, kdo se odváží odporovat velkému Belialovi.

A přesto ta slova nebyla žádný klam, to věděl i Belial, který se díval na Evu a měl vztek, že nevykonala jeho příkaz.

Pořád stála před svým přítelem, mířila mu nožem na krk, ale zatím nebodla.

Vzadu nastal pohyb. Nebylo to od něho daleko a Belial už tušil, že jeho kouzlo bylo narušeno. Neozval se hned, protože přemýšlel o tom hlase, který mu nebyl neznámý. Někdo promluvil k těm lidem, někdo, kdo nestál na jeho straně, a to ho rozčilovalo.

“Zabij ho, Evo!”

Přikývla. Zvedla ruku, ale než stačila bodnout, objevila se druhá ruka a současně upadlo několik lidí na zem, protože příchozí nemohl na nikoho brát ohledy.

Eva vykřikla. Ne triumfem, ale proto, že ji ta cizí ruka tak bolestivě svírala zápěstí. Ještě stále chtěla vykonat Belialův příkaz, ale Raniel to nepřipustil. Nasadil proti ní všechnu svou sílu a ohnul jí ruku k sobě, i když se Eva pokusila o všechno.

Nůž jí vyklouzl z prstů a dopadl se zařinčením na

zem.

Belial zavrčel. Nezasáhl, protože už věděl, kdo je jeho

protivníkem.

Zrovna Raniel, spravedlivý. Napůl člověk, napůl

anděl. Někdo, kdo nestál na žádné straně, kdo prostě jen chtěl spravedlnost a to se Belialovi nelíbilo.

Jediným trhnutím odhodil Raniel dívku do náručí jejího přítele, který ji držel jako kus dřeva. Nikdo z přihlížejících nic neudělal, všichni se tlačili k němu, protože tušili, že zde dojde k rozhodujícímu zápasu mezi oběma podivnými bytostmi. Oba chtěli zvítězit, i když každý z jiného důvodu a kompromis byl mezi nimi vyloučen.

“Ty mě znáš, Beliale.”

“Ovšem, kdo by tě neznal.”

“Pak také víš, proč jsem přišel.”

“Ne, ale ty mi to řekneš.”

“Přišel jsem proto, abych tě svrhl zpět do hlubin zatracení. Vrátíš se tam, kam patříš. Na tomto světě pro tebe není místa. Ty nejsi anděl, ty jsi smrt. Jsi obrazem lži. Chceš vzít lidem to, co nenávidíš. Vím, že mnozí z nich jsou špatní, ale žádný není tak absolutně zlý jako ty. Cítil jsem, že přijdeš a proto jsem se na to připravil. Proto jsem ti byl v patách. Anděl lži, zatracenec, ničitel, ten nemůže vládnout. To, co si kdysi o tobě mysleli Essenejci, bylo mylné. Oni věřili na konec světa, ale i na to, že synové světla porazí syny tmy, jak už nyní lidstvo ví ze starých spisů Kumranu. Věděli také, že se ten zápas neodehraje za jejich časů, proto ho posunuli až do doby konce světa. Stojí psáno, že se král na konci světa bude jmenovat Belial, že se povznese k nebeskému pánu a svrhne několik nebeských bytostí na zemi, aby je rozšlapal tak, jak byl kdysi zašlapán on sám. Ale mužové Kumranu se mýlili. Obraz dualistického světa není správný. Není jen dobro a zlo, je i něco mezitím, vojska démonů mezi nebem a zemí. Proto

jejich předpovědi již dávno neplatí.”

“Už jsi skončil?” chechtal se Belial.

“Téměř.”

“A co jsi mi chtěl říct?”

“Že i tvoje moc je omezená. Že ze sebe krále neučiníš. Nebudeš králem, Beliale, anděli lži, pane lži a Luciferův služebníku. Proti tomu se nestavím jen já sám, ale i mí přátelé, kteří také vědí, že jsi opustil svou říši.”

“Já nad vámi zvítězím!”

“Ne, nezvítězíš!”

“Kdo mi v tom zabrání? Kdo se chce se mnou měřit?

Kdo?”

“Já!”

“A jak to chceš dokázat?”

“Já vím, jak.”

“Tak mi to řekni.”

“Ne, to si nechám pro sebe. Však to zjistíš, až to dojde tak daleko. Hovořil jsem předtím o Essenejcích a spiscích u Mrtvého moře a v nich jsem také našel odpověď, Beliale. Nejsi neporazitelný, i když na tebe Essenejci pohlíželi jako na nejstrašnější smrtící stroj a přisuzovali ti absolutní zlo. Ale neporazitelný nejsi…”

Belial mlčel. Hledal východisko. Měl toho ještě tolik v plánu. Tady na té diskotéce chtěl začít. Chtěl k sobě ty mladé lidi upoutat, neboť jen jim patřila budoucnost a on nechtěl ztratit jejich respekt. Ranielova slova ho silně znejistěla. Neznal spisy Essenejců přesně, ale věděl, že věřili v anděla světla a anděla tmy Beliala. A nad nimi oběma stál Bůh. Tomu věřili Essenejci a Beliala líčili v těch nejhorších barvách.

Nebyl jen andělem lži, byl lstivý, přibližoval se k

lidem záludně, aby se nejprve zmocnil jejich duší a pak těl, nebo byl nenasytný a měl neustále hlad.

To vše Belial věděl. První krok už měl za sebou. Zasel do lidí svou ideologii, zatím ještě nezískal jejich duše, ale byli připraveni věřit jeho lžím.

Teď už se těšil na druhý krok, ale Raniel, který stál před ním, mu to překazil. Ve svém tmavém oděvu vypadal Raniel jako mstitel z říše smrti. Možná tím mohl zastrašit jiné, ale ne Beliala, anděla lži.

“Chceš boj?”

Raniel přikývl. “I to, pokud to musí být.”

“A ty věříš tomu, že nade mnou můžeš zvítězit? Nade mnou, Luciferovým poslem?”

“Pokusím se o to.”

Belial se zasmál. Znovu se jeho ďábelský smích rozezněl halou a mnoho lidí vylekal. “Oh, už teď mám strach, hrozný strach. Už se třesu, vidíš?”

Skutečně se třásl. Jeho tělo vibrovalo, klesl na kolena, položil hlavu na rameno a díval se vzhůru na Raniela. Působil jako někdo, kdo se vzdává, klečí, lomí rukama a prosí Raniela o smilování.

Lež, nic než lež, pomyslel si Raniel. Jen odporné divadlo.

Ale on se nevzdá! On ne!

Přesto se Raniel rozhodl, že to zkusí. Sáhl rukama pod svůj oděv, kde měl něco ukryto.

Byl to skleněný meč!

Jeho zbraň, bible spravedlivých, jak ji nazýval. Tímto mečem už zachránil nejeden život a teď se pokusí jím zahubit anděla lži.

Belial se díval. Klečel se psí oddanností u nohou

svého nepřítele. Roztřeseným hlasem se ho ptal: “Ty mě chceš zabít? Ty mě chceš skutečně zabít, Ranieli?”

“Zasloužil sis snad něco jiného?”

“Vrhám se před tebou do prachu, spravedlivý. Chcešli, budu ti líbat nohy. Skláním se před tebou, protože znám tvou sílu, ale prosím tě o smilování. Nedělej to, prosím, změním se, budu dělat, co přikážeš.”

Byla to směšná scénka, ale velmi dobře zahraná, to Raniel věděl.

Neležel před ním jen tak někdo, byl to Belial, anděl

lži.

A Raniel velmi dobře věděl, že nemluví pravdu. Byl

lhář, pravda pro něho byla vražedná.

Nemohl pravdu slyšet.

Raniel zvedl svůj meč a díval se přitom na šedivé vlasy, které se na šíji rozdělovaly.

Žádné slitování. Raniel ťal!

Můj křížek se zahřál!

Cítil jsem to už dlouho předtím, než jsme vystoupili z auta. Stáli jsme na velkém parkovišti před bývalou tovární halou, přestavěnou na diskotéku.

Takové stavby rostou v Londýně jako houby po dešti, stojí několik měsíců, než se dav zábavychtivé mládež přesune zase jinam.

Tato diskotéka byla hojně navštěvovaná, to jsme poznali podle množství zaparkovaných vozidel. Mnozí z nich sem jezdili na motorkách a my teď hledali místo, kam zaparkovat našeho rovera. Bylo ho tu dost. Mohl jsem zaparkovat dokonce těsně u vchodu.

Už když jsme vystupovali, bylo mi nápadné ticho, které tu panovalo. Z otevřených dveří nevystupoval žádny hluk, žádná hudba, žádná změť hlasů.

Vnější osvětlení vrhalo své barevné paprsky do tmy. I uvnitř byly hlavy diváků zaplaveny barevnými světelnými pruhy.

Žádný z nich se nepohnul. Nikdo netančil, nikdo nemluvil. Rozběhl jsem se ke dveřím.

Současně se mnou vystoupili z auta i Suko a Billy. Suko ho pevně držel, protože Billy byl velmi nervózní a neustále ukazoval pravou rukou ke vchodu. “Svatý, tam je ten svatý. Cítím ho, vím, že tam je.”

“Dobře, dobře, jen klid,” uklidňoval ho Suko.

“Chci k němu.”

“Teď ne!”

“Já chci!”

“Pusť ho tam, Suko!”

“Dobrá, ale já zůstanu venku.” Suko se podíval na můj

křížek.

Držel jsem řetízek, na němž byl zavěšen, takže křížek volně visel. Kýval se lehce se strany na stranu a byl oblopen jasnou září. Cítil zlo v naší blízkosti a jelikož reagoval tak silně, muselo být zlo velmi silné a prastaré.

Vběhl jsem do diskotéky.

Světlo mi ukazovalo cestu, ucpanou lidmi.

Viděl jsem záda výstředně oblečené mládeže. Nikdo si nevšímal svého okolí.

Všichni se soustředili jen na dění odehrávající se uprostřed sálu.

Co se tam odehrávalo, jsem zatím neviděl, i když jsem

několikrát nadskočil do výšky.

Zdálo se mi, že se tam něco zablýsklo.

Bylo to možné. Snažil jsem si prorazit cestu davem.

Najednou jsem slyšel pronikavý zlý smích a pak kolem mě něco proběhlo, přímo k východu.

Viděl jsem jen stín, ale věděl jsem, že to byl Belial, kdo se kolem mě mihl…

18.

Zásah! Ano i ne!

Raniel zasáhl, ale v té chvíli Belial dokázal, jak je mocný. Rozplynul se prakticky před očima spravedlivého.

Mihl se kolem meče nahoru a jeho triumfální smích se rozlehl sálem staré továrny.

V tom smíchu zaznělo jeho jméno, zatímco on sám se vznášel pod stropem jako velký hrozivý pták, kterého nelze polapit.

Znovu se skřehotavě rozesmál. Vysmíval se svému nepříteli a letěl směrem k východu.

Pak byl pryč!

Suko musel Billyho pevně držet za ruku, protože chlapec s ním nechtěl být. Chtěl se mu vytrhnout, škubal sebou, křičel a škemral, ale Suko neoblomně vrtěl hlavou.

“Já chci za tím svatým, Suko! On je můj přítel! Volal mě! Jsem dítě a on miluje děti! Já jsem ho viděl první! Zjevil se mi a já vím, že to něco znamená. On chce mě, jen mě!”

“Zůstaneš se mnou!”

“Ale ten svatý je…”

Suko už pomalu začal ztrácet trpělivost. Nechtěl Billymu působit bolest, ale musel ho držet velmi pevně, aby se mu chlapec nevytrhl.

Býval by se vrhl do vlastní záhuby, neboť Belial nebyl žádný svatý, byl andělem lži. Obelhal každého, aby se stal jeho obětí.

A v této chvíli byl na diskotéce, protože i Suko slyšel jeho pronikavý smích.

Belial byl na cestě zvítězit. A Suko už si najednou sám nepřipadal v bezpečí. Tušil, že dojde k boji i mezi ním a Belialem, a k tomu potřeboval mít volné ruce, bez chlapce na krku.

“Zavřu tě do auta, Billy.”

“Ne!” Billy se zapřel nohama do země. Ale proti Sukovi nic nezmohl. Suko ho táhl k roverovi. Chtěl ho tam strčit, aby měl volné ruce a chlapec aby byl v bezpečí.

Pravou rukou otevřel dveře a levou držel Billyho. A pak bylo najednou všechno jinak.

Kolem se mihl nějaký stín. Proletěl jako tiché torpédo vzduchem a Suko pocítil přítomnost toho druhého proklatě blízko. Bleskově se otočil a chtěl něco udělat.

Ale už to nestihl. Belial byl rychlejší.

A Belial chtěl toho chlapce!

“Svatý!” slyšel Suko křičet Billyho, než ho to srazilo na karoserii auta, z níž sjel na zem.

Zůstal tam lehce zmožený ležet, ale přesto myslel na Billyho.

Nadzvedl se a pomalu se vytahoval na nohy, podepíraje se o auto a díval se vzhůru k nebi. I když byl všechno jiné než fit, věděl, že ten strašný pohled, který se mu naskýtal, není halucinace. Bohužel to byla skutečnost.

Belial mu Billyho vytrhl a teď se svou obětí stoupal vzhůru k nebi…

Připadal jsem si jako někdo, kdo neví, co dál. Kam jsem měl běžet? Doprava, do středu halu, nebo doleva, k východu?

Přijel jsem proto, abych bojoval s Belialem, ale ten kolem mě proletěl a teď byl pryč. Chtěl jsem se rozběhnout

k uličce, kterou dav vytvořil proto, že jí někdo dlouhými spěšnými kroky kráčel k východu. Byl to Raniel, spravedlivý. A věru, že na mě nedělal dojem vítěze. To, co jsem předtím zahlédl jako záblesk, byl skleněný meč, který Raniel svíral v jedné ruce, ale působil dojmem, že ho má chuť odhodit, protože ho v rozhodujícím okamžiku nechal ve štychu.

Raniel se nedíval ani napravo, ani nalevo. Díval se jen k východu, neboť i on samozřejmě věděl, že Belial unikl, což nemohl v žádném případě připustit.

Zvolal jsem jeho jméno: “Ranieli!”

Můj výkřik ho zastavil. Věděl jsem, že až se dostane ven, bude moci Beliala pronásledovat ve vzduchu a tak jsem s ním nejprve chtěl promluvit několik slov.

Dívali jsme se na sebe.

“Je pryč, Johne!” řekl.

“Já vím.”

“Znovu se mu to podařilo! Obelhal mě. Věděl jsem, že mi lže. Byl dokonce rychlejší než můj meč!” Raniel byl velmi zklamán. Do davu se pomalu opět vléval život. Začali teprve teď chápat, co se odehrálo. Slyšel jsem první výkřiky a Raniel mi vysvětlil, že jsou tu i mrtví a ranění, ale my jsme v této chvíli neměli čas se o ně postarat.

Dav se začal tlačit k východu a vynesl nás s sebou jako mohutný proud.

Než nás stačili srazit na zem, byli jsme na nohou, ale neběželi jsme na parkoviště. Postavili jsme se vlevo od vchodu, zády ke zdi. Neviděl jsem Suka, protože mi dav bránil ve výhledu, ale bylo mi jasné, že jsme prohráli. Belial byl ještě rafinovanější, než jsem očekával. A bál jsem se o Billyho Wilsona, který by měl být se Sukem

někde nablízku.

Poslední lidé opustili budovu. Mezi nimi byla křičící dívka, silně krvácející na rameni, podepíraná dvěma mladíky.

Vracel jsem se dovnitř sám, protože Raniel nechtěl.

Moje kroky se zrychlily, když jsem viděl, že uprostřed sálu leží na zemi lidé v bezvědomí a krvácejí. Byli to čtyři lidé, pořezaní nožem a při pohledu na ně se mi sevřel žaludek a měl jsem co dělat, abych potlačil nutkání ke zvracení.

“Beliale, ty proklatý netvore!” zašeptal jsem. “Já tě zastavím, já tě dostanu!” Zaťal jsem ruce v pěsti, připadal jsem si zatraceně opuštěný, pak jsem se pomalu obrátil.

Jako cizím světem jsem se vracel zpět k východu, osvětlen barevnými reflektory, což mi v této situaci připadalo přímo perverzní.

Proti mně vyletěla oblaka kouře z výfuků startovaných automobilů a motorek. Připadalo mi to jako páchnoucí pozdrav anděla lži.

U našeho roveru jsem viděl obrysy svého přítele Suka, který byl jen slabě osvětlen vnějšími světly.

Billyho jsem neviděl.

Srdce se mi rozbušilo. Zrychlil jsem krok a nepotřeboval jsem se Sukovi ani dívat do tváře, abych uhodl, co se stalo.

Přesto jsem se zeptal: “Billy?”

“Bohužel, Johne!”

“Co se s ním stalo?”

“Belial ho odnesl a já tomu nemohl zabránit. Proběhlo to strašně rychle. Divím se, že mě jen vyřadil z boje a nezabil. Ale myslím, že je pro něho ten hoch mnohem

důležitější než já.”

Spolkl jsem odpověď. Díval jsem se do prázdna a šeptal: “Všem nám unikl. Ani já jsem ho nedokázal zastavit. Je mi líto.”

Dokonce i Raniel vypadal zkroušeně. Díval se do země, zatímco v dálce už zaznívalo houkání sirén.

“Měli bychom se ztratit!” navrhl jsem. “Naši kolegové by nás zdrželi svými dotazy, i když oprávněnými.”

Suko i Raniel souhlasili.

Jelikož zvuk sirény rychle sílil, museli jsme si pospíšit. A to jsme také udělali.

“Kam pojedem?” zeptal se Suko, když jsme seděli v

autě.

Pokrčil jsem rameny a nastartoval motor…

19.

Billy výskal radostí .“Já letím! To je tak nádherné, Beliale, já letím!”

“Ano, se mnou!”

“Jsi báječný!”

“To já vím.”

“Jsi opravdu svatý?” volal Billy do hukotu větru.

“Ovšem, že jsem.”

Billyho ta odpověď uspokojila. Belial ho držel ve svých kostnatých rukou tak, aby chlapec ležel ve vzduchu břichem dolů a mohl se dívat na zem.

Billy byl okouzlen. Zapomněl na všechno, na rodiče, na policisty, jen se díval do hloubky pod sebe. Byl večer, tma se vznášela nad městem, ale byla prosvětlena miliony světel, která shora vypadala tak nádherně, jak to Billy ještě neviděl.

Bylo to moře světel, svět, který byl vzdálený a přesto blízko.

Nádhera…

Drželi se daleko od svého cíle a Billy si všiml, že svatý opsal oblouk doleva a světla pod nimi teď zmizela. Letěli teď nad temnou krajinou plnou stavebních strojů a rozestavěných zdí. Byla to nějaká obrovská stavba.

Dlouhá ramena jeřábů čněla k noční obloze. Byl tu cítit beton a prach a když Belial sestoupil o několik metrů dolů, uviděl Billy obdélníkový půdorys. Bylo to nedostavěné poschodí nějaké budovy, zatím nezastřešené. Ten dům určitě bude po dokončení stavby mnohem vyšší.

Tam přistáli.

Vítr bičoval Billyho obličej. Belial ho pustil a Billy

učinil několik vrávoravých kroků, než našel rovnováhu.

Pak se zastavil, poněkud nejistě, v myšlenkách ještě stále při tom neobvyklém letu. Pomalu se obracel a postupně si uvědomoval, že ten krásný let se světcem vzal dřívější konec.

Belial nespouštěl z chlapce oči. Seděl před betonovou plošinou ve výšce hrudi, jako by si chtěl chránit své nahé tělo před větrem. Složil křídla, takže jen jejich horní části vyčnívaly nad rameny.

Billy k němu přistoupil. “Už naše cesta skončila?” zeptal se ho.

“Ne.”

Byla to lež, ale Billy to nepoznal.

“Kdy poletíme dál?”

“Později.”

Další lež, protože Belial měl v úmyslu něco úplně jiného. Díval se na něho pohledem, který dokonce i chlapci naháněl strach. Poprvé, protože teprve teď uviděl pravou tvář anděla lži a přestal věřit, že má před sebou světce. “Ty nejsi svatý,” řekl Belialovi.

“Ale ano, jsem!” lhal Belial.

“Ne, protože z tebe mám strach. Ze svatého bych strach neměl.”

“Tak proč ho máš?”

“Protože se na mě tak díváš!” Belial se rozesmál. “Opravdu?”

“Ano.”

“A co?”

“Co chceš?”

“Tebe!”

Billy začal ustupovat. Jeho strach vzrostl. “Ale co se

mnou chceš dělat?”

“Potřebuji tě. Potřebuji tvou duši, potřebuji tvé tělo. Jsi mladý a já jsem lačný a hladový.” Zasmál se zlověstně a zvedl se.

“Ne!” vykřikl Billy, kterému spadly klapky z očí, protože anděl lži mu poprvé zjevil svou pravou tvář.

Bylo to pro něj strašné. Nevěděl, co má dělat, protože Belial šel blíž a blíž.

Billy před ním ustupoval.

Ale plocha byla ohraničená. Nebylo tu nic, kde by se mohl skrýt. Vchod do spodnějšího patra byl přikryt prkny, takže tam taky nemohl.

“Ne, prosím tě, ne…” Billy natáhl ruce před sebe, jako by tak mohl Beliala zastavit.

Belial zavrtěl hlavou, až se mu šedivé vlasy rozletěly.

“Mám hlad. Potřebuji duše, potřebuji i maso a krev. Ty jsi dítě, měkoučký k pozření. Dostanu, co potřebuji!”

Billy pochopil, že Belial nelže. Teď teprve mu začalo být smutno po přátelích, kteří dávno znali pravdu.

“Co teď?”

Otočil se. Rozběhl se, ale zakopl o kámen

Jeho výkřik se rozezněl vzduchem do dálky, zatímco jeho tělo dopadlo na zeď a odtud se svezlo na zem.

20.

Zeptal jsem se: “Kde je?”

Jak Suko, tak Raniel mé otázce rozuměli.

Očekával jsem odpověď od Raniela, neboť to byl on, kdo mi přišel oznámit Belialovo zjevení.

“Zatím to nevím,” odpověděl.

“Cítíš ho?”

“Ano, jeho vliv.”

“A jak ho můžeme zastavit?” zeptal se Suko. “Může to dokázat John svým křížkem?”

“To nevím. Ale jedna šance tu je. Musíme ho přelstít

lží.”

“Jak?” zvolal jsem, “On přece lže neustále.”

“Skutečnou lží.”

“Prosím?”

“Ano, ano, lží. Musíme ho přesvědčit lží, aniž by si to

uvědomil. Jen tak ho můžeme zničit. To, co jsem zkusil na té diskotéce, nebylo nic jiného než úhybný manévr. Musí lhát a přitom být přesvědčen, že mluví pravdu.”

“To je komplikované.”

“To je pravda, Johne.”

Zůstal jsem u reality. “Nejdříve musíme najít jeho i toho chlapce. Doufám, že Billy žije a pak…”

“Johne, jeď dál!” přikázal mi Raniel hlasem, který napovídal, že se zřejmě něco dověděl.

“Kam?”

“Rovně, prosím.”

“Dobrá.”

Zatím jsme se příliš od diskotéky nevzdálili. Podařilo se nám ujet přijíždějící policii. Později jim všechno

vysvětlím, teď bylo důležitější najít chlapce a pochopitelně Beliala.

“Je někde nablízku!” šeptal Raniel. Seděl vedle mě a nepřipoutal se. Jeho hlava se hýbala. Díval se bočním okénkem ven, hned zase čelním sklem a neustále si prohlížel oblohu.

“Za chvíli budeme na staveništi,” řekl jsem.

“Správně.” Jel jsem dál.

Po levé straně už se rýsovaly obrysy nedokončené stavby. Bude-li někdy dokončena, bylo sporné. To mi jen tak mimochodem proběhlo hlavou. Musel jsem se soustředit na řízení.

Vynořila se velká tabule, na níž byly uvedeny firmy, které na stavbě pracovaly, jak už to obvykle bývá. Nedaleko stály jeřáby na mohutných betonových podstavcích, či na kolejnicích.

“Zastav!”

Raniel to skoro vykřikl a já dupl na brzdy.

Raniela to vyhodilo dopředu. Ale on se opřel rukama o palubní desku a pohotově otevřel dveře a vyskočil ven. Byl rychlejší než Suko a já. Když jsme vystupovali, bylo nám jasné, proč má tak naspěch.

“Panebože!” zašeptal můj přítel a zíral do výšky. Já učinil totéž.

Viděli jsme malou postavičku, která přepadla přes okraj nedostavěné zdi a s křikem padala dolů.

Byl to Billy. Až dopadne, zůstane ležet rozbitý na zemi. Ale jeden z nás chyběl.

Raniel, napůl anděl, napůl člověk, jemuž se podařilo své tělo vynést vzhůru a teď stoupal vstříc padajícímu tělu.

Vystupoval velmi rychle a dohonil chlapce ve výšce

čtvrtého poschodí, kam jsme ještě dohlédli.

Billy mu spadl do náručí. Váha padajícího těla strhla Raniela dolů. Padal asi dvě patra velmi rychle a už to vypadalo, že mu chlapec vypadne z náručí. Málem se nám zastavilo srdce, ale Raniel chlapce uchopil ještě pevněji.

Potom s ním pomalu klesal vstříc zemi. Přistáli těsně u

nás.

Billy nebyl schopen mluvit. Byl smrtelně bledý a v

šoku ležel Ranielovi na rukou. Vypadal jako loutka. Jen chvění rtů dokazovalo, že ještě žije.

“Mám ho,” řekl Raniel a na jeho rozzářeném obličeji se objevil úsměv.

Nebyli jsme schopni slova. Žaludek se mi stáhl. Mimoto jsem se cítil, jako bych selhal, protože se mi nepodařilo Billyho zachránit.

“Děkuji.”

“Je jen spravedlivé, že žije!” řekl Raniel. “Budu ho i nadále chránit!”

“To ty umíš nejlépe.”

Suko poodešel stranou, aby si prohlédl zeď. Moc toho neviděl, hledal Beliala. Ale viděl jen prázdné okenní otvory, lešení, jeřáby, ale anděla lži ne.

“Nevidím ho,” řekl zklamaně. “Musí tu přece někde být!”

“Srazil přece toho chlapce dolů,” dodal jsem. “Proč to asi udělal?”

“Moment!” ozval se Raniel. “Já si to nemyslím, Johne.”

“Ne?”

“On ho potřebuje. Nejdříve si chtěl vzít jeho duši, pak

tělo. Billy je dítě, je čistý a když zloduch může získat něco

čistého, udělá pro to vše.” Raniel se odmlčel.

“Proč nemluvíš dál?”

“Už není nahoře.”

“Je tady?”

Raniel pokrčil rameny.

O chvíli později zazněl ze tmy od zdi domu zlostný hlas. “Ten chlapec patří mně!”

V tu chvíli jsme věděli, že se Belial pokusí ho znovu získat…

21.

Cože to Raniel říkal?

Že musíme dosáhnout toho, aby Belial lhal a přitom věřil, že říká pravdu. Potom že bude slabý a porazitelný. Ale jak ho máme přinutit k takové lži?

Já jsem to nevěděl a pak, museli jsme počítat i s tím, že si je své slabiny vědom.

Raniel držel Billyho pevně, přitiskl si ho k hrudi a nevypadal, že by ho byl ochoten dobrovolně vydat. Billy tiskl tvář Ranielovi do šatů. Nechtěl už toho “svatého” vidět. Bylo pravděpodobné, že tam nahoře konečně pochopil pravdu.

Zastrčil jsem pravou ruku do kapsy a uchopil stříbrný křížek. Cítil jsem teplo, které vydával. Za chvíli už ho nebudu moci držet. Ale zároveň jsem si všiml, že mi to teplo stoupá vzhůru do paže a dodává mi pocit jistoty.

Pak jsem křížek vytáhl z kapsy. Ne rychle, pomalu jsem vysouval ruku z kapsy.

“Ukaž se, anděli lži!” To Raniel ho vyzval.

Slyšeli jsme smích a pak nám zopakoval, že Billy patří jemu, protože si ho našel. Billy byl první člověk, který ho viděl a proto ho chtěl.

“Můžeš si pro něho přijít!”

“To také udělám.”

“Tak pojď!”

Ale Belial nešel. Neviděli jsme ho, protože se skrýval ve stínu zdi. Netušil jsem, co mu brání, aby si pro chlapce šel. Byl to můj křížek, který jsem i s řetízkem položil na kapotu roveru?

“Už nebudu déle čekat,” řekl Raniel.

“Neboj se, už jdu.”

V tom hlasu zazněla záludnost. Byl prostě odporný.

Ale Belial dodržel slovo a vyšel ze stínu zdi.

Jeho nahá postava byla jako šedivý stín, který se neslyšně pohyboval k nám.

Jeho tvář mi připomínala pokřivenou grimasu. Podíval se na Suka, který stál jako na trní a vytáhl z kapsy svou hůlku.

Belial si všiml i blýskajícího se křížku na kapotě. Uplivl si před ním.

Pak uviděl spravedlivého.

Raniel tiše hovořil s Billym, než ho od sebe odstrčil a postrčil ho k Belialovi.

Proklatě, chce snad toho hocha obětovat?!

Projel mnou strach. Nebyl jsem dalek toho aktivovat křížek a bude-li to nutné, udělat to sám, abych zjistil, zda mám proti andělu lži nějakou šanci.

“Miluješ ho?” zeptal se nečekaně Raniel.

Belial se úlisně zasmál. “Ano, miluji toho chlapce!” Lež, to byla ona! Dostali jsme ho!

“Johne, formuli!”

A tentokrát jsem to byl já, kdo ji křičel do noci. “Terra pestem teneto-salus hic maneto!”

A křížek zareagoval! Světlo!

Světlo všude, kam jsme se podívali. Bledé studené, ale přesto jasné, jako by někdo rozsvítil obrovskou lampu. To světlo svítilo, zářilo a šířilo se do dálky. Koupali jsme se v tom světle.

I Belial!

“Lžeš!” zvolal spravedlivý. “Lhal jsi. Nechal ses obelstít. Nelhals vědomě. Jen ti to tak vyletělo, měls pravdu, čistou pravdu a pravda je začátek, ale pro tebe znamená konec, anděli lži!”

Belial vykřikl. Zhroutil se. Seděl na svém odporném zadku a nebyl už schopen se zvednout.

Zasáhla ho síla ukrytá v mém křížku. Dokázala ho oslabit, pronikla mu jeho tenkou kůží a protrhla ji.

Najednou mu z tenkých rtů začala vytékat krev. Reagoval jako člověk, stal se lidsky zranitelným a když roztáhl křídla, vypadalo to směšně.

Nedokázal už vzlétnout. Zahyne tady a my budeme mít příležitost vidět ho umírat, osobního strážce samotného Lucifera, absolutního zla.

Opravdu ho síla křížku zabije? Zemře skutečně?

Naše naděje mizela, protože se stalo něco jiného, co hrozilo odejmout křížku jeho sílu.

Cítili jsme nevysvětlitelný chlad, který se na nás snesl jako tlustá přikrývka, obalil nás, aniž bychom se proti němu mohli bránit. Ten chlad mi vzal dech. Zavrávoral jsem a byl šťastný, že se mohu opřít o rovera. Vedle jsem slyšel chroptět Suka, podíval se tím směrem, ale neuviděl jeho, nýbrž něco jiného, co se na nás snášelo ve tmě.

Tvář!

Nebyla ani krásná, ani odporná. Měla dvě oči, do nichž jsem nedokázal pohlédnout.

Byly to oči zla a ta tvář patřila tomu nejmocnějšímu z padlých andělů Luciferovi!

Zjevil se, aby diktoval finále a já neměl nic jiného, na co bych mohl spoléhat, než svůj křížek. Dokáže zmobilizovat síly všech čtyř archandělů tak, aby se jako

čtveřice postavili proti Luciferovi a vybojovali znovu boj, který je popsán v knize Genesis?

Ne, nestalo se.

Luciferův obraz se zjevil proto, aby chránil jeho osobního strážce. A my mohli hovořit o štěstí, že silné záření křížku ochránilo nás. Stáli jsme tam a přihlíželi události, která se odrážela v dokonalé zrcadlové ploše.

Belial krvácel. Byl u konce. Ústa otevřená. Z nich vytékala rudá tekutina a chuchvalce krve. Celý se stáhl do sebe. Ale Luciferova ústa se otevřela a Belial v nich zmizel. Jako by ho zlo jednoduše spolklo.

Belial byl pryč.

A v té chvíli se kouzlo bílé magie mého křížku zlomilo…

Podívali jsme se na sebe.

A nebyli jsme schopni se ani usmát.

V tak hlubokém šoku jsme se nalézali. Raniel byl první z nás, kdo se vzpamatoval.

Postavil Billyho Wilsona na zem a držel ho za ramena, aby neupadl.

“Zavedu ho zpátky,” řekl mi.

“Dobře a pak?” zeptal jsem se.

“Pak se uvidíme. Ještě tu musíte něco dokončit.” Už chtěl jít, ale můj hlas ho zadržel.

“Co se stalo s Belialem?” Spravedlivý se rozesmál.

“Odešel k Luciferovi, tam se bude zotavovat a lízat si rány.”

Myslel jsem si to, ale doufal jsem, že to potrvá co nejdéle.

Jeho první zjevení se na zemi nám dalo pořádně zabrat.

Neměli jsme zájem na dalším…

KONEC