Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 25 - Živý i po smrti

1

Když Darkmana pověsili, vyzváněly zvony, neboť pro mnoho lidí bylo velkou úlevou, že už je tento vrah na onom světě.

Hlas zvonů jim zněl jako vysvobození ze strachu. Přes den leželo nad káznicí Dartmoor a nad blízkým močálem i okolními vesnicemi tíživé napětí, které bylo téměř hmatatelné. Každý věděl o rozsudku smrti. Ať už z novin, nebo z ústního podání.

Darkman věděl, co ho čeká. A nesl to s klidem. Nebál se kata. Ne, on se na něho dokonce usměje a půjde tak, jak ho lidi znají.

Muž s prošedivělými vlasy, vysokým čelem, silným masitým nosem a úzkými rty. Darkman mu říkali ze dvou důvodů. Za prvé proto, že si své oběti vyhlížel zásadně jen v noci, a za druhé proto, že nosil neustále tmavé brýle a nemínil si je sundat z očí ani ve chvíli své popravy. Alespoň ne dobrovolně, protože ty brýle byly jeho poznávacím znamením. Měl je na očích i ve své cele, nesundával je ani v noci, alespoň tak se to vyprávělo. Zatím se nikdo nepokusil mu je sundat. Ten, kdo se ocitl v Darkmanově blízkosti, choval se tiše nebo se rychle někam stáhl. Každý cítil auru, která z tohoto vraha vyzařovala. Bylo to neviditelné, zlověstné záření. Násilí a vražda.

Poslední den svého života vstal Darkman brzy ráno a seděl ve své cele. Tmavé brýle, jako vždycky, skrývaly jeho oči. Toho dne měl povoleno se oholit, jeho tvář byla hladká. Ten, kdo by se pokusil odhadnout jeho věk, měl by s tím velké potíže. Mohlo mu být čtyřicet, ale stejně tak i šedesát let. Kromě toho on sám svůj věk nikdy neprozradil.

Za starými zdmi Dartmooru se odehrávaly ty nejtěžší osudy. Zdejší vězňové byli věšeni, jiní seděli ve svých celách desetiletí a opustit je směli jen proto, aby tvrdě pracovali v močálech. Ať už se jmenovali jakkoliv a dopustili se čehokoliv, svou celu si každý z nich vyzdobil kousíčkem své osobnosti, ať to byla usušená květina, obrázek, fotografie, kniha, prostě cokoli, co mohlo upoutat jeho pozornost, na čem mohl s radostí spočinout jeho zrak. Dělali to tak všichni, až na jednu výjimku.

Darkman neměl ve své cele nic.

Žádnou knihu, obrázek, vůbec nic osobního. Také ho nikdy nikdo nepřišel navštívit. Celý svůj život prožil jen tím, že se toulal po okolí a vraždil. Bezohledně. Děti, ženy i muže. Bavil se tím, že vlákal děti k močálu a s krutostí se pásl na jejich hrůze a utrpení, když se topily. Chodil vždy potmě. Tichý, jako stín, hrozný a krutý.

Ale nakonec ho chytili, odsoudili, dokonce prokleli a vynesli nad ním rozsudek smrti.

Měl být oběšen. OBĚŠEN!

Když ležel na dřevěné pryčně, přemýšlel o tom slově a zíral do stropu. Sáhl si rukou na hrdlo, kde byla kůže tenká a napínala se. A napjala se ještě víc, když se usmál.

Byl to úsměv, který dokázal mnohým nahnat strach, protože v něm byla jakási moudrost a když Darkman

přikývl, vypadalo to, jako by dospěl k nějakému rozhodnutí.

Podíval se na své silné ruce se stejně silnými a dlouhými prsty. Rdousily už tolik hrdel a ukončily křik a sípění obětí. Ale Darkman vraždil i zbraněmi, nožem, železnou tyčí a tak dále.

Dnes měl tedy viset.

Dnes byl pro všechny slušné lidi svátek. Bylo to jako ve středověku, protože popravy oběšením, či pálení údajných čarodějnic bylo pro lid vždy důvodem k oslavám.

Tady se také bude slavit a personál ve věznici si oddechne. Dokonce i zdi si oddechnou, protože se zbaví jeho ducha.

Tak si to všichni mysleli.

Ale Darkman se smál. Rychle zase zvážněl, protože zaslechl skrze silné zdi hlasy. Byly to mužské hlasy a ti muži museli stát přímo před ním, jinak by je nemohl slyšet. Na chvíli znejistěl. Jdou si už pro něho? Ne, ještě nenadešla stanovená hodina. A ti muži se spolu stále ještě bavili. Darkman dokázal velmi přesně určovat čas, i když neměl žádné hodinky. Padací okénko ve dveřích do cely nikdo neotevřel. Zato cítil pohyb v zámku, někdo odstrčil závoru a pak uviděl čtyři muže.

Úsměv se mu vrátil. Bylo mu jasné, že z něho mají strach, protože přišli ve čtyřech.

Dean Fletcher, jeden z velitelů dozorců, stál na prahu. Byl vysoký a mohutný. Brutální muž, tak se to o něm říkalo. Obličej měl jako vytesaný z kamene. Fletcher si údajně dokázal poradit s každým vězněm, ale dnes si vzal na pomoc své dva kolegy, kteří stáli za ním a chránili mu záda.

Čtvrtým mužem byl farář!

Darkman se musel usmát, když ho viděl. Byl to ještě poměrně mladý muž, příliš mladý na takové povolání. Napadlo ho, že starý farář onemocněl a tento ho musel zastoupit. To se mu nelíbilo. V očích faráře byl strach a obava.

Darkman obrátil hlavu doprava.

Z chodby zavanul do cely pach čisticích prostředků. Páchl pronikavě po dezinfekci.

“To už nadešel čas?”

“Ne,” odpověděl Fletcher.

“Tak mi dejte pokoj!”

“Přivedl jsem ti duchovního. Takový je předpis a my ho dodržíme,” řekl Fletcher i přesto, že se mu Darkman smál do očí.

Darkman se přestal smát.

“Co mám dělat s duchovním? Řekl jsem vám přece, že žádného nechci!”

Mladý kněz se ujal slova. “Je možné, že svých činů budete litovat, než stanete před tváří našeho Pána.”

“Pána?” vysmíval se Darkman. “Boha?”

“Ano.”

“Zmizni, ty lapači duší! Já sám jsem svým pánem i bohem. Rozumíš?”

“Jistě.”

“Takže ty nechceš vyslovit svou poslední modlitbu?” zeptal se ještě jednou Fletcher.

“Ne, to tedy nechci.”

“Tak my půjdeme.”

“To doufám.”

Fletcher učinil krok kupředu. “Příště už si pro tebe přijdeme a odvedeme tě pod šibenici, ty prašivý pse. Jsem zvědav, jak silný budeš potom.”

“Velmi silný.”

“To už říkali mnozí před tebou. Ale pak jsem je slyšel brečet, řvát a škemrat. Někteří z nich si nadělali do kalhot a to bylo i pro nás mrzuté.”

“Já ti tu radost neudělám.”

“Jen počkej.”

Darkman našpulil rty, jako by ho chtěl políbit.

“Tak už konečně vypadni,” řekl.

“S radostí,” zachechtal se Fletcher. “Já jsem vyhrál. My jsme vyhráli.”

“Myslíš?”

“Jasně, protože ty budeš už brzy mrtvý.”

“Ano, mrtvý.” Nikdo nevěděl, proč se Darkman rozesmál, ale i samotnému knězi přeběhl mráz po zádech, když ten smích slyšel. Najednou však smích utichl. Fletcher zaklel. Nejraději by byl Darkmana zkopal, ale ovládl se. Ne v přítomnosti faráře. “Ale na tvou popravu, ty ničemo, na tu se opravdu těším. Budu se na ni dívat s velkým potěšením a v duchu budu jásat, až uslyším, jak se ti zlomí vaz.”

“Můžeš se i hlasitě smát, Fletchere. Mně je to jedno. Já už vás jen nechci vidět.”

“To já vím.”

Muži vyšli na chodbu. Fletcher za nimi přibouchl dveře. Někdy se v duchu ptal, jaký je rozdíl mezi dozorci a jejich vězni. Stále víc se podobali jedni druhým. Bylo to tím starým vězením, které probouzelo i v normálních lidech jejich zlé stránky. V těch zdech

sídlil duch smrti a msty. Bylo načase, aby tu stavbu už nechali srovnat se zemí. Už se o tom dlouho mluvilo, ale nakonec to vždycky odložili.

Fletcher se podíval ještě okénkem do cely. Darkman seděl na pryčně a nehýbal se.

“Brzy už budeš mrtvý”, šeptal Fletcher. “Brzy už budeš, ty špinavý, prašivý pse, mrtvý.”

Slyšel ho Darkman? Asi ne. Přesto obrátil hlavu ke dveřím. Zašklebil se.

A ten úsměv se dozorci vůbec nelíbil. Rychle zase zavřel okénko ve dveřích.

2

Darkman dokonce i spal, což svědčilo o jeho opravdu dobrých nervech. Takže, když dozorci vstoupili do jeho cely podruhé, aby ho odvedli na popravu, uviděli rozespalého člověka, který se na ně překvapeně díval.

“Hej, co se děje?”

“Půjdeš s námi!”

Ještě stále ospalý se Darkman narovnal. Své tmavé brýle měl na očích jako vždycky. Jen se mu trochu posunuly. Zločinec si toho všiml a rychle si je narovnal, aby mu nikdo nemohl vidět do očí.

Fletcher stál před ním. Vykoupal se a oholil, protože byl cítit mýdlem a vodou po holení. V pozadí čekala eskorta. Čtyři dozorce, které Darkman v poslední době často vídal. Narovnal se, zívl, zatřepal hlavou a vzhlédl, když se ho Fletcher zeptal: “Jsi připraven?”

“Na co?”

“Jít na smrt?”

“A tak. Ano, jistě, jsem připraven. Ale jdu skutečně na smrt? Víte to jistě?”

“Vstaň!”

Darkman se zvedl. Zakašlal, potom zatřepal znovu hlavou, jako by ze sebe chtěl setřást poslední zbytky ospalosti a zase zívl. Bylo to dlouhé zívnutí.

Muži, kteří na něho čekali, mlčeli a divili se. Takhle se ještě žádný odsouzenec nechoval. Když Fletcher zachrastil pouty, zavrtěl Darkman hlavou a řekl: “Ty nepotřebuješ, půjdu dobrovolně.”

“Takový je předpis,” odpověděl Fletcher.

“Tak si posluž.”

Fletcher mu dal ruce za záda a nasadil mu pouta. Darkman se nebránil. Vůbec nepomýšlel na odpor, jen brýle si nechával na očích.

“Máš nějaké poslední přání, když už jsi se vzdal poslední hostiny?”

“To bych měl,” prohlásil Darkman.

Fletcher byl tak překvapen, že nebyl schopen odpovědět. Darkman proto pokračoval: “Rád bych si ponechal své brýle.”

“Když ti na tom tak záleží. Stejně ti kat přetáhne přes hlavu kápi. Ale co je na nich tak důležitého?”

“To je můj problém.”

Fletcher se pohrdavě usmál. “Mohl bych ti je teď sundat, Darkmane,” řekl.

“Ano, to bys mohl. Ale to by nebylo dobré, Fletchere, to by nebylo dobré.”

Po této odpovědi se Fletcher svého úmyslu vzdal. V Darkmanově hlase zazněl totiž jistý tón, který se mu vůbec nelíbil. Dokonce mu nahnal strach, to si musel přiznat. Proto se soustředil na obvyklé činnosti, které při takový příležitostech vykonával.

“Odveďte ho!” přikázal svým lidem.

Ti vzali Darkmana mezi sebe. Dva dozorci šli vpředu, Darkman uprostřed a dva průvod uzavírali.

Vyšli z cely a zabočili tentokrát doleva, nikoliv doprava jako obvykle. To byla cesta na popraviště. Říkali jí také cesta slz, protože už mnohé zažila. Řvoucí a vzpírající se muže, kteří již ztratili veškerou lidskost a stali se z nich tvorové na nižším vývojovém stupni.

V tomto traktu se nacházelo šest cel smrti. Tři po každé straně chodby. Ani jedna z nich nebyla v současné době obsazena a Fletcher nevěděl, kdy přivezou dalšího kandidáta na smrt.

Na této cestě to neustále páchlo dezinfekčními prostředky, které měly překrýt ostatní pachy. Někteří trestanci, vedení na popravu, neovládli svěrací svaly, jiní se odevzdali osudu, další zase nebyli schopni sami jít. Jen Darkmanovi se nic takového nestalo. Kráčel vzpřímeně. Na čele neměl jedinou kapku potu. Vypadal jako člověk, kterého se nic nedotkne.

Fletcher to nemohl pochopit. Převzal vedení malé eskorty a sám se potil. Košili už měl propocenou pod pažemi. Nemohl pochopit, že má pro nějakého člověka jeho vlastní život tak malou cenu, že jde na smrt s takovou lhostejností. Na tom bylo něco nenormálního. Tento vrah se vymykal všem pravidlům. Mimoto, že měl na svědomí mnoho

lidských životů, což už samo o sobě svědčilo o něčem nenormálním, muselo v něm být ještě

něco dalšího, co odporovalo všem pravidlům normálu. Neměl žádné pocity, ani city.

Fletcher teď přemýšlel i o tom jeho posledním přání. Chtěl si ponechat své tmavé brýle. Podivné přání. Něco takového Fletcher za svoji dosti dlouho službu ještě nezažil.

Zvrácený svět, říkal si v duchu.

Na konci chodby byly železné dveře. Byla to brána na onen svět. Tak jí říkal vězeňský personál. Kdo touto branou prošel, pro toho už nebylo návratu.

Fletcher ji odemknul.

Na rozdíl od chodby, kterou prošli, byl prostor, který před nimi ležel nyní, spíše hala.

Byla rozdělená na dvě části, z nich každá byla osvětlena studeným světlem. Vpravo bylo hlediště, kde sedávali přihlížející popravě. Byly tam seřazeny dřevěné židle v řadách. Tam sedávali oficiální zástupci státu, kteří museli být každé popravě přítomni. Bylo tu i dost míst pro dobrovolné diváky a dnes byly všechny židle obsazené. Ve všech okolních vsích se nemluvilo o ničem jiném než o dnešní popravě. A hodně lidí chtělo toho netvora vidět umřít.

Ale jen málo z nich mělo to štěstí, že dostali místa. Byli tu i mladí lidé, studenti ale jen chlapci. Darkman, který vstoupil do druhé části místnosti, zůstal stát před železnou mříží a přitiskl na ni obličej, jako by si ho chtěl ochladit. Nic se tady nezměnilo. V této místnosti byli věšeni zločinci už před stovkami let.

Darkman se na šibenici vůbec nepodíval. Naopak, se zájmem hleděl do obecenstva. Fletcher ho chtěl od mříží

odvést, ale neuspěl. Darkman mu setřásl ruku ze svého ramene. “To je teda něco,” řekl.

“Co tím myslíš?” zeptal se Fletcher.

“Díval jsem se na ty čumily.”

“A co?”

“Pohrdám jimi všemi. Jsou to idioti. Jsou to…”

“To stačí.”

“Až na jednoho.”

“Koho?”

“Sedí vzadu, v poslední řadě, úplně vlevo.”

“Ten mladík s blond vlasy, v modrém svetru?”

“Přesně ten.”

“Co je s ním?”

“To já nevím, Fletchere. Ale rád bych znal jeho jméno. To je moje úplně poslední přání.”

Mladý muž mezitím zpozoroval, že se o něm mluví. Zrozpačitěl a začal se vrtět na židli. Pak oslovil souseda, který měl tmavší vlasy.

Ten však pokrčil rameny a nedokázal mu odpovědět.

“Mohl byste vstát, prosím, vy, v tom modrém svetru?” Mladý muž skutečně vstal. “Co ode mě chcete?”

“Darkman chce něco vědět.”

“Ode mne?”

“Ovšem.”

“Jsem student a…”

“Tvé jméno!” zvolal vrah. “Řekni mi své jméno!”

Student váhal. Nechtělo se mu prozrazovat své jméno. Cítil se nesvůj. Vtom zasáhl Fletcher. “Je to jeho poslední přání!”

“No dobrá, když je to tak. Jmenuji se Sinclair. John Sicnlair.”

“Výborně,” pokýval Darkman hlavou. “To jméno si musím zapamatovat, myslím. Ano, zapamatuji si ho.”

Nikdo z diváků netušil, co to znamená. Ale studentovi z toho naskočila husí kůže. Znovu se posadil a šeptal si se sousedem.

Darkman ustoupil od mříže. “Tak teď jsem spokojen,” řekl.

“Ale já ne,” řekl Fletcher tiše. “Já mám taky jedno přání. Chci vidět tvé oči!”

“Nedělej to!”

“Já chci!” Fletcher sáhl po brýlích a posunul je stranou. Uviděl oko, jen jeho část a tiše zasténal. To nemohou být normální oči. Díval se do chladného skla. Viděl v tom oku v pravém slova smyslu smrt. Rychle vrahovi zase brýle narovnal.

Bočními dveřmi vešel kat. Šibenici už předtím zkontroloval. Smyčka byla pevná a nemohla selhat.

Poprava mohla začít.

Venku už vyzváněl umíráček.

O několik minut později byl Darkman mrtvý. Svědkové v hledišti říkali, že ve chvíli, kdy došlo ke zlomení vazu, vydalo to zvláště hlasité cvaknutí, jako by chtěl přihlížejícím potvrdit, že je neodvolatelně a definitivně mrtev.

Avšak tísnivý pocit ve všech přetrvával dál…

3

O několik let později!

Dartmoor sice stál dál na svém místě, ale už nesloužil za káznici. Stalo se z něho muzeum, kam se jezdili dívat turisté. Konaly se tam vyhlídkové jízdy autobusem, které bylo možno rezervovat si na kontinentě. Jezdilo se na jihovýchodní cíp ostrova a jízda končila u Land’s Endu a ve Stonehenge.

Močálovitá krajina se také nezměnila. Vedlo jí jen několik málo cest k jednotlivým samotám a malým osadám, kde se lidé zabývali svou každodenní prací.

Byli rádi, že se z káznice stala turistická atrakce. Už tu nebyli žádní trestanci, pracující v močálech a stále znovu se pokoušející o útěk. To všechno patřilo minulosti, ale o té se stále hovořilo. Kolem staré káznice byla prostě velká spousta různých napínavých historek. Navíc o ní byly natočeny filmy a zdálo se, že lidem nikdy nedojde materiál k vyprávění. I turisté si jejich příběhy rádi vyslechli. Někteří turisté přenocovali v okolí a infrastruktura krajiny se měnila. Pokladny se plnily, lidem se dařilo lépe a stavěli se k turistům ještě pozitivněji.

Ale minulost se nedá nikdy smazat. Především ne u lidí, kteří měli s káznicí přímo co dělat.

Jako například dozorce Dean Fletcher. Byl sice už na penzi, ale klidu si neužíval.

Zážitky z věznice se mu vryly příliš hluboko do paměti. A stále znovu a znovu se mu vracely. Všichni ti vězňové, popravy, nemohl na ně prostě zapomenout.

Celá ta léta se spojila v jediný film, který se mu vracel do paměti, ať chtěl nebo ne.

Fletchera to ničilo. Věděl to. Ale nic proti tomu nemohl dělat. Poddal se osudu a pokoušel se z toho vyjít co nejlépe. Vždycky se rád napil a teď pro něho byl alkohol

jedinou útěchou, protože ho opustila žena. Přestěhovala se k sestře do Exeteru, která se tam provdala a založila rodinu. Tak zůstal Fletcher v bytě sám. Vlastně to byl domek, který dostal od státu, ale byl tak malý, že mu říkal byt.

Peněz neměl nedostatek. V tomto ohledu k němu bylo město velkorysé. Syt byl stále a nějaké to pivo si mohl také dopřát. Dokonce i whisky k tomu.

Toho dne bylo zase jednou bláznivé počasí. Mělo vlastně svítit slunce, protože bylo léto, ale místo toho následoval jeden deštivý den za druhým. S deštěm přišla vlhkost vzduchu a přirozeně také mlha.

V takových dnech by nikdo nevyhnal ven ani psa. Fletcher však nebyl pes, takže vyšel z domu, protože už to v tom vlhkém domě nemohl vydržet. Hospoda nebyla daleko, ve stínu kostela, což mu však vůbec nevadilo, protože si s farářem dobře rozuměl. Kněz pochopil, co se v bývalém dozorci odehrává, protože chodíval do káznice dávat vězňům poslední útěchu. Přišel do Dartmooru už jako mladý člověk a později tu dostal faru.

Nebyla ještě tma, ale mlha zastiňovala obrysy předmětů. Domy vypadaly, jako by chtěly zmizet nebo se přestěhovat do jiného světa. Auta bylo sotva slyšet a zaštěkání psa se rozlehlo tak hlasitě, jako by to zvíře stálo pár kroků od něho.

“Zmlkni,” zamumlal Fletcher.

Moc se toho za ta léta nezměnil. Jeho tvář vypadala stále jako vytesaná z kamene, jen byla o něco vrásčitější a

nepravidelnější. Byla poznamenána nožem. Rty mu zbělely. Tenká kůže na krku mu visela. Oči se dívaly unaveně. Vzpomínky v něm byly tak hluboce zakořeněné, že určitě nezmizí ani tohoto večera, Fletcher to cítil s takovou jistotou, že se na to mohl stoprocentně spolehnout. V takových chvílích bylo lepší, když nezůstal sám a hledal rozptýlení.

Televize mu nepomohla. Dokázala ho sice přivést na jiné myšlenky, ale on si potřeboval s někým povídat, aby mohl skutečně na chvíli zapomenout.

Vzduch venku mu připadal studený. Vyhrnul si límec u kabátu.

Kostel bylo sotva vidět. Ztrácel se v husté mlze. Projelo kolem něho nějaké auto. Hlasitá hudba dolehla k jeho sluchu.

V hospůdkách a obchodech se svítilo, jako by už byla noc. Ale byl sotva večer. Fletcher šel dál a mrznul. I jemu samotnému to připadalo divné. Nebyl přece nemocný. To třesení se zimou muselo mít jiný důvod, který však neznal. Souviselo to s jeho psychickým stavem, s předtuchou, že se něco může stát nebo že je to na cestě.

Hospoda byla na druhé straně ulice, kterou bude muset přejít. Nějaký cyklista mu skoro přejel špičky bot. Fletcher za tím mladíkem zaklel, ale ten se jen smál. Pak šel.

V té chvíli byla ulice prázdná. Neviděl nikde žádná světla. Žádné autobusy s turisty, na to bylo příliš špatné počasí.

Fletcher se zastavil uprostřed ulice. Někdo šel. Sel mu naproti. Nic neukazovalo na to, že se mu ten neznámý chce vyhnout a Fletcher byl tím zjištěním tak ohromen, že se také nepohnul.

Cizí postava byla čím dál zřetelnější. Byla vyšší než on. Měla na sobě šedé sako, bílé kalhoty, to už Fletcher viděl a potom hvízdavě nasál vzduch. Dvě temné oči. Bledý obličej.

Znal ho. Vzpomněl si na ty oči, na kulaté tmavé brýle. Darkman se vrátil!

Dean Fletcher chtěl vykřiknout, ale nebyl toho schopen, protože se mu země začala točit pod nohama. Fletcher stál na místě a zíral na postavu v černých brýlích a najednou cítil, jak ho ovanul dech smrti.

Darkman byl zase pryč!

Fletcher zasténal. Celý se chvěl. Ale vzchopil se a otočil, protože chtěl vidět Darkmanova záda. Ale ten druhý tam už nebyl. Darkman, nebo ten,

koho za něj považoval, zmizel. Hustá mlha ho pohltila. Zazněl klakson. Fletcher se lekl. Díval se na něho pár očí. Byla to světla přijíždějícího auta. Řidič zabrzdil, jinak by býval Fletchera stojícího na silnici přejel.

“Sakra, Fletchere, co to vyvádíš? Proč stojíš uprostřed silnice?”

Dean neodpověděl.

Jen mávl rukou. Těžkými kroky se došoural na okraj vozovky. Skoro zakopl o obrubník chodníku. Pak byl rád, že se může opřít o zeď.

Světlo, dopadající na chodník z okna domu, dopadlo na něj. Osvětlilo jeho zpocený lesknoucí se obličej s vytřeštěnýma očima.

Fletcher měl v ústech příchuť, jako by spolkl hrst popela. Jazyk měl drsný a naběhlý. Připomínal mu mokrý knedlík. Srdce mu bušilo tak prudce, jako by měl těsně před

infarktem. Ruce mu zvlhly. Necítil se už v reálném světě. Vrátil se do minulosti.

Darkman!

To jméno bylo zase tady! Měl ho plnou hlavu. Vzpomínky v něm znovu ožily. Na hrůzu, která doprovázela jeho popravu. Proběhla tak hladce a studeně. Ještě teď si vzpomínal na hlasité křupnutí, jak se tomu muži zlomil vaz.

Na takové věci se nezapomíná. Pouze tu vzpomínku potlačil až do dnešního dne.

“Dobrá,” zašeptal sám k sobě. “Musíš se zase uklidnit. Co jsi to vlastně viděl?”

Marně čekal, že se dostaví odpověď. Neuměl si žádnou jasnou odpověď dát. Nebylo to možné a nebylo ani možné, že proti němu šel bývalý popravený vrah. Po skončení popravy Darkmana prohlédl vězeňský lékař a konstatoval, že je mrtvý.

Pak ho pohřbili na vězeňském hřbitově

a Fletcher nikdy nezašel k jeho hrobu. Bylo pravděpodobné, že na něm ani nebyl náhrobek s jeho jménem. Roztřásl se ještě intenzivněji a dostal strach sám ze sebe. Domníval se, že si tu postavu vyfantazíroval. Tak dlouho ležela vzpomínka v jeho podvědomí, až se zhmotnila a objevila se před ním v podobě živé postavy Darkmana.

Živé? Živé?

Tím už si v této chvíli nebyl tak jistý. Nebylo přece možné, aby ten Darkman, kterého před chvílí viděl, byl výplodem jeho fantazie. Dlouho strašil tento šílený vrah v jeho vědomí i podvědomí. Ale dokáže člověk proměnit představy ukryté v podvědomí ve skutečnost?

To mu připadalo nereálné. Ale docela přesně si vzpomínal na ten ledový závan. Ne, ten nebyl přirozeného původu, žádný pozdrav zimy. Ten závan pocházel z říše, které se říkalo říše mrtvých. On ji pochopitelně neznal, ale poslouchal často staré příběhy, v nichž se zmínka o říši mrtvých často opakovala.

Měl sucho v ústech. Potřebuji se něčeho napít, říkal si v duchu. Musím si dát pivo a musím si s někým o tom zážitku promluvit! Ale s kým? Komu mohu natolik důvěřovat, aby se mi nevysmál?

V úvahu přicházel jediný člověk. Farář!

George Hancock. Ten si určitě vzpomene. Byl tenkrát u té popravy. Ten určitě projeví pro Fletcherovy obavy a úzkost pochopení. Dokázal to již mnohokrát, když spolu hovořili. Tento lékař duší trávil večery v hospodě proto, že tam mohl s lidmi hovořit otevřeně a dovědět se víc o jejich starostech a strastech. Nebude-li George v hospodě, byl Fletcher rozhodnut zazvonit na faře.

Byl se svým rozhodnutím spokojen a vydal se na cestu. Tentokrát utíkal s hlavou skloněnou.

Jako někdo, kdo počítá s tím, že ho každou chvíli může uchopit studená ruka zezadu za šíji.

Ale nic takového se nestalo. Nikdo ho nesledoval. Neslyšel za sebou žádné kroky ani hlasy, ani dech či funění. Byl sám.

To ho uklidnilo. Dokonce se usmál, když uviděl světla v oknech hospody. I před nimi se převalovala mlha. Byly to závoje, které se nechtěly rozplynout. Nebyly mezi nimi žádné mezery, jeden zapadal do druhého tak, že tvořily souvislý řetěz.

Dveře hospody byly zavřené. Hospodský je nechával otevřené jen při teplém počasí. Teď počasí spíš připomínalo pozdní podzim, protože teploty byly nižší než deset stupňů.

Toho večera byla hospoda poloprázdná. Nebyli tu žádní turisté a jen málo domácích a hospodský McIntosh přátelsky pozdravil nového hosta.

“Jako vždycky?” zeptal se.

Fletcher se postavil k výčepu. “Skoro jako vždycky,” odpověděl. “Přidej mi k tomu ještě jeden gin.”

“Jak si přeješ.”

Dean Fletcher zamířil k oválnému stolu, kde vždycky našel někoho, s kým si mohl popovídat. Mohl se sice posadit k jinému stolu, ale nechtěl se pouštět do řeči s neznámým párem.

Vydechl si, když uviděl faráře. Seděl sám, ale ne u svého obvyklého stolu, nýbrž tam, kam dopadalo jen málo světla. Že by se dneska chtěl schovat někam, kde ho nebude nikdo rušit?

Sporé světlo umožnilo Fletcherovi vidět, že farář už skoro dojedl chléb se sýrem. Teď už ho určitě rušit nebude.

“Můžu si přisednout, Georgi?” Duchovní vzhlédl. “Ach, to jsi ty?”

“Kdo jiný?”

“Posaď se.”

“Nechci tě ale rušit.”

“Hloupost, mě nerušíš.” Farář si Fletchera měřil, zatímco si sedal. Okamžitě si všiml, že s ním něco není v pořádku, ale zatím nic neříkal. Dojídal chléb a díval se, jak jim hubený McIntosh nese pití.

Fletcher sáhl po ginu. Prsty se mu chvěly. I toho si farář všiml. Otřel si ubrouskem ústa. Také on už zestárl. Černé vlasy prošedivěly a prořídly a teď už tvořily jen sporou pokrývku jeho hlavy. Musel už nosit brýle. Dnes si je však nevzal. I kůže na obličeji už byla samá vráska, jen oči měl stejně jiskrné jako dřív.

Když Fletcher sáhl po své sklenici, učinil farář totéž.

Přiťukli si, ale žádný z nich nevyslovil přípitek.

Fletcher vypil svou sklenici najednou. Pak se narovnal a otřásl.

“Udělalo ti to dobře, že?”

“A jak, Georgi. Musel jsem se dnes něčeho napít. A gin mám nejradši.”

Farář si vyčistil nos. Když zastrčil kapesník do kapsy, řekl:

“Nechci se plést do tvých věcí, Deane, ale nemohu se zbavit dojmu, že ti není zrovna nejlíp.”

“Máš pravdu.”

“Takže ti není dobře? Nechceš si o tom promluvit?”

“Proto jsem tady.”

“Oh, tys přišel za mnou?”

“Správně.” Duchovní se usmál.

“Takže by se dalo říci, že jde o zpověď mimo kostelní zdi?”

Fletcher dnes neměl smysl pro humor. Jeho obličej byl vážný.

“Žádná zpověď, Georgi, něco jiného, s čím si vůbec nevím rady.”

“Tak začni.”

“Víš…víš…” předklonil se a ztlumil hlas. “Víš, koho jsem viděl v mlze, když jsem sem šel?”

“Ano.”

Fletcher zalapal po dechu. “Ty…ty to víš?”

“To už jsem řekl.”

“Kdo to může být?”

George Hancock si dal čas s odpovědí, protože chtěl najít ta správná slova: “Vždyť je to jedno,” řekl po chvíli. “Viděl jsem Darkmana…”

4

Dean Fletcher seděl na židli bez pohnutí. V té chvíli se jeho tělo dokonale podobalo kamennému popelavému výrazu v obličeji. Zadíval se na faráře a zdálo se mu, že ho taky vidí skrze mlžný opar.

George Hancock jen přikývl.

“Sakra,” zašeptal po chvíli Fletcher. “Tak ty jsi ho viděl taky?”

“Ano.”

“Kde?”

“Nedaleko odtud. Dalo by se říct, že stál ve stínu kostelní

věže.”

“Nic víc? Mluv, mluv…”

“Prošel kolem mě.”

“Dotkl se tě?” Otázka zazněla jako výstřel z pistole.

“Ne, to ne, ale přesto jsem ho cítil, jestliže máš tohle na mysli.”

“Takový vánek, že? Ledový závan, je to tak?” Fletcher znervózněl.

“Ano, něco takového.”

“Stejně jako u mne, Georgi, I já jsem ho cítil. Byl to pozdrav z říše mrtvých. Umíš si to představit? Pozdrav z onoho světa!”

Farář mlčel. Nedal ani gestem najevo, co si myslí, což na Fletchera působilo tak, že si připadal jako na žhavém uhlí. Chtěl o tom mluvit. Musel to ze sebe dostat ven. Nejraději by býval křičel, ale ovládl se. “Mrtvý se přece nemůže vrátit, Georgi! Země zemi, popel popelu, tak se to přece říká, nemám pravdu?”

“Máš pravdu.”

“Ale ty jsi ho viděl?”

“Bohužel.”

“Takže není pravda, co tvrdí ta tvoje církev.”

Farář zvedl ruku. “Moment, Deane. To není jen moje církev, to je církev nás všech. To bych chtěl zdůraznit. A co se tady přesně stalo, to ti nedokážu říct. Je mi to líto, ale je to tak.”

“Ano, je to tak,” řekl Fletcher tiše. “Já jsem ho uviděl, když jsem přecházel ulici. Šel proti mně. Dotkl se mě. Cítil jsem ten závan. Viděl jsem dokonce jeho tvář s černými brýlemi.”

“Totéž se stalo mně.”

“Takže on je zase tady, Georgi!”

Duchovní sklopil hlavu. “Ne, to bych netvrdil tak určitě.”

“Jak to myslíš?”

“Někdo ho napodobuje, Deane.” “Jakto? To nechápu.”

“Já taky ne.” Hancock se pokusil o úsměv. “I když žijeme dosti osaměle, události tohoto světa se nám nevyhýbají. Jsme schopni všechno vnímat, když si dáme tu práci. A já už jsem se cítil uzavřený novým věcem, ale i věcem, které už byly předtím.” “Tomu nerozumím,” přiznal Fletcher.

“To není těžké pochopit, Deane. Žijeme v době, kdy se hrůzy minulosti vracejí zpět na povrch. Člověk si vzpomíná na masové vrahy, tisknou se knihy o jejich životech, točí se o nich filmy a existují labilní lidé, kteří se vidí jako jejich nástupci.”

“Teď už tomu rozumím. Ty myslíš, že jsme potkali jeho napodobitele.”

“To si myslím. Někdo vyhrabal staré události a baví se tím, že se zjevuje v blízkosti káznice v jeho podobě. Tak se na to musíš dívat.”

“Hm,” řekl na to Dean a mlčel. Musel o tom napřed přemýšlet. Rušil ho při tom McIntosh, který jim nosil pití. Objednali si ještě pivo a Dean si k tomu dal druhý gin. Podařilo se mu znovu vzpamatovat a řekl: ” Byl ses podívat na jeho hrobě potom, co jsi ho viděl?”

“Ne, to nebyl.” “To jsi ale měl!” “Proč?”

“Možná vystoupil z hrobu a teď se potuluje po okolí jako obživlá mrtvola. Možné je všecko, to ti říkám.”

“Ne, Deane, ne, tomu nevěřím. On se nepotuluje Dartmoorem jako zombie.” “Víš to jistě?”

Farář se napil, než odpověděl. “Já spíš věřím na někoho, kdo ho napodobuje.”

Fletcher vydechoval funivě vzduch nosem.

Pokrčil čelo, pak zavrtěl hlavou a řekl: “Tak to já jsem jiného názoru.”

“Jak to?”

“Já se na ten jeho hrob na vězeňském hřbitově půjdu podívat. Ale už ne dnes, až zítra ráno, až se rozpustí mlha.”

“Jak chceš.”

“Nechceš jít se mnou, Georgi?”

“Ne, děkuji. Myslíš to sice dobře, ale takové věci já dělat nebudu.”

“Takže ty to všechno nebereš nijak moc vážně, hádám.” Farář se dlouho nerozmýšlel. “Dalo by se to tak říct. Živí mrtví neexistují. Nanejvýš v románech nebo ve filmech. Ale hrůz už jsme ve svém životě zažili i bez nich dost.”

“Ano, to máš pravdu,” zamumlal dozorce v důchodu.

“Přesto zůstanu ve střehu. Já na ten studený závan nezapomenu.”

“V mlze působí všecko jinak, tajuplně.”

“Myslíš, že jsem si to všecko jen vyfantazíroval?”

“Všecko ne.”

“Ale přesto tomu nevěříš?”

“V tomhle případě ne.”

“Tak to se nedá nic dělat. Já zůstanu u svého rozhodnutí. Zítra se půjdu podívat na Darkmanův hrob na starém vězeňském hřbitově.”

“Tak tam běž, když tě to uklidní.” George Hancock se podíval na hodinky. “Já už budu muset jít, protože musím ještě trochu pracovat.”

“Na čem?”

“Žádné kázání, jen papírování. Poslali mi nějaké papíry z biskupství.”

“A tak.”

Farář vstal. Lehce poklepal příteli na rameno a řekl: “Přeji ti v každém případě klidnou noc.

A uvidíš, že zítra ráno bude všecko vypadat úplně jinak.”

“Kdo by tomu věřil?”

“Já tomu věřím.”

Na to Dean jen pokrčil rameny. Nedíval se za farářem, který zamířil k výčepu, aby vyrovnal útratu Hospodský se divil: “Tak brzy domů, Georgi?”

“Mám ještě nějakou práci.”

McIntosh se zasmál. “I já bych měl rád nějakou práci. Lidé se mé hospodě vyhýbají.”

“To se změní,” utěšoval ho farář.

“Můžeš se za to modlit, Georgi.”

“To raději udělej sám. Přeji pěkný večer.” Farář zamířil ke dveřím a odešel z hospody.

McIntosh přemýšlel o tom, že by nejradši zavřel Ale byl k sobě tvrdý a rozhodl se, že vydrží ještě dvě hodiny. Fletcher odešel od stolu a přistoupil k výčepu.

“Ty už taky odcházíš, Deane?”

“Ne, já zůstávám. A myslím, že se dneska večer pořádně opiju.”

“Tomu říkám slovo chlapa, Deane.”

5

Sotva se za Hancockem zavřely dveře, zmizel z jeho tváře napjatý výraz a rysy mu ztvrdly. Farář najednou vypadal jako člověk, který přemýšlí o nějakém problému, se kterým si neví rady a vypadal nerozhodně.

Přemýšlel o Darkmanovi!

Viděl ho. Cítil ten závan a myslel si, že ho ovanula sama smrt. Ještě teď mu naskočila husí kůže, když si na to vzpomněl a díval se do tmy.

Ale tam nic nebylo. V Dartmooru už nastal noční klid, i když vlastně ještě noc nebyla. To ticho puso—

bilo tísnivě, ale farář na to nechtěl myslet. V hlavě už si osnoval plán, o jehož podrobnostech už přemýšlel v hospodě.

Fletcher mluvil o hřbitově. I o bývalé káznici.

Musím to vědět, říkal si v duchu farář. Musím prostě vědět, jestli ten vrah skutečně opustil svůj hrob. Bylo by to sice proti všem přírodním zákonům, ale konečně, co by to znamenalo? Je spousta věcí, které se nedají vysvětlit.

A tak se vydal na cestu. Osamělý muž v koženém kabátě, na němž se usazovala vlhkost. Naslouchal vlastním krokům. Znovu se rozhlédl po okolí, ale postavu Darkmana neviděl. Pěšky to bylo k bývalé káznici dost daleko. Proto se kněz rozhodl jet na kole. To stálo jako obvykle u kostelní zdi a on se vyšvihl do sedla.

Věděl, že bude muset jet močálovitou krajinou, ale toho se nebál. Žil tu dost dlouho, aby znal úzké pěšiny vedoucí k věznici.

Kolo při jízdě vrzalo. Potřebovalo by už namazat. Ale kněz to přesouval ze dne na den. A teď měl zcela jiné starosti. Po cestě nikoho nepotkal. Připadalo mu, že mlha ještě víc zhoustla a osamělé světlo z lampy na jeho kole před ním tančilo jako slzavé a rozmazané oko v té husté mlhavé kaši. Často kolo poskakovalo na nerovném terénu. Projížděl mezi výmoly a po stranách viděl křoví a vysokou trávu, které v té mlze vypadaly tajemně, dotýkaly se ho svými suchými studenými větvemi, jako by ho chtěly vtáhnout do svého světa.

Farář se tím nedal vyvést z míry. Vzal to zkratkou. Někde napravo od něho byl močál. Nebezpečný a záludný kus

mokřiny, kde se už utopila spousta lidí. To však bylo dříve. Dnes ty nejnebezpečnější oblasti uzavřeli a vybudovali dokonce parkoviště pro autobusy, přijíždějící do Dartmooru. Přes ně také fa-rář přejel. Kdyby bylo jasno, dávno by už viděl zdi káznice, v té mlze je však uviděl až na poslední chvíli, kdy se před ním vynořily jako obrovité stíny.

Zpomalil teď jízdu. Na jednom místě seskočil z kola a vedl ho vedle sebe. Snažil se při tom udržet dech pod kontrolou. Dříve na místě, kudy teď procházel, bývala velká brána. Ta už tu teď nebyla. Proto mohl bez překážky vstoupit do vnitřního dvora.

Moc toho nebylo vidět. Nesvítilo tu žádné světlo. Káznice však stále ještě vyzařovala onu auru smrti a násilí, kterou tak dobře znal v minulých letech. Mezi zdmi byly uvězněny duše popravených, kterým nebylo umožněno dostat se do ráje.

Kněz opřel své kolo o zeď. Zbytek cestu půjde pěšky.

Osaměle přecházel dvůr, vydlážděný kočičími hlavami, které byly dnes porostlé vysokou travou. Byla tu cítit vlhkost a staré zdivo také páchlo. Okna už nebylo téměř vidět. Pochopitelně v nich ještě zůstaly zachovány mříže, ale většina skel už byla vybitých. Ten, kdo do staré věznice vstoupil, se musel připravit na pořádný průvan.

Ne všichni, kdo tu zemřeli, ať už přirozenou, či nepřirozenou smrtí, byli pohřbeni na vězeňském hřbitově. Jejich příbuzní se často postarali o to, aby byli pohřbeni na

vesnickém hřbitově, což bylo faráři milejší. Ale bylo mnoho takových vězňů, kteří byli ve svém životě sami a ti našli své místo na vězeňském hřbitově.

Tam se teď chtěl jít farář Hancock podívat.

Ale už nyní se v duchu ptal, jestli udělal dobře, když se sem vydal. Kdyby o tom někomu řekl, pravděpodobně by se mu vysmál, proto si svůj plán nechal raději pro sebe. Ani Fletcher se o něm neměl dovědět.

Proč se Darkman zjevil právě mně a jemu? ptal se farář. Odpověď neznal, ale vzpomínal si na to, jak tehdy Darkmana oběsili. Oba dva byli u toho. V bezprostřední blízkosti a oba slyšeli, jak se mu zlomil vaz.

Vzduch byl vlhký. Připadal mu těžký. Byl cítit hlínou, možná i trochu zetlelým listím. To všechno patřilo k tomuto prostředí. Vnímal to jen okrajově, aniž by o tom přemýšlel.

Obešel hlavní komplex budov a ocitl se na hřbitově. Ležel v rohu za vysokou zdí, ale ta ho teď nechránila. Kdo chtěl, měl volný výhled na místo posledního odpočinku.

George Hancock se zastavil u hrobů. Nebyl na tomto místě už mnoho let a musel napřed přemýšlet, kam tehdy toho vraha pohřbili.

Tady se o hroby nikdo nestaral. Když byla věznice ještě v provozu, starali se o ně čas od času trestanci. Teď se ale toto místo stalo tabu. Lidé ho ponechali na starost přírodě. Většina náhrobků byla porostlá vysokou travou a kříže už nebylo vidět.

Farář přešel přes malý hřbitov, na němž nebyly žádné cesty. Jména na náhrobcích byla nečitelná, ale to nebylo důležité, protože většina z nich byla stejně rychle

zapomenuta. Vzal si z domu kapesní svítilnu. Rozsvítil ji a pozoroval, jak světelný paprsek svádí marný boj s mlhou.

Hancock nařídil světlo šikmo dolů. Okraje stébel trávy dostávaly stříbřitý nádech, když na ně dopadlo světlo. Pod nimi bylo vidět tmavší místa, mírně vystupující ze země staré náhrobky.

Opsal svítilnou kruh. Okolí bylo tiché. Připadalo

mu už cizí a studené zároveň. To mu znovu připomnělo ten ledový závan, který ho ovanul, když potkal Darkmana. Při té vzpomínce mu naskočila husí kůže.

Tady, na hřbitově nic takového necítil. Chladná mlha se kolem něho omotávala, jako dlouhý šál. Dotkla se i jeho obličeje a smáčela mu vlasy. Vyhrnutý kožený límec se mu nalepil na krk.

To, co tady viděl, nebyly obvyklé náhrobky. Kdo by je také zaplatil? Tenkrát posbírali kameny, které se povalovaly v okolí a tak tu bylo vidět kameny všech možných tvarů.

Některé ploché, jiné vysoké, zakulacené nebo oválné a pak takové, které se zabořily hluboko do mokré hlíny, které v průběhu času povolila pod jejich tíhou.

Který z nich asi byl Darkmanův? Má tu vůbec nějaký? Farář tu nerozhodně stál a musel si přiznat, že ho pravděpodobně nikdy nenajde, ale když už se do toho jednou pustil, nechtěl se hned vzdát. A pak, pokud ten mrtvý opravdu vstal z hrobu, a to v naprosto nezetlelém stavu, musel po sobě zanechat stopy. Z toho důvodu procházel hřbitov metr za metrem a svítil do husté mlhy.

Kroutil hlavou sám nad sebou. Nemohl pochopit, že se tady večer potuluje po opuštěném hřbitově a hledá něco, co nemůže existovat, protože by to odporovalo všem

přírodním zákonům. Bylo to jednoduše příliš bláznivé. On sám si už začal připadat jako živoucí mrtvola.

Mokrá tráva se mu otírala o boty a nohavice a lepila se mu ke spodnímu lemu kabátu. Viděl ve světle svítilny kapky vody a v duchu si říkal, že by si tady opravdu nemohl zvyknout, i když už chodil po hřbitově notnou chvíli.

Přestávalo se mu to líbit. Nechápal, proč to vlastně dělá. Najednou se cítil, jako by ho někdo vedl na vodítku.

Zastavil se.

Slyšel jen tlukot vlastního srdce a připadal mu velmi hlasitý.

Co to bylo?

Něco ho zastudilo na šíji. Nebyla to kapka vody, byl to jen pocit chladu. Chloupky se mu sice nepostavily do pozoru, ale tu podivnou auru si nevymyslel.

Obklíčila ho. Byla jiná než ta šedivá mlha studenější. Farář zasténal. Poprvé se jeho obavy, či stísněnost, změnily v strach. To, co cítil, nebylo normální. Něco se změnilo, aniž by si stačil všimnout, kdy.

Ten chladný závan… Byl tady znovu!

Hancock tomu nechtěl věřit. Byl by ho rád zahnal, ale ten závan byl stále blíž a čím dál studenější.

Pak uslyšel první krok.

Bylo to jen tiché zapraskání za ním. Někdo nechal nohu na místě a rozšlápl suché listí.

Že by ještě někdo jiný měl stejný nápad?

Farář se prudce obrátil. Jeho pohyb následovala kapesní svítilna a ta zasáhla cíl.

Byl to Darkman!

6

Stál před Georgem Hancockem a nepohnul se. Měl na sobě ještě stále svou starou vězeňskou uniformu. Ruce měl zastrčené v kapsách. Černé brýle vypadaly, jako by je měl přilepené na očích. Všechno bylo jako dřív, jako tenkrát před lety, když ho vedli na popravu.

Byl to opravdu Darkman, nebo jeho dvojník?

Farář nebyl schopen v tuto chvíli jasně uvažovat. Najednou se z něho stal ten nejosamělejší člověk na světě. Před ním stála postava, která neměla existovat a on se zmohl jen na to, že začal kroutil hlavou.

“Ne,” vykoktal ze sebe a šeptem dodal: “To nemůžeš být ty. To nemůžeš být ty, proklatě. Já tomu nevěřím!” Darkman mlčel.

Hancock už také neřekl nic, ale to mlčení působilo velmi tíživě. Přemýšlel, jak by se z této situace dostal. Věděl velmi dobře, že se mu Darkman nezjevil proto, aby mu popřál dobrý večer. Byl by naivní, kdyby si něco takového myslel. Ne, ten “člověk” má v plánu něco jiného.

Darkman učinil krok směrem k faráři. Zůstal jen při tom jednom, ale ten byl učiněn záměrně. Hancock cítil ten chlad. Pronikl mu do těla jako tekutý led. Jako by ho chtěl zmrazit.

Hancock se konečně vzpamatoval natolik, že byl schopen promluvit. “Kdo doopravdy jsi?”

V protáhlém a přesto nateklém obličeji s vystouplým zahnutým nosem, se pohnuly rty pod hustým knírkem.

“Jsem Darkman…”

“Ne!” vykřikl Hancock. “Darkman je mrtvý. Byl oběšen. Dostal trest, jaký si zasloužil. Lékař tehdy neomylně konstatoval smrt. Takže nemůžeš být Darkman.”

“Jsem Darkman,” opakoval zjev před ním. “Vzpomínáš si na mou popravu?”

“Jestli si vzpomínám?! Vyzváněl při ní umíráček.”

“Já vím,” řekl zjev a vytáhl ruce z kapes a pravou si pročísl vlasy. “Lidi se radovali, ulevilo se jim, že už mezi sebou nemají takového netvora. Jenže se zmýlili, Hancocku. Ano, zmýlili se. Věděl jsem to už tehdy a taky jsem to říkal ostatním, ale nenašel se nikdo, kdo by mi věřil. Zatracený, oběšený a přesto živý, faráři, to jsem já. Věř si, nebo nevěř.”

“Jsi mrtvý!” opakoval tvrdošíjně farář.

“Je možné, že jsem mrtvý. Ale já jsem byl vždycky svým způsobem mrtvý.”

“Jakto?”

“Zeptej se svého přítele Fletchera. Těsně před mou popravou chtěl vidět moje oči. Dovolil jsem mu to. Sundal mi brýle a zůstal v šoku.”

“Proč?”

Darkman pokrčil své vysoké čelo a nazvedl obočí. Pravou rukou sáhl k brýlím. V té chvíli projel farářovým tělem takový proud strachu jako žhavá láva. Nechtěl to. Bál se toho a vzpomněl si, že i Fletcher měl tenkrát hrozný strach. Bylo to na něm vidět.

Teď zažil on sám totéž.

Ale Darkman se nenechal zastavit. Ústa se mu roztáhla tak, že jeho tvář nabyla výrazu člověka, který ví, oč jde.

“Nesundávej ty brýle! Nesundávej ty brýle!”

Faráři se chtělo ta slova křičet nahlas, ale hrdlo se mu stáhlo. Zmohl se jen na to, že mlčky zíral do tváře proti sobě.

A pak uviděl Darkmanovy oči, když ten si prudkým pohybem strhl brýle.

Oči?

Ne, byly to černé strašidelné tůně, v nichž svítila nepatrná světýlka.

Farář teď opravdu vykřikl. Ale nikdo ho neslyšel. Mlha pohlcovala všechno. I jeho pohyby, které už nedokázal kontrolovat, neboť se začal na místě propadat.

George Hancock dopadl na mokrou zemi. Nevěděl, zda je v bezvědomí, nebo jestli sní…

Ale znovu se probral a zjistil, že to byl jen krátký okamžik nevolnosti.

Nadechl se vzduchu. Jaký to byl vzduch?

Měl nějakou divnou příchuť. Byl sice stejně vlhký, ale byl cítit jinak než předtím. Příčinou bylo, že farář už neležel venku.

Byl zajat. V nějakém domě, v pokoji, či komoře -ne, v cele!

A Darkman stál před ním s rozkročenýma nohama. Teď byl pánem on. Farář nikdy předtím nepřemýšlel o tom, jak vlastně vypadá ďábel. Starým obrázkům a dřevěným sochám zpodobňujícím ďábla nevěřil. Teď si musel přiznat, že se mu ďábel zjevil v osobě Darkmana.

Zjistil, že leží na zemi. Vzhlédl. Vůbec nevěděl, jak se do cely dostal. Musel jsem tedy být v bezvědomí, říkal si v duchu.

Darkmanovy oči byly znovu skryty za černými brýlemi. Díval se na faráře a mírně pootočil hlavu, jako by se chtěl rozhlédnout.

Potom faráře oslovil: “Poznáváš tu místnost?”

“Já…ehm…” Farářovi se těžko mluvilo. Rozkašlal se.

“Nejsem si jistý.”

“Je to ta stará cela.”

“Ah, ano…”

“Příjemná, ne?” Dakman se zasmál. “Teď jsem tu zpátky. Připadám si jako doma. Znám tu všechno. Viděl jsem dokonce i tu šibenici. Nezlikvidovali ji. Myslím, že se na ni chodí dívat turisté. Jaký je to pocit, ocitnout se znovu za zdmi věznice, faráři? Ty ten pocit přece taky znáš, ne?”

“Přestaň, Darkmane!”

“Ne, teprve jsem začal. Dal jsem slib. Nikdo mi nechtěl věřit, ale já jsem silnější a dokážu ti to. Budeš první, faráři.”

Poslední slova faráře krutě zasáhla. Chtěl zavřít oči a zmizet, ale ten nepřímý rozsudek smrti mu zněl v hlavě.

Darkman neznal slitování. Už za svého života

dokázal, že to, co si jednou vzal do hlavy, také provedl. Proč by se na tom mělo něco měnit?

“Pochopils to?” Hancock přikývl.

Darkman byl spokojen. Dal to najevo úsměvem. “Jsi první na řadě. Někdo musí začít. A pak si najdu dalšího.”

“Koho?”

“Možná Fletchera, mého zvláště dobrého přítele. Ale to zatím ještě nevím. Možná ho napřed nechám povařit ve vlastním strachu. Už mě viděl. Ví, že jsem se vrátil. Bude se třást. Zestárl. Na rozdíl ode mě. Já jsem naopak nabyl sil. Žádnému z lidí se nepodaří mě zadržet, neboť časy se změnily. Nic už není takové, jak bývalo.”

To věděl i George Hancock. Ale co mu to pomůže? Ocitl se v pasti.

Mohl se zachránit jedině útěkem z cely. Ale cesta ke dveřím, z nichž tu zůstal vlastně jen otvor, protože dveře si možná odnesli domů turisté jako suvenýr, mu zastoupil Darkman. Stál tam jako strom. Jediné okno bylo zamřížované, i když některé mříže byly zprohýbané a roztažené od sebe, jak zjistil. Na zdi bylo připevněné světlo. Svítilo šikmo do výšky a ztrácelo se nad oknem.

“Můžeš klidně vstát,” řekl Darkman. “Pokud to svedeš.” Zašklebil se. “Teď se musíš cítit, jako ty ubohé svině, co je tady oběsili.”

Hancock se vyhrabal na nohy. “Byl jste odsouzen po právu. Vraždil jste. Zabíjel jste lidi a páchal společenské zlo.”

“Ty tomu věříš?”

“Ano.”

“Ale já ne. Já žádnou společnost neuznávám a jdu si svou vlastní cestou.”

“Cestou zla?”

“Jedinou správnou,” řekl Darkman. Začal si rozepínat knoflíky u saka.

Farář netušil, proč to dělá. Ale žádné otázky nekladl a Darkman pokračoval, dokud nemohl sako roztáhnout. Stoupnul si při tom do světla. Postavil se tak, aby mu

světlo dopadalo na hlavu a ramena a hruď a aby bylo vidět strangulační rýhu po oprátce. Vryla se mu hluboko do krku. Jizva hrála všemi barvami.

“To je moje památka,” řekl Darkman. “A důkaz pro tebe, že jsem to skutečně já.”

George Hancock neřekl nic, protože mu to, co viděl, vzalo řeč. Jizva pro něho byla skutečně posledním důkazem a jemu začalo být jasné, že je tak blízko smrti jako ještě nikdy. Projela jím další vlna strachu. Okolí se mu rozplynulo před očima. Prožíval strašlivé chvíle. To, co dělal, nevycházelo už z jeho svobodné vůle. Doháněl ho k tomu strach. Slyšel vlastní kroky po kamenné podlaze, viděl jen dveřní otvor, volný prostor, kudy se mohl dostat ven.

Darkman mu nastavil pravou nohu.

Farář si toho nevšiml. Vnímal jen to, jak o něco zakopl a letí vzduchem. Upadl, ale docházelo mu to jen velmi pomalu, protože si při letu vzduchem představoval, že odtud uletí jako anděl.

Dopad byl bolestivý. Napřed padl na obličej a pak se ještě narazil o zeď. Nakonec po ní sjel dolů a zanechával za sebou krvavou stopu, jak krvácel z nosu.

Zůstal ležet na zemi. V hlavě cítil bodavou bolest. Obličej mu hořel. Na rtech cítil chuť krve a špíny ze zdi cely. Ležel v prachu. A tato poloha se měla stát jeho osudem.

Farář se rozplakal. Nedokázal se tomu ubránit. Slyšel zvuk kroků, jak se k němu Darkman blížil.

Zastavil se těsně u něho. Sklonil se k němu.

Studená ruka se dotkla Hancockovy šíje. Pevně a bolestivě ho sevřela a pak ho nemilosrdně vytáhla do výšky.

Hancock už nebyl živým člověkem, nýbrž loutkou, se kterou si Darkman dělal, co chtěl.

Tentokrát mrštil farářem o zeď tak, že na ni dopadl zády a zátylkem.

Znovu se sesul na kolena. Už se mu ani nechtělo otevírat oči. Teprve až ucítil, že ho Darkman zase vytahuje vzhůru, uviděl znovu své okolí.

Darkman držel faráře levou rukou jako kus dřeva. A tak ho táhl přes celu až pod okno.

Něco mu sjelo po obličeji. Zpočátku nepoznal, co to bylo za předmět, ale o chvíli později ho ucítil na krku, kde ho drsný materiál škrábal.

Něco jako sisál…

Smyčka! problesklo mu hlavou. Dobrotivý Bože, on mi položil oprátku na krk.

Darkman se zachechtal, než promluvil ponurým hlasem. To, co řekl, připadalo farářovi jako rozsudek samotného Boha.

“Oko za oko, zub za zub!” Pak se dal do práce.

7

Penzionovaný dozorce Dean Fletcher měl za sebou noc, na kterou si vzpomínal jenom částečně. V McIntoshově hospodě se pořádně opil. Byly to hotové závody v pití a on si nevzpomínal, co všechno hospodskému vykládal. Nevěděl ani, jak se dopotácel domů, položil se na gauč, aniž by se svlékl a usnul. Brzy ráno se probudil, protože

mu bylo špatně. Šel se vyzvracet a potom zase hluboce usnul.

Probouzel se na etapy. Pokaždé měl nový nával nevolnosti a bolesti hlavy. Proto se rozhodl, že pro něho bude lepší, když zůstane v posteli.

Potom přece jen vstal, dopotácel se do malé koupelny, kde se na sebe podíval do zrcadla a zděsil se. Měl pocit, že se dívá do tváře cizince. Nebo že vidí živou mumii. Jako pokaždé si přísahal, že už přestane pít alkohol. Svlékl se a šel se vysprchovat.

Pak už se cítil lépe, ale začal ho trápit hlad a žízeň. Bojoval s tím, co má udělat dříve, zda se najíst, nebo napít.

Šel udělat obojí. Ale nepil pivo, nýbrž kávu. V ledničce našel suchý okoralý chléb. Chtěl ho jíst k vajíčkům, která už měl rozklepnutá na pánvičce. Každý pohyb měl tisíckrát nacvičený. Fletcher o tom nepotřeboval přemýšlet.

Čtyři šálky kávy jen pro něho to by mělo stačit, aby se zbavil kocoviny. Nebo ji alespoň potlačil.

Nesměl se pohybovat prudce, jinak mu pokaždé projela hlavou bodavá bolest.

Seděl u stolu a srkal kávu. Pohled měl upřený před sebe, do prázdna, ale cítil, že už je mu lépe a že se mu začínají tříbit myšlenky. Začal si na všechno vzpomínat.

Na mlhu, na večer. Na faráře, hospodu a pochopitelně na Darkmana.

To jméno měl vpáleno do paměti. Viděl ho před očima jako ohnivé znamení a najednou se mu vracely vzpomínky na to, co zažil.

A s nimi i strach. Roztřásl se tak, že rozlil kávu. Vajíčka na pánvičce vychladla a jemu prudce tlouklo srdce.

Fletcher se podvědomě podíval směrem k oknu od kuchyně, jestli se tam neobjeví Darkman. Ale za oknem viděl jen šedivé, temné ráno, protože mlha byla stále stejně hustá.

“Darkman!” zašeptal a naslouchal vlastnímu hlasu.

“Neviděl jsem ho jen já, potkal ho i farář. Proklatě, on opravdu vstal z mrtvých!”

Dean sáhl po konvici. Potřeboval teď další kávu. Vůbec mu nevadilo, že se rozlila do podšálku. Pil černou horkou kávu. Bolesti hlavy zmizely, nebo je alespoň nevnímal, když tak soustředěně přemýšlel. Telefon byl v kuchyni. Farářovo číslo znal zpaměti. Bylo už deset dopoledne, muselo už být po druhé ranní mši, kterou farář sloužil každé ráno, i když byl v kostele sám.

Telefon vyzváněl, ale farář ho nezvedal. “Sakra!” zaklel Fletcher. “Ještě to ke všemu!” Položil sluchátko a přemýšlel. Postavil se přitom k oknu a díval se ven.

Lidé se pohybovali jen líně, jako by napodobovali pomalé převalování mlhy. Naštěstí pro řidiče byla viditelnost už lepší, ale přesto bylo řídit nebezpečné. Darkman vězení starý vězeňský hřbitov. Byly to věci, které do sebe zapadaly. Fletcher cítil vnitřní neklid a neměl ani sílu se proti němu bránit. Tušil, že se stalo něco příšerného a v duchu věděl, že ho čeká také něco zlého.

Byl s Darkmanem celou dobu jeho vězení. A když se teď vrátil, ať už z jakýchkoliv důvodů, nesmí před tou skutečností zavírat oči.

Dean se cítil skoro jako tehdy, když byl ještě ve službě. Pokoušel se vžít do Darkmanovy situace, což se mu moc nedařilo. Bylo mu jasné, že se nevrátil jen tak bezdůvodně.

Musí mít nějaký plán. Chodil po kuchyni a pokoušel se

přijít na jeho motivy. Jeden ho při tom napadl. Pomsta! Musel to být jeho jediný motiv. Pomsta na někom, kdo byl už celá léta jeho nepřítelem.

“A k těm jsem patřil i já,” šeptal Fletcher. “A farář také. Pak ještě muži, kteří ho vedli na popravu, a ještě další…” Dýchl na sklo a zaťal pěsti. Musím něco podnik-nout, říkal si. Nemůžu prostě jen čekat, co přijde. Musím zjistit, co v tom je.

Fletcher býval tvrdý chlap a také zodpovědně vykonával své povolání. Tyto vlastnosti ho neopustily ani v penzi, narozdíl od jeho ženy, která ho opustila.

Fletcher vyšel z kuchyně. V šatně viselo jeho šedé sako. Vzal si i kapesní svítilnu a byl naštvaný, že už nemá zbraň. Pak se vydal na cestu.

8

Šel sám. Teď sem nejezdili žádní turisté, takže mohl klidně projíždět na svém mopedu úzkými ulicemi a vzít to k močálu zkratkou.

Celé okolí vypadalo jako ve smutku. Opuštěné, vlhké a dokonce, když občas probleskl mezi mraky sluneční paprsek, působilo smutně. Krajina, která si zvykla na svůj osud, neboť dartmoorská věznice se postarala o spoustu událostí, o nichž byly napsány romány a natočeny filmy.

Věznice tu stála dál, ale neobydlená. Už několik let zela prázdnotou. Jako turistická atrakce. Mnozí

místní obyvatelé se ptali, zda by nebylo lepší ji nechat zrekonstruovat, protože turisté sice přinášeli peníze, ale mělo to i své stinné stránky.

Špatné počasí tohoto léta sem mnoho autobusů nepřilákalo. Bylo to tu ponuré a smutné. Všichni táborníci a majitelé obytných přívěsů proudili na jih a ostrov je nelákal. Proto teď zdi věznice prožívaly klidné období, tak klidné, až to ticho tížilo. Nad mokřinami visely výpary, připomínající velké přízračně čepce. Sem a tam se mraky prodralo slunce. V takových chvílích Fletcher cítil jeho letní sílu.

Kdyby nejel na svém mopedu, vypadal by jako duch, který se tudy prochází. Takto se však pohyboval tou samotou a na cestě nepotkal živou duši.

V obličeji měl zarputilý výraz. Ještě úplně nepřekonal následky noci. Musel vypít o pár sklenic piva víc, než jeho tělo sneslo. Znovu a znovu si dával předsevzetí, že už nikdy nebude pít, ale v duchu věděl, že je nedodrží. Někdy pil jen z nudy. I když kdysi svou práci nenáviděl, teď by se býval někdy rád vrátil do věznice.

Teď teprve si to uvědomil.

Za skupinou olší se rýsovaly zdi věznice, jako nějaká pevnost. Mlha už z větší části ustoupila, ale zůstala ležet ve vnitřním dvoře, to věděl bývalý dozorce ze zkušenosti.

Přejel přes parkoviště, kde nestál žádný autobus. Pokud nějaký přijede, tak až odpoledne, až oschnou cesty. Teď to tu celé patřilo jemu.

Již dříve několikrát procházel prázdnými celami a vždycky ho při tom mrazilo po těle. Vždycky měl pocit, že Darkman někde je.

A teď ho viděl. A nejen on, ale i farář. Darkman se vrátil.

Brána do věznice byla otevřená. Strážní věže byly také prázdné. Z komínů se nekouřilo. Nádvořím

nezněly žádné povely, mezi zdmi věznice panovalo naprosté ticho. Fletcher se zastavil. Postavil mopeda ke zdi, rozepnul zip u bundy a pak si položil otázku, co vlastně chtěl.

“Honím se tu za nějakým přízrakem,” zamumlal.

“Přízrakem, který neexistuje. Nebo…?” Nebyl si jistý.

Včera v noci ten přízrak viděl a cítil i jeho ledový dech.

“Kam mám jít? Kam se mám vydat napřed?” Fletcher pokrčil rameny. Pak si vzpomněl na hřbitov a pocítil zamrazení v zádech. Znal to místo, které nikdo neměl rád. Ani vězňové, ani dozorci. Ve všech vzbuzoval podezření, jen v hrobníkovi, který byl sám vězněm, tam bylo dobře.

Páry vytvářely řídké závoje. Obloha se znovu zatáhla. Do zdí věznice nepronikl jediný sluneční paprsek. Přesto nebylo chladno, jen vlhko a nepříjemně.

Fletcher se pohyboval jaksi prkenně. Měl těžkou hlavu. Nevzal si brýle a tak ho stálo velkou námahu, aby vůbec něco viděl.

Potil se. Říkal tomu čas vypařování alkoholu, kterého by se býval s radostí zřekl, ale bohužel se to pokaždé, když se opil, opakovalo. Přešel prázdný dvůr a při tom mu hlavou kroužily vzpomínky. Viděl dvůr plný vězňů, kteří běhali sem a tam. Slyšel jejich hlasy, klení a občas i divoké výkřiky. Ale to všechno byly jen vzpomínky, ve skutečnosti byl dvůr prázdný a zarostlý vysokou travou.

Na něho čekala věznice a Darkman?

Když na něho vzpomínal, cítil se ještě mizerněji. Fletcher, který dříve nebyl zvyklý mít z něčeho či někoho strach, se

teď v duchu ptal, jak by se zachoval, kdyby se Darkman

před ním na jednou objevil. Mrtvý, který žil!

Sakra! pomyslel si. To přece není možné. Z toho by se

člověk zbláznil.

Bylo dokonalé ticho, ani vítr neševelil. Z močálu byla cítit vlhkost a pach rozkladu.

Fletcher dal ruce vbok. Zatím se ještě nerozhodl jak dál a tak dělal to, co vždycky. Přešlo mu to do krve. Zaklonil hlavu a zadíval se vzhůru po fasádě.

Díval se na zamřížovaná okna, v mnohých už chyběla skla,

mříže byly zohýbány.

Najednou dostal ránu. Nebyla to skutečná rána, ale on to tak cítil a stál s otevřenými ústy. To, co viděl, bylo příšerné.

Omyl?

Zasténal, učinil několik kroků pozpátku, jako by mohl ten obraz nechat zmizet. Ale on bohužel zůstal. Bylo to kruté. Fletcher dostal strach. Vzpomínal na to, že se mu během jeho zdejší působnosti něco podobného nestalo. Viděl oběšence. Kdyby býval foukal vítr, určitě by se kymácel. Jelikož bylo bezvětří, visel nehybně z okna. I když stál Fletcher dost daleko, poznal oběšeného byl jím farář.

Takže Darkman našel svou první oběť!

9

A já jsem ho našel. Právě já. To proto, že jsem byl tak zvědavý. Měl jsem utíkat na policii místo toho, abych cokoliv podnikal na vlastní pěst.

Fletcherův mozek pracoval na plné obrátky, zatímco stál na místě a vnímal rozechvění, které se ho zmocnilo. Ruce mu zvlhly a přestože měl slabý zrak, viděl tvář oběšeného.

Byla to bílá skvrna na tmavém pozadí tvořeném zdí

věznice. Připomínala mu kus těsta.

Už v ní nebyl žádný život. Jeho konec musel být strašný.

Fletcher se pohnul z místa. Sáhl si pravou

rukou na krk a ztěží dokázal polknout. Jako by mu někdo sešněroval hrdlo. A teprve teď se dostavila reakce na to, co viděl. Roztřásl se po celém těle a sotva se udržel na nohou. Cítil zemi pod nohama jako něco měkkého, poddajného, co ho může vtáhnout dolů. Zeď věznice se mu roztočila před očima. Cítil, jak se mu zrychlil tep a s každým jeho úderem se mu řinul ze všech pórů pot. Fletcher marně hledal něco, čeho by se mohl zachytit.

Nakonec se dopotácel ke svému mopedu. Opřel se o zeď, u níž moped postavil. Těžce oddychoval a pak začal zvracet. Potil se ještě víc, ale záchvat nevolnosti nakonec polevil a on byl znovu schopen normálně přemýšlet a srovnat si všechno v hlavě. Zhluboka se nadechl. Když mu čerstvý vzduch naplnil plíce, nevolnost zmizela. Fletcherovi bylo mnohem lépe. Překonal šok.

Musí sem zavolat policii. I když mu nikdo neuvěří, že Darkman existuje a vrátil se, oběšenec v okně byl nepopiratelný.

Fletcher se znovu obrátil. Toto místo je velmi nebezpečné. Nemohl a ani nechtěl tu déle zůstávat.

“Haló, Fletchere!”

Ten hlas! Ten známý proklatý hlas! Už na něj téměř zapomněl. Teď mu zase prudce ožil ve vzpomínce. Darkman vždycky zvláštně mluvil.

Byl to on!

Fletcher se na něho díval.

Darkman stál nedaleko od něj a tentokrát nebyl zahalen mlhou.

Fletcher ho viděl zcela jasně. Jako na ostré fotografii v životní velikosti. Na očích měl jako vždycky své černé brýle a na sobě vězeňský stejnokroj. Starou šedivou blůzu a kalhoty, které mu byly vždycky velké.

Dean Fletcher napřáhl pravou ruku před sebe.

“Odejdi!” zachraptěl. “Zmizni! Vím, že nemůžeš být skutečný. Jsi duch. Přízrak. Zmizni a nech mě na pokoji!” Darkman se Zahihňal skoro jako dívka.

“Nemůžu zmizet, jak říkáš. Pochop už konečně, já jsem nikdy neodešel.”

Ne, to Fletcher nechápal. Ve hře byly síly, které nechápal. Setkali se tu dva rozdílné světy svět živých a svět mrtvých.

“Ty to nechápeš, Fletchere. Nedozrál jsi na to. Jsi jako všichni ostatní lidé, ale vůbec ti nevadilo, když jste zabíjeli takové, jako jsem já. Když jste je věšeli. Slyšel jsi, jak mi oprátka zlomila vaz a nezabránil jsi tomu. Proto tě stihne stejný osud jako faráře. Ten už visí tam nahoře, z okna mé cely, a i pro tebe už mám vyhlídnuté místo. Můžeš si vybrat, které okno chceš. Ale od této chvíle bys měl vzít na vědomí jednu skutečnost Dartmoor teď patří mně. Odsoudili jste mě a oběsili jste mě, jenže já jsem živý, a ty to dobře víš, Fletchere. Jen pochybuju, že by ti to někdo

uvěřil. Neumím si to představit. Ale uvidíme. Uniknout mi nemůžeš.”

Když skončil, roztáhla se jeho ústa a on se nenávistně a zároveň vítězoslavně rozesmál. Pak se obrátil, jako by ztratil o Fletchera veškerý zájem. Ten se jen díval na jeho záda a sledoval ho, jak míří do věznice.

Zmizel ve vchodu.

Pohltila ho tma uvnitř a najednou zmizel. Dean Fletcher

zůstal stát. Nevěděl už, co si o tom má myslet. Jakže to Darkman řekl?

Že teď věznice patří jemu. Každá cela, každá místnost, prostě všechno. Ale Fletcher mu věřil.

A věděl, že zloduch, jakým byl Darkman, dá svou

přítomnost lidem velmi brzy pocítit. Bude je věšet jednoho po druhém.

Všechny po řadě. Nikoho nevynechá.

“A já budu na řadě příště!” zašeptal Fletcher, nasedl na moped a rozjel se nejvyšší rychlostí, jakou ze svého stroje vymačkal, jen aby už byl odtud pryč.

10

Haf! vybafl Bill Conolly a padl do židle tak prudce, že jsem měl strach, že se mi ten kus umělé hmoty rozláme před očima. Ale židle zůstala celá.

“Jaké haf? Jsi snad pes?”

Bill se usmál. “Můžu si vrtět ocáskem?”

“Pokud to dokážeš, tak běž rovnou do cirkusu.”

“Ten mám přece kolem sebe neustále.”

“Aha. I teď?”

“Samozřejmě.”

“Proč?”

“Co znamená ta otázka, Johne?”

“Proč už tu víc než čtvrt hodiny sedím a čekám na tebe a…”

“Protože je to tu příjemné. Sedíš v malé pouliční kavárně, díváš se na chodce, co procházejí kolem, zatímco ostatní musí sedět v kanceláři a otravovat se. Teď už je teplejší počasí, dá se sedět venku, tak co ještě chceš?”

“Vysvětlení.”

“Proč jsem přišel pozdě?” Bill se usmál tím nejdrzejším způsobem, jaký jsem u něho znal. Vždycky, když nasadil tento úsměv, měl něco za lubem. Někde už začalo přihořívat, ale on si bude ještě držet svůj trumf v rukávě, aby mě pořádně potrápil, než mi řekne, oč vlastně jde.

“Víš, co to znamená, když si dvě blondýny házejí slaměným míčem?” zeptal se mě.

“Ne.”

“Vyměňují si názory.”

Nezasmál jsem se nahlas, spíš jen tak pod vousy. “Takže tebe ta záliba ve vtipech ještě nepřešla. Jen to neříkej, prosím tě, své ženě.”

“Dobře, že se o ní zmiňuješ. Ona je totiž příčinou mého zpoždění, protože Sheila chtěla jít se mnou.”

“Ale já ji nevidím.”

“Šla teď nakupovat a přijde za námi později.”

“No výborně. Tak se něčeho napijeme.”

Ukázal na mou sklenici. “Ty piješ pivo?”

“Co jiného?”

“Tak já si objednám taky jedno.” Bill přivolal mladého číšníka, který působil dojmem, že je u tohoto povolání teprve krátce a je poněkud nešikovný. “Jen jedno pivo.”

“Ano, pane, hned ho přinesu.”

“Alespoň to už se od svých starších kolegů stihl naučit. Obvyklé zdvořilosti.”

“Ale o tom jsi se mnou nechtěl mluvit, předpokládám,”

řekl jsem.

“Ne, to jistě ne.”

“No, tak začni.”

“Ještě okamžik.” Bill vytáhl z kapsy světlého saka složené noviny. Dal jsem mu čas a rozhlížel se mezitím kolem. Před kavárnou na chodníku byla zahrádka, kde se servírovalo především pivo. Byla ohraničená velkými květináči. Kolem nich se loudali nebo spěchali lidé. Mnoho jich mělo kamery, čímž se okamžitě prozradili jako turisté. Bill dostal své pivo, poděkoval mladému číšníkovi a rozdělal noviny. Nebyly to londýnské noviny, ale z jihozápadní Anglie. Bill mi je natočil tak, abych si mohl přečíst tučně vytištěný titulek.

“A teď to přečti nahlas,” řekl. Poslechl jsem. “Darkman se vrátil!”

“Správně,” řekl Bill.

Neodpověděl jsem, protože jsem se díval na fotografii pod nadpisem. Byla na nich zeď s mnoha zamřížovanými okny. Z jednoho z nich visel nějaký muž. Tu fotografii jsem sice předtím neviděl, ale nebylo těžké poznat, že zeď patřila věznici. Věznici nebo káznici.

“To je Dartmoor,” řekl Bill.

“Ovšem. To jsem si právě přečetl.”

“A dál?”

Pokrčil jsem rameny. “Mám ti ten obrázek popsat, Bille?”

“To není třeba, mám oči v hlavě stejně jako ty. Ach ano, hlava, Johne, neříká ti to nic?”

“Mělo by?”

“No jistě. Darkman, Johne! Zamysli se. Vrať se o několik let nazpět, do doby, kdy byl ještě Dartmoor káznicí.”

Točil jsem prsty. “Ovšem, tehdy jsem honil přízrak v Dartmooru a sám jsem v těch příšerných celách seděl.”

“Výborně. Ale to jsem neměl na mysli.”

“Co tedy?” Bill zatím pro mne hovořil v hádankách. Mohla to být i moje vina, že jsem pomalu chápal, protože toho odpoledne jsem se cítil dost neklidný a nechtěl jsem se zatěžovat služebními záležitostmi.

“Byli jsme tam spolu. Ještě před tím tvým přízrakem. Byl jsi ještě student a já taky. Měli jsme to pochybné štěstí, že nám bylo dopřáno privilegia přihlížet popravě. Studovali jsme přece práva. Už ti to dochází?”

Došlo. Pomalu. Člověk stárne a čas ubíhá tak rychle, ale vzpomněl jsem si a najednou mi to jméno vytanulo v mysli.

Darkman, ten zločinec! Darkman, masový vrah! Darkman, muž, který nosil stále černé brýle.

Bill mi viděl v obličeji, že už vím, oč jde, a pokýval hlavou. Přestal se usmívat. Jeho tvář byla vážná a uzavřená. V jeho očích jsem četl otázku. Nemusel ji položit. Dostal odpověď i tak.

“Ano, vzpomínám si. A vím i to, že jsem při té popravě seděl úplně na kraji řady.”

“Bravo!”

Bylo tu ještě něco, co mě v té chvíli nenapadlo. Lámal jsem si hlavu. Bill mi pomohl. “Vzpomínáš si ještě, jak tě oslovil?”

“Ano,” zašeptal jsem. “Teď, když to říkáš, tak si vzpomínám. Nemluvil náhodou o tom, že se ještě uvidíme?”

“Tak nějak. Nepamatuju si přesně, jak to říkal, ale vybral si tě mezi všemi diváky, jako by už tehdy byl schopen vidět do budoucnosti. Měl jsem tehdy nějaké problémy, mám-li být upřímný.”

“Já taky, Bille.”

Plácl dlaní do novin. “A co říkáš tomu obrázku? A tomu nadpisu?”

Poškrábal jsem se na hlavě. “Co bych na to měl říkat? Darkman je mrtvý.”

“To jsme si až dodnes mysleli.”

“Ty myslíš, že se vrátil? Věříš svým kolegům novinářům?”

“Věřím.”

Zvedl jsem sklenici, nasával vzduch nosem a snažil si uspořádat myšlenky. I když se teď budu opakovat, neznal jsem slovo “nemožné”. Příliš jsem toho prožil. Znal jsem živé mrtvé, zombie, věděl jsem, že si démonické bytosti a démoni mezi sebou rozdělili svět. Když jsem pomyslel na to, co jsme s mými přáteli za poslední léta všechno prožili a ještě prožijeme, vstávaly mi vlasy na hlavě.

A teď tohle!

Přečetl jsem si ten článek.

Moc jsem se toho nedověděl. Jen to, že ten oběšený je farář a zastavil jsem se u druhého jména. Druhý muž se jmenoval Dean Fletcher. Byl to muž, který Darkmana viděl

stejně jako farář. Pak objevil faráře oběšeného a přísahal, že to byl on.

Když jsem noviny odložil, řekl Bill: “Myslím, že bychom se o ten případ měli začít zajímat, Johne.”

“My?”

“Ale jistě. Vždyť jsem tenkrát na té popravě byl i já. Seděl jsem vedle tebe a slyšel, co ti Darkman říkal. Připadá mi to teď, jako by na nás čekal. Čas pro něj zřejmě uzrál a pro nás taky.”

“Dá se to vidět i tak.”

“Dá nebo musí?”

“To já nevím,” odpověděl jsem nabručeně.

“Je ti to proti mysli?”

“Ne, to ne, ale…” Pokrčil jsem rameny. “Zatraceně, vždyť já nevím, co si mám myslet.”

“Promluvíme si, Johne, s tím druhým svědkem, který má určitě strach o svůj život.”

“Tak s tím souhlasím.”

“Souhlasíš tedy?”

Ještě chvíli jsem Billa napínal. Řídit se vnitřními pocity samozřejmě není to pravé, ale u mě to funguje. V průběhu let jsem si vypěstoval cosi jako šestý smysl, a ten Darkman se mnou opravdu před svou popravou mluvil. Teď zřejmě nastal čas splnit slib.

“Dobrá, pojedeme se na tu prázdnou káznici podívat.

Můžeme na něho počkat v jeho cele.”

“Souhlasím. Důležité je, že pojedeme. Darkman byl ve své době jedním z nejhorších vrahů, který nebral na nic a na nikoho ohledy. Dělalo mu radost přihlížet, jak se lidi topí v močále.”

“Spojím se s kolegy v Dartmooru a okolí.”

Bill svěsil koutky úst. “Myslíš, že věří tomu, že toho faráře oběsil Darkman?”

“Asi moc ne.”

“Právě, Johne. Je to jen a jen naše věc. Budeme ji muset vyřešit sami.”

Moc se mi to nelíbilo, ale co jsem mohl dělat? Byl jsem skutečně zneklidněn. Než jsem dopil pivo, lovil jsem ve své paměti a vybavil si okolí tehdejší káznice.

I místnost, kde se konaly popravy. Starou šibenici. Oprátku. Je tam všechno ještě na svém místě? Věřil jsem tomu, že dnes vozili do Dartmooru turisty proto, aby zažili pocit mrazení v zádech při pohledu na šibenici.

Ale po té vraždě, o které určitě nečetl v novinách jen Bill a já, už zřejmě ne. Dartmoor byl vždycky tajuplné místo a teď se tam vrátí strach.

Znovu jsem si prohlédl fotografii. Byla to běžná novinová kvalita.

Přesto se dal obličej oběšeného poměrně dobře rozeznat. Byl v ní vyryt strach a současně poznání.

Ten oběšený před smrtí svého vraha poznal. Svého vraha Darkmana!

Vzpomněl jsem si, že ten farář byl tehdy u popravy. Od té doby už uběhlo pár let a my všichni zestárli. Ani farář nebyl výjimkou. Darkman si ho zřejmě vybral jako prvního. Vrátil se pokud to byla pravda asi proto, aby se pomstil jistým lidem. A už tehdy věděl, že se o mnoho let později znovu setkáme.

Jak něco takového může normální člověk vědět?

Člověk? Byl Darkman vůbec člověk, nebo byl něčím jiným?

“Ty už se v myšlenkách tím případem zabýváš, Johne, že?” zeptal se mě Bill.

“Máš pravdu.”

“Tak to už bychom neměli dlouho zůstávat v Londýně.”

“Ano, zítra vyrazíme.”

Bill se nakřivo usmál. “Až zítra? Říkal jsem si, že už bychom mohli jet dnes, někde po cestě přenocovat a zítra ráno být u cíle.”

“Ty už se nemůžeš dočkat, až vstoupíš do té cely, viď?”

“Uhodls, Johne, protože můj dům mi najednou připadá moc velký.”

“Aha, to jsem si myslel…”

11

Fletcher byl u výslechu. Ptali se ho stále dokola na totéž. Odpovídal stále stejně, ale nedokázal policisty přesvědčit. Nikdo mu nevěřil, že se oběšený vrátil z říše mrtvých, aby se mstil. Policisté to považovali za fantazii a spekulaci.

Ale ne novináři. Ti se na případ vrhli jako supi na mršinu a tak se z Deana Fletchera díky novinovým článkům stala slavná osobnost, což se mu vůbec nelíbilo, protože pevně věřil tomu, že Darkman bude vraždit dál.

Policisté však byli jiného názoru. Ti se nakonec

rozhodli vést vyšetřování z dálky a počkat si až na výsledky ohledání mrtvoly a pitevní protokol.

Fletcherův strach vzrůstal přímo úměrně s humbukem, který kolem jeho osoby nastal. Jeho strach se ještě zvětšil, když se zase ocitl doma sám a cítil se jako v pasti.

Znal Darkmana a věděl, že je schopen všeho. On dokáže i procházet zdmi. Neznal překážky, protože se dokázal vrátit z říše mrtvých.

Kdy zemřu? Kdy si pro mě přijde? Tyto otázky trápily Deana Fletchera. Na rozdíl od dřívějška měly jeho vraždy dnes motiv. Bude se mstít těm, kteří se tenkrát zúčastnili jeho popravy. A Fletcher k nim patřil. Nebyl zvyklý polykat prášky na uklidnění. Už tenkrát, když dělal dozorce, sahal raději po láhvi, aby zapomněl na své zážitky, a toho se držel i teď. Už ke snídani si dopřál doušek, pak druhý, třetí, až dospěl do stavu, kdy se mohl objevit na veřejnosti a působit jako pevný a vyrovnaný člověk.

Toho dopoledne souhlasil se schůzkou s jedním novinářem, píšícím pro Southwest Cronicle. Novinář se jmenoval Robin Gift. Napsal o případu článek do novin a byl známý svým citlivým nosem. Dnes se chtěl kolem poledne stavit pro Fletchera a spolu s ním odjet do bývalé káznice.

Za normálních okolností by ho Fletcher odmítl, ale byl tu jeden argument, který ho nakonec přesvědčil.

Tisíc liber! A to bylo hodně peněz. Navíc tam pojedou dva a on nebude muset dělat nic jiného, než ukázat tomuhle Robinu Giftovi, kudy vešel do budovy a kde je Darkmanova bývalá cela, protože Gift si chtěl za každou cenu pořídit fotografie.

Tisíc liber!

Velmi lákavá nabídka. Fletcherovi by se mohly hodit, i když ani tato částka v něm nedokázala potlačit strach. Ten v něm zůstal a usadil se v něm zřejmě natrvalo. Jen díky alkoholu se dokázal poněkud uklidnit.

Poté, co objevil oběšence, se toho mnoho stalo. Zájem tisku, dokonce i Fletcherova žena volala a zajímala se o to, co se stalo, ale autobusy s turisty nepřijížděly. Přirozeně, že články v novinách vyvolaly senzaci, ale na druhé straně obsahovaly varování, jak nebezpečné je toulat se po Dartmooru. Proto se autobusy Dartmooru obloukem vyhýbaly a turisté sem přijedou teprve až potom, co bude případ vyřešen.

Fletcher seděl jako obvykle v kuchyni a očekával svého návštěvníka. Měl puštěnou televizi, aby se necítil tak sám. Díval se sice na obrazovku, ale nevnímal, co se na ní děje, protože byl v myšlenkách úplně jinde.

Vyrušil ho zvonící telefon. Fletcher se na něj zadíval jako na nepřítele. Zamrazilo ho, protože ho napadlo, zda náhodou nevolá sám Darkman.

Dvakrát polkl, než se uklidnil natolik, aby zvedl sluchátko. Napadl ho i novinář Gift, ale ze sluchátka se ozval ženský hlas. Byla to jeho žena.

“Ahoj, Heleno,” řekl tiše. “Co chceš? Zeptat se, jestli jsem ještě živý, nebo už ležím pod rašelinou v močále, nebo visím z okna některé cely?”

“Nemluv hlouposti, Deane! Žila jsem s tebou dost dlouho na to, abych tě znala. Ty jsi zase pil.”

“Jen trochu.”

“Abys doplnil stav?”

“Ano, to musím.”

Helena se zasmála. “Asi tomu nebudeš věřit, ale v tomto

případě tomu dokonce věřím.”

“To jsi nemohla dělat už dřív?”

“Dřív nebyl důvod, aby ses neustále opíjel.”

“To si myslíš ty.”

“Nechme minulost na pokoji, Deane. Já jsem opravdu chtěla vědět, jak se ti daří a také jsem ti chtěla něco navrhnout, pokud budeš souhlasit.”

“Daří se mi tak, jak to odpovídá okolnostem.” Ztlumil zvuk televize. “Co mi chceš navrhnout?” zeptal se.

“Něco, co ti pomůže, alespoň si to myslím.”

“Na to musí být dva.”

“Právě. Vím, že máš strach. A vím taky, že oprávněně. Proto si myslím, že by bylo lepší, abys nebyl sám.”

“Výborně. Chceš se vrátit?”

“Nemluv nesmysly. Měla jsem spíš na mysli, že bys mohl ty přijet za mnou. U mně a naší dcery budeš v bezpečí. Už jsem o tom s Gayle mluvila. Nic proti tomu nemá.”

“Jak milé od vás. Pozdravuj ji ode mě, ale řekni jí, že moje místo je tady.”

“Cože?” zašeptala Helena Fletcherová udiveně. “Ty nechceš přijet? Ty zůstaneš doma?”

“Neřekl jsem, že nepřijedu. Rozmyslím si to a jestli

přijedu, tak až později.”

“A kdy?”

“Zítra nebo pozítří.”

“A proč ne už dnes?” zeptala se ostře.

Dean se zachechtal. Vůbec se nezměnila. Zůstala stejná jako dřív. Dokázala se vždycky svými cílenými otázkami dostat k cíli. “To ti klidně řeknu, drahá. Protože dneska nemůžu. Musím totiž vydělávat peníze, chápeš?”

“Ach, ty zase pracuješ?”

“Tak nějak.”

“A nechceš mi to říct.”

“Ne, ale peníze budu potřebovat. Můžeš mi zavolat zase zítra ráno a…” rozkašlal se a větu nedokončil.

Helena ho nechala a pak se zeptala: “To má pro tebe tvůj život tak malou cenu?”

“Ha, jak jsi na to přišla?”

“Vzpomínám si, že jsi při našem posledním telefonickém hovoru mluvil jinak.”

“Ano, možná. Ale pár věcí se od té doby změnilo. Pravděpodobně přijedu zítra.”

“O tom nejsem vůbec přesvědčená, Deane, ale nechám se

příjemně překvapit.”

“To můžeš, Heleno, to můžeš.”

Tím rozhovor mezi manžely skončil. Dean nechal ještě chvíli ruku položenou na sluchátku. Přemýšlel o své ženě. Má nějakého jiného? ptal se v duchu.

Nevěděl to, ale měl radost už jen z toho, že si o něho dělá starosti. To trochu protrhalo alkoholický útlum v jeho myšlenkách. Podíval se na hodinky.

Poledne! Přesně dvanáct. V tuto dobu chtěl přijet Robin Gift. Jeho autem měli odjet do káznice a on si tam chtěl pořídit pár fotografií.

Dají se duchové vůbec fotografovat?

Fletcher se při té myšlence otřásl. Vůbec na to nechtěl myslet. Bylo tu totiž reálné nebezpečí, že potkají Darkmana, a tomu se chtěl vyhnout.

Znovu vytáhl láhev. Hladina alkoholu v něm poklesla a to nemohl potřebovat. Proto se znovu napil, aby ji vyrovnal. Pak si rukou prohrábl šedivé a prořídlé vlasy a zadíval se do země.

Přemýšlel o tom, že už zestárl, že je dokonce starý. Není to nic pěkného, když s postupujícím věkem člověk ztrácí síly a životní elán. Tohle si každý musí ověřit na vlastní kůži, tohle vám nikdo nemůže říct. Udělal jsem ve svém životě dost věcí špatně, přemýšlel Fletcher. Měl se k Heleně chovat jinak.

Dokonce ji několikrát uhodil, když ztratil nervy, a teď by to rád vzal zpátky.

Vlastně bych měl mít z jejího zavolání radost. Udělala první krok. Znovu mi nabídla ruku, kterou stačilo jen přijmout.

Ale byl tu ještě Darkman.

Ten zmrtvýchvstalý nad ním visel jako temná hrozba. Deanovi naskočila husí kůže, když na něho pomyslel.

Zaslechl venku zvuk přijíždějícího auta. To musí být Robin Gift. Fletcher vypnul televizi, sáhl po bundě, podíval se na rozloučenou na láhev a zamířil ke dveřím.

Když otevřel, vystoupil už Gift z auta. Byl to asi třicátník, měl dlouhé blond vlasy, rámující jeho mírně zarudlý obličej s hrubou pletí. Jeho světle modré oči nebyly ani na chvíli v klidu. Působil na Fletchera jako nějaká živá postava z komiksu.

“Ahoj, Deane, můžeme jet.”

“Jsem připraven.” Fletcher zavřel dveře a zamířil k jeho Oplu Vectra, který už byl mírně zkorodovaný. Musel projít kolem Robina, aby mohl nastoupit a ten ustoupil o krok dozadu. “Hele, ty máš ale pěknou opičku.”

“Musím si udržovat hladinu.”

“Rozumím. Polož kameru na zadní sedadlo a nesedni si na ni, až budeš nastupovat.”

Fletcher ještě nenastoupil. Udělal, co mu Gift řekl, ale ještě než nasedl, narovnal se a zadíval se na Gifta přes střechu auta. Pohnul přitom palcem a ukazováčkem proti sobě.

“Domluvili jsme si ještě něco.”

“Co?”

“Peníze. Tisíc liber.”

“Vážně?”

“Mám se vrátit domů a nechat tě tam jet samotného?”

“Ne, ne, dostaneš je.”

“Kdy?”

“Zítra, nebo…”

“Hned, Robine!”

Gift protáhl obličej, jako by se napil citronády. “Propána, vy jste ale všichni lační po penězích.”

“Člověk musí z něčeho žít.”

Robin vytáhl zmačkané bankovky z kapsy od kalhot a podal je Fletcherovi.

Ten si je přepočítal. Byl spokojen. “Můžeme jet,” řekl a nastoupil.

“Tisíc liber,” ozval se Robin, když se připoutal za volantem. “To bych si taky dal líbit.”

“Nechal by ses kvůli nim taky oběsit?” zeptal se Fletcher. Robin jen zavrtěl hlavou.

12

Odjeli jsme s Billem společně ještě téhož večera. Našli jsme si malý hotel poblíž Salisbury, kde se dalo příjemně

přenocovat. Byl přestavěn ze starého panského sídla a pronajímali tu teď deset pokojů.

Majitelé se o hosty starali sami.

Bude-li teplé ráno, můžeme klidně posnídat na terase. Slunce se sice zatím neukázalo, ale bylo dost teplo na to, aby mohli vychutnat domácí marmeládu s čerstvými rohlíky, které osobně pekla sama domácí.

“Jaký máme plán?” zeptal se Bill.

“Ten jsme přece už projednali.”

“Třeba tě napadla nějaká změna.”

“Ne, tebe ano?”

“Ano, přemýšlel jsem o tom.”

“Tak vyrážíme!”

Bill Conolly počkal, až si dám na talíř svá vejce a pak mi přednesl svůj návrh. Bill totiž nechtěl, abychom jeli do Dartmooru, jak jsme se původně dohodli.

“No dobře, a kam?” zeptal jsem se.

“Přímo do té káznice, Johne. Zajedeme tam a všechno si pořádně prohlídneme. Porovnáme to se svými vzpomínkami. Možná si ještě vzpomínáš na ten případ s přízrakem z Dartmooru nebo na naši návštěvu káznice, když jsme byli ještě studenti.”

“A na Darkmana.”

“Ovšem.”

Otřel jsem si ze rtů zbytek vejce. “Takže ty vycházíš z toho, že ten náš přítel ještě pořád straší v těch starých zdech jako živý mrtvý nebo dvojník.”

“Tak nějak.”

“Já proti tomu nic nemám, Bille. Byl to přece odedávna

můj sen, prohlídnout si prázdnou káznici.”

“Můžu tě zavřít do některé cely.”

“Ale jen společně s Darkmanem.”

“Samozřejmě.”

Zatím jsme žertovali. To také bylo dobře, protože jsme věděli, že nám přestane být do smíchu, až se setkáme s Darkmanem. Pak začne jít o život. Teď jsme však vychutnávali snídani na terase, z níž byl volný výhled do zahrady, kde jsme měli za sebou břečťanem porostlou zeď a kde ptáci zpívali jako o závod.

“Co tomu říká Suko, že jednou jedeš se mnou a bez něho?”

“Je rád, Bille. Zvláště, když jedeme do káznice.”

“To věřím,” odpověděl Bill a natáhl nohy před sebe.

Napil jsem se šťávy a pak dojedl vejce. Ale v myšlenkách jsem se neustále zabýval Darkmanem a dobou, která už byla dávno za námi, kdy jsme ještě s Billem byli studenty a šli se podívat na popravu.

Tenkrát mne Darkman oslovil. Bylo to v té káznici. Musel jsem tedy vycházet z toho, že se v jejích zdech kruh uzavře.

Žádnou radost jsem z toho neměl.

Bill uhodil do stolu. “Nech těch chmurných myšlenek, Johne, je na tobě vidět, o čem přemýšlíš.”

“Neměli bychom už jet?”

“Bohužel měli.”

Robin Gift patřil k lidem, kteří nikdy nezavřeli pusu, neustále kladli nějaké otázky, nutil lidi odpovídat, ale dnes byl při jízdě nějak podivně tichý.

Ani Dean Fletcher nemluvil. Seděl vedle něho s hlavou skloněnou a zavřenýma očima a pospával.

Novinář cestu ke káznici znal. Jednou uviděl v dálce skupinu turistů, kteří však nemířili ke staré káznici. Šli po úzkých pěšinách mezi močály a brzy se stanou kořistí hmyzu.

Dnes byl zase ponurý den. Slunce bylo přikryto hustou clonou mračen.

Zatím to nebylo cítit, ale od jihu k nám postupoval teplý vzduch.

Fletcher se vzbudil právě včas, jako by měl v hlavě budík. Zvedl hlavu a uviděl strážní věže tyčit se nad zdmi kázníce. Neroztřásl se, ale tlak v žaludku a hrdle zesílil. Najednou mu v autě začalo být horko. Stáhl si na své straně okénko.

“Jak je ti?” zeptal se Robin

“Ta nějak mezi.”

“Co tím myslíš?”

“Že už mi bylo líp.”

Novinář se zachechtal. “Máš strach, co?”

“To taky. Ty ne?”

“Ne.”

“Nelži.”

“Ne, jsem jen trochu napjatý. Mám jiné povolání než ty. Já jsem pořád na lovu, pořád po něčem pátrám, rozumíš?”

“Po senzacích?”

“Jasně, ale nejen to. Kdybych nic nevyčmuchal, propustí mě. Už jsem si udělal jméno a tady s tím případem oběšence se můj image vyšplhal až do nebe.”

Fletcher pokrčil rameny.

“Nevěříš mi?”

“Žijeme každý v jiném světě.”

“To jistě,” připustil Robin se smíchem. “Ale naše světy se někde setkají. Přesto bych tvou práci dělat nechtěl. Být neustále pohromadě s trestanci, tak to by nebylo nic pro mě. Člověk při tom otupí, nebo…”

“…sáhne po flašce.”

“Jako ty?”

“Ano.”

Rozlehlý komplex budov se přiblížil. Vypadal ponuře a šedivě. Stál v krajině jako mohutný obr, který chce říct: koho jednou dostanu, toho už nepustím.

“To je teda věc,” pronesl Gift. “Jen když vidím ta zamřížovaná okna, působí to na mě jako ledová sprcha.”

“Jenže já jsem mohl chodit ven.”

“Přesto.”

Zajeli na dvůr, kde Robin Gift zaparkoval svou vectru. Ještě než vystoupil, zadíval se vzhůru na zeď. Hledal okno, z něhož visel farář. Tiše počítal, a když vystoupil z auta, zeptal se: “Musíme jít dovnitř, že? Je to ta cela, kde byl popraven?”

Fletcher mlčky přikývl.

“Na tu šibenici se ještě dnes chodí dívat turisté, jak jsem slyšel.”

“Chceš ji vidět?”

“Chci si dokonce pořídit její fotku.”

“Tak já ti ukážu cestu.”

“Cože?” Robin se udiveně obrátil. “Ty se mnou nepůjdeš, Deane?”

“Ne.”

“Proč ne?”

“Já radši zůstanu dole.”

“Tak moment, tak jsme se nedomluvili. Vzal sis ode mě peníze. Za to taky musíš něco udělat.”

“Jel jsem sem s tebou.”

“To je pravda, ale já chci, abys šel se mnou dovnitř a dělal mi společnost.”

Fletcher přemýšlel. Gift měl v podstatě pravdu, ale jemu se to nehodilo. Na druhé straně bylo tisíc liber hodně peněz. Za to už člověku stálo přeskočit vlastní stín. “Dobře, půjdu s tebou.” Neřekl však, jak daleko a na jak dlouho.”

“To jsem chtěl slyšet. Gift vytáhl z opla fotoaparát a pověsil si ho na krk. Byl to těžký aparát, který se při každém kroku houpal na řemeni.

Oba muži zamířili ke vchodu, kterým kdysi vodívali vězně. Gift se čas od času zastavil a namluvil několik vět na pásku. Potom si udělal fotografie a byl spokojen.

Zato Fletcher neměl stání. Nedokázal jít normálně, uvolněně, byl ztuhlý a prkenný, jako by si nadě-

lal do kalhot. Znovu se ho zmocnil ten tajemný tísnivý pocit. Představoval si, že Darkman sedí v jedné z prázdných cel a pozoruje je z okna. Čekal trpělivě, jak šelma na svou kořist.

Oba muži se ještě jednou zastavili před vchodem. Dokonce i Robin ztichl. S přivřenýma očima se díval do temného otvoru, který mu připomínal vlhký jícen. Ovanul je pronikavý pach. Robinovi se zdálo, že cítí dokonce i pot, kterým to tu tenkrát muselo být nasáklé.

Hlasitě vydechl a setřel si pot z obličeje. Srdce mu bušilo rychleji, aniž by to mohl ovlivnit, a dal Fletcherovi, který se tu vyznal, náskok.

Už nebylo žádné světlo. Alespoň ne tady. To však neplatilo pro celý objekt. Na některých místech bylo vybudováno nové osvětlení pro turisty, kteří přinášeli kraji peníze.

“Kde to jsme, Deane?”

“Na příjmu.” Fletcher opsal rukou oblouk. “Tady jsme přijímali nové vězně. Tady taky dostávali vězeňské obleky.”

Gift se zachechtal. “Obleky, to je dobré, vážně.” Ukázal na široké dveře. “Kam to vede?”

“Dovnitř.”

“Tak tam pojďme.”

Fletcher dveře otevřel. Ještě byli v přízemí. Na zdi ještě viselo kus starého plakátu. Byl na něm muž, který požitkářsky kouřil cigaretu. Plakát visel hned za dveřmi jako poslední pozdrav vězňům z vnějšího světa, který teď byl za nimi.

Železné schodiště, dveře, chodby. Před oběma návštěvníky se otevřel rozlehlý schodišťový prostor, v němž ležela schodiště do jednotlivých pater. Všude bylo ticho. Na zábradlí seděli tiše dva ptáci, kteří sem zabloudili okny s rozbitými skly.

Novinář zamířil stranou. Dělal jednu fotografii

za druhou. Dokonce si lehl na špinavou zem, aby vyfotografoval něco ve výšce.

Dean Fletcher se rozhlížel kolem. Tísnivý pocit ho ještě zcela neopustil. Tížil ho jako balvan, který neustále nabýval na velikosti. Někde tady se skrývá Darkman. Nemohl to sice dokázat, ale věděl to.

“Půjdeme nahoru, Deane?” Fletcher zase jen přikývl.

Robin ho šťouchl do zad. “Hej, proč jsi tak zaražený?”

“Vzpomínky, Robine, vzpomínky.”

“To chápu. Ještě jednu otázku. Seděl ten Darkman celou dobu, co tu byl, v cele smrti?”

Fletcher stál právě na třetím schodu a obrátil se. “Ne, jen poslední dva týdny.”

Novinář ukázal vzhůru. “A ta cela nahoře, kam teď jdeme?”

“Tam byl předtím.”

“Tu nechci vidět. Jde mi o celu smrti a o šibenici.”

“Tak to můžeme zůstat dole.”

“Výborně.”

Fletcher sestoupil a zamířil do jiné chodby. Šli za sebou a drželi se těsně při zdi. Byla špinavá, plná šmouh a na mnoha místech páchla močí. Byla popsána různými oplzlostmi, které svědčily o frustraci vězňů.

Čím hlouběji vcházeli, tím byla bývalá káznice ponuřejší. Plesnivá díra, jak říkával jeden z dozorců. Dean si na to znovu vzpomněl a zdálo se mu to přiléhavější než kdykoliv předtím.

Blesky z Giftova fotoaparátu prorážely temnotu, jak Robin cvakal spouští a dělal jednu fotku za druhou.

Už si mezitím musel vyměnit film. Držel se za Fletcherem, proto ho neoslňoval.

Šli dál. Fletcher se zastavil u nějakých železných

dveří. Ukázal na ně a řekl: “Za nimi leží trakt, kde se popravovalo.”

Robin se kolem něho protáhl. Oči se mu znovu zúžily. “Je tam světlo?” zeptal se.

“Jen nouzové osvětlení.”

“Pro čumily, ne?”

“Ano.”

“Otevři.”

Fletcher otevřel. Vzduch za dveřmi byl ještě o něco horší než dosud. Bylo vidět, že do té chodby vešlo už víc lidí, protože zem byla poseta odpadky. Většinou špačky od cigaret, krabičky a papíry. Ale našly se tu i plechovky a lidé byli tak neukáznění že dokázali zahazovat odpadky dokonce i přede dveřmi do cel.

“Tam jsou cely,” řekl Fletcher.

“A ve které byl Darkman?”

“Pojď za mnou!” Dean šel až ke druhým dveřím odzadu po levé straně chodby. Byly zamčené, narozdíl od ostatních. Když to Fletcher zjistil, měl pocit, jako by jím projel elektrický proud. Zbledl jako křída.

“Co je ti?” zeptal se ho Robin, který si toho všiml.

“Dveře jsou zavřené.”

“No a?”

“Ostatní jsou otevřené.”

Giftovi se rozšířily oči. “Ach, už rozumím. Ty si myslíš, že ten chlap už v té cele byl a když odcházel, zavřel je za sebou.”

“Mohlo to tak být.”

“Tak tam nakoukneme.”

“Prosím tě.”

“Ne, Deane, já ne. Otevři ty dveře ty, já musím dělat fotky.”

Výmluvy, pomyslel si Fletcher. Ale vzpomněl si na tisíc liber a souhlasil.

Jeho srdce bušilo příliš prudce. Zlobilo ho to, ale nic proti tomu nemohl dělat. Staré dřevěné dveře u cely byly navlhlé. Připadaly mu studené jako tři dny stará mrtvola. Zatáhl za ně. Vzpomínky se mu vracely. Bylo to jako tehdy. Jenže tehdy ho vždycky někdo doprovázel. Vždycky měl nějakou osobní ochranu a toho novináře za ni rozhodně nemohl považovat. Dveře se otevřely. Měli volný výhled. Cela byla prázdná

Fletcherem projela vlna úlevy. Dokonce se mu podařilo usmát a vzpomínky na minulost zmizely, jako by je odfoukl vítr.

Ocitl se opět v přítomnosti. A zhluboka nasál vzduch. Ten zastaralý páchnoucí vzduch visící mezi zdmi káznice. Lehká nevolnost rychle zmizela a za ním se do cely vecpal Robin Cliff. Zíral překvapeně a skoro zapomněl na fotoaparát. “Šílenství”, šeptal, “to je hotové šílenství.”

“Proč?”

“Něco takového vidím poprvé v životě. Když si uvědomím, co za historky by mi tyhle zdi mohly vyprávět, tak je mi všelijak. To bych potom mohl napsat přímo seriál. Pamatuješ si ještě jména všech trestanců, kteří v té cele bydleli?” “To nevím.” “No, to je jedno.”

Vyrazil s kamerou ode dveří a cvakal spouští. Motorek přetáčel rychle film. Blesky vystřelovaly tak rychle za sebou, jako by chtěl jeden druhého dohonit. Novinář fotil jako pominutý a radoval se jako děcko.

Konečně nechal ruku s aparátem klesnout a zhluboka vydechl. “Tak tohle stálo za to,” zašeptal. “Panebože, to byla senzace. Fakt síla.”

Fletcher neodpověděl.

Opřel se o zeď a díval se do prázdna. Pak si přetřel rukama obličej, jako by chtěl zaplašit vzpomínky. Jeho nejhorší obava, že v téhle cele potká Darkmana, se nevyplnila a jemu se ulevilo. Mohl se tedy vzpamatovat, vydechnout si a podívat se na svého průvodce.

Gift tam stál, žvýkal si dolní ret, díval se směrem k oknu, ne většímu než díra ve zdi a mumlal: “Tak tady prožil své poslední dny.”

“Ano a oběsil faráře ve své staré cele nahoře.”

“Udělal to ten mrtvý.”

Fletcher pokrčil rameny. “Víme to jistě?”

“Ty jsi ho přece viděl.”

“Ano, viděl ale…”

“Nezačínej se vykrucovat, sakra!”

“Ne, nezačínám. Jen nevím, jestli to byl živý mrtvý.”

“Nýbrž?”

“Mohl to taky být někdo, kdo ho napodobil. Někdo, kdo se oblékl do stejného stejnokroje.”

“Hloupost. Kdybych něco takového předložil svým čtenářům, tak mě propustí.” Odkašlal si. “Tak a teď bych se chtěl podívat na tu šibenici.”

“To můžeš.”

Robin Gift pochopil. “Ty ne?”

“Ne.”

“Ani za tis…”

“To je mně úplně jedno. Já tam nejdu. Doprovodím tě ke dveřím.”

Novinář přikývl. “Tak dobře, Deane. Já už si poradím sám.

Pět minut mi postačí.”

“Tak pojď za mnou.”

Oba muži vyšli z cely. Novinář zase namluvil svůj komentář do malého diktafonu. Byla to jen hesla, ze kterých potom napíše svůj článek.

Šli k širokým dveřím, za nimiž byla šibenice. Popravčí komora. Místo smrti, krve a také slz.

Fletcher se zpočátku nesnažil potlačit rozechvělost. Pootevřel dveře jen tak, aby jimi mohl novinář projít.

“Vypínač je napravo od dveří.”

“Děkuji.”

“Dobře se bav.”

“Budu potřebovat deset minut.”

“Dobrá.” Dveře se zase zabouchly a zámek zaklapl. Hrob byl zase uzavřen…

13

Robin Gift se snažil vdechnout něco ze staré atmosféry, jaká kdysi vládla v této popravčí komoře. Kladl si při tom otázku, zda je vůbec možné smrt cítit. Viděl před sebou stíny. Temné stíny, které na první pohled nemohl rozeznat a vzpomněl si na vypínač. Rychle ho našel a na stropě se rozsvítila dvě světla, která vydávala jen sporé a klamné světlo, jež dopadlo na předmět, pod nímž už stálo hodně lidí.

Byla to šibenice.

Kolem ní byly nataženy šňůry, tvořící obdélní-

kový prostor, do něhož neměli návštěvníci přístup. Z ramene šibenice visela ještě dokonale uvázaná oprátka,

která jako by čekala na příštího kandidáta smrti. Tím však novinář nechtěl za žádnou cenu být.

Nevěděl, zda z toho má mít radost, ale v okně už nebyly

mříže. Diváci a delikventi si mohli vzájemně podat ruce.

“To je teda bomba,” šeptal Gift. Nemohl odtrhnout oči od šibenice a od oprátky. Pod ní bylo padací dno, které se bleskově otevřelo v okamžiku, kdy byl vykonán rozsudek. Kandidát smrti padal do hloubky a zůstal viset ve smyčce. Došlo ke zlomení vazu.

I u toho Darkmana?

To bylo velkou otázkou. To zatím nebylo jisté, ale v Robinově hlavě se už začal tvořit příběh. Přitáhne svým novinám čtenáře a nažene jim mráz po zádech.

S tím vědomím obcházel šibenici a cvakal spouští fotoaparátu. Fotil ji z různých úhlů, protože to byl mimořádný pohled.

Blesky osvětlovaly místnost jako malé světelné záblesky. A ta postava!

Novinář ji zpočátku nezpozoroval. Stála totiž na okraji jeho zorného pole. Díky neustálému střídání světla a tmy si Gift stejně myslel, že jde o šálení smyslů. O nějaký předmět, který…

Moment!

Poslední fotografii už neudělal, protože postava se pohnula. Vystoupila ze tmy do místa, kam dopadalo světlo. Stála teď přímo u šňůry po pravé straně šibenice a čekala.

Byl to muž.

Tmavé brýle, prořídlé šedobílé vlasy, šedivý vězeňský stejnokroj. Byl to Darkman!

Pro novináře to bylo, jako by ho zasáhl blesk. Šok. Něco, co považoval za téměř nemožné, neboť sám sebe viděl jako člověka, který se nenechá jen tak vyvést z míry. Ale v tomto případě byl naprosto ohromen.

Je skutečný nebo ne?

Než sem zajel, nechal si v archivu vyhledat staré články a fotografie. Tento Darkman vypadal úplně stejně jako ten na fotografiích. Všechno souhlasilo. Ani nezestárnul, i když od jeho popravy uplynulo už více než deset let.

Gift nebyl schopen pohybu ani po chvíli. Zasténal, jako když zachroptí trpící člověk.

Darkman se usmál a novinář se znovu otřásl. Ještě nikdy předtím neviděl u nikoho tak studený úsměv. Byl-li to vůbec člověk.

Darkman se pohnul. Natáhl pravou ruku, sáhl za ohraničující provaz a chytil do ruky oprátku. Rozhoupal ji, jako by dával nějaké znamení.

Robin Gift pochopil. Bylo určeno jemu. Měl to být jeho rozsudek smrti. Darkman byl rozhodnut uklidit stůl a pokračovat v tom, co kdysi začal.

Spasit se lze jen útěkem.

Najednou se vzpamatoval z ochrnutí. Mohl se znovu hýbat, jenže Darkman byl rychlejší. Novinář ho neslyšel, nevěděl ani, zda se vůbec dotýká nohama země, ale najednou byl Darkman u něho a novináře ovanul studený závan, jako když otevře lednici. Gift zase ztuhl.

Darkman se na něho vrhl.

Stál těsně před svou obětí. Téměř láskyplným pohybem přetáhl Robinovi kožený řemen přes hlavu tak, aby fotoaparát visel na hrudi.

Robin si to všechno nechal líbit. Nebyl vůbec schopen se proti Darkmanovi bránit. Vycházelo z něho jakési nevysvětlitelné a neobvyklé záření. Z jeho těla vanul chlad hrobu a přenášel se na člověka.

Darkman byl spokojen. Vyjádřil to pokývnutím hlavy. Pak zvedl novináře ze země a přenesl ho přes hrazení ze šňůr a nesl ho ke smyčce. Jeho jediným cílem byla msta, oko za oko, zub za zub.

Darkman toho muže s fotoaparátem sice neznal, toho tu tehdy neviděl. Svým instinktem však vytušil, že jde o mimořádného člověka a jeho smrt určitě vzbudí senzaci.

Překročil s ním propadliště a zastavil se pod oprátkou. Visela dost hluboko, což bylo pro Darkmana výhodné.

Darkman se usmál. Podíval se na oprátku. Přinesla mu smrt, ale jinou, než si lidé představovali. Stala se jeho přítelem.

Vyzvedl novináře do výšky. Všechny jeho pohyby byly plynulé, žádný prudký. Stál teď na druhé straně plotu.

On byl teď katem a cítil se dobře.

Přehodil novináři oprátku přes hlavu a upravil mu ji pod krkem. Pak přezkoušel, zda dobře sedí. Spokojeně pokýval hlavou.

Znovu se musel usmát. Ustoupil dozadu. Tělo, jež už nepodpíral svýma rukama, se napjalo, ale zatím nespadlo do hloubky, neboť se chodidly dotýkalo povrchu propadliště. Reportér tak mohl stát v napjatém postoji.

Darkmanovo kouzlo ještě stále působilo. Robin

vypadal jako figurína. Oči měl otevřené a v nich skelný výraz. Ale nebyl ještě mrtvý.

Jeho kat čekal. Věděl, co má dělat. Páka nebyla daleko. Byla to ještě stará páka, sestávající z železné tyče, na jejímž konci byla rukojeť. Stačilo ji stlačit dolů a propadliště se otevřelo.

Darkman k ní přistoupil a položil ruku na rukojeť. Kolem rtů mu pohrával úsměv, když vrhl poslední pohled na tělo visící ve smyčce.

Novinář ještě žil.

Darkman pokývl hlavou a tím dal sám sobě znamení. Zatáhl páku dolů a v té chvíli se otevřelo padací víko propadliště.

Stalo se ještě něco, o co se Darkman postaral. Robin Gift se probral ze své strnulosti.

Nic nechápal, zato ucítil prudké trhnutí směrem dolů. I když mu už oprátka svírala hrdlo, vydral se mu z něj ještě strašlivý výkřik…

Ten výkřik uslyšel i Fletcher!

Zatím čekal. Chodil sem a tam, protože nedokázal zůstat stát na jednom místě. Na to byl příliš nervózní. Tak chodil sem a tam a naslouchal různým zvukům. Čas od času zahlédl za dveřmi záblesk, ale kupodivu ho ani to nedokázalo uklidnit. Představa, že Robin je sám v popravčí komoře a on tady venku, ho přiváděla téměř k šílenství.

Ruku měl zastrčenou v kapse u kalhot a mačkal tisícilibrovku.

Tisíc liber!

Byla to Jidášova odměna? Plat pro zrádce?

Fletcher si na to neuměl odpovědět a pokračoval v chůzi. Díval se do země. Teprve po chvíli si uvědomil, že už nevidí žádné záblesky.

Že by už Robin nadělal dost fotek? Pokud ano, proč nevyšel ven? Tak napínavé to tam zase být nemohlo.

Dean Fletcher zadržel dech. Když se snažil porovnat sebe a Robina, připadal si jako pohřbený zaživa. Už dříve mu káznice připadala jako jedna velká ponurá a temná hrobka. Teď ten pocit v něm ještě zesílil.

Zastavil se u dveří. Jeho ruka se blížila ke klice. Má otevřít?

Už to chtěl udělat.

Vtom však uslyšel výkřik.

Fletcher zkoprněl. Věděl, že je tam Darkman, i když ho nemohl vidět. Novinářův výkřik pro něho byl dostatečným důkazem.

A Dean Fletcher znovu přeskočil vlastní stín, když rozhodným gestem otevřel dveře do cely. Jediným pohledem zjistil, co se stalo. Myslel si, že se mu zastaví srdce. Vytřeštil oči tak, že mu téměř vystoupily z důlků. Padací propadliště se otevřelo. Dvířka ještě držela v kloubech a nad ní se kýval novinář. Hlavu ve smyčce, mrtvý. Hlavu měl mírně nabok. Měl zlomený vaz, pokřivený obličej ztuhlý. Z toho hrdla už žádný výkřik nevyjde. To už ztichlo navěky.

Fletcher nebyl schopen slova. Ale ani Darkman nepromluvil a jen se usmíval. Stál u páky jako vítěz, který uvedl smrtící mechanismus do pohybu. Usmíval se na Fletchera ve dveřích a v očích mu při tom svítilo. Nebo se jen odrážely nějaké světelné reflexy v jeho vyčištěných brýlích?

Fletcher nedostal žádné vysvětlení. Darkman nepromluvil ani slovo.

Pouze natáhl ruku před sebe a prstem ukázal na Fletchera.

Mělo to znamenat, teď jsi na řadě ty! Dean Fletcher pochopil.

V tu chvíli se v něm něco pohnulo. Nechtěl už ani chvíli stát ve dveřích. Ani vteřinu. Divil se sám nad sebou, jak se dokázal obrátit. Pak se dal na útěk. Běžel a běžel a křičel…

14

Projížděli jsme dál ponurou krajinou, jejíž vzduch byl nasáknut pachem močálu a pronikal nám do auta otevřenými okénky. Byl to opravdu smutný kout země, ale možná k tomu přispěla i stará káznice, která okolí proslavila skoro tak, jak Buckinghamský palác nebo Tower Bridge Londýn.

I teď tu stavba stála osamoceně. Neviděli jsme v jejím okolí ani človíčka. Zřícenina tiše spala.

Ale určitě nebyla zapomenuta, určitě se rozkřiklo, co se tu stalo. Vždyť noviny čtou lidé všude.

Strážní věže nás nijak nezajímaly. Ani vysoké zdi

mezi nimi. Projeli jsme vchodem káznice a já si vzpomněl na to, jak jsem seděl v jedné cele Dartmooru, abych zatkl člověka, který vraždil před káznicí.

“Myslíš, že bychom měli litovat ty, kteří v téhle stavbě museli bydlet?” zeptal se mě Bill, když se káznice dostala do našeho zorného pole. “Co si o tom myslíš ty, Johne?”

“Neměli bychom je litovat.”

“Proč ne?”

“Ti, kdo tu byli zavřeni, si to zasloužili. Byli to vrahové, vyděrači, zabijáci, co já vím co všecko. Do Dartmooru posílali skutečně tu nejhorší spodinu společnosti. Nejde to prostě říct jinak, Bille.”

“Možná máš pravdu.” Ale to už bylo dávno.

Zastavil jsem vedle dosti zkorodovaného Opelu Vectra, na který ukázal můj přítel Bill prstem. “Zdá se, že tu nejsme sami, ale nemyslím, že by tímhle vozem jezdil Darkman, i když vypadá asi stejně starý.”

“To určitě ne.”

Když jsme vystoupili, vrhli se na nás komáři. Bzučeli kolem nás jako malá torpéda.

Obloha byla šedivá jako olovo. Vzduch byl těžký a teplý a páchl hnilobou.

Bill Conolly kývl hlavou směrem ke vchodu. “Nepůjdeme se napřed porozhlédnout dovnitř?”

“Proto jsme tady,” odpověděl jsem.

“Tak mě veď.”

“Ach, já tě mám vést?” zeptal jsem se udiveně.

“Ano, ty se tu ještě vyznáš z dřívějška.”

“Ano, dokonce velmi dobře. Uložil jsem si do paměti každičký kámen těchto zdí.”

“Tak to chodí, když člověk zestárne,” povzdechl Bill. Zkontroloval okna a pokrčil rameny, když nezjistil nic podezřelého. “Zdá se, že se nic neděje.”

“A ten opel?”

“Možná patří nějakému opilci, který se tu zastavil na noc.”

“Pojďme se podívat.”

Nedošli jsme daleko. Něco nás donutilo prudce zastavit. Nejprve to byly jen výkřiky, které k nám zalétaly k otevřenému vchodu. Jako by se nějaký člověk nacházel v ohrožení života.

A o několik vteřin později jsme ho uviděli. Vyběhl z káznice jako střela.

Nedíval se ani doleva, ani doprava a vběhl nám do náruče jako malé dítě.

Mezi námi se ten muž s prošedivělými vlasy rozplakal…

Trvalo několik minut, než se nám s Billem podařilo uklidnit ho natolik, aby byl schopen vůbec mluvit. Už jsme ho nemuseli ani držet. Ale neustále lapal po dechu a opakoval jedno jméno.

“Darkman, Darkman…”

Nemuseli jsme s Billem dlouho hádat. Bill ukázal směrem dovnitř a řekl: “Vsadím se, že je tam, Johne.”

“To můžeš.”

“A muselo se něco stát.”

Ten muž náš rozhovor poslouchal. Zejména při poslední větě zpozorněl. “Stalo? To bych řekl, že se tam něco stalo!” vykřikl a otočil se zpět.

“Vy jste ho viděl?”

“Ano i ne. Teď ne, ale…”

Než se zase mohl sesypat, zasáhl jsem. “Jedno po druhém, pane. Kdo jste a patří vám tato vectra?”

“Ne, ale jmenuji se Dean Fletcher. Býval jsem tu dozorcem. Teď jsem v důchodu. Doprovázel jsem sem jednoho novináře. To auto patří jemu.”

“Je uvnitř?”

Fletcher se na mě díval vykulenýma očima. “Ano, je,” zašeptal. “Je uvnitř. Jenže už nežije. Visí v oprátce. Darkman ho chytil a bez milosti ho oběsil.”

Teď jsme byli v šoku my. Prohlížel jsem si vchod. Nic se tam nehýbalo. Všude byl klid. Nebyl tu žádný kat, bývalý oběšenec. Bylo tu však podezřelé ticho. Myslel jsem znovu na to, že jsem tu kdysi seděl i já. Na Fletchera už jsem si nevzpomínal. Pravděpodobně jsem se s ním tenkrát vůbec nesetkal.

Hlavou mi probíhaly vzpomínky. Snažil jsem se rozpomenout, jak to vypadalo uvnitř. Bylo mi jasné, že se tam nic nezměnilo, ale nemohl jsem si vybavit, kde ležela cela, v níž jsem byl.

“Kde ho oběsil?”

“Na šibenici. Na staré šibenici. Byla to pomsta. Tenkrát na ní byl oběšen on, teď je to obráceně. Darkman se vrátil.”

“Ano, pane Fletchere. Proto jsme také přijeli.”

“Jak to?”

“To vám vysvětlím později.” Položil jsem mu ruku na rameno a díval se mu do vyděšeného obličeje. Cítil jsem, že pil, ale nebyl tak opilý, aby viděl bílé myšky. “Cítíte se natolik dobře, abyste pro nás něco udělal, pane Fletchere?”

“Co tím myslíte?”

“Musíme dovnitř,” řekl Bill.

“Cože?” Fletcher se roztřásl. “Zbláznili jste se nebo vás už unavil život?”

“Ani jedno, ani druhé,” řekl jsem. “Už jsem vám řekl, že jsme sem přijeli ze zcela konkrétního důvodu. Proto, abychom dopadli Darkmana. Ale abychom ho mohli dopadnout, musíme ho nejdříve najít.”

“Takže já vás tam mám zavést?”

“Ne přímo až na místo, pane Fletchere. Stačí, když nám ukážete nebo vysvětlíte, kam máme jít.”

Rozmýšlel se, zda to má udělat. Bojoval sám se sebou a se svým strachem.

“Někdo to musí udělat, pane Fletchere. Jsme tu dva. Už nesmí být žádní další mrtví.”

“Já mám být tím dalším na řadě.”

“To vám řekl on?”

Přikývl.

“Takže on může mluvit?” zeptal se Bill.

“Ano, může,” zašeptal bývalý dozorce. “Přitom si vzpomínám, jak jsme ho pohřbili tady, na vězeňském hřbitově, ale o tom už nechce nikdo vědět. Nic není, jak bývalo. Příroda už je obrácená na hlavu. A on se vrátil.”

“Už jste se byl podívat u jeho hrobu?”

“V poslední době ne.”

“A koho tam Darkman oběsil?”

Fletcher se podíval na Billa. “To vám mohu říct. Byl to člověk, který o něm chtěl psát. Myslel si, že napíše příběh jeho života. Chtěl se stát slavným. Pořídil si taky fotografie. Teď se kývá nad propadlištěm s fotoaparátem na krku.” Fletcher kroutil hlavou. “Je to jeden z nejhorších pohledů, jaké jsem kdy zažil.”

“Je to daleko?” zeptal jsem se.

“Ne, je to v přízemí.”

“Tak jdeme.”

Fletcher ještě váhal. Bylo to pochopitelné. Postrčil jsem ho.

“Víte, pane Fletchere, já vás velmi dobře chápu. Nemusíte s námi chodit. Ne až na místo. Chceme po vás jen to, abyste nám ukázal cestu.”

“Tak dobře.”

Už samotný vstup do staré káznice ve mně vyvolal podivný nepříjemný a stísňující pocit. Tehdy jsem honil tajemného člověka po močálu kolem Dartmooru. Dnes bych pravděpodobně mohl vraha

zatknout přímo uvnitř vězení. Alespoň jsem v to doufal. Nepříjemný pach nás doprovázel na každém kroku. Nic tu nebylo opravováno ani přestavěno. Všechno zůstalo takové jako kdysi, říkal jsem si v duchu. Jediné, co tu chybělo, byl křik trestanců, jejich výbuchy hněvu, nadávky, nenávist. To všechno tu tenkrát bylo a já si na to dobře vzpomínal. A to všechno, nač jsem myslel při vstupu do těchto starých zdí, jako by se vrátilo.

Bylo tu neustále vlhko. I v létě. Bylo to vlastně takové velké peklo, vytvořené lidmi. Cely. Některé zamřížované, jiné zavřené dveřmi z těžkého dřeva. Stísňující atmosféra, podobná té na Alcatrazu, ostrově v San Francisku, o níž byl před časem natočen velmi působivý film. Jmenoval se The Rock. Byl jsem se na něj podívat a teď se mi v paměti vybavovaly jednotlivé podrobnosti.

Rozdíl mezi zdejší situací a tou ve filmu spočíval v tom, že nás nečekali ozbrojení vojáci, ale postava, která měla být údajně dávno mrtvá a přesto se potulovala po okolí a vraždila.

Co se za tím skrývá? Motiv měl. Hlavou mi probleskovaly možnosti, z nichž jsem si zatím nedokázal vybrat.

Byl tu klid, ale ne ticho.

Někde kapala voda na zem. Slyšeli jsme zřetelně každou kapku, která dopadla na tvrdou zem.

Fletcher šel mezi námi.

Čím víc jsme se blížili cele smrti, tím obtížněji dýchal. Svítilo tu jen tlumené světlo a my viděli stíny vlastních postav míhat se na zdech.

Stavba poskytovala bezpočet různých skrýší a úkrytů. Nejen v jednotlivých celách na poschodích, ale věznice byla dokonce částečně podsklepena.

Obklopoval nás zatuchlý a vlhký vzduch.

Dýchali jsme otevřenými ústy a procházeli kolem cel, sem tam do některé z nich nahlédli a viděli i odpadky, které tu zanechali nezodpovědní a neukáznění turisté.

Zamrazilo mě, když jsem si uvědomil, že sem chodí skupiny turistů. Ti by takovému vrahovi, jako je Darkman, přišli náramně vhod. Naštěstí se počasí natolik zhoršilo, že jsme se nemuseli obávat žádného velkého náporu.

V duchu jsem se vrátil k Darkmanovi. Když ho tenkrát věšeli, byli jsme s Billem u toho. Byli jsme studenty právnické fakulty a popravu jsme měli jako součást praktické výuky. Vzpomínal jsem si znovu na to, co mi tenkrát Darkman řekl.

Věděl, že se ještě jednou setkáme.

Tenkrát jsem jeho slova nebral vážně. Sice mi tenkrát z jeho hrozby nebylo dobře, ale rychle jsem na to zapomněl. Čas mnohé pohřbil. Vzpomínky byly jako vězni, kteří vegetovali tady v celách Dartmooru. Jednou byly zase volné a mohly se vrátit.

“Jsme na místě,” zašeptal Fletcher. Zvedl ruku a ukázal na

těžké dveře.

Protlačil jsem se do čela. Dveře nebyly zavřené. Opatrně jsem je otevřel ještě víc, nahlédl dovnitř a bylo mi vše jasné. Židle pro diváky tam už sice nebyly, ale já si přesně vzpomněl, kde jsem tehdy seděl. I Bill hovořil o tom, jak krátce po mně vstoupil do cely smrti. Za námi šel Fletcher. Slyšeli jsme, jak těžce oddechuje a pohled, který se naskytl našim očím, byl skutečně strašný.

V oprátce visel člověk nad propadlištěm. Vypadal sice příšerně, ale musel to mít rychle za sebou. Určitě dlouho netrpěl. Oběsil ho odborník, ať už to zní jakkoliv pohoršlivě.

Darkman už tu nebyl.

“Je pryč,” zašeptal Fletcher. “Ten proklatec se zase někam skryl.”

“Kam?”

“Kamkoliv, pane Conolly.” Fletcher už si zapamatoval naše jména. “Je jako přízrak. Tahle proklatá věznice mu teď patří. Jemu jedinému, ke všem čertům!”

“Zůstaň u dveří,” požádal jsem Billa.

“Dobře.” Jelikož byly dveře otevřené, mohl čas od času vyhlédnout do chodby, zda se někdo neblíží. U Darkmana jsme počítali se vším.

Šibenice byla ohrazena šňůrou, tvořící obdélník, aby se návštěvníci mohli přiblížit jen na určitou vzdálenost.

Bill zahlédl nějaký stín!

Tajuplně a výhružně se nade mnou snášel a dotkl se mě ve chvíli, kdy jsem překročil hrazení. Měl jsem se na pozoru, protože jsem nevěděl, jak zrádná je podlaha kolem propadliště.

Ale byla ještě pevná dost. Určitě mě unese. Mezi mnou a tím oběšeným už bylo jen propadliště. Prohlížel jsem si toho muže s hlavou mírně skloněnou na bok. Nemohl jsem ho tu nechat viset. Budu muset zavolat kolegy, aby ho odřízli a zajistili stopy. To byla jedna, ta normální stránka věci.

Ale byla tu ještě druhá. K níž jsem měl větší tendenci. Necháme toho muže viset. Byl už mrtvý, nic necítil. Jen tak se můžeme okamžitě pustit do pronásledování Darkmana. Kdyby se objevila policie, mohlo by ho to vyrušit a možná i rozčilit. A rozzlobeného vraha jsme nemohli potřebovat. Dostal by amok a ohrozil by další lidské životy. Bude lepší, když se soustředí jen na mě a na Billa.

Z propadliště na mě zírala hloubka. Vypadala jako tunel, v němž se skrývá něco hrozného. Dno jsem neviděl. Chtěl jsem ho však vidět, proto jsem

vytáhl svou kapesní svítilnu. Možná tam najdu Darkmanovy otisky bot a z nich vyčteme, kterým směrem se dal na ústup.

Seřídil jsem svítilnu tak, aby měl světelný kužel větší rozptyl.

Kužel dopadl do hlubiny. Bylo tam tma a vlhko. Teď, když tam dopadlo světlo, zaleskly se mokré zdi. Obešel jsem propadliště a svítil do všech stran. Světlo dopadlo na kaluže vody, ale stopy bot jsem žádné neviděl.

Při druhé obchůzce jsem to vzdal a obrátil se ke svým průvodcům. “Nic tam není. Žádné stopy, vůbec nic.”

“Co si o tom myslíš?” zeptal se Bill.

“Totéž co ty. Cestou do podsvětí Darkman nešel.”

“Pak musí být ještě tady.”

“Nebo někde venku. Možností se někde ukrýt, je tu dost.

Může být někde v močále. Pravděpodobně se tam vyzná.”

“Necháš prohledat okolí?”

Znovu jsem přelezl hrazení. “Hloupost! Nebudeme zbytečně dělat rozruch. Nechci žádnou pozornost, rozumíš, Bille?” Podíval jsem se na něho přitom tak, aby pochopil, co myslím a on přikývl.

Dean Fletcher mlčel. Nebylo mu do řeči. Ale teď už nedokázal být zticha. “Vy tady chcete nechat Robina Gifta viset?”

“Ano, to chci,” odpověděl jsem.

“Ale proč, pane Sinclaire? Musíte zavolat policii a postarat se o něho.”

Usmál jsem se poněkud blazeované, což však nebylo úmyslné. “Policie jsme my, pane Fletchere. A nechceme vyvolat žádný rozruch, rozumíte? Musíme se tady s přítelem soustředit na hon na toho zabijáka. Na všechno ostatní chceme zatím zapomenout. Je to druhořadé. Jde výlučně o Darkmana, ten má

přednost.”

“Rozumím,” řekl Fletcher a vzdychl. “Jak myslíte, pane Sinclaire. Vy jste tu šéfem.”

“Tak já to neberu.”

“A co chcete dělat teď? Jste policista. Ti mají většinou

nějaké plány.”

“To by bylo dobré,” odpověděl za mě Bill. “Nemyslím, že bys chtěl prohledat celou věznici. Nebo snad ano, Johne?”

“Ne. Nebudeme se za ním honit. Zařídíme to tak, aby přišel on za námi.”

Dean Fletcher nás poslouchal s otevřenou pusou. “Aby on

přišel za vámi, říkáte?”

“Slyšel jste správně.”

“Takže vy ze sebe chcete dělat návnadu?”

“To je přesný odhad.”

Začal divoce šermovat rukama. “To přece nemůžete myslet vážně! Vystavujete se velkému nebezpečí. Copak to nevíte?”

“Já vím, ale jsme na to zvyklí,” opověděl Bill lakonicky, i když to znělo tak trochu přehnaně.

Fletcher s odpovědí nebyl ani trochu spokojen.

“Samozřejmě při tom nemyslíte ani přinejmenším na mě, že ne?” zašeptal. “Víte vy vůbec, co všechno jsem prodělal?” Položil si ruku na hruď. “Já mám být tím, kdo přijde na řadu další. Už zabil dva lidi. První byl náš farář a druhý ten novinář, Robin Gift. A on mi v této cele dal jasně najevo, že teď je řada na mně. Neřekl to, jen to naznačil. Ale bylo to pro mě stejně strašné, jako kdyby to řekl.” Nechali jsme ho vymluvit. Byl rozčilen. Potil se a lapal po dechu. “Uklidněte se, prosím, pane Fletchere. Zatím se nic nestalo. Kromě toho teď už nejste sám.”

“To já vím, to já vím. Ale vím taky, že Darkman

své hrozby splní. A toho se bojím. Už je mi sice přes šedesát, ale ještě bych chtěl pár roků žít.”

“To budete, nebojte se.”

“Oh, děkuji.”

“Nechte té ironie, i když vás chápu. Předpokládám, že bydlíte v Dartmooru.”

“Ano, bydlím.”

“Darkman si určitě bude myslet, že se schováte ve svém bytě. Tam se vyznáte, je to místo, kde se cítíte nejlépe. Které vám dává jistotu. Bude vycházet z předpokladu, že

se neodvážíte vyjít ven nebo někam odjet. On by vás totiž našel, pane Fletchere.”

“Ha, stačí nasednout do autobusu a jet.”

“Darkman by se v něm hned objevil.”

“Hergot, Sinclaire, vy ale umíte člověku dodat odvahy!”

“Poslouchejte mě, ještě jsem neskončil.”

“Ale já už ano.”

I když nechápal, co chci říct, pokračoval jsem dál. “Vy jste na jeho seznamu a my taky. Věřte mi, že je to tak. Proto zůstaneme, pokud vám to nevadí, u vás v bytě.”

Nejprve mlčel. Potom pokrčil rameny a sepjal při tom ruce.

“Bydlím sám,” řekl potom.

“Tím líp.”

“Vy si myslíte, že přijde ke mně?”

“Počítáme s tím.”

“A když nepřijde?”

Usmál jsem se na něho. “On přijde, pane Fletchere. Musí vykonat svou mstu. Je to něco jako osud, který na něm leží. A my do něj patříme.”

“Co vy s ním máte společného?”

“To vám řekneme později. Teď navrhuji, abychom opustili toto nehostinné místo.”

“Ano, s tím plně souhlasím.”

Fletcher se ani neohlédl. Jen Bill se ještě díval na oběšence, zatímco já s Fletcherem jsme vešli do chodby.

Když přišel za námi, řekl: “Zajímalo by mě, co byl ten Darkman vlastně zač.”

“Vrah,” zašeptal Fletcher. “Duševně chorý psychopat, který uzavřel smlouvu s ďáblem.”

Pokud jde o toho ďábla, měl asi pravdu. Znali jsme už dost lidí, kteří se spojili s peklem, aby získali moc, postavení a

bohatství. Ale nakonec na to všichni doplatili. Jenže tenhle Darkman nemusel nutně být ďáblovým služebníkem. U něho to mohlo být něco jiného. Na zombie jsem u něho také neměl podezření. Zombie by už dávno chodil po Dartmooru a hledal si oběti.

“Znáte jeho skutečné jméno?” zeptal se Bill.

“Ne, neznám. Já ho znám odjakživa jako Darkmana. Říkal si tak.”

“Víc toho nevíme ani my,” přiznal Bill.

Káznice dýchala, žila. Byla obydlena zlým a nebezpečným duchem. Připadalo mi to, jako by v každé zdi tlouklo srdce, jehož ozvěna mi zněla v uších.

Byl tady! Byl blízko!

Pozoroval nás!

Bill si všiml změny, která se se mnou stala. Nebyl jsem už tak klidný jako předtím. Zmocnilo se mě napětí. Bill se zeptal: “Co je ti, Johne?”

“Cítím jeho přítomnost.”

Bill mlčel. Znal mě. Fletcher, který mě také poslouchal, se pomalu otočil a podíval se na mě. “Co to říkáte?”

Na to jsem mu neodpověděl, jen jsem si položil prst na rty a naznačil mu, aby byl zticha. Chtěl jsem se soustředit na Darkmana.

Ano, byl tady.

Myslel jsem na slib, který mi kdysi dal. Určitě

nás už delší dobu pozoruje. Připadal mi jako člověk, který stál celá léta v pozadí a tahal za nitky podle toho, jak se mu to hodilo.

Před námi se rozprostírala prázdná chodba.

Ale to nic neznamenalo. Darkman se mohl skrývat kdekoliv. Lidé ho dávno odsoudili a oběsili, ale on nebyl mrtvý. Hraje svou hru. Můj křížek se nehlásil ke slovu. To mohlo znamenat, že jsem se ve svém předpokladu nemýlil a Darkman nebyl ve svazku s ďáblem.

Vydali jsme se na zpáteční cestu. Tentokrát ještě napjatější než předtím.

Vzduch byl plný napětí. Byl cítit potem a strachem… Nebo jsem si to namlouval?

Zastavil nás smích. Zněl jako mohutný příval, který nás vytrhl z našich myšlenek. Když jsme ho uslyšeli, naskočila nám husí kůže a bylo nám jasné, kdo tady vše řídí. Byl všude, ale chodba před námi byla prázdná. Z toho jsem usoudil, že Darkman je někde nad námi.

Byli jsme v uzavřeném traktu. Hala, v níž byla železná schodiště vedoucí do jednotlivých poschodí s dlouhými chodbami, po jejichž stranách byly cely, byla někde jinde. Třeba je Darkman tam. Pokud ano, musel by jeho smích procházet zdmi.

Ten postupně utichal. Byl teď tišší, ne tak dunivý. Zněl spíš jako chechtání a přesto byl triumfální. A pak najednou ticho.

“Proklatě, on je tady,” zašeptal Fletcher. “Já jsem to věděl. Má nás za blázny.”

“Ale oprátka je obsazená,” řekl Bill Conolly s šibeničním humorem.

“Jdeme dál!” rozhodl jsem.

Fletcher byl rád. Šel co nejrychleji, aby byl ze svého bývalého pracoviště co nejdřív venku. Bill

s ním držel krok, zatímco já zůstal o něco pozadu jako kořist pro vraha. Mé tušení mě neklamalo. Už od chvíle, co

jsem slyšeli ten smích, jsem cítil změnu. Připadal jsem si jako v pasti.

Šel jsem velmi pomalu. Neustále jsem se při tom rozhlížel, protože jsem počítal se všemi možnými triky. Ale Darkman se neukázal. Fyzicky ne.

Začínal jsem mít zlost. Ten chlap nás měl skutečně za hlupáky. Vyznal se tady a využíval této výhody. Bill s Fletcherem už byli téměř na druhém konci chodby. Čekali na mě. Viděl jsem Billovu svítilnu jako malý světelný bod, který se neustále pohyboval.

Došel jsem k nim, aniž by se něco stalo, ale to mě neuklidnilo.

“Na co myslíš?” zeptal se Bill, který už znal mé výrazy tváře.

“Na to, že jsme viděli jen jediný malý kousek věznice.”

“Zato ten nejhorší.”

“Na tom nezáleží.” Byl jsem přesvědčen o tom, že na nás Darkman někde čeká. Možností tu bylo bezpočet. Proto jsem se obrátil k Fletcherovi a řekl: “Chtěl bych se dostat k celám.”

“Cože? Ne!” zvolal vystrašeně. “Ty jsou v několika poschodích, to dobře víte.”

“Já je taky nemíním procházet, chci se dostat do chodby.” Chvíli se rozmýšlel, pak přikývl. “Zavedu vás tam. S vámi se cítím bezpečněji, než když jsem sám.”

“My to vidíme taky tak.”

Cestu k hlavnímu traktu jsme našli snadno. Ještě stále tam byla velká mřížová brána. Jen zámky byly odstraněny, aby náhodou některý turista nepřišel na nápad, že by si mohl s někým hloupě zažertovat.

Fletcher šel před námi.

Otevřel bránu pohybem, který mu za léta zdejší služby přešel do krve. Najednou byl zase dozorcem, který tu znal každý kámen a každou škvíru.

Konečně jsme stáli uprostřed temné a špinavé chodby. Bylo tu podobně chladno jako v chrámové lodi, ale jinak podobné si oba prostory moc nebyly.

Nad sebou jsme viděli chodby na jednotlivých poschodích a podél nich dveře do cel, z nichž některé byly otevřené. Uměl jsem si představit, s jakými pocity a myšlenkami do nich vstupovali turisté. Ale to teď nebylo zajímavé. Už mě začínalo bolet za krkem od dlouhého dívání nahoru. Nic se tam nehýbalo.

Byl Darkman pryč? Ukryl se někde?

I Bill s Fletcherem se dívali nahoru. Oba se ode mne vzdálili. Tak mohl každý z nás pozorovat část chodby a okamžitě hlásit, kdyby něco zahlédl.

Přesto jsem ho já uviděl první.

Neviděl jsem, jak přišel do chodby ve druhém poschodí. Jeho tmavá postava zanikala ve stejně tmavém pozadí. Ale stál tam s rukama opřenýma o zábradlí.

Měl hlavu skloněnou, díval se dolů na nás a my slyšeli opět jeho smích…

15

Zapomněl jsem na mírnou křeč ve svalech na šíji. Myslel jsem na Darkmana, na svou vzpomínku a na to, že vypadá úplně stejně jako tenkrát.

Měl na sobě dokonce tentýž vězeňský stejnokroj. Hlavu měl pokrytou šedivými prořídlými vlasy. Obličej vypadal jako kus staré slaniny a tmavé brýle mu zakrývaly oči.

Když jsem ho uviděl, zamrazilo mě po těle a okamžitě mě napadla otázka: Proč nosí ty brýle? Co za nimi skrývá? Oči? Proč? Jsou to oči normálního člověka, nebo v sobě skrývají tajemství jeho osobnosti?

Nikdy si brýle nesundával a neudělal to ani když nám pokynul. Už se přestal usmívat, zato jsme uslyšeli jeho hlas: “Vítám vás ve své říši.”

Nedaleko ode mě zasténal tiše Dean Fletcher. “Já tomu nemůžu věřit, zatraceně! Já tomu prostě nemůžu věřit. Je to pořád ten stejný hlas…”

Opravdu byl? Naše setkání už bylo tak daleko, že jsem si nevzpomínal, ale věřil jsem Fletcherovi, který o chvíli později přestal rozumět světu, když mě Darkman oslovil.

“Ty se jmenuješ Sinclair.” Jeho hlas zněl studeně, jako by vycházel z plechového trychtýře. “Vím to. Sám jsi mi to řekl a já jsem na to nezapomněl. Sinclair, John Sinclair.”

“My dva se známe!”

“Ovšem. Věděl jsem, že si vzpomeneš. A věděl jsem, že přijdeš. Přivedl jsi dokonce i svého tehdejšího přítele. To je dobře. Už teď se nemůžu dočkat našeho malého souboje a vím už teď, že z něho vyjdu jako vítěz. Vy dva proti mně nemáte žádnou šanci. Oprátka v této chvíli není volná, ale znám i jiné způsoby, jak vás poslat na onen svět, ujišťuji vás.”

“Nechceš sejít za námi dolů?” zavolal jsem na něho. “Bylo by lepší, kdybychom se tady mohli přímo domluvit, co myslíš?”

“Já tady určuji, kdy to bude.”

“Tři jsou na tebe moc, že?”

“Ne, ale chci se ještě chvíli kochat vaším strachem. Vy nevíte, kdy a kde zaútočím. Ale nezapomínejte ani na chvíli, že jsem tady a že vás nespouštím z očí. Jsem jako váš stín a jsem neporazitelný. Tam, odkud pocházím, není poražených.” Zvedl levou ruku a zamával nám.

“Je to šílenec!” sténal Fletcher. “Všechny nás pozabíjí.”

Nevěděli jsme, zda Darkman jeho slova slyšel, ale

ještě jednou se zasmál naším směrem a pak zmizel v jedné z cel. Zabouchl za sebou dveře. Jejich bouchnutí dunělo ozvěnou v chodbě.

Vyrazil jsem z místa jako po výstřelu signální pistole a běžel nahoru po železných schodech, vedoucích do horních pater. Zapamatoval jsem si celu, ve které zmizel, a ignoroval jsem volání svého přítele Billa, který mě chtěl zadržet.

Neztratil jsem kondici ani v tomto proklatém ústavu, bral jsem tři schody najednou a opíral se přitom o zábradlí, od něhož jsem se odrážel rukou, abych ještě zvýšil rychlost. Byl jsem rozhodnut, že ho musím dostat.

Ocitl jsem se ve druhém poschodí. Proběhl jsem obloukem kolem schodiště, nepodíval se vůbec dolů a běžel přímo po chodbě ke dveřím, za nimiž Darkman zmizel.

Doufejme, že to byly ty správné. Postupně jsem se uklidňoval.

Za sebou jsem slyšel Billovy výkřiky. Běžel za mnou. Jeho kroky duněly po kovových schodech. “Počkej, Johne! Počkej!”

Nečekal jsem a prudkým pohybem otevřel staré dveře od cely.

Podíval jsem se dovnitř a s výkřikem vycouval.

Naštěstí jsem se zastavil o zábradlí, jinak bych býval spadl do hloubky a zpřelámal si kosti.

Takto jsem se zarazil a mohl se připravit na ten pohled. Žádná cela tam nebyla. Díval jsem se do černé nekonečné díry, z níž vycházela zima, která mě celého zahalila.

Uviděl jsem i Darkmana. Byl daleko, velmi daleko!

Kdesi v pozadí. Bylo ho vidět, ale byl téměř nerozeznatelný od pozadí. Pohltil ho tunel vedoucí na

onen svět, ale nebyl to onen tunel plný světla. Byl tak černý, jako by ho vyplňovaly všechny černé duše kdysi zemřelých. Bylo to šílené.

“To není možné,” řekl zadýchaně Bill, který teď stál vedle

mě a lapal po dechu.

“Ale je, Bille.”

Darkman se vznášel a byl unášen temnotou. Zmenšoval se nám před očima a tma se také měnila. Zhoustla, až tvořila kompaktní hmotu, která postavu vsákla do sebe. Byla už maličká jako panenka a kdo ji sledoval zrakem, řekl by si, že už se nikdy nemůže vrátit.

Ale byl to omyl. Darkman se vrátí, protože dobře zná

přechod mezi oběma světy.

Z černého tunelu se stal kužel. Potom koule, která se zmenšovala, až byla nepatrným bodem, který zmizel nadobro.

A my se dívali do špinavé cely, kde se válelo po podlaze několik plechovek. Byla tu ještě stará pryčna, jinak byla cela prázdná až na malby na zdech, které jsme téměř nevnímali, když jsme do cely vstoupili.

Ohmatali jsme všechny zdi. Všechno bylo normální. Nebyl tu žádný skrytý vchod, žádný přechod, byly to normální zdi.

“Kam zmizel?” zeptal se chraplavým hlasem Dean Fletcher, který za námi běžel taky.

“Je pryč,” řekl jsem.

Zasmál se. Znělo to tak, že se mu ulevilo. Jeho další otázka zněla ironicky: “Ještě mi řekněte, že se rozplynul ve vzduchu.”

“Dalo by se to tak říct,” odpověděl jsem.

Fletcher se rozesmál jako nějaká dívka. Nemohl smíchem ani mluvit. “To není pravda. Já tomu nevěřím. Nikdo se nemůže rozplynout ve vzduchu, ani Darkman ne. To jsou kecy!” vykřikl nečekaně. “Něco takového neexistuje!”

“Bohužel ano,” řekl jsem a obrátil jsem se.

Fletcher stál v otevřených dveřích s rozpaženýma rukama.

“To nechápu. Co teď bude dál?”

“Na to se neptejte nás,” řekl Bill.

“A koho? Darkmana?”

“Správně,” odpověděl jsem a odstrčil ho, protože jsem chtěl vyjít z cely. Šel jsem k zábradlí a zadíval se do hloubky pod sebou. Ještě před chvílí jsme tam stáli, ale Darkman tam nešel.

Fletcher se postavil vedle mě. Cítil jsem jeho alkoholický dech a odvrátil hlavu. “Ale nezmizel, Sinclaire, že ne?”

“Ne, nezmizel.”

“Takže se vrátí.”

“Budeme na něho čekat.”

“Tady?” zeptal se Fletcher.

“Ne. Musíme nechat všechno na něm. Kromě toho nesnáším věznice, ani prázdné. Jdeme.”

Fletcher i Bill souhlasili. Ale nikdo z nás nevěděl, co bude dál. Jen jedno bylo jisté.

Darkman mohl všechno a ještě se nevzdal. A my se museli na mnohé připravit…

16

Vrátili jsme se do Dartmooru, ale z místa samotného jsme nic neviděli. Také nás nijak zvlášť nezajímal, protože naše myšlenky se točily jen kolem Darkmana. Zjevil se jako duch a tak také zmizel. Byl prostě pryč. Vsál ho do sebe černý vír a on prostě zmizel. Byla to záhada, nad níž si budeme lámat hlavu, i když jsme byli na ledacos zvyklí.

Dean Fletcher bydlel sám v domku, který spíš připomínal chalupu. Bylo tu vidět chybějící ženskou ruku. Všude nepořádek a špína. K tomu se přidávalo pošmourné počasí, zatažená obloha a déšť, který

se spustil jako jemné mrholení k zemi. Vzduch byl vlhký jako ve sklepě, ale bylo teplo, takže se dala očekávat bouřka.

Fletcher nás zavedl do kuchyně. “Tady obvykle sedávám,” řekl a ukázal rukou kolem sebe. “Je to ostuda, jak to tu vypadá, ale co můžu dělat? Žena odešla. Už to se mnou nemohla vydržet. Takže to tady hodně zpustlo. Mě nebaví tady uklízet, protože už se to asi nevyplatí.”

“Jak to myslíte?” zeptal se Bill.

“Darkman je rychlejší.”

“Vy se tak rychle vzdáváte?”

Fletcher zavrtěl hlavou. “To nemá nic společného se vzdáváním se, pane Conolly. Vůbec nic. Měl jsem to udělat jako moje žena Helena. Jednoduše utéct.”

“My Darkmana dostaneme.”

Fletcher se tomu zasmál. “Tomu, co tady říkáte, pane Conolly, nevěřím. Možná, že přijde, to je možné. Ale nedostanete ho, protože jste na něho krátcí. My jsme totiž jeho další oběti. Je mi líto, ale je to tak.”

“My jsme se vlastně až do této chvíle nikdy nevzdali,” řekl Bill, aby mu dodal odvahy. “Až dosud se nám celkem dařilo.”

“On je lepší než my všichni dohromady. Sami jste říkali, co se v té cele stalo. Že byl najednou pryč. Že se rozplynul ve tmě. Nechali jste si to pořádně projít hlavou? Ano?”

“Ano, nechali,” řekl jsem tentokrát já. “I když vám to bude připadat nepravděpodobné, i na to se najde nějaké vysvětlení. A my ho najdeme.”

Vystrčil proti mě bradu. “Jak to chcete udělat, pane Sinclaire?”

“Mimo jiné s vaší pomocí.”

“Ach, opravdu?” Natáhl nohy před sebe. “Jak to tedy uděláme my?”

“Tak, že si vzpomenete, pane Fletchere.”

“Na něho?”

“Ovšem.”

“A co chcete vědět?”

Podal jsem si židli a posadil se, zatímco Bill stál u okna a díval se ven do deště. “Chtěl bych vlastně od vás slyšet všechno, nač si vzpomenete. Chci vědět, jak se choval v cele. Jestli byl vzpurný nebo jestli se choval jako ostatní trestanci. Jaké měl zvyky.”

Dean Fletcher povytáhl obočí. “Co na to mám říct?” zamumlal. “Myslím, že se choval normálně.”

“Výborně.”

“To si myslíte vy. Já to vidím jinak. Byl úplně klidný, víte. Tak zatraceně klidný. Vůbec nekladl odpor. Nikdy se nepokusil uprchnout ze své cely. Nikdy nás nenapadl, jak to dělali jiní. Choval se jako někdo, kdo je pod vlivem drog. Prášků na spaní nebo na uklidnění nebo něčeho takového.”

“Mluvil někdy?”

“Myslíte s námi?”

“Ano. S kým jiným?”

“Málo.”

“Nevzpomínáte si nějaký rozhovor?”

“Ne, teď momentálně ne. Ale vždycky si myslel, že jeho smrt neznamená konec.”

“Vidíte, takže přece jen něco už máme,” ozval se Bill. Fletcher mávl téměř naštvaně rukou. “Nesmysl! Kdo z nás tomu tehdy věřil?” Nahnul si z láhve ginu. “Nikdo to nebral vážně, protože jich tam bylo takových víc, co vykládali podobné pitomosti. Je to asi tím strachem, když se přiblíží jejich hodinka.”

“Jenže Darkman neměl strach.”

“Ne, pane Conolly. Byl jako kus ledu. Tak studený. A

přesto byl člověk, i když tomu nevěřím. Teď už ne.”

“Nemluvil někdy o tom, odkud pochází, nebo o svém

původu?” chtěl jsem vědět.

“Nikdy. Já jsem se ho na to ani nikdy neptal. Nedostal jsem ani žádný soudní spis. Proklínám teď jeho rodiče a především matku, která ho porodila.”

“Pokud nějaká existuje.”

“Jak to myslíte?”

Bill se krátce zasmál. “Je docela dobře možné, že není

člověk.”

“Tak co je?”

“Tvor.”

“Ha, to nechápu. Tvor, to může být všecko, ne?”

“Ano. Démon, robot, co chcete, pane Fletchere.”

Předklonil se a vypadal, jako by o něčem přemýšlel. “Ptal jste se mně, na co si vzpomínám a já vám odpověděl, že se choval velice klidně a byl studený jako led. To bylo, když ještě žil.”

Bill poslouchal stejně pozorně jako já. “A později?” zeptal jsem se potom. “Po své smrti?”

Fletcher se škrábal na nose. “Kdybych to tak přesně věděl. Já jsem u toho nebyl, ale bylo to divné.”

“Znamená to, že jste ho nesundával z oprátky?”

“Ne, já ne. Měli jsme na to lidi. Hlásili se na to dokonce i trestanci, protože z toho měli jisté výhody. Nebylo to sice dovolené, ale trpělo se to. A u Darkmana to tak bylo. Tenkrát se jich hlásilo dost. Byl u toho i ředitel. Taky divné.”

“Co se přesně stalo?”

“Vím to jen o ostatních, kteří nechtěli být pohřbeni na hřbitově u nich doma. Tak jsme je pohřbívali na vězeňském hřbitově u nás.”

“Darkmana taky?”

“Jistě, pane Conolly, jeho taky. Byl u toho ředitel a někteří mí kolegové. Já jsem měl tehdy volno, ale slyšel jsem o tom od lidí, kteří se podivovali nad ji-stým jevem.” Chraplavě se zasmál. “Teď si na to konečně vzpomínám. Divili se, že jeho rakev byla tak lehká. Měla prakticky jen vlastní váhu. Představte si to.”

“To by znamenalo, že Darkman zmizel.”

“Ano, správně.”

“Kdy?” zeptal jsem se.

“Ale do rakve ho položili. Taky ho nespustili z očí. Ale když ho spouštěli do jámy, byla rakev najednou podivně lehká.” Fletcher kroutil hlavou. “Sakra, na to se musím napít!” Sáhl po láhvi, odzátkoval ji a pil velkými doušky. Když dopil, odložil láhev a řekl: “Poslyšte, to, co vám tady říkám, taky vysvětluje to jeho zmizení v cele.”

“Pravděpodobně,” řekl Bill a podíval se na mě. “Máme co do činění s někým, kdo přežil svou smrt. Jak se to mohlo stát?”

“Má pomocníka,” řekl jsem.

“Koho?”

Na to jsem neodpověděl, protože mě předešel Fletcher. “To je tedy věc,” řekl. “Já mám sice rád kouzla, ale myslím, že u něho to bude něco jiného. A to jeho oči. Nikdo se nemohl podívat do Darkmanových očí. Nosil stále černé brýle, ve dne v noci. Nikdy je nesundával a měl je i o své popravě. Odmítal si je sundat.”

Vzpomněli jsme si.

“Ty oči,” zašeptal Fletcher. “Nebyly to normální oči, to vím jistě. Měly v sobě cosi tajemného. Byly jako temné tunely. Jednou mi dovolil, abych se do jeho očí na kratičký okamžik podíval. Směl jsem nahlídnout za brýle. A farář je taky jednou viděl, myslím.”

“Takže to nebyly normální oči?”

“Ne, ne, to v žádném případě, pane Sinclaire? Byly to temné šachty.”

“Byly prázdné?”

“To nevím,” odpověděl Fletcher a utřel si rty hřbetem ruky.

“Mohly být prázdné, ale taky nemusely. To vám teď tak přesně neřeknu. Byl to jen kratičký pohled. Ale dostal jsem z něho pořádný strach. A cítil jsem taky hrozný chlad, který se dá ztěží popsat. V pekle to musí být pěkná hrůza, to vám řeknu. Kdyby z něho vycházel žár a ne zima, řekl bych, že to byla zima ze samého pekla.”

Nechali jsme ho jeho myšlenkám.

“Když myslíš na tu tmu, Johne, nenapadá ti při tom něco?”

“Napadá.”

“O čem to mluvíte?” zeptal se Fletcher.

“To je naše interní věc,” řekl jsem.

“Ale on sám to nemohl být,” mumlal Bill. “Myslíš, že to byl jeden z jeho služebníků?”

“Nedávej mi takové zapeklité otázky. Při nejlepší vůli ti to nedokážu říct. Ale bylo by to velice neobvyklé, protože Spuk chodívá většinou sám. On v podstatě žádné pomocníky nepotřebuje.”

“Mohl to být někdo, na koho zapomněl.”

“To nevím.”

Když zazvonil telefon, vylekalo nás to všechny. Takové zvonění už jsme skoro neznali, ale Fletcher praštil rukou do sluchátka, aniž by ho zvedl. Díval se na nás při tom planoucíma očima. “Co když je to on? Darkman?”

“Zkuste to.”

“Ale co mu mám říct?”

“Držte sluchátko co nejdál od ucha, abychom mohli poslouchat.”

“Jak si přejete, pane Sinclaire.”

Když zvedl sluchátko a ohlásil se, přistoupili jsme s Billem co nejblíž k němu. Sotva dořekl své jméno, měli jsme jasno. Byl to Darkman.

“Ahoj, jak se máte?”

“Jak to, že voláš?”

“Chci jen vědět, jak se máte. Jestli jste už překonali šok z mého útěku. Já se umím stejně rychle objevit jako zmizet. Kdekoliv.”

“Tak jsi unikl tenkrát z rakve, co?”

“Dobře, Fletchere, dobře. Konečně jsi taky jednou něco pochopil. Zmizel jsem po svém. Ale proto nevolám. Jde o něco jiného. Chci udělat hru trochu napínavější a zeptat se, jestli jste na to už přišli?”

“Na co jsme měli přijít?”

“Že jsem si zase pro někoho přišel.”

“Ne,” šeptal Fletcher, “nic takového jsme nezjistili.” Znovu se silně potil a pohyboval ústy, jako by žvýkal.

“To je škoda.”

“Proč to říkáš?”

“Protože přestávám být sám se sebou spokojen. Na chvíli jsem se sám sobě zpronevěřil a to musím rychle změnit. Už jsem s tím začal.”

“Jak zpronevěřil?”

Jeho studený smích zněl plechově a tím se s námi Darkman rozloučil. Položil. Nastalo ticho, seděli jsme tam a zírali na sebe.

Fletcher si třel obličej. “Co jen tím mohl myslet?” zeptal se.

“Zpronevěřil se sám sobě,” řekl Bill.

Věděl jsem, že čeká odpověď ode mě.

Předklonil jsem se, opřel se lokty o kolena a díval se do země. Hlavou se mi honily myšlenky. Slovem zpronevěřil nám poskytl stopu. Jen jsem ji zatím nedokázal vyluštit. Kromě toho jsme zatím nic neobjevili.

“V čem si byl vždycky věrný? zeptal se Bill.

“V zabíjení!” zašeptal Fletcher.

Prudce jsem vzhlédl. Seděl jsem vzpřímeně jako svíčka a zíral na něho. “To je ono. Byl si vždycky věrný v zabíjení. Pak na chvíli přestal to znamená, že se zpronevěřil sám sobě a teď to zase změnil. O tom jsme se přesvědčili. Zanechal nám už dva mrtvé.”

“Dobře, Johne, dobře. Souhlasím s tebou. Bohužel jen

částečně.”

“Proč?”

“Když mluvil o nové hře, kterou chce rozehrát, určitě nemyslel mrtvého faráře a toho novináře. Musel udělat ještě něco dalšího, a to v tomto domě, v naší blízkosti.” Fletcher poslouchal a jeho tvář nabývala čím dál bělejšího odstínu. Otočil hlavu a zadíval se na dveře od kuchyně, jako by jimi měl každou chvíli vejít sám osud.

Nevěděli jsme, co ho tak vylekalo. Nebylo nic vidět. Vstal.

Velmi pomalu.

Zvedl přitom levou ruku a opřel se o okraj stolu. Ve tváři se mu už nic nepohnulo, zůstal na ní jen ten nesmírně vyděšený výraz. Pomalu se narovnával, opíraje se o stůl. Když na něho chtěl Bill promluvit, jen zavrtěl hlavou. Po

dvou krocích se zastavil, nadechl se otevřenými ústy a

řekl:“Já jsem to viděl, ale zapomněl jsem na to.”

“Co jste viděl?” zeptal jsem se.

“Na dveřích do domu.”

“Co prosím?”

“Kabát.”

My dva s Billem jsme zatím nepochopili, co má na mysli, ale už se nám nepodařilo položit další otázku,

protože se mu slova hrnula koktavě sama od sebe ze rtů:

“Kabát… není… můj. Ne… není… můj…”

“Je to cizí kabát?” zeptal jsem se.

“Ano i ne.”

“Jak to myslíte?”

Vyletělo to z něho jako žhavá láva ze sopky. Křičel tak nahlas, jako by chtěl, aby popraskaly okenní tabulky. “Patří mé ženě, zatraceně! Mé ženě, rozumíte…?”

17

Ne, ještě jsme mu nerozuměli, ale už nám k tomu moc nechybělo. Vstal jsem ze židle a při tom mi přeběhl mráz po zádech.

Přede mnou stál Fletcher, který vypadal jako stařec. Z úst mu tekly sliny a leskly se mu na bradě. Nedokázal se přimět k pohybu. Požádal jsem Billa, aby zůstal u něho.

“Zůstanu, neboj se, Johne.”

Rychle jsem vyšel z kuchyně. K domovním dveřím to nebylo daleko. Když jsme sem přišli, nedíval jsem se na šatník. Teď jsem ho uviděl. Byly to háčky,

připevněné na zeď, hned za dveřmi. Viselo tam několik svršků.

Bylo to vesměs pánské oblečení. Bunda, kabát, tmavomodrá košile a pak světlý kabát, užšího střihu, který by obléklo jen málo mužů.

Byl to kabát Heleny Fletcherové!

Znovu mě zamrazilo. Obával jsem se nejhoršího. Fletcher nám přece vyprávěl, že ho žena opustila a já mu věřil. Bylo mi jasné, že pokud se vrátila, nebylo to dobrovolně. Někdo ji k tomu přinutil.

Darkman byl schopen všeho.

Ten kabát sem pověsil jako důkaz. Ale kde je paní Fletcherová?

Byly tu schody vedoucí nahoru. Půjdu se tam podívat později, pokud k tomu ještě dojde.

Nejprve prohledám přízemí. Bylo tu několik dveří.

Za prvním byla malá koupelna.

Za druhými byla ložnice. Otevřel jsem je víc a otevřel se před mnou pohled na střepy ležící na zemi. Byly ze stropního svítidla, které však už na stropě neviselo. Ale závěsný hák byl dost pevný na to, aby unesl váhu ženy.

Helena Fletcherová byla oběšena!

Pachatel dokonce odsunul postel, aby se nemohla o nic opřít nohama. Tak se houpala nad zemí.

Prohlédl jsem si mrtvou. Její obličej vypadal hrozně. Jazyk vylézal z úst a byl naběhlý jako oválný kámen.

Nechtěl jsem ji tu nechat viset. Bylo to něco jiného, než s Robinem Giftem. Proto jsem si přisunul postel, postavil se na ni a pokoušel se uvolnit tenkou oprátku, zhotovenou ze silonového lana, která se zařízla hluboko do kůže.

Nebylo vůbec jednoduché oprátku uvolnit. Mrtvoly bývají dost těžké, ale nakonec se mi to podařilo a já ji položil na postel. Při slézání jsem šlápl na střepy, které mi zaskřípěly pod nohama.

Pak jsem mrtvé zatlačil oči, šel ke zdi a opřel se o ni.

Byl to strašný pohled. Cloumal se mnou nevýslovný hněv, který se měnil v hlubokou nenávist k Darkmanovi. V té chvíli bych býval byl schopen všeho. Kdyby tady teď byl, roztrhal bych ho doslova na kusy.

Ta žena Darkmanovi nic neudělala a on ji přesto chladnokrevně zabil. Bez milosti. To bylo šílené. Na druhé straně se prostě jen vrátil k tomu, co dělal vždycky a čím se proslavil.

Nesmyslným zabíjením!

Pro nás nesmyslným, protože on pro to musel mít nějaký, pro nás nepochopitelný důvod. Byla to jen msta? Ne, to by se býval soustředil jen na ty, kteří ho odsoudili a popravili. Zůstával ještě Fletcher a on ho chtěl mučit, než ho zabije.

Velmi tiše jsem za sebou zavřel dveře a zůstal chvíli stát v předsíni. Slyšel jsem z kuchyně tichý hovor Billa s Fletcherem. Nerozuměl jsem, co říkají. Ale to také v této chvíli nebylo důležité. Budu muset Fletcherovi šetrně oznámit smrt jeho ženy, i když on to jistě už tuší nebo ví. Bude to těžké, to jsem věděl.

Vracel jsem se pomalu. Když jsem se objevil ve dveřích, oba ke mně vzhlédli.

Opřel jsem se o dveřní rám a mlčel. Jen jsem se zadíval na Billa tak, aby pochopil. Jeho tvář dostala bolestný výraz.

“Visí tam ten kabát?” zeptal se Fletcher.

“Ano, visí.”

“Takže tu byla?”

Přikývl jsem.

Fletcherovy oči zamrkaly a zalily slzami. Věděl, co se stalo. Zeptal se jen: “Kde?” “V ložnici.”

Fletcher polkl. “Můžu ji vidět?” “Radši ne.” “Neměla naději, že?” “Ne, neměla.”

Fletcher zalapal po dechu. Potom vykřikl: “Neměla naději! Ta svině jí nedala žádnou šanci! Žádnou šanci!” Křičel, jako smyslů zbavený a pak se zhroutil.

Měl štěstí, že Bill nestál daleko, mohl ho zachytit a posadit na židli. Potřeboval jsem se také napít. Podal jsem si láhev, naplnil skleničku a vyprázdnil ji najednou.

“Jak to udělal?”

Postavil jsem prázdnou skleničku na stůl a svěsil koutky.

“Oběsil ji. Stejně jako toho novináře. Pověsil ji na hák od stropního svítidla.”

Bill Conolly zavřel oči a potřásal hlavou, jako by tomu nemohl uvěřit. “Jak je něco takového vůbec možné?” zeptal se mě se zavřenýma očima.

“To ještě nevím. V každém případě má nad námi navrch.”

“Vypadá to tak.” “On tady má v rukou režii.” “A co budeme dělat?” zeptal se Bill stísněně. “Budeme čekat. Budeme čekat na to, až zabije dalšího a potom tady zase budeme tak stát a hloupě na sebe civět a řekneme totéž, co?”

“Obávám se, že to tak bude,” přiznal jsem. “My můžeme jen doufat, že se vrátí k původnímu plánu.” “Chceš tím říct, že se zaměří na nás?” “Ano.”

“Tak to bychom mohli dlouho čekat. Ta svině si dělá, co chce. Dostane se všude. Nezná hranic.

Využívá tmy jako přepravního prostředku, aby se přemístil do jiného světa, či dimenze. Viděl jsi přece, jak to dělá. Zmenšoval se a zmenšoval, až nakonec úplně zmizel.”

“To ano.”

“Ale to nám dál nepomůže.”

“Ne, Bille. Ale nyní nám nezbývá nic jiného než čekat.”

“Na noc?”

“Ano, pak ukáže svou pravou tvář. Obávám se, že ho pohání amok. Umíš si jistě představit, co to znamená.”

“Představit ano, ale nechci, aby k tomu došlo. Musíme se pokusit dopadnout ho dřív, i když si s námi hraje na kočku a myš.”

“Nastražit past,” zamumlal jsem.

“Jak to myslíš?” Opakoval jsem svou větu.

Bill se tentokrát zasmál až škodolibě. “Výborně, ale jak to chceš udělat?”

“Dá se vyprovokovat?”

“To sotva,” odpověděl jsem.

Zaslechli jsme tiché zasténání a zjistili, že Fletcher přichází k sobě. Přejel si rukou čelo, podíval se kolem a když nás uviděl, vrátila se mu vzpomínka na to, co se stalo. Přesto se zeptal: “Je to všechno pravda?”

Oba jsme přikývli.

Rozplakal se. Bylo to suché a hlasité vzlykání. Působilo nám to bolest a zármutek, ale nemohli jsme nic dělat.

Nevěděli jsme, jak bychom mu mohli pomoci. Musel se, bohužel, se svým smutkem vyrovnat sám. I se svým strachem.

Znovu nás polekalo zvonění telefonu. Nikdo z nás nebyl prorok, ale všichni jsme věděli, kdo volá. Tentokrát jsem sluchátko zvedl já.

“To nejsi ty, Deane?” zeptal se, aniž bych vůbec promluvil. Na Darkmanův hlas se nedá zapomenout. “Já nejsem Dean,” odpověděl jsem. “Dobrá, taky dobře.” Nepříjemně se mi zasmál do ucha. “Tenkrát jsi na sobě měl modrý svetr. Vzpomínáš si? Modrý svetr.” “Je to možné.”

“Je to tak. Vím to přesně. Modrý svetr. Ale to teď není důležité. Chtěl jsem ti jen dokázat, že si všechno pamatuji. Ale vraťme se do přítomnosti. Už jsi našel můj vzkaz?”

“Co tím myslíš?”

“Netvař se jako hlupák. Nebo jste ještě nebyli v ložnici?”

“Byli.”

“Dobrá, Sinclaire. Co na to říkáš?” “Říkám, že už jsi to zahnal dost daleko. Mezi naším prvním a nynějším setkáním už uběhlo mnoho let. Mohu tě ujistit, že jsem se toho mezitím dost naučil. Čas kolem mě neprošel, aniž by na mně nezanechal stopy, Darkmane, a ty se ještě budeš divit. Do konce moc divit, já se totiž nikdy nevzdávám. Přijímáme tvou výzvu k boji. A já ti slibuji, že tě zajmeme a zneškodníme.”

“No dobře, jen to zkus. Už se na to těším. Copak jsi neviděl, jak jsem zmizel ve tmě? Tam mě můžeš zajmout. Zvu tě. Můžeš mě sledovat až tam, nebo můžeš zůstat v Dartmooru. Je to moje město, do něhož jsem se vrátil a slíbil jsem, že z něho udělám peklo. Tenkrát mi nikdo nepomohl. Dokonce jste nechali zvonit ten proklatý

umíráček, když jsem konečně visel. Ale to už je pryč. Uvidíme se, Sinclaire…”

Položil. I já jsem praštil sluchátkem, protože jsem byl

řádně rozhněván.

“Dělá si z nás blázny,” poznamenal Bill.

Mlčel jsem. Ani Fletcher to nekomentoval. Přestal už plakat, seděl zhroucený na židli a zíral do prázdna. Rty se mu chvěly.

V kuchyni už byl špatný vzduch a tak hustý, že se dal krájet. Nepříjemně to tam páchlo, proto jsem vstal a šel otevřít okno.

Bylo ošklivé letní počasí. Bylo dusno a venku to vypadalo bezútěšně. Lidé byli většinou zavřeni doma, jako by něco tušili.

Ale to mi jen tak připadalo, protože nikdo kromě nás nevěděl, co se stalo. Vedle v ložnici ležela mrtvá žena, druhý mrtvý ještě visel v oprátce v cele smrti. Byl to novinář a já předpokládal, že už se po něm někdo shání.

Řekl jsem to Billovi, který se mnou souhlasil a já se zeptal:

“Pro které noviny pracoval?”

“Southwest Cronicle.”

“Pomůže nám to nějak?”

“Asi ne,” řekl Bill. “Přinejmenším se Robin Gift tím případem zabýval. Musel toho vědět víc. Zřejmě shromažďoval podklady, které chtěl potom vyhodnotit. Myslím, že toho věděl dost a budu mít zřejmě pravdu,” řekl Bill. “To nás sice o moc dál nedovede, protože prostě nemáme čas zajet do redakce a zanechat Dartmoor o samotě. Tak to tedy vypadá. Pro nás nijak příznivě.”

“A co když měl kancelář i tady?”

Bill pokrčil rameny. “Všechno je možné, ale to by měl

vědět náš přítel Fletcher.”

Bývalý dozorce Fletcher však nereagoval. Seděl nehnutě ve své židli a vypadal, že je pohroužen do svého žalu.

Teprve, když jsem do něho strčil, zvedl unaveně hlavu.

“Vím, jak vám je, pane Fletchere, ale nezapomínejte na to, že musíme toho vraha polapit.”

“Já vím, Sinclaire, teď už to chci i já.”

“Takže budeme muset začít ještě jednou od začátku. A to u Robina Gifta.” “Ten je přece mrtvý.”

“To ano, ale my si myslíme, že se tím případem zabýval. Jinak by nemohl napsat žádný článek. Vidím to správně?”

“O tom já nic nevím.” “Bydlel tady Robin Gift?” “Ne, tady v domě ne. Přijel ke mně zvenčí.” “To sem takhle jezdil vždycky? To si neumím představit. Pátral tady přece a tak přece nemohl jezdit každý večer až do Exeteru.”

“To máte pravdu, pane Sinclaire. Bydlel i tady.” “Kde?”

“U jedné vdovy, pronajal si tam pokoj. Ona provozuje se synem malou hospodu. Nechali přistavět pět podkrovních pokojů. Je to pro ně výnosný obchod, protože tady zůstává stále víc turistů.”

“Takže přece jen něco máme. Kde tu ženu najdeme a jak se jmenuje?”

“Marga Tremainová. Bydlí u radnice. V jedné boční ulici. Na rohu je plakátovací sloup. Je to jen pár metrů.”

“Děkuji.”

“Já zůstanu doma, pane Sinclaire, i když mám strach, že

přijde.” “Tomu nerozumím.”

“Mně už je to jedno. Podívejte se na mě. Copak mám proti tomu bídákovi nějakou šanci? Copak si vážně myslíte, že se můžu zachránit? To určitě ne. On je lepší. Ten mi ještě

ukáže, zač je toho loket.” “Můžu zůstat s ním,” navrhl Bill. Souhlasil jsem. Stejně jsem se u té vdovy nemínil zdržet dlouho. Musel jsem se vrátit s příchodem tmy. Byl jsem přesvědčen o tom, že jí Darkman využije pro sebe…

18

Toulal se věznicí!

Byla zase tady a všechno patřilo jen jemu. Staré zdi, cely, těžké dveře, mříže, malá okna a dokonce i bývalá popravčí místnost. Oficiálně už ne. Věznici zrušili a to Darkmana těšilo. Líbilo se mu to, protože to bylo místo, jehož se lidé báli, i když cely byly prázdné a přicházeli sem jen turisté.

Ale pro něho to byl druhý domov. Cítil se tu dobře. Vryje sem svoje znamení a tím prvním oběšeným už s tím vlastně začal.

Po něm přijdou další…

Bude jich hodně. Ve městě přece žije dost lidí. Nemínil je jen věšet, znal i jiné způsoby zabíjení. Probodne je dýkou, ubije, nebo je jako dřív naláká do močálu, kde se pomalu budou topit a on vychutná jejich pomalou smrt, které bude přihlížet.

Až dosud vypadalo pro Darkmana všechno příznivě. Zvládl i tu ženu. Jen ti dva muži se mu nelíbili. Ti cizinci, co tady čmuchají. Neudělal na ně zřejmě moc hluboký dojem, protože se dokonce pokusili mu vzdorovat. To nemůže dovolit. Nic takového nepřipustí. Cítil se odjakživa silný a rozhodný, ale u těch dvou měl chvílemi dokonce až pocit

jisté bezradnosti. Bude si nejdříve na ně muset zvyknout. Sinclair!

Tak se ten blonďák jmenuje. Vzpomíná si na něho. Už tenkrát to cítil. Bylo to jako světelný záblesk, jenž jím tenkrát před popravou projel. Záblesk poznání. Vzkaz z budoucnosti a jemu bylo jasné, že se neviděli naposledy. A to se taky stalo.

Oba se tu potulují, jako by je sem sám přivedl. Nepřímo to také tak bylo. Jeho osud byl spojen s těmi dvěma a on chtěl zůstat vítězem. Až dosud tomu tak vždycky bylo. On byl velkým hrdinou a mistrem. Nikdo se mu nedokázal ubránit. A když se o to někdo pokusil, stálo ho to okamžitě život.

Zachechtal se. Cítil, jak se v něm vzmáhá hněv. Krev mu vařila v žilách, jak se tak procházel svou věznicí. Patřila mu, on rozhodne, co se tady stane. Světlo nepotřeboval. Znal každý kout a každý kámen této staré stavby. V obličeji měl napětí. Oči měl přikryté černými brýlemi a zahaloval ho plášť temnoty. Vypadal ještě tmavší než okolí. I jeho šedivé vlasy dostaly nádech tmavého popele.

Díval se do prázdných cel. Zatím byly prázdné. On je však naplní. Budou tu viset samé mrtvoly.

Uvnitř i z oken ven. Tato stavba se brzy stane místem hrůzy. K tomu účelu byla také postavena.

Jednu z cel si Darkman vybral jako svoji ubytovnu. Vypadala jako všechny ostatní, ani zevnitř se od nich ničím nelišila. Až na jednu maličkost.

Na zdi viselo zrcadlo. Nebylo rozbité, jen naprasklé, ale to nevadilo, aby se v něm člověk nemohl prohlížet.

Oknem sem pronikalo denní světlo, což byla určitá výhoda. Darkman zůstal stát před zrcadlem, které viselo v takové výšce, že se v něm dobře viděl. Nemusel se ohýbat.

Díval se na sebe a byl spokojen. Nezestárl ve tváři. Svým způsobem vypadal hubený, ale nedalo se říct, že byl vysušený. Měl velký nos, plný horní ret, vysoké čelo, světle šedé vlasy, tak vypadal jeho celkový portrét.

A brýle!

Kulaté tmavé brýle. Tenké obroučky, téměř neviditelné, které neupoutávaly pozornost od vlastních skel. Za nimi se skrývaly oči, které znala jen hrstka lidí. Ani člověk stojící těsně před ním neměl možnost oči za tmavými silnými skly vidět. Tmavé sklo nepropustilo dovnitř žádné světlo ani zvědavé pohledy.

Ty brýle byly důležité. Nikdo se mu nemohl podívat do očí, pokud to nechtěl. A kupodivu to všichni respektovali. V káznici se stal mýtem, nebo spíš jeho tmavé brýle. Nesundali mu brýle dokonce ani při popravě a ony samy mu nesklouzly, protože mu pevně držely za ušima.

Darkman se na sebe usmál. Pleť na obličeji se leskla jako naolejovaná kůže. Nosní dírky se mu chvěly, ústa se roztáhla k úsměvu a vytvořila přitom tenkou linku. Sáhl za pravé ucho a chtěl si brýle pomalu sundat. Podobalo se to rituálu, protože si dával na čas a prováděl jednotlivé úkony velmi pečlivě a pomalu.

Musel se čas od času podívat sám sobě do očí jako někdo, kdo se připravuje k nějakému činu a čerpá ze svých očí naději.

Teď už měl brýle sundané.

Díval se do vlastních očí a z jeho úst unikl spokojený zvuk, podobající se zasténání. Byl spokojen. Všechno bylo tak, jak mělo být. Cítil se dobře. Byl ve špičkové formě. Všechno bylo prostě skvělé. Jeho oči!

Byl na sebe hrdý. Nikdo jiný takové oči neměl. Dodávaly mu sílu, byly jeho hnacím motorem, jen díky jim byl takový, jaký byl.

Přistoupil blíž k zrcadlu a pozoroval se. Chtěl se vidět co nejblíž. Čím blíž byl obličejem u zrcadla, tím více toho rozeznával. Jeho oči byly prostě něco výjimečného, nádherného. Nebylo možné je popsat, protože se nepodobaly žádným jiným očím. Ležely v důlcích jako dvě cizí tělesa, která mu někdo zasadil do obličeje. Podle jakých kritérií postupoval a kdo to vlastně byl, Darkman nevěděl. Jeho už zajímal jen výsledek, který viděl v zrcadle. Byly úplně temné a neodrážely žádné světlo. Nebylo v nich ani nejmenšího odstínu modré, byly hluboké a úplně černé, tak černé, jaké je vidět jen velmi zřídka. Jejich zřítelnice vypadaly jako hluboké bezedné tunely.

Darkman si suše zamnul ruce. Setřel si pot na čele. Důležité byly jen jeho oči, které mu vyslaly signál. Cítil to. Znovu mu dokázaly, jakou sílu v sobě ukrývají.

Ale ani ony ještě nebyly všechno. Za nimi číhalo něco, co nedokázal pochopit.

Nekonečná temnota. Miliony let tmy, která se koncentrovala výhradně do těch dvou bodů, které pro něho současně byly i prokletím.

Darkman se usmíval, když viděl, jak se jeho oči pohnuly. Nemohl je zavřít, ani zřítelnice neměly schopnost se rozšiřovat či zužovat, jako by chyběly. Bylo je vidět jen v určitou dobu. Zato však viděl, jak jeho oči rotují a kdesi v hloubce obou tunelů se začal vynořovat obraz.

Byli to muži? Ano, ti dva.

Viděl je jako stíny.

Seděli v kuchyni a přemýšleli. Byli v této chvíli sice bezradní, ale on věděl, že jsou nebezpeční.

Znovu roztáhl ústa do úsměvu. Než začnou umírat ostatní, musí vyřadit tyhle dva, ale udělá to po svém. Musí přijít za ním, do Dartmooru, do této staré věznice.

A tady si to s nimi vyřídí…

19

Marga Tremainová byla asi padesátiletá prošedivělá žena s vlasy sčesanými do uzlu. Měla buclatou tvář s malými ústy ve tvaru srdce, která se teď stáhla, když uviděla můj průkaz a vrátila mi ho s poznámkou, že počítala s tím, že přijedou další policisté.

“Proč?” zeptal jsem se.

“Protože ti naši nenašli vraha.”

“To je pravda.”

Stála ve dveřích. Jelikož nebyla právě nejštíhlejší, nemohl jsem vejít do domu, pokud mi neudělá místo. Jenže na to ona vůbec nepomyslela. Její mohutná prsa se nadýmala pod lněnou halenkou, kterou měla

přes kalhoty.

“A co chcete ode mě, pane Sinclaire? Já s tou vraždou nemám nic společného.”

“To já vím, paní Tremainová,” odpověděl jsem přátelsky.

“Ono taky nejde o vás, ale o vašeho hosta, který u vás bydlel.”

“Myslíte Robina Gifta?” “Ano. Odkud to víte?”

Křivě se usmála. “Mám jen jeho. Tak to nebylo těžké.”

“To je pravda.”

“No dobře, ale co to všechno znamená? Pan Gift tady není. Namáhali jste se zbytečně.” “Chci se jen podívat do jeho pokoje.” To se jí nelíbilo, protože se na mě zle podívala.

“Já vážně nevím, jestli můžu.”

“Chápu vaše váhání. Na druhé straně bych k vám nechodil, kdyby nešlo o vážnou věc. Rozumíte?” “Ano, už je mi to jasné.”

Usmál jsem se na ni. “Buďte tedy tak hodná, paní Tremainová, nemusíte si kvůli tomu dělat žádné výčitky. Je to úřední záležitost a já nedělám nic jiného než svou práci.”

“Jsem ráda, že se o to zajímá sám Scotland Yard. Ten mrtvý nebyl jen tak někdo, byl to farář. Jen si představte člověka, který je schopen zabít faráře a pověsit ho. To je hnusné, pane Sinclaire.”

“Máte pravdu.” Byl jsem rád, že ví jen o jednom mrtvém. O tom druhém zatím ještě nevěděla. Znovu se mě zeptala, jestli nechci počkat, než se Robin Gift vrátí. Chtěla mi uvařit kávu a přinést k ní své domácí pečivo.

“Ne, děkuji vám, ale neobtěžujte se. Rád bych vaši nabídku přijal. Vaše pečivo je určitě vynikající, ale já jsem ve službě.”

“Tak já už vás nebudu zdržovat, pane Sinclaire.”

Konečně mi uvolnila cestu a já mohl vstoupit do malého domku s nástavbou. Byla dost stísněná a vedlo do ní úzké schodiště. Díky světlým tapetám však působila prostorněji a obrazy na zdech v chodbě nebyly žádné místní ponuré krajinomalby, nýbrž velmi příjemné obrázky lázeňských míst na pobřeží Středozemního moře.

Chodba nahoře byla skutečně úzká a pokoje ležely prakticky naproti sobě, až na jeden. K tomu držela paní

Tremainová klíč v ruce. Šla za mnou, poněkud nesvá, a než odemkla, řekla: “Ráda to ale nedělám, pane Sinclaire.”

“To já vím. Ale je to důležité.”

“Samozřejmě.” Odemkla, vešla do pokoje a pustila i mě. Světlé dřevo, čisté a poměrně velké okno. Nerušilo ani to, že zdi byly zkosené. Modré povlečení na posteli vypadalo čistě vyprané. Přesto byl v pokoji nepořádek, který určitě nezpůsobila hostinská.

Robin Gift byl nepořádný chlap. Své pracovní poznámky měl poházené po zemi a stůl mu sloužil za odkládací plochu pro jeho knihu.

Na zemi ležely výstřižky novin s články, jejichž obsah se týkal zdejšího případu. Byly to staré výstřižky, ale čerstvě ofotografované. Na posteli ležel Giftův kufr. Byl otevřený a vyčnívalo z něho prádlo.

“Propána, tenhle člověk vůbec neví, co je to pořádek,” zanadávala vdova.

“Někteří lidé už jsou takoví, paní Tremainová.”

“Co teď budeme dělat?”

“Vy-vůbec nic.”

“Co tady vlastně hledáte?”

“Počkejte chvíli.” Poklekl jsem a zadíval se na výstřižky. Na některých fotokopiích byly zvýrazněny věty nebo slova zvýrazňovací žlutou tužkou.

Ty jsem si pochopitelně prohlédl nejprve. Ten novinář se o ten případ zajímal. Noviny o něm k mému překvapení dost napsaly a asi tak stejně si vymyslely.

Důležité byly ty zvýrazněné řádky, protože tam se psalo o tom, že vrahem nemusel být normální člověk. Hovořilo se tam o člověku bez citu, který je pod vlivem nějakého démona. Vraždícího démona v lidské podobě. V těch

článcích se rovněž psalo o vrahových očích. Hledaly vysvětlení, proč vrah neustále nosí tmavé brýle.

Přirozeně, že se v nich vyskytovaly domněnky. Byl mezi nimi autor, který vycházel z toho, že nejde o normální oči. Neměly v sobě nic lidského, byly úplně jiné. Nedokázal konkrétně popsat, v čem ten rozdíl spočíval. Podle něho mohl být buď slepý, nebo mohl mít umělé oči.

Ale chytřejší jsem z těch článků nebyl. Vstal jsem a rozhlédl se kolem.

Vedle postele stála malá skříň a noční stolek. Vytáhl jsem dvě zásuvky a zjistil, že v nich už žádné papíry nejsou. Byly prázdné.

“Našel jste, co jste hledal, pane Sinclaire?” zeptala se vdova. Zůstala stát u dveří a nespustila mě z očí.

“Ne, nebo vlastně ano.”

“To je ale divná odpověď.”

“Myslel jsem si, že tu objevím nějakou stopu, ale bohužel se tak nestalo.”

“Takže už vám nemohu pomoci.”

“Přesto jste mi pomohla. Bez vás bych si nemohl přečíst ty novinové články.”

“To byly tak důležité?”

“Myslím, že ano.”

Zrozpačitěla a mnula si ruce. “Jistě si umíte představit, pane Sinclaire, že jsou zdejší lidé znepokojeni. Taková vražda není rozhodně nic dobrého

pro náš image. Turisté sem přestanou jezdit a pokoje budou prázdné. Zvláště, je-li pravda, že pachatelem je někdo, kdo už měl být dávno mrtvý. My také čteme noviny, pane Sinclaire, a jsme o všech těch spekulacích informováni.”

“Věřím vám.”

“Už odcházíte?”

“Ano.”

“A potom?”

“Mám ještě nějakou práci, paní Tremainová. Musíme toho vraha dopadnout.”

Na to horlivě přikývla. “Ano, to byste měli. A to co nejrychleji. Už kvůli všem lidem, kteří tu žijí. Chtěli bychom prožít život beze strachu. Nám už stačilo, že tu dřív umíralo hodně lidí. Teď už je to jen vzpomínka. A já doufám, že to tak zůstane.”

“Já v to taky doufám.”

Sešli jsme po úzkém schodišti nazpět. Vdova se mě zeptala, jestli nevím, kde teď novinář je.

“V tuto chvíli ne,” zalhal jsem.

“Chtěl jet do Dartmooru,” zamumlala.

“Vy o tom víte?”

“Ano, mluvil o tom. Byl přesvědčený o tom, že dokáže tu záhadu vysvětlit, i když tam už nikdo není. Vymlouvala jsem mu to, ale marně.”

“Ale to nebylo vaší povinností, paní Tremainová. Určitě se spolu ještě uvidíme.”

“Ano, budu se těšit.”

Opustil jsem ji s ne zcela dobrým svědomím a tísnivým pocitem kolem žaludku. Chtěl jsem se vrátit k Billovi a Fletcherovi a probrat s nimi další postup. Hodina Darkmanova zjevení už nebyla daleko. Cítil jsem to každičkým nervem v těle. Nebe nade mnou bylo ještě šedé. To nebylo dobré znamení…

20

Bill vstal a podíval se na hodinky. Už bylo načase, aby se jeho přítel John Sinclair vrátil. Byl už dost dlouho pryč, což se dalo považovat za pozitivní i negativní. Ale Billovi nezbylo nic jiného, než se nechat překvapit.

“Máte tu k pití něco nealkoholického?” zeptal se novinář.

“Vodu. V ledničce.”

“Děkuji.”

Našel v ledničce skutečně láhev minerálky. Odšrouboval zátku a slyšel, jak syčí unikající kysličník uhličitý.

Bill se nenamáhal hledat sklenici, ale napil se přímo z láhve. Minerálka mu klokotala v hrdle. Měla vysoký obsah kysličníku uhličitého a proto doslova pálila v krku. Přesto byla osvěžující. Bill se napil podruhé a pak zase vrátil láhev do ledničky a podivil se, jak je najednou v kuchyni ticho.

Podivné ticho.

Přeběhl mu mráz po těle. Neviděl sice nic podezřelého, ale cosi cítil. Ta změna ve vzduchu se k němu plížila jako zákeřný jed a když obrátil hlavu doprava, padl jeho pohled na Deana Fletchera.

Seděl jako předtím na židli. Jen něco v jeho držení těla nebylo v pořádku. Obrátil se k oknu a jako by ztuhnul. Ani očima nehýbal. Jeho zrak byl zamířen do jednoho bodu.

Bill okamžitě věděl, že se něco děje. Na okno neviděl, protože k němu stál v mrtvém úhlu. Viděl Fletcher venku něco, nebo byl tak ztrnulý jen proto, že byl pohroužen ve vzpomínkách.

Bill to chtěl vědět. Septem zavolal na Fletchera. Ale odpověď nedostal, ani když zvýšil hlas.

Tady něco není v pořádku. Bill nevytáhl pistoli, jen nervózně přejel rukou po kalhotách a měl na sebe zlost, že si nevzal svou nejúčinnější zbraň zlatou pistoli. Ale kdo mohl vědět předem, jak se ten případ vyvine?

Dean Fletcher se nepohnul. Byl zasažen cizím zářením. Bill se pohnul z místa. Ale šel velmi opatrně. Měl proti sobě nepřítele, u kterého musel počítat se vším.

Šel obloukem tak, aby se ocitl za Fletcherovými zády. Ten se opíral o okraj stolu. V kuchyni bylo naprosté ticho. Bill se také pohyboval tak tiše, jak jen to šlo.

Podíval se z okna a zkoprněl také.

Uviděl tvář s těstovitou pletí. Ale ten dojem rychle zmizel, protože muž stojící venku mu byl známý, přestože se na něm cosi změnilo. Neměl už totiž svoje tmavé brýle. Svýma normálníma očima zíral do kuchyně. Normálníma očima?

Ne, to nebyly normální oči. Byly to černé díry, či jeskyně, vyplněné uhlím. Něco na nich bylo divného a Bill zpozoroval, že to s ním dopadá úplně stejně, jako s Fletcherem.

Ty oči ho očarovaly. Jejich čerň byla tak intenzivní, že se nedokázal pohnout. Dokonce nedokázal ani zamrkat.

Byl doslova paralyzován. Zůstal stát na místě, ale neupadl. Díval se přes sklo do toho obličeje, do očí, jež k němu vysílaly strašlivý vzkaz.

Stalo se ještě něco.

Oči se točily. Otáčely se uvnitř a něco z nich vytékalo. Sklo najednou přestalo být překážkou. Do místnosti vnikla absolutní tma jako divé zvíře.

V okamžiku zahalila Billa s Fletcherem. Alespoň Bill cítil její ledový plášť. Slyšel i slova.

“Jdu si pro vás,” říkal Darkman. “Odvedu si vás do Dartmooru. Do svého světa, svého světa…”

Víc toho Bill neslyšel. Najednou bylo všechno jiné. Nedokázal už stát. Něco ho strhlo pryč, do jiného světa, do meziprostoru, kde jsou lidé bezbranní…

Šlápl jsem na plyn, protože mě něco nutilo vrátit se co nejrychleji k Billovi a Fletcherovi. Dělal jsem si výčitky, že jsem je nechal samotné, i když se zatím nic nestalo, ale pociťoval jsem divný tlak, kterému jsem nedokázal vzdorovat. Způsobil, že se mi zpotilo čelo, rozbušilo srdce a cítil jsem, jak mi pulzuje krev ve spáncích.

Pak jsem konečně zastavil před domem. Když

jsem vystoupil z auta, zadíval jsem se na jeho starou fasádu. Z vnějšího pohledu se nic nezměnilo a to mě do jisté míry uklidnilo.

Dveře byly zavřené, ale ne zamčené. Už při prvním kroku do domu jsem tušil, že se v době mé nepřítomnosti něco stalo.

Něco ke mně proudilo. V domě, mezi zdmi už to nebylo takové jako předtím. Dostal jsem strach o Billa i o Fletchera.

Ticho v domě na mě padlo. Dokonce ani hodiny netikaly. Zamířil jsem do kuchyně. Berettu jsem svíral oběma rukama a mířil šikmo k zemi.

Dveře do kuchyně nebyly zavřené. Kopl jsem do nich.

Díval jsem se do kuchyně. Do prázdné kuchyně

Už tam nikdo nebyl. Jinak se tam také nic nezměnilo. Na stole ještě stále byla láhev ginu a zůstal tu nakyslý pach.

Zastrčil jsem berettu. I když v kuchyni bylo dusno, roztřásl jsem se. Pak jsem přece jen objevil něco nového. Na stole ležel lístek se vzkazem.

Nedotkl jsem se ho, přečetl jsem si roztřeseným písmem napsanou zprávu.

“Najdeš nás v Dartmooru…”

Smrtelně jsem zvážněl. Vlastně jsem to mohl čekat. Dartmoor, Darkmanův domov. Tam ho oběsili Tam se zase vrátil, aby pokračoval v tom, co začal, nebo aby se pomstil.

“Dobrá, Darkmane, přijdu. A dotáhneme to do konce. Na to se můžeš spolehnout…”

21

Bill se probudil z bezvědomí, či spánku s hořkou příchutí na rtech. Nedokázal pojmenovat stav, v němž se ocitl, a nejpříhodnější výraz mu připadal “výlet”.

Ano, byl to výlet temnotou, ze které se teď probudil a rozhlédl se kolem.

Seděl na zemi. Na špinavé podložce. Bill ohmatával okolí a cítil prsty tu špínu kolem. Ale v této chvíli to nebylo to podstatné.

Když se podíval doleva, uviděl světlý proužek světla, který sem pronikal zamřížovaným otvorem.

Mříže byly roztaženy od sebe a podle nich Bill poznal, kde je.

V jedné z cel v Dartmooru!

Možná v té, kde byl zavřený Darkman, než ho odvedli na popravu. To poznání nebylo ani pro Billa snadné akceptovat. Cítil, jak se mu stáhl žaludek a přitiskl si na něj ruce, jako by ho chtěl udržet na místě. Když vydechl, připomínalo to spíše zasténání, v němž však bylo slyšet i hněv nad tím, co se mu přihodilo.

Obrátil teď hlavu doprava, kde byly dveře. Byly zavřené. S největší pravděpodobností byly zavřeny na závoru zvenčí, ale to ho teď tolik nezajímalo.

Viděl totiž Deana Fletchera!

Bývalý vězeňský dozorce seděl přímo proti němu. Opíral se také zády o zeď. Jeho tvář se rozplývala ve tmě. Přesto si Bill dovedl představit, jaký strach prožívá. Dýchal rychle a trhaně.

“Hej, Deane!”

Fletcherovo dýchání se ztišilo. Pohnul hlavou a vystrčil při tom bradu. Byl to rozhodný pohyb, ale Bill viděl spíš, jak je bledý.

“Jsme v cele, viďte?” zeptal se Fletcher.

“Ano, Deane.”

“Jakto?”

Bill pokrčil rameny. “I když bych vám rád podal vysvětlení, není to tak snadné. Unesl nás, to je jisté. Jen způsob, jakým to udělal, je pro mne více méně záhadou.”

“Byl to Darkman.”

“To určitě.”

“Vzpomínám si. Jak se tam najednou zjevil. Vy jste šel do ledničky a já ho uviděl.” Mluvil trhaně a za každou větou se zhluboka nadechl. Oči mu cukaly a Bill viděl, že se lesknou vlhkostí.

“Co bylo dál?”

“Už nic, Bille. Najednou jsem ztuhl, ale viděl jsem ty jeho strašné oči a hned na to jsem se zvedl. Něco mě s sebou strhlo a unášelo mě pryč. Jo, jednoduše mě to neslo pryč. Probral jsem se až tady, v té proklaté cele.”

“Výborně.”

“Jak můžete něco takového říct?”

“Protože ještě žijeme a tu cestu jsme fyzicky přestáli ve zdraví. Musíte to brát z té lepší stránky, Deane.”

“Dobře, dobře, já rozumím. Všechno jsem pochopil. Jen bych rád věděl, když už si hrajete na toho optimistu, jak dlouho ještě budeme žít a volně dýchat?”

“To záleží na něm.”

“Myslíte Darkmana?”

“Koho jiného?”

Fletcher sklonil hlavu. “Oběsí nás,” zašeptal. “Oběsí nás úplně stejně, jak to udělal s farářem, novinářem a mou ženou. Tomu neunikneme.”

“Počkáme.”

“Jak to myslíte?”

“Jste schopen vstát?”

Fletcher zvedl hlavu. Tvářil se, jako by otázce nerozuměl, ale viděl, jak se Bill Conolly zvedá ze země a stojí před ním jako temný stín, lehce předkloněn, jako vězeň, který se rozloučil se životem.

“Pojďte, Deane,” vyzval ho Bill a podal mu ruku.

Bývalý dozorce nevěděl, co si o tom má myslet. “Jak to? Jak to myslíte, Bille?”

“Musíme odtud pryč.”

“Ale Darkman…”

Billa se zmocnil hněv a vybuchl. “Zatraceně, Deane! Zapomeňte na Darkmana. Zapomeňte prostě, že existuje. Nebo ho snad někde vidíte?”

“Ne, to ne.”

“No tak!”

Billova slova vytrhla Fletchera ze strnulosti. Namáhavě vstal, jako by měl ztuhlé kosti, nechal si od Billa pomoci a pak před ním poněkud nejistě stál.

Bill se snažil chovat klidně, i když mu to přišlo zatěžko.

“Půjdu napřed ke dveřím a podívám se, jestli je čistý vzduch. Pokud ano, můžeme se vypařit.”

“Ano.” Fletcher se udiveně díval na Billa. “Ale co bude s Darkmanem?”

“Zapomeňte konečně na něho!”

“Ano, pokusím se, promiňte.”

Bill se k němu otočil zády. Tvářil se optimisticky. Ale bylo to spíše jen divadlo. Ve skutečnosti byl stejně nervózní jako Fletcher. Část nevysvětlitelných Darkmanových schopností už poznal.

Bill si prohlížel dveře. Podíval se na okénko v nich. V té chvíli se okénko odsunulo. Bylo to tak rychlé a Bill s tím vůbec nepočítal. Překvapilo ho to a on vykřikl.

Dívaly se na něho dvě černé oči.

“Krucifix!” zaklel. Ustoupil dozadu a šlápl při tom na nohu Fletcherovi, který stál kousek za ním. Oba muži ustoupili, aby udělali místo příchozímu.

Byl jím Darkman.

Přišel jako král osobně. Zatlačil oba muže dozadu. Překročil práh. Temná tajuplná postava zahalená ledových dechem smrti. Stín z říše ztracených duší, který všemu vládne.

“Teď jsme na řadě my,” zašeptal Fletcher. Sáhl si na hrdlo, jako by už cítil oprátku.

“Ještě ne,” odpověděl Bill rovněž šeptem. “Ustupte ode

mě, Deane! Rychle, běžte! Prokažte mi tu laskavost.”

“Proč?”

Bill Conolly ho prostě odstrčil. Potřeboval místo, protože se nemínil nechat Darkmanem jen tak zabít.

Dveře za ním nezapadly. Vypadalo to, jako by cela nebyla naplněná pouze jeho přítomností, ale i aurou smrti.

I když Fletcher stál za ním, všiml si Bill, že chce něco říct. Bill znal jeho stav a nechtěl se jím nechat znervózňovat. Proto na něho zasykl: “Buďte zticha, Fletchere, neříkejte nic! Ani slovo!”

“Ale…”

“Ticho!” Bill přesně věděl, co dělá. Darkman si byl sám sebou velice jistý. Unesl je sice do cely, ale neodzbrojil Billa. Mohlo to vypadat jako nedbalost, ale Bill toho chtěl v každém případě využít.

Než udělal Darkman další krok, vytáhl pistoli a zamířil na něho. “Už ani o krok dál, Darkmane, jinak do tebe vystřílím celý zásobník stříbrných kulek. Rozumíš?”

Bill nechtěl věřit vlastním očím, protože Darkman skutečně zůstal stát. Ale usmíval se a to se Billovi nelíbilo. Byl to studený a vědoucí úsměv. Bylo zřejmé, že se Darkman zdaleka ještě nevzdal. Bude pokračovat. Takový jako on se nenechá zastrašit nějakou pistolí. Bill se zlobil, že se mu nemůže podívat do očí. Darkman měl zase své černé neprůhledné brýle. Současně se zdálo, že nějakým způsobem pohlcují magické schopnosti jeho očí.

Darkman nechal ruce volně viset podél těla. Choval se klidně a ironicky se usmíval. “Co chceš teď udělat?”

“Zmizíme odtud, my dva s Fletcherem.”

“Myslíš?”

“Samozřejmě.”

“Ne,” zašeptal Darkman. “Rozhodl jsem se vás tu oběsit a tak to taky bude.”

“Takže sis vybral kulku nebo víc kulek?”

“Já vás oběsím!” prohlásil Darkman a zvedl pravou ruku. Sáhl za ucho, aby si sundal brýle.

Bill věděl, co přijde. Vzpomínal si velmi dobře na ten hypnotický účinek jeho očí, které by ho s Fletcherem znehybnily.

Nechtěl to zažít podruhé. Nechtěl už být zhypnotizován a v tomto stavu oběšen.

Proto učinil, jak se původně rozhodl. Vystřelil!

První výstřel zasáhl Darkmana do ramene. Prudkost střely ho odmrštila a hned na to ho zasáhla další střela do hrudi.

Potřetí už Bill nevystřelil, protože Darkman zavrávoral. Vypotácel se z cely ven. Za Billem se tiše zachechtal Fletcher. Šeptal něco nesrozumitelného, ale to už Bill zamířil ke dveřím.

Darkman narazil na chodbě do zábradlí. Na chvíli to vypadalo, že přepadne, ale nakonec se ještě vzpamatoval natolik, že se udržel a pomalu se narovnával.

Neupadl. Postavil se rozkročen před Billa Conollyho, který stál ve dveřích. Rukama si ohmatával tělo a neustále je tiskl k místům, kam se mu zavrtaly střely.

To se Billovi nelíbilo. Každý člověk už by ležel na zemi, ale s Darkmanem to vypadalo tak, že se vzpamatuje. Chroptěl a znělo to dunivě. Potom zavrtěl hlavou, znovu si sáhl na zraněná místa a pak se prudkým pohybem narovnal. Znovu stál před Billem vzpřímeně!

Ten s tím sice musel počítat, ale teď, když to viděl, uvědomil si, že zdaleka ještě nezvítězil.

Vypálil třetí ránu!

Tentokrát zasáhla Darkmana do břicha.

Darkmanem to znovu trhlo, klesl na kolena. Na

zem se však nezhroutil. Naopak, narovnal se a znovu vstal. To už Bill viděl jen koutkem oka, protože se napůl otočil dozadu. Fletcher musí pryč. Neměl žádnou zbraň. Bill ho táhl z cely ven. Fletcher při tom naříkal, klel a tak dostal nakonec od Billa kopanec do zad. Rozběhl se po chodbě vrávoravým krokem, mával rukama, poháněn strachem o život. Bill jen doufal, že doběhne až na konec chodby a najde východ.

Darkman ještě zdaleka nebyl mrtvý. Stál znovu vzpřímen před Billem a díval se mu do tváře. Přes brýle, oči naštěstí neukázal.

Své skutečné oči!

V té chvíli Billa něco napadlo. Byly to právě ty oči, na něž Darkman spoléhal. To v nich je skryta jeho kouzelná moc a síla. Kdyby se mu podařilo zasáhnout oko, možná by to kouzlo zrušil.

Bill rychle zvedl ruku se zbraní.

Přesto na Darkmana pomalu, protože ten si nenechal jen tak něco líbit. Kopl Billa z místa, kde stál a s tím Bill nepočítal.

Darkmanova noha se stále prodlužovala. Pak se mu podrážka zabořila do břicha. Bill měl dojem, že dostal do břicha kamenem.

Bill opustil přítomný čas. Aspoň mu to tak připadalo. Cítil jen, jak letí pozadu. Hlavu mu trýznily vlny nepopsatelné bolesti. Bylo mu tak strašně, že si přál upadnout do bezvědomí. Ztratil rovnováhu a upadl. Uhodil se zátylkem o zeď a uvědomil si, že mu vypadla zbraň. Přitiskl si obě ruce na zasažené místo.

Zkroutil se bolestí. Převaloval se z jedné strany na druhou, ale zůstal ležet na zádech. Oči se mu zalily slzami. Z otevřených úst mu vytékal pramen slin. Bolest v žaludku mu zčásti vzala dech. Dýchal sice zhluboka, ale měl pocit, že se mu nedostává vzduchu.

V hlavě mu hučel vosí rej. Všechno kolem něho se roztočilo a mizelo. Bill neviděl nic než hvězdy. Bojoval s nevolností, ale Darkman na to nebral žádný ohled. Věděl, že Billa Conollyho dostal a teď stál nad ním a hleděl na něho shora vítězným pohledem.

Bill přerývaně dýchal. Nebyl schopen promluvit. Nevolnost mu stoupala do krku ve vlnách.

I tak už byl menší zázrak, že ještě nezvracel.

Nad jeho obličejem se ozval šepot tajemného vraha: “Chtěl jsi mě zabít, ne? Zastřelit! Omyl, Conolly. Mě nemůžeš zabít. Ty ne, rozumíš?”

Bill chtěl promluvit, ale nedokázal to. Přes rty se mu vydralo jen suché zachroptění, které Darkmanovi připadalo jako rajská hudba. Spokojeně pokýval hlavou, šel ke dveřím, otevřel je dokořán, protože potřeboval místo.

Potom sáhl pod kombinézu. Vyhrnul si blůzu a ukázal holou kůži. Kdyby byl Bill při plném vědomí, viděl by obě

rány po střelách, které se rýsovaly na bledé kůži jako dvě šedomodré skvrny na okrajích mokvající.

Darkman zavrčel jako hladová šelma. Vytáhl zpod šatů oprátku, kterou už měl připravenou.

Pohledem změřil velikost Billovy hlavy a pokývnutím hlavy dal najevo spokojenost.

To vše se odehrávalo, když stál u dveří. Nic by ho bývalo v té chvíli nemohlo zastavit. Blížil se k Billovi, který stále bojoval proti bolesti a nevolnosti způsobené tím strašlivým kopnutím.

V hlavě mu hučelo. V okolí žaludku měl všechno zmrtvělé, jen dráždění k vrhnutí trvalo. Snaha ubránit se tomuto hroznému stavu ho stála tolik úsilí, že mu ze všech pórů řinul pot. Bill si připadal kluzký jako úhoř ve vodě.

Darkman si toho nevšímal. Teď stál v té správné vzdálenosti od Billa, aby mu mohl přehodit oprátku

přes hlavu. Dělal vše klidnými pohyby člověka, který ví, že musí dokončit svou práci, a že má svůj postup natrénovaný krok za krokem.

Nezaváhal ani na chvíli a zůstal ledově chladný. Jeho bledá tvář se vznášela nad Billem jako balon, na němž byly namalovány dva černé puntíky.

Otevřel ústa a Bill se díval do temného jícnu, z něhož ho ovanul ledový chlad a ochladil mu zpocenou tvář.

Byl to dech smrti. Už mu poslala svůj pozdrav a Bill proti tomu nemohl nic dělat.

Darkman ho levou rukou zvedl ze země. Pravou držel oprátku.

Bill i přes svůj stav věděl, co ho čeká, ale nebyl schopen se bránit. Zkusil pohnout rukou. Ale byl příliš zesláblý.

Darkman “pracoval” cílevědomě a velmi zručně. Posadil Billa na zemi a nechal ho tak. Pak ho obešel tak, že ho při tom držel za levé rameno.

“Napřed ty, pak Fletcher a nakonec Sinclair. V tomto pořadí jsem se rozhodl vykonat svou mstu.”

Bill se pokusil něco říct. Dokázal sice slova zformulovat, ale nebyl schopen je vyslovit. Zadusila se už v hrdle.

Něco se zlehka dotklo jeho tváře. Byla to ďábelská oprátka. Smrtelné pohlazení, protože nylonové lano nikdo nepřetrhne.

Bill tak prudce trhnul hlavou, že při tom téměř omdlel bolestí. Jako by mu hlavou proletěla kometa se svým ohnivým ohonem. Vzalo to Billovi i poslední zbytek reálného vnímání.

Sesouval se dozadu, protože dostal ránu.

Ale napůl cesty ho zastavila smyčka, která se mu zatáhla kolem krku a zastavila přívod vzduchu. Bill otevřel ústa. Lapal naprázdno jako ryba, kterou vyhodili z vody na sucho. Zapomněl na příšernou bolest v hlavě, protože teď mu odejmuli jednu z životně důležitých věcí vzduch!

Darkman na něho ještě jednou shlédl shora. Zdálo se, že ve sklech jeho tmavých brýlí se zrcadlí záře hvězd. Nebo to byly hvězdy tančící Billovi před očima?

Padl na záda.

Dopad necítil, ale uvědomil si, jak ho Darkman někam táhne.

Táhl ho ven z cely. Billovy ruce sebou při tom škubaly. Sáhl si na hrdlo. Chtěl vsunout prsty mezi nylonovou oprátku a hrdlo, aby si trochu ulevil od toho strašného nutkání ke zvracení.

Ale nešlo to. Oprátka se mu už zařízla do kůže.

Vzduch! Vzduch! Všechno v jeho nitru volalo po vzduchu a potom, jako by ho Darkman vyslyšel, smyčka poněkud povolila a on se mohl mírně nadechnout. Ležel na zemi na chodbě před celou.

Billovi se podařilo dostat nepatrné množství vzduchu do plic. Cítil se tak ponížený. Ten druhý si ho měřil pohledem. Pásl se na utrpení své oběti. Bill nevěděl, jak by se cítil Darkman s oprátkou na krku. Ale určitě ne jako on. Vždyť už to zažil a potom záhadným způsobem zmizel z rakve.

Bill do sebe dostal asi tolik vzduchu, aby to stačilo k přežití. Darkman se sklonil níž. Jeho rty vypadaly jako namodralé čárky v tom odporném obličeji. Začal Billovi vysvětlovat, jak zemře. “Pověsím tě nad galerií a tam tě nechám viset. Já sám budu držet ve svých rukou konce lana, abych cítil, jak sebou škubeš ve smrtelné křeči, Conolly.”

Bill slyšel každé slovo, ale nebyl schopen odpovědět. Měl ústa otevřená a v rozbolavělém těle neměl už žádnou sílu.

Darkman stál vedle něho. Rozhlížel se kolem a podíval se i dolů přes zábradlí. Nikde nebylo nic

vidět ani slyšet. Neobjevil se ani Fletcher, ani John Sinclair, aby zabránili tomu netvoru dokonat jeho dílo.

Pak se Darkman sehnul, uchopil Billa za límec a jediným trhnutím ho zvedl.

Smyčka se přitom znovu zařízla do krku. V té chvíli mu odřízla přívod vzduchu úplně.

Bill stál na vratkých nohou. Všechno se mu točilo před očima. Nemučil ho jen tlak v hrdle, ale i bolest v celém těle.

Darkman ho znovu popadl.

Za chvíli už Bill cítil tlak zábradlí, na něž ho Darkman odmrštil. Ale dolů nepřepadl, protože ho Darkman držel.

Stál za ním a musel ho podpírat, jinak by Bill slabostí upadl.

Darkman rozhodoval o všem!

Bill byl ve stavu, kdy už všechno vnímal jen mlhavě. Celé tělo mu ztěžklo. Ruce mu visely mezi příčkami zábradlí. Smyčka se zase mírně povolila a on se mohl trochu nadechnout. Neudusí se. Zatím ne.

Darkman ho ohmatával svýma vražednýma rukama. Konec nylonového lana si omotal kolem pravého zápěstí. Jemu nevadilo, že se mu zařezávalo do kůže, on bolest necítil.

Jeho ruce se zastavily na Billových bocích. Jen na krátký okamžik.

Pak se ozval smích. Darkman ho zvedl!

22

Výstřely?

Nebyl jsem si jist, zda jsem slyšel výstřely. Ale pokud to byly výstřely, mohly vycházet jedině ze zdí staré věznice, k níž jsem se rozběhl. Byl jsem tu znova, ale tentokrát sám a poháněn strachem. Strachem o život obou mužů, ale nesmím nic uspěchat a vřítit se dovnitř jako blázen.

Musím postupovat obezřetně, velmi obezřetně. Nesmím vběhnout Darkmanovi do pasti.

Jednu výhodu jsem měl. Už jsem se tu docela slušně vyznal a nepotřeboval jsem dlouho hledat.

Předpokládal jsem, že v oprátce v popravčí cele ještě stále visí ten novinář a že si tedy Darkman vymyslel jiný způsob msty. Jednoho člověka už pověsil oknem ven z cely. Uměl jsem si představit, že dalšího pověsí někde uvnitř stejným způsobem.

Ovanul mě vzduch staré káznice. Byl to výjimečný pocit. Vanul ke mně z každé škvíry ve zdi, z každičkého kamene. Nebylo nic slyšet, ale zdi věznice zaznamenaly všechnu krev, slzy a smrt z těch strašných let, kdy byly v Dartmooru věznicí.

Celá stavba byla jako mamutí stroj, který někdo dočasně vypnul.

Výstřely už se neopakovaly. Zastavil jsem se v dusném vzduchu na místě, kde stál hlavní vchod do středu věznice. Nad hlavou jsem viděl strop. Pod ním ležela jednotlivá poschodí, Viděl jsem galerie s dveřmi cel a věděl jsem už, že vrahova cela leží po levé straně. Tam trávil většinu času. Teprve krátce před popravou ho přeložili jinam.

Darkman v té cele však zanechal svého ducha. Pravděpodobně je tam i teď, ale neviděl jsem ho a nic neslyšel, byl jsem příliš daleko.

To se však změnilo.

Najednou k mému sluchu dolehl jakýsi zvuk, který jsem nejprve nedokázal identifikovat. Už jsem si začínal myslet, že sem zabloudilo nějaké zvíře, když jsem najednou uviděl poblíž levého vchodu, přímo vedle železného schodiště postavu, která vystoupila ze tmy a plížila se nad zemí.

Byl to Fletcher. To poznání mi jen krátce problesklo hlavou. Pohled na něho ve mně jen zvýšil obavy o Billa Conollyho. Předpokládal jsem, že Fletcher bude určitě vědět, kde přítele najdu.

Otevřel úlekem ústa, když jsem se před ním objevil. Myslím, že mě v první chvíli nepoznal.

Považoval mě za cizího člověka a tak začal křičet.

“Uklidněte se, Fletchere. To jsem já!” Zároveň jsem mu položil ruku na ústa. Trhl sebou, jako by mě chtěl kousnout, ale nakonec to neudělal.

Uvolnil jsem stisk. Fletcher se nadechl. Neměl jsem moc času, potřeboval jsem, aby mi zodpověděl mé otázky. “Kde je Bill? Kde je?”

Fletcher se rozesmál.

“A Darkman?”

Když se znovu zasmál, bylo mi to jasné. Nebyl to smích normálního člověka, nýbrž někoho, kdo za sebou měl nějaký hrozný zážitek a nedokázal se s tím vyrovnat. Muselo to být něco, na co mu už nestačily síly a co ho dostalo do stavu, jenž se už nedal považovat za normální.

Přesto byl mou jedinou nadějí. Musel jsem teď u něho bydlet. Potřeboval jsem, aby mi zodpověděl mé otázky, a doufal jsem, že má i jasné okamžiky. “Co je s Billem Conollym, Deane? Znáte ho. Kde je?”

Znovu se zasmál a kroutil hlavou. “Ten mrtvý už zase žije. Ano, žije. Vrátil se. On…opustil svůj hrob.”

“To já vím, Deane. Ale kde je? Je tady? Viděl jste ho?”

“Je v cele v cele…”

“Nahoře?”

“On střílel. Ale ten druhý i pak žil…”

Po této odpovědi jsem si dokázal leccos složit dohromady. Bylo mi jasné, že to pro mého přítele Billa Conollyho nevypadá dobře. Něco konkrétního mi o tom Fletcher v jeho stavu sotva sdělí, proto jsem ho nechal samotného a šel. Podle mého názoru se vrah zdržoval v cele, kde jsme

ho viděli zmizet v bezedné tmě. Bývala to tenkrát jeho cela. A on se do ní znovu vracel. Určitě tam bude i teď a Bill s ním.

Jelikož jsem vůbec nic neslyšel, má starost o Billa

vzrostla. Ale i já jsem se snažil pohybovat co nejtišeji, abych ho na svou přítomnost neupozornil. Na některých místech jsem se pohyboval po špičkách, ale kovová konstrukce čas od času zavrzala, jako by hrozila, že se rozpadne v kloubech.

Šel jsem v předklonu a díval se nahoru i dolů. Napjatě jsem poslouchal. Fletchera už jsem neslyšel. Už se nesmál. Jestli všechno dobře dopadne, postarají se o něho psychiatři. Měl jsem před sebou první poschodí. Po levé straně byly dveře k jednotlivým celám a po pravé mříž. Jinak byla chodba prázdná. Nevšiml jsem si pohybu uprostřed.

Ještě jedno poschodí!

Ďáblovo poschodí. Další druh satana, který svou magickou moc ukrývá za tmavými skly brýlí. Byl jsem si jist, že jsou to právě jeho oči, v nichž tkví jeho síla a současně i jeho slabina. Kdy by se mi podařilo ty brýle rozbít a zranit jeho oči…

Vyrušil mě zvuk.

Nebyl to hlas. Byl to zvuk, který mi připadal, jako by

někdo dopadl na železné schody.

Ne v cele, nýbrž někde na chodbě. Od této chvíle čas nabyl na ještě větší důležitosti, to mi bylo jasné, ale musel jsem být tím opatrnější. Jeden falešný krok a je po všem.

Lezl jsem dál po čtyřech. Měl jsem před sebou ještě tři schody, dva, jeden a …

Uviděl jsem před sebe.

Můj pohled se zavrtal do temnoty v chodbě. Na stropě nesvítilo ani jediné světlo. Trochu ho sem pronikalo jen z otevřených dveří cel.

Viděl jsem dvě osoby.

Nejprve Darkmana. Byl ke mě obrácen zády, sehnul se a právě se chystal toho druhého vytáhnout na nohy.

Billa!

Lezl jsem dál. Zatím jsem byl od něho dost daleko. Potřeboval jsem několik vteřin na to, abych se těm dvěma přiblížil. Teprve potom budu moci účinně zasáhnout.

Bill teď už stál na nohou. Darkman stál za ním a podpíral ho, jinak by se byl přítel zhroutil. Tak byl zesláblý.

Srdce mi pracovalo jako motor, který mě poháněl dál. Darkman mě musel zpozorovat, protože jsem se narovnal a překonával vzdálenost mezi námi dlouhými rychlými kroky. Ale vůbec jsem ho nezajímal. Soustředil se jen a jen na svůj úkol. Zvedl Billa Conollyho a zároveň ho otočil doleva proti zábradlí. Věděl jsem dobře, co zamýšlí. I když jsem v duchu ztrnul, běžel jsem přesto dál a poprvé si všiml něčeho lesklého kolem Darkmanova zápěstí, co vedlo k Billovu hrdlu. Oprátka!

Musel mému příteli přehodit oprátku kolem krku tak, jak to udělal Heleně Fletcherové. Teď ho chtěl shodit přes zábradlí a držet ho svou nadlidskou silou na laně. Chtěl Billa pověsit mezi poschodími. Chtěl ho nechat zemřít tak strašnou a krutou smrtí. To všechno jsem v duchu viděl předem jako na velkém plátně a strach o Billa mě zaplavil jako prudké vlny paniky. Vše nasvědčovalo tomu, že už ho nezachráním.

Darkman ho ještě o kousek zvedl. Prožíval jsem ty vteřiny, jako by se zpomalil Čas. Všechno mi připadalo jako ve filmu. Billovy nohy už visely asi ve výšce zábradlí.

Ale chodidla ještě ne. V té chvíli jsem vyrazil!

23

Aaaaahhhh!

S tímto zoufalým výkřikem jsem vyrazil k oběma mužům. To já jsem křičel. Byl to výkřik, kterým se ve mně uvolnilo všechno to napětí a zároveň měl i vystrašit toho druhého.

Darkman se skutečně lekl. Zdálo se, že mě teprve teď bere na vědomí. Dokonce o krok ustoupil, takže Bill Conolly klesl níž.

Vykřikl jsem ještě jednou, ale tento výkřik zněl jako ozvěna prázdnou věznicí, která jako by chtěla strhnout její zdi.

A už jsem byl u něho. Nebránil se. Stalo se přesně to, na co jsem se v duchu připravoval. Dopadl jsem na oba muže jako živé beranidlo. Jako katapultovaná střela z kostí, masa a kůže, která ty dva srazila k zemi.

Oba dva dopadli na železné plechy podlahy a její dunění mi znělo jako vítězná hudba. Nezastavil jsem se ani ve chvíli svého dopadu. Ještě v letu jsem se vrhl na vraha svého přítele.

Darkman ležel na zemi.

Bill se od něho odkutálel. Nevěděl jsem, jak to s ním vypadá. Teď byl v první řadě důležitý Darkman, na kterého jsem dopadl jako náhrobní deska. Přitiskl jsem ho k zemi,

jednou rukou mu strhl brýle z očí a bez dlouhého přemýšlení jsem mu přitiskl ústí beretty na pravé oko a stiskl spoušť. Pak jsem totéž učinil s levým okem a uskočil. To, že znovu stojím na nohou, mi došlo až ve chvíli, kdy jsem shlížel na Darkmana shora.

Ten mi ležel u nohou. Zasažen dvěma stříbrnými kulkami, které teď pravděpodobně vězely v jeho těle.

Darkman ležel na zádech a najednou vypadal jako loutka, která se točí na místě. Odrážel se nohama o zem a točil se v kruhu. Kopal nohama do všech stran a já musel dávat pozor, aby mě nezasáhl. Uskočil jsem do bezpečné vzdálenosti od něho a odtáhl Billa o kousek dál. Pak jsem uviděl kolem krku smyčku, která ho zřejmě dusila.

Zaškubal sebou. Takže byl živý. Musel jsem uvolnit smyčku.

Proklínal jsem nylon. Ulomil jsem si při tom dva nehty, ale nakonec se mi to podařilo. Oprátka mu visela kolem krku jako perlový náhrdelník. A já ucítil v zádech Darkmanův ledový dech.

Varovný signál.

Vyskočil jsem. Obrátil jsem se tváří k němu a viděl, že se nad Darkmanem vznáší tajemný hustý černý mrak.

Mrak stále víc houstl, protože dým, z něhož byl složen, vystupoval z Darkmanových očí. Připomínaly mi komín.

Nedělal jsem nic, jen jsem ho pozoroval. Temnota z Darkmanových očí měnila své skupenství z pevného na plynné. Napřáhl jsem proti tomu dýmu levou ruku a ucítil známý chlad.

Chlad a černá tma! Jako Spuk!

Sotva mi ta myšlenka proběhla hlavou, zjevily se v hustém mraku, stoupajícím ke stropu, dvě oči. Byly blízko a přesto tak tajemně daleko a byly ohnivě rudé.

Byl to Spuk, ten němý bůžek, který se mnou navázal spojení. Hlavou mi zněl jeho hlas. Slova šla za sebou tak rychle, že jsem jen s námahou rozuměl jejich obsahu.

“Byl to experiment. Byl už mrtvý. Odnesl jsem si ho k sobě a vdechl do jeho těla svou sílu. Vedl ho můj stín a byl to můj stín, čili část mě, co se usadilo v jeho očích jako pevná hmota. Vedl jsem ho. Sledoval jsem ho, ale nebrzdil jsem jeho kroky. Pomohl jsem mu po jeho popravě. Pomohl jsem mu vrátit se poté, co se částečně stal mým druhým já. Poslal jsem ho zpět v podobě, v níž ho lidé znali, protože jsem chtěl vědět, zda nezapomněl na svůj slib. Nezapomněl. Oba jsme věděli, že se znovu setkáte a mě bavilo to pozorovat. Považuji to za zdařilý experiment, Sinclaire. Kdoví, možná se mi podaří postavit armádu z takových otroků a s její pomocí porazit své nepřátele. Ale v této chvíli přestal Darkman definitivně existovat. Dopřál jsem ti vítězství, ale jsem o zkušenost bohatší.”

Jeho hlas ztrácel na síle. Díval jsem se na mrak, který odplouval. Odletěl až ke stropu a já se zadíval na Darkmana.

Ležel přede mnou.

Spuk nelhal. Tentokrát se už Darkman nevrátí, protože to temné a tajemné v jeho očích zmizelo. Zůstaly jen dva prázdné tunely. Jeho obličej vypadal jako z porcelánu. Nic se v něm ne pohnulo.

Dotkl jsem se ho.

Byl ztuhlý. Jeho tělo vypadalo, jako by zkamenělo. Převrátil jsem ho. Moje kulky mu provrtaly v hlavě dva kanálky a zezadu vyletěly ven.

Přestože Darkman přestal ve své staré podobě existovat, nemohl jsem se ze svého vítězství radovat. Zachránil jsem sice Billovi život, ale kdyby Spuk mé vítězství nechtěl, nedokázal bych to. Pro něho to byl experiment, který se táhl léta a nyní skončil.

Ale jeho poslední slib způsobil, že jsem budoucnost neviděl právě růžově…

Když jsem Billa Conollyho zvedl a posadil, nebyl ještě schopen mluvit. Opřel jsem ho zády o zeď. Osahával si krk. Naznačil mi, že by se chtěl napít.

“Promiň, Bille, ale já nic nemám.”

Přikývl, že rozumí.

“Jsi schopen jít?”

“Zvedni mě,” zformulovaly jeho rty.

Postavil jsem ho na nohy. Byl ještě slabý, ale snažil se. Opíraje se o mě, pomalu šel směrem k východu, ale u Darkmana, který se téměř stal jeho vrahem, se zastavil.

“Je to jen schránka, Bille. Už je to jen tělesná schránka, rozumíš?”

Přikývl.

“Pojď, musíme se ještě postarat o Fletchera.” Pevně jsem ho držel, když jsme sestupovali po schodech. Černý mrak pod stropem se už rozplynul. Tím Spuk svůj experiment definitivně ukončil.

Alespoň to!

Fletchera jsme uslyšeli dřív, než jsme ho uviděli.

Mluvil sám se sebou. Když jsme stáli před ním, rozchechtal se. “Jsem zase ve věznici, přátelé. Vrátil jsem se.” Mluvil vysokým pisklavým hlasem. “Budu zase hlídat ty ničemy. Nepropustili mě. Dartmoor teď patří mně. Jen mně!”

Křičel a znovu ta slova opakoval. I když jsem ho vytáhl na nohy, neposlouchal mě. Zmlknul teprve tehdy, až jsme vyšli ven, protože už neměl sílu křičet. Hlas mu přeskakoval.

Billovi už bylo o něco lépe, i když ještě šel jako stařec. Ale byl už schopen aspoň trochu mluvit.

“Pivo, Johne!” chraptěl. “Potřebuji se rychle napít piva…”

“Stačí ti jedno?” zeptal jsem se.

“Pro začátek ano.”

“Dobrá, budeš je mít. Znám jednu vdovu, která určitě čepuje dobré pivo. A pak zapomeneme na celou tu hrůzu tady…”

KONEC