Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 26 - Krvavý měsíc

Děs a hrůza byly blízko, věděli jsme to, ale neviděli!

Jediné, co jsme viděli, bylo nekonečné širé moře se svými věčně se ženoucími vlnami, které při přílivu mnohdy vypadaly jako zelenočerné skleněné střepy.

Vyšel jsem na palubu. V podpalubí už jsem horkem nemohl vydržet. I můj přítel a kolega Suko stál u zábradlí a díval se do moře.

Jeden muž z posádky seděl na zádi a hrál na foukací harmoniku tesklivou melodii. Nad námi se rozprostírala obloha, která připomínala nekonečné šedivé plátno, jehož šeď prolínaly všemožné odstíny barev. Byla noc, jakou člověk prožije jen zřídka. Připadalo nám, jako by nám patřilo celé Středozemní moře.

Přesto jsme nebyli na této cestě soukromě. Byla to nebezpečná cesta, která mohla skončit i smrtí…

Suko se neotočil, když ke mně promluvil. Poznal mě po zvuku kroků.

Opřel jsem se vedle něho o zábradlí. “Necítíš to taky?” zeptal jsem se ho.

“Jistě, že cítím.”

“A co přesně?”

“Johne, to ti nedokážu říct. Připadám si jako někdo, koho posadili do kádě s vodou. Přičemž se voda ohřívá, ale zatím nevře.”

“Dobře vyjádřeno.” Zadíval jsem se na moře. Dlouhé hřebeny vln mi připadaly jako ze skla. Sunuly se k nám jako křehké umělecké dílo, které se roztříští buď o útesy, nebo o trup naší lodi.

Chtěli jsme strávit noc na moři a teprve příštího rána se vydat do La Valletty, hlavního města ostrova Malty. Na

lodi byli jen samí spolehliví muži, kteří se ničeho nezalekli, a přesto jednali uvážlivě a neukvapeně.

Kde končí obloha a kde začíná moře? Nebylo možné to rozeznat. Jejich hranice splynula dohromady. Vzduch byl cítit solí a cizím kořením. Měsíc v úplňku se nad námi vyhoupl na oblohu jako velké kulaté oko, na němž bylo vidět stíny.

Podle našeho názoru hrál významnou úlohu. Nebyl jen naším nočním průvodcem, byl pro nás i indicií. Když dá znamení, budeme vědět, že jsme se nemýlili.

Měl jsem na sobě jen letní košili a bílé lněné kalhoty. Teplý jižní vítr nepřinášel žádné ochlazení. Vzduch vypadal jaksi skleněný, jako nějaká jemná pavučina.

Někdo přicházel. Vyšel ze stínu palubní nástavby a kráčel tichými kroky. Byl to jeden z mnichů, patřících k abbé Blochovi, který čekal v podpalubí.

Byl oděn do černého oděvu, který se podobal uniformě. Zřejmě v tom horku taky nemohl spát. Pozdravil nás a šel dál.

Suko pokrčil rameny. “Já nevím, Johne, co si o tom myslíš ty, ale já mám pocit, že tihle lidé k nám nepatří. Jsou takový klub sám pro sebe.”

“To je pravda.”

Abbé Bloch si se svými templáři tuto loď najal. Všichni jsme chtěli důkaz toho, o čem až dosud něco věděl jen abbé Bloch.

V hlubokém spánku, kdy se duše slepců uvolní z těsných pout, prožil intenzivně strašný sen. Měl vidinu. Viděl nad Maltou svítit krvavý měsíc templářů a přesně věděl, co to znamená. Staré, dávno zapomenuté děsy se protlačí na povrch, neboť ostrov skrýval mnohá tajemství.

Nikdo nevěděl, jaký národ tenkrát před sedmi tisíci lety ostrov obýval. Dávno před Féničany a Puny. Ten národ už vyhynul. Na co, zda v nějaké válce, nebo na hromadnou nákazu, to nikdo nevěděl.

Musel jsem se v duchu chtě nechtě těmito myšlenkami zabývat a vzpomněl jsem si při tom i na pradávný kontinent Atlantidu. Považoval jsem za možné, že Maltu mohli obývat Atlanťané. Doufali jsme, že najdeme nějaké hmatatelné stopy, až bude nad Maltou svítit oranžový měsíc a přivolá hrůzy.

Bloch byl pevně přesvědčen o tom, že ten krvavý měsíc uvidí a pak se mu dostane i konkrétních indicií.

Zatím byl měsíc bledě žlutý, ještě nedostal ten narudlý

nádech a shlížel dolů na nás i na moře, které zaléval svým stříbřitým světlem.

“Nejraději bych spal na palubě.”

“Však můžeš.”

Pokrčil jsem rameny. “Uvidíme. Jestli se do půlnoci nic nestane, tak si tady opravdu lehnu. Ale napřed chci vidět ten krvavý měsíc.”

Nechyběla ani celá hodina do půlnoci. Abbé Bloch hovořil o tom, že paprsky krvavého měsíce mohou oživit minulost.

Uvidíme…

Šel jsem si do ledničky pro plechovku minerální vody.

Jednu jsem vzal i pro Suka. Otevřeli jsme je a pili.

Naše loď se pohupovala na vlnách. Bylo to jen mírné houpání, které sice někteří lidé nesnášeli, ale nám nevadilo.

Minerálka mi šuměla v hrdle. Vyprázdnil jsem celou plechovku třemi dlouhými doušky.

Hodil jsem ji do koše na odpadky a vrátil se k Sukovi.

Ten se otočil tak, aby se mohl dívat přímo na měsíc.

“Už jsi něco objevil?” zeptal jsem se.

“Já nevím, Johne. Podívej se sám.” Suko protáhl obličej a ukázal rukou nahoru. “Myslíš, že se změnil?”

“Jakou změnu máš na mysli?”

“To ti nedokážu vysvětlit. Mám prostě pocit, jako by teď svítil jinak. Jako by nám posílal vzkaz, který…”

“Máš pravdu,” zašeptal jsem. “Máš sakra pravdu.

Támhle, podívej se!”

Oba jsme ten fenomén viděli. Na měsíci, dosud žlutém, se vytvořil stín, který se plazil z jedné strany jeho tváře. Byl to dlouhý stín, který navíc nabíral určitou barvu. Nikoliv šedou, ale načervenalou, jako by ho někdo natřel barvou. Byli jsme tady proto, abychom spatřili krvavý měsíc templářů. Zdálo se, že se nám čekání vyplatilo. Teď svítil měsíc červeně, skoro krvavě rudě.

Krvavý měsíc templářů abbé nepřeháněl.

Bylo to hrozné, jak stál na obloze a měl tu neobvyklou barvu a díval se dolů na nás. Museli jsme jeho proměně přihlížet tiše a bezmocně a neměli pro ni žádné vysvětlení.

A jeho barva dál přibývala na intenzitě. Měsíc svítil teď tak silně, že se jeho zář odrážela ve vlnách.

“To je on,” řekl Suko tiše. “Toho se náš přítel Bloch

obával.”

“A co teď?”

“Neptej se tak hloupě, Johne. Čekali jsme přece na to. Jsme tady, abychom viděli krvavý měsíc templářů. Teď ho tedy vidíš, tak buď rád.”

Slyšel jsem za sebou kroky a obrátil se. Jeden z templářů přišel za námi. “Prosím vás, abyste byli tak laskavi a šli se mnou k abbé…”

“Dobře, proč tak škrobeně? Ovšem, že půjdeme.”

“Děkuji.”

Ukázal jsem na měsíc. “Pan abbé ho už taky viděl?”

“Ano, žádal mě, abych si pospíšil.”

“V pořádku.”

Sešli jsme dolů do podpalubí. Naše loď byla dost prostorná. Bylo tu dvacet míst pro pasažéry a další pro posádku.

Po cestě jsem přemýšlel o tom, zda se po objevení krvavého měsíce něco změnilo. Nic, co by bylo vidět nebo cítit. Stále jsem měl pocit, že nás obklopují neviditelné věci, které se kolem mě stahují čím dál víc a brání mi ve volném pohybu.

Ještě než jsme zmizeli v podpalubí, naposledy jsem se ohlédl. To rudé kulaté oko ještě stále svítilo na nebi. Vysílalo k moři rudou zář, takže to vypadalo, jako by někdo rozstříkal po vlnách krev.

Ani Suko, ani já jsme nevěděli, co bylo příčinou této změny na měsíci. Abbé ho pojmenoval krvavý měsíc, zlé znamení, tak zlé, že kvůli tomu opustil jižní Francii a vydal se na moře. Podle jeho vysvětlení dopadly na přítomnost stíny apokalyptických událostí, kterým jsme měli všemi silami zabránit.

V mém podvědomí se pevně usadila jedna myšlenka. V této chvíli pouhá teorie, která však podle mého názoru může nabýt konkrétní formy.

Malta Templáři Atlantida!

To byl trojúhelník, který jsem si vytvořil. Atlantida proto, že jsem nezapomněl na tajemné původní obyvatele ostrova, jejichž existence zapadla do temnoty času.

Tento národ obýval Maltu asi před pěti tisíci lety před naším letopočtem. To bylo vědecky doloženo. Jenže nikdo nevěděl, kdo postavil ten obrovský chrám a dokázal bez hrnčířského kola vyrábět keramiku, která předčila všechno, co bylo v té době známé.

Tento lid prokázal vysokou úroveň, pokud šlo o bohoslužby a pohřbívání mrtvých, avšak zřejmě nepřikládal žádný význam své pozemské existenci, neboť se na celém ostrově nenašla jediná stopa po jejich každodenním životě, žádný pozůstatek městské hradby, či zdi královského paláce nebo osady. Nebyl objeven žádný půdorys obytného domu.

Malta byla v neolitu zalesněna. Teprve až Féničané a Punové z ní udělali kamennou poušť, protože spotřebovali všechny stromy na stavbu svých lodí. Takže bylo docela dobře možné, že pradávní obyvatelé Malty žili v lesích v chatrčích ze dřeva, ve stanech z kůže, nebo v jeskyních.

Kdy se propracovali k tak vyspělé kultuře, bylo známé stejně málo jako to, proč tak najednou zmizeli. V každém případě jejich epocha trvala od roku 800 do roku 1000, jak se prokázalo pomocí radioaktivního uhlíku.

Potopení Atlantidy se odehrálo před 5000 lety, a to v době, kdy byl ostrov osídlen. Při potopě nepřišli zcela jistě o život všichni obyvatelé ostrova. Mnohým z nich se určitě

podařilo se zachránit a smísili se s ostatními národy. Bylo tedy možné, že se z Atlantidy dostalo na ostrov Maltu několik obyvatel Atlantidy a našli tady nový domov.

Z tohoto předpokladu vycházel abbé Bloch. A myslel ještě o krok dál. Templáři obsadili ostrov v roce 1100 a pečlivě ho prohledali. Je možné, že našli stopy po dávno vymřelém národě a s pomocí nějaké magie s ním navázali spojení.

Náznaky byly tedy velmi zajímavé. Teď bude záležet na tom, jak se situace bude nově vyvíjet.

První znamení již bylo dáno. Byl to ten krvavý měsíc v

úplňku. Co bude dál, to se určitě dozvíme.

V podpalubí byl špatný vzduch. Byla tam sice klimatizace, ale ta pracovala jen na poloviční výkon.

Procházeli jsme nízkou chodbou, kde jsem musel

sklonit hlavu, abych nenarazil do stropu. Někde nad námi bzučely agregáty. Nevím proč, ale nějak mě to uklidňovalo.

Měli jsme se Sukem společnou kabinu. Tu největší měl pro sebe rezervovánu abbé, díky jehož iniciativě jsme se teď nacházeli na této lodi.

Zastavili jsme se u dveří do jeho kajuty.

Dvakrát jsem zaklepal a slyšel energické “dále”.

Abbé byl sám. Seděl za stolem, přišroubovaným k podlaze, a zahleděl se na nás. Jen to tak vypadalo, protože od jisté nehody byl slepý. Roztavila se mu při ní sítnice a on oslepl.

Ale to abbého, představeného templářů, nevyřadilo z funkce. Abbé měl železnou vůli a ta mu umožnila bojovat proti temným silám a zejména proti odpadlým templářům, kteří si říkali služebníci Baphometha.

I s pomocí kostek, které jsem mu předal. Díky nim se ještě zostřily slepcovy smysly, takže teď dokázal nahlížet za kulisy a vnímat věci, které zůstávaly jiným lidem utajeny.

Suko, který vešel do kajuty po mně, za sebou zavřel dveře. Po abbého tváři přeběhl úsměv. Tmavé brýle skrývaly velkou část jeho obličeje, přesto však bylo vidět dost velký kus jeho našedlé kůže s hlubokými vráskami, vysoké čelo a bílé, už mírně prošedivělé vlasy, které nosil sčesané dozadu.

“Posaďte se prosím, přátelé,” řekl tichým hlasem a ukázal na dvě židle. Věděl přesně, na kterém místě stojí. Totiž proti němu. Mezi námi stál obdélníkový stůl. .

“Viděli jste ten krvavý měsíc?” zeptal se stejně tiše.

“Ano,” odpověděl jsem a nebyl jsem ani trochu překvapen, že abbé o změně měsíce věděl. Nepotřeboval to vidět, cítil to.

“Stalo se tedy to, čeho jsem se obával.”

“Zatím je ještě všechno normální a nic se nestalo,” řekl Suko. “Jediné, co nám vadí, je ta barva měsíce.”

“Je rudý jako krev. Nebo jako ta kostka, kterou jste mi dal, Johne.”

Zvedl ruce, přeložil je přes sebe. Pod dlaní skrýval kostku. Teď se kostka ukázala a my, přestože jsme ji dobře znali, jsme zůstali jako fascinováni.

Existovaly dvě kostky. Jedné se říkalo kostka štěstí a druhé kostka neštěstí. Tu negativní vlastnil Spuk, mocný démon, amorfní bytost a strážce démonických duší. Je pánem v říši stínů a s pomocí kostky by mohl zemi vyšinout z osy.

Nebýt druhé kostky. Ta v sobě skrývala stejně velké síly a rušila sílu té první. Tak byla zajištěna rovnováha, kterou nebe zatím nedovolilo porušit.

Kostka našemu příteli abbému sice neposkytovala neomezenou moc, ale díky ní mohl sledovat události, odehrávající se na druhé straně.

Viděl toky tří dob: minulosti, přítomnosti a budoucnosti. Kostka mu poskytovala informace, které mohl pozitivně využít.

Vypadala úplně normálně, nebýt její tmavě červené barvy přecházející až do fialového odstínu. Podobala se barvě krvavého měsíce na noční obloze.

Uměl jsem si představit, že mezi kostkou a krvavým měsícem je nějaká souvislost.

Abbé Bloch položil ruce po obou stranách kostky. Nám

jeho gesto připadalo tak, jako by se dotýkal něčeho velmi cenného, co nesmí být za žádnou cenu na světě zničeno. Dotyk rukou s kostkou aktivoval síly, které v ní přebývaly.

Jazyky světlé barvy se daly do pohybu.

Kostka byla nosičem informací, který se dal srovnat s moderními čipy v elektronice. S tím rozdílem, že toto byly informace z oboru magie, které v sobě zahrnovaly prostorový koloběh a čas.

“Jsem rád,” oslovil nás znovu abbé, “že jste přijali mé pozvání, aniž byste se vyptávali. Nemohl jsem již naše setkání oddalovat, protože jsem věděl, že se něco stane. Ţe

se daly do pohybu jisté věci, mající původ v daleké minulosti a nyní se navracejí.”

“O jaké věci jde?” zeptal jsem se.

“Důležité jsou dvě věci. Souvisejí s námi templáři, ale také s národem, který tento ostrov obýval přesně před sedmi tisíci lety.”

“Ale nikdo neví, odkud ten národ přišel.”

Abbé přikývl. “To je také velmi důležité. Ani vědci se v této věci neodvážili spekulovat. Ale…”, odkašlal si a zhluboka se nadechl. “Já jsem informován. Kostka mi poskytla informaci, a tak jsem poznal pravdu, která je známa jen mně.”

“Atlantida!”

Abbé chvíli váhal, než přikývl. “Ano, museli to být Atlanťané. Nebo přinejmenším potomci tohoto pradávného národa, který před více než pěti tisíci lety žil někde roztroušen, zapomněl hodně ze své vyspělé kultury, smísil se s ostatními pradávnými kmeny a nakonec cestoval na Maltu, kde našel nový domov a kde po sobě zanechal stopy. Dnes se předpokládá, že před naším letopočtem muselo existovat spojení mezi Maltou a Sicílií. Zda toto spojení existovalo ještě v době osídlení Malty, nikdo neví.”

“Ten národ zmizel,” řekl Suko. “Vymřel jako po nějaké nákaze.”

“To je pravda.”

“Nikdo neví, jak k tomu došlo?”

“Jen se nikdo neodvažuje vyslovit to, co vím já. Už templáři ve středověku, kteří na ostrov vstoupili jen nakrátko, se o tento záhadný národ zajímali a dostali se pravdě velmi blízko. Dozvěděli se, že ten národ uctíval smrt natolik, až nakonec kvůli tomu přivedl sám sebe do

záhuby. Muselo se to stát, když vyšel krvavý měsíc, ale k jejich zániku nedošlo na věčné časy, protože kult mrtvých v sobě skrývá silnou magii a otevírá tajné cesty mezi tímto a oním světem.”

Přemýšlel jsem o jeho slovech a dospěl k závěru, který mě přiměl k otázce: “Znamená to snad, že onen svět a tento svět jsou vzájemně propojeny a že o tom staří templáři věděli?”

“Z tohoto předpokladu vycházím,” odpověděl abbé.

“Pak tím spojovacím článkem mezi oběma světy mohl být jen ten národ, který se zde usadil.”

Abbé mi dal najevo svůj souhlas pokývnutím hlavy.

“Přičemž vyvstává otázka, co přežilo. Vzpomínka, nebo magie?”

“Ten národ zmizel!” zopakoval jsem znovu předchozí

konstatování.

“Ano, vytratil se, zmizel. Je možné, že se díky magii, která nebyla zrušena, ještě jednou vrátí. To však nevím. Kostka mě jen varovala.”

“V čem konkrétně?”

“Ukázala mi duchovním spojením, že se brzy něco stane. Až krvavý měsíc rozprostře své síly, probudí se staré mocnosti. Mnohé pohltilo moře, ale hodně z toho zase vrátí, o tom jsem přesvědčen.”

“A co to bude?”

“Musíme se připravit na hrozné věci. Už když naši templáři tenkrát ostrov navštívili, cítili to. Poznali tajemství pradávného národa.”

“A ty ne?”

“Ne, já jsem bohužel příliš sláb i přesto, že mám kostku. Krvavý měsíc už vyšel a nikdo nemůže zastavit jeho

záření. To prostě nejde. To, co už upadlo v zapomnění, se může znovu vrátit. Staří templáři věděli víc. Proto jsem se rozhodl učinit něco, co vám možná bude připadat neobvyklé. A ono je to neobvyklé, to připouštím. Jeden z vás by měl povstat a odstranit přikrývku v mé kóji.”

Vyměnili jsme si se Sukem pohledy.

“Ty?” zeptal se Suko.

“Dobrá.” Zvedl jsem se. Ke kóji jsem to měl dva kroky.

Přikrývka, která byla tak hladká, jako by ji někdo natřel barvou, pod sebou skrývala nějaký předmět, jehož obrysy se nedaly rozeznat. Jediným pohybem jsem ji strhnul a zůstal jsem ohromen.

Přede mnou ležela stříbrná kostra! S něčím takovým jsem nepočítal.

Na chvíli jsem nebyl schopen slova. Hrdlo se mi tak stáhlo, že jsem nemohl promluvit, a když si abbé odkašlal, slyšel jsem to jen jakoby z dálky.

“Viděl jsi to?” zeptal se.

“Ano, to je…”

“Hector de Valois, praotec a ten, který se v tobě znovu zrodí.”

V té chvíli abbé vyslovil plnou pravdu. Stál jsem tam a

hlavou mi probíhalo tisíce myšlenek, které jsem si v té chvíli nedokázal uspořádat.

Jedna otázka však ve mně vykrystalizovala velmi zřetelně. Proč s sebou tu kostru přivezl? Normálně totiž ležela v katedrále strachu v kamenném sarkofágu. A on ji vzal na loď. Bylo jasné, že abbé musel mít pro její převoz velmi pádný důvod.

Suko také vstal. Postavil se vedle mě a já slyšel jeho dech. Když jsem se na něho podíval, poznal jsem mu ve výrazu obličeje, že je stejně překvapen jako já. Můj přítel z toho nebyl moudrý.

“Ten pohled ve vás vyvolal mnoho otázek, nemám pravdu?” pokračoval abbé.

“Dalo by se to tak říct.”

“Já vám to vysvětlím.” Než hovořil dál, zhluboka se nadechl. “V lidském životě jsou chvíle, kdy se nebezpečí nahromadí. My před takovým nebezpečím stojíme, a proto proti němu musíme nasadit všechno, co máme k dispozici. Hector de Valois tento ostrov navštívil jen nakrátko a i on se dozvěděl o pradávných obyvatelích. Teď se sem vrátil v podobě stříbrné kostry. Ale není tu jen on, jsi tu i ty, Johne Sinclaire, abychom mohli proti krvavému měsíci nasadit dvojnásobnou sílu.”

“Chceš tím říct, abbé, že mám bojovat po boku stříbrného skeletu?”

“Ano!”

Utřel jsem si pot z čela. Pak jsem se znovu zadíval na lůžko, na němž na zádech spočíval skelet Hectora de Valois.

Pokaždé, když jsem se na něj podíval, přepadla mě posvátná hrůza a zamrazilo mě. Připomnělo mi to, že jsem žil již jednou jako Hector de Valois a ještě mnohem dříve jako Richard Lví srdce. Zatím nebylo jisté, zda jsem byl také králem Šalomounem, ale žil jsem kdysi v pradávné minulosti také jako barbar.

Skelet se nehýbal. Měl prsty pokrčené tak, aby mezi jeho rukama našla své místo stará anglická pečeť templářů, kterou jsem našel v jedné staré studni v Jugoslávii.

Na spodní polovině pečeti byl anglický lev, na památku Richarda Lví srdce, bojovníka bez bázně. Nad lvem s prohnutým ocasem svítil půlměsíc. Byl pevně spojen se spodním koncem kříže a obklopen množstvím hvězd. Templáři ho používali jako symbol Marie, Matky boží.

Věděl jsem také, že na tomto kříži byla vyryta stejná znamení jako na mém křížku, jen tajemné symboly

uprostřed na mém křížku chyběly. Na kříži na pečeti tyto symboly byly zřetelně vidět. Pečeť patřila Hectoru de Valois. Poskytovala mu stejnou ochranu jako mně můj stříbrný křížek a je zároveň i důkazem toho, že my dva patříme k sobě, i když nás dělí stovky let.

Abbé se usmíval, jako by četl mé skeptické myšlenky.

“Nevěříš mi, Johne?”

“No, je to pro mne dost těžké. Určitě jsi nevzal tu kostru z katedrály strachu na tak dlouhou cestu bez důvodu.”

“To je pravda.”

“Myslíš, že můžeme zabránit tomu, aby krvavý měsíc kolem sebe šířil svou sílu?” zeptal se tentokrát Suko.

Abbé se tiše zasmál. “Nemyslím si, že bychom tomu

mohli zabránit. Nemůžeme vůbec ani domyslet následky, jaké bude mít zjevení krvavého měsíce. Konec konců neobjevil se na obloze bez důvodu. Přivede nazpět mrtvé, a to pravděpodobně s pomocí templářů, našich předků.

“Abbé, až dosud jsme nejednali, jen jsme čekali. Jak to bude podle tvého názoru pokračovat?”

“Dnes v noci padne konečné rozhodnutí.”

“Kde?”

“Tady, na moři. V něm toho hodně zmizelo. Moře umí skrýt různé hrozné věci, ale nemůže si je ponechat navěky. Krvavý měsíc vyslal do moře své paprsky. Chtěl bych vás teď poprosit, abyste vyšli na palubu a pečlivě pozorovali moře. Pokud se stane něco hrozného, můžeme se tomu postavit, nebo…”

Tuto větu už nedokončil, já si ji však dokázal domyslet a přikývl jsem na souhlas.

“Půjdeme ke dnu,” řekl Suko.

“S tím musíme počítat. Já jsem vás před nástupem na tuto plavbu varoval, že bohužel nemohu nic zaručit. Někdy se prostě všechno vyhrotí tak, že nastanou zlé časy.”

“Jak se chová kostka?” chtěl jsem vědět. “Ta by měla stát na tvé straně.”

Abbé sklopil zrak, jako by kostku mohl vidět. “Je

neutrální, jestli vám to pomůže. Nedokážu vycítit, na čí stranu se postaví.”

“Měla by tě poslouchat,” řekl jsem.

“Víš sám dobře, že ji má pod kontrolou jiná síla.”

“Ta může pocházet jedině od Spuka,” řekl Suko.

“Kdo ví,” zašeptal abbé, “do čeho všeho se v dávných dobách vmísil.”

“No dobře,” řekl jsem nakonec. “Budeme se řídit tvou radou, půjdeme na palubu a vyčkáme, co přijde.”

“Ať vás Všemohoucí ochraňuje,” řekl abbé na rozloučenou a usmál se. Připadal mi poněkud ztracený a deprimovaný. Musel jsem mu říct několik slov pro útěchu a položil mu pravou ruku na rameno.

“Neboj se, abbé, dosud jsme vždy našli způsob, jak zlo zastavit. Jsem přesvědčen, že dokážeme zastavit i ten krvavý měsíc.”

“Přál bych nám všem, aby se tvá slova vyplnila.” Položil svou ruku na mou. Byla zvlhlá potem. Pocítil jsem, jak se mu chvějí prsty.”

Suko už stál u dveří a teď je otevřel. Na chodbě si i on setřel z tváře pot. “To bylo tvrdé. Moc věcí najednou.”

“Řekl bych, že až moc.”

“Věříš tomu, že se všechno stane tak, jak abbé předpověděl?”

“Jaký důvod by měl zrovna on nám lhát? Ţádný, Suko.”

Přítel se zamyslel. Mlčel a nechal si má slova po cestě na palubu procházet hlavou.

Viděli jsme tam abbého pomocníky. Mimo posádky s sebou představený templářů vzal pět svých věrných z Aletles-Bains. Ostatní zůstali ve vsi, aby chránili svůj majetek.

Ti muži příliš nemluvili. Mnohdy působili zamračeně se svými kamennými tvářemi, v nichž se nepohnul ani sval. Ale člověk se na ně mohl stoprocentně spolehnout, to jsme věděli se Sukem oba. Jen bližší kontakt jsme s nimi nedokázali navázat. Přijali nás, ale přáteli jsme nebyli.

Posádku tvořil kapitán a tři námořníci. Templáři si je najali a kapitán dělal i kormidelníka. Když jsme vstoupili na palubu, ucítili jsme o něco chladnější vzduch, který nás po dusivém horku za dne osvěžil.

Obloha se nezměnila. Stejně jako předtím měsíc svítil rudě. Jen na okrajích byl mírně rozmazaný. Suko ukázal na tohoto věčného průvodce země a potřásl hlavou. “My vidíme, že je červený, Johne. Zajímalo by mě, jestli ho tak vidí i jiní lidé. Vždyť by si toho měly všimnout tisíce lidí a podle toho jednat.”

“Třeba ho tak vidí.”

“Myslíš, že i v Londýně? Je to ten stejný měsíc, Johne?” V tom měl Suko pravdu. “Co tím chceš říct?”

“To je jednoduché. Dovedu si představit, že ho v téhle

barvě vidíme jen my. Soustředí se do určité oblasti, která leží pod magickou aurou.” Podíval se na mě. “Nebo jsem moc vedle?”

“To nemyslím.” Zabloudil jsem pohledem na záď lodi. Nebyla moc vysoko, ale byla čerstvě natřená a leskla se zářivě bíle.

,,Chceš mluvit s kapitánem?”

“To jsem chtěl. Možná si všiml nějaké změny barvy vody. Víš sám, že abbé očekává nebezpečí i z mořských hlubin.”

Nepotřebovali jsme ani chodit na můstek, protože kapitán, který se jmenoval Duval a pocházel z Marseille, nám šel naproti. Svléknul si bundu, měl na sobě jen bílé kalhoty a bílou košili. Byl to opálený muž s tmavými vlasy a ostře řezaným obličejem. Typ, jaký se líbí ženám.

“Chtěli jsme právě jít za vámi, monsieur Duval.”

Zastavil se. “Chtěli jste si prohlédnout kapitánský můstek?”

“To vlastně ne. Chtěli jsme s vámi mluvit.”

“Prosím. Tady?”

“Bylo by nám to milejší, tady je lepší vzduch než v podpalubí.” Udělali jsme pár kroků, postavili se k zábradlí a dívali se do moře.

“Tak mluvte,” vyzval nás.

“Nevšiml jste si náhodou nějaké změny za posledních pár hodin? Od chvíle, co vyšel na obloze měsíc?”

“Měsíc?” Duval se poněkud křečovitě usmíval.

“Ano!” přikývl i Suko.

“Čeho bych si měl všimnout?”

“Jeho barvy.”

Duval se zadíval vzhůru a pak přikývl. “Máte pravdu. Málokdy jsem ho viděl tak jasně svítit a s tak ostrými obrysy. Je to velká vzácnost. Pokud jde o jeho barvu, musím říct, že mně připadá bledý…”

“Moment, monsieur Duval,” přerušil jsem ho netrpělivě. “Jakou barvu má ve vašich očích?” Kapitán udělal krok stranou. Díval se na mě jako na ducha.

“Samozřejmě žlutou. Vidím ten zatracený měsíc světle žlutý…”

A bylo to!

Přesně to byl onen odrazový bod, signál, nebo jak tomu chcete říkat.

On viděl měsíc v normální barvě, jen já, Suko a možná

templáři jsme ho viděli krvavě rudý.

Proč?

Duval do mě šťouchl. “Hej, Sinclaire, vzpamatujte se! Co je to s vámi? Vypadáte, jako by se vám stalo něco hrozného. Tak co to bylo?”

“Vlastně nic,” odpověděl Suko místo mě. “To je v pořádku. Chtěli jsme vás jen vyzkoušet, jestli nejste barvoslepý, kapitáne. Přeji vám dobrou noc.”

Duval se otočil a na odchodu kroutil hlavou. Pravděpodobně nás jen ze zdvořilosti ušetřil nějakého ironického komentáře. Počkali jsme, až byl z dosahu slyšitelnosti, pak mi Suko tiše řekl: “On ho vidí žlutý.”

“A my rudě.”

“Proč, Johne?”

“Nemám ponětí.”

“Já na tvém místě bych se nad tím zamyslel.”

“To taky dělám. Jenže nemůžu dospět k nějakému závěru. Je to na mě příliš složité. Normální člověk tedy měsíc templářů nevidí.”

“Tak je to. Mohu si to vysvětlit jen tím, že ho vidíme červeně jen proto, že jsme s templáři v úzkém spojení. Jestli tě napadne něco lepšího, tak mi to řekni.”

Pokrčil jsem rameny. “Je mi líto. V této chvíli mám okno…” Znovu jsem se zahleděl na měsíc, viděl ho rudý, kulatý a jasný…

“Abbé přesně věděl, proč nás zavolal,” zašeptal Suko.

“Vzal s sebou i tu kostru mého prapředka. Na to nezapomínej.”

“Právě, Johne. Jsme všichni nerozlučně spjati osudem.”

“Má ten osud nějaké jméno?”

“Jistě. Templáři. Světlo krvavého měsíce je probudí k novému životu.” Suko ukázal do výšky. “Svítí tam jako velké oko. Říkám ti, Johne, že nás brzy nečeká nic dobrého.”

“Bloch mluvil o nebezpečí, které vystoupí z moře.” Opsal jsem rukou půlkruh nad zábradlím.

“A budeme moci klidně vplout do La Valletty.”

“Možná to úmyslně neudělal.”

Suko odpověděl: “Když tě tak poslouchám, Johne, mám skoro pocit, že abbé Bloch hraje falešnými kartami.”

“Jaký by měl důvod?”

“To nevím. Ale řekl nám, abychom pozorovali vodu.” Obrátil jsem se. Můj pohled dopadl na temnou hladinu, na níž se žádná červeň neodrážela, protože se mezitím rozplynula ve vzduchu. Na hřebenech vln se třpytila pěna jako rozsypané diamanty. Vlny byly dlouhé. Připadaly mi tak mírné, jako by moře spalo. Vznášeli jsme se na dlouhých vlnách. Kdyby o tom rozhodoval kapitán Duval, už bychom dávno byli v La Vallettě. Ale tam abbé Bloch nechtěl.

Moře před námi stále leželo jako tmavý koberec z dlouhých vln. Pod jeho hladinou se skrývala spousta tajemství. Pradávná tajemství dávno potopené kultury, jako například stará Atlantida. Na určitých místech na mořském dně, například v průrvách a skalních rozsedlinách, ležely zcela jistě pozůstatky starého kontinentu Atlantidy. Nebylo

bez důvodu, že jsme před lety našli na mořském dně mága Myxina a probudili ho z desítitisíciletého spánku.

Když jsem tak klouzal pohledem po mořské hladině, byl jsem ponořen v myšlenkách. V dálce, kde za dne splývala země s mořem, jsem uviděl osamělé světlo, pohybující se po obloze. Bylo to letadlo, žádné ufo, nebo něco takového.

Vlny se rozbíjely o lodní trup. Loď se na vlnách mírně pohupovala. Cítil jsem, jak mě zmáhá únava, podíval se na hodinky a překvapeně zjistil, že už nastal nový den.

Bylo po půlnoci….

Suko se vracel z obchůzky. Postavil se vedle mě a krčil rameny. “Nic jsem neviděl, Johne. Všude byl klid. Skoro klamný klid.”

“Chtěl bych, aby to tak zůstalo.” Na to se Suko jen zasmál.

Znovu jsem se předklonil a díval se přímo podél boku

lodi. Pode mnou voda kolotala a pěnila. Na hladině se tvořila zpěněná vodní brázda, která se rozšiřovala a táhla za lodí jako koberec. To nebylo normální.

Suko to viděl taky. Než stačil něco říct, objevili jsme další nepřirozenou brázdu. Jasně se rýsovala na jinak temné vodní hladině. Vytvářela vodní víry, které vypadaly jako rotující oči.

“Zdá se, že abbé měl přece jen pravdu,” řekl jsem.

“Zatím se nic nestalo.”

Jenže ono se stalo, protože brázdy se rozšířily natolik, že už dosahovaly až k naší lodi.

Lodí otřásl prudký náraz, jako by něco těžkého narazilo do trupu.

Zatím nebyl vyhlášen poplach ani my jsme nic nedělali, ale z brázdy se najednou něco vyhouplo.

Něco dlouhého bílého. Vyskočilo to z vody, jako by to někdo zespodu velkou silou vymrštil.

Já a Suko jsme uskočili, jak jsme se lekli. Vymrštěný předmět zůstal na chvíli stát kolmo k hladině, než se znovu převrátil a potopil pod hladinu.

Měli jsme dost času na to, abychom ho poznali. Z vody vyletěla vybělená kostra.

V téže chvíli se rozezněl poplašný zvon!

Proč, to jsme nevěděli, ale určitě ne kvůli té kostře. Muselo se stát ještě něco jiného. Prudce jsme se otočili právě ve chvíli, kdy se na palubě rozsvítily silné reflektory a ozářily noc, jako by byl bílý den. Slyšeli jsme z megafonu kapitánův hlas.

“Voda vniká do levoboku!”

To nám ještě scházelo. Někdo vyrazil do levého boku lodi díru. Jestli teď nebudou čerpadla pracovat naplno, hrozí nám potopení.

Posádka věděla, jak se chovat. Byla na takové případy vyškolena. Ale já v té chvíli myslel na abbého a na stříbrný skelet.

“Musíme do podpalubí!”

Sukovi napadlo totéž a běžel přede mnou. Seběhli jsme dolů po schodišti, rychle vběhli do chodby a srazili se s kapitánem, který zrudlý ve tváři právě vyběhl z kajuty abbého. “Co se stalo?”

Zůstal stát před námi. “Nezvládneme to, čerpadla jsou příliš slabá. Už máme v trupu druhou díru.”

“Znamená to, že se potopíme?”

“Vypadá to tak.”

“Zatraceně! Co navrhujete?”

“Nasedněte do záchranných člunů. To je jediná naděje.” Když jsme stáli před ním a nemohli se rozhodnout, zatřásl námi. “Dělejte, k čertu! Jinak vás to strhne na dno. Vytáhněte Blocha z kajuty.”

“Dobře.”

Abbé seděl v kajutě u stolu, jako by se nic nestalo. I stříbrný skelet tu byl. Dva templáři stáli za svým mistrem.

“Nechce ještě jít,” řekl jeden z nich.

“Ale ano, abbé, musíme opustit loď.”

“A pak?”

“Poplujeme ke břehu na záchranných člunech. Na Maltu už to není daleko.”

Abbé přikývl. “Dobrá, vidím, že nemáme jinou možnost. To jsem si mohl myslet.” Povstal. Jeho dva templáři byli okamžitě u něho, aby ho vyvedli. A Suko jim pomáhal.

Já jsem se otočil ke skeletu. Věděl jsem, že je mrtvý a přesto žije. V jeho stříbrných kostech se ukrývala nesmírná síla. Viděl jsem to jednou v katedrále strachu a teď se tato síla zase chystala projevit.

Zatím ležel skelet na zádech jako předtím. Sklonil jsem se a dotknul se jeho pravé ruky. Nebyl o nic těžší než každý jiný kostlivec. Opatrně jsem za ruku zatáhl.

“Musíš přijít, Hectore de Valois. Musíme uprchnout před krvavým měsícem a hrůzami, které probudil.”

V jeho očních důlcích, které byly prázdné, jsem spatřil tajuplnou zář. Připadalo mi to, jako bych skrze ně viděl do jiných světů.

Skelet se prkenně posadil.

Ohlédl jsem se. Suko a abbé s oběma templáři už opustili kajutu. Z paluby zaválo do podpalubí mrtvé ticho.

V něm se hlasitě rozléhalo nějaké bzučení. Možná

čerpadla pracující na plný výkon.

Na chvíli zůstal tajuplný skelet sedět. Potom prudce vstal. V umrlčích prstech držel pečeť templářů.

Nechal se ode mě vést.

Když jsme vyšli z kajuty na chodbu, potkali jsme jednoho člena posádky. Když uviděl skelet, začal křičet. Dal se na útěk směrem na záď. Kolem nás všude proudila voda, která nám nejdříve omývala chodidla a brzy se nám dostala až po kotníky.

Abych si byl jist, že svého prapředka neztratím, dal jsem si ho před sebe a posouval ho směrem k palubě. Pokud jsem se nemýlil, měla naše loď proražené oba boky. Konečně jsem dorazili do chodby z nízkým stropem. Nad námi se ukázala tvář jednoho z templářů, který nám dával znamení, abychom si pospíšili.

“Jsou už ostatní v člunech?”

“Už je spouštějí na vodu.”

“Dobře.”

Na palubě nebylo snadné udržet se na nohou.

Suko na nás zamával, pak za námi přišel. “Rychle, Johne, musíme si pospíšit.”

Běželi jsme na záď lodi, kde už se na vlnách pohupoval

záchranný člun. V něm seděl abbé. Zatím byl člun ještě spojen s lodí.

Nejprve jsme nechali nastoupit Hectora de Valois. Člun sebou tolik házel, že se abbé musel držet oběma rukama jeho okrajů.

Pak jsme nastoupili my dva se Sukem.

Tím byl člun obsazen. Ostatní templáři seděli ve druhém člunu. Už se odvázali a nechali se unášet pryč od potápějící se lodi.

I my jsme uvolnili lano. Dlouhá vlna nás odnesla velký kus od lodi. Sedl jsem si k pomocnému motoru, kterým byl člun vybaven. Pod plachtou byly uschovány nejnutnější potřeby pro ztroskotance, které jsou nezbytně nutné pro jejich přežití v nejbližších hodinách.

Signální pistole, zásoby potravin, odsolovací tablety a konzervy. A nepromokavá plachta, kterou bylo možné natáhnout přes záchranný člun.

Pomocný motor naskočil už při prvním zatáhnutí šňůry. Jeho hluk byl v té chvíli hudbou pro mé uši. Vyrazili jsme pryč od potápějící se lodi. Až se potopí, chtěli jsme být co nejdál od vírů, které to způsobí.

Její paluba byla ještě v plném světle reflektorů. I posádka byla ještě na lodi. Viděli jsme zřetelně kapitána Duvala. Vydával hlasité pokyny posádce a hnal své muže do záchranného člunu.

Chtěl loď opustit až naposledy. Ani dnes nechtěl porušit starou tradici.

Kolem lodi se už začal tvořit vír. Voda si hledala a také našla svou cestu. Pronikala do trupu lodi četnými děrami a jak zaplavovala vnitřní prostor, loď klesala ke dnu.

Vtom se to stalo!

Nikdo nevěděl, odkud se ty postavy vzaly. Najednou začaly vytrhávat prkna na palubě v místě, kde stál kapitán. Ten vypadal, jako by zkameněl. Nestihl ani zvednout ruce.

Také by mu to už nepomohlo, neboť nebezpečí přicházelo z hlubiny a teď zaútočilo.

Neviděli jsme přesně, zda to byla ruka, nebo celá paže.

Ale Duval už neměl žádnou naději na záchranu.

Zmizel nám před očima jako v propadlišti a spolu s kusy prken se řítil do hloubky. Stačil ještě naposledy vykřiknout. Jeho výkřik jsme slyšeli i my a pak už Duval zmizel.

Dívali jsme se na sebe a byli smrtelně bledí. “To byl zase on,” řekl Suko. “Musela to být tatáž postava…”

“Je mrtvý, že?” zeptal se abbé Bloch. Věděl to, přestože nic neviděl. Seděl na přídi a držel v ruce kostku.

“Ano, cosi ho stáhlo do vody.”

Abbé pokýval hlavou. “Myslel jsem si to. Člověk nesmí síly vycházející z hlubin podceňovat. Ležely dlouhou dobu v klidu a teď došlo k jejich probuzení. To krvavý měsíc je probudil.”

Podvědomě jsem se znovu zadíval na oblohu, kde stále svítilo to červené oko. “My ho tak vidíme, abbé, ale jiní ne. Jak je to možné?” zeptal jsem se.

“Vy patříte mezi vyvolené.”

“To mi nestačí.”

“Nespěchej a teď na to nemysli. Musíme se napřed dostat ke břehu.”

Suko našel kompas. “Johne, musíme nastavit kurz na

jih.”

“Já vím.”

Loď ještě vyčnívala z vody jako beztvarý bílý předmět připomínající převrácenou vanu.

Pak už šlo všechno nepředstavitelně rychle. Vypadalo to, jako by se naposledy nadechla. Vztyčila se, trupem jí projel prudký otřes a pak ji moře pohltilo jako obrovská tlama nějaké obludy, která spolyká všechno, co jí přijde do cesty. Náš člun nevyjímaje.

Loď klesala ke dnu jako kámen a na místě, kde se potopila, se vytvořily nebezpečné víry a voda pěnila. Ani náš člun tomu neunikl. Začal se nebezpečně houpat na vlnách. Moře se nad lodí zavřelo s hlasitým mlasknutím, jako by někdo připlácl mokrou kapsu. Pak bylo po všem.

Nic nesvědčilo o tom, že ještě před chvílí na tom místě plula loď, která se stala obětí vln.

Dýchal jsem zhluboka. Ve tváři se mi zračilo zděšení.

My jsme ještě stihli potápějící se loď opustit a teď jsme se nacházeli v relativním bezpečí. Ale když jsem pomyslel na to, co se nachází dole pod námi, bylo mi všelijak. Viděli jsme tu vybělenou kostru. Určitě to byla jen předzvěst toho, co nás ještě čeká. Na cestě musí být tři záchranné čluny. Jeden je obsazen templáři, druhý posádkou a ve třetím sedíme my. Rozhlédl jsem se po zbývajících dvou člunech.

Jeden jsem uviděl. Jeho obrysy se slabě rýsovaly na vodní hladině. Suko měl tentýž nápad jako já, což dokázal tím, že řekl: “Bude lepší, když se budeme držet pohromadě.”

“To si myslím také.”

Někdo vystřelil ze signální pistole. Na obloze vyšlehl rudý záblesk, který na okamžik zastínil červený měsíc. Když světlo klesalo dolů, uviděli jsme oba čluny.

Pluly těsně u sebe. To bylo dobré. Nezbývalo nic jiného, než plout ke břehu.

Když signální raketa pohasla, rozhostila se po hladině znovu tma. Suko chtěl dělat kormidelníka. Poznamenal si kurz.

Já jsem se přesunul vedle abbého. Stříbrný skelet jsme měli nablízku. Abbému stačilo natáhnout ruku a mohl se ho dotknout. Můj prapředek se nehýbal. Jeho kosti se stříbrným leskem se houpaly v rytmu vln.

“Tak, abbé,” řekl jsem a setřel si vodní spršku z obličeje. “Je načase, abychom si něco vyjasnili. Co se to tady vlastně děje? Co to na nás číhá v hlubině?”

“To krvavý měsíc vytáhl tu věc z mořského dna.”

“Jistě, byl to kostlivec nebo něco takového.

Neviděli jsme to dost zřetelně. Myslíš si, že patří někomu z pradávných obyvatel Malty?”

“Ne, jsou to templáři.”

“Jak to?”

“Ti, kteří žili ve středověku na ostrově s Maltézany. Oni se dověděli o tajemství krvavého měsíce, ale nedokázali ho rozluštit. Jeho objevení se na obloze úzce souvisí s těmi, kteří tady kdysi žili.”

“S Atlantidou?”

“Pravděpodobně.”

“Proto vidíme jen my, že je červený?”

“Protože my známe pravdu. Ty máš jednoho předka, který patřil k největším z templářů. Ten, kdo se tady objeví jako templář, bude konfrontován s magií. Dny hrůz se mohou kdykoliv vrátit. Já nevěřím, že templáři byli vyhlazeni. Z vnějšího pohledu ano, ale museli dostat šanci na přežití. Alespoň tak to vidím já.”

Prohrábl jsem si prsty vlasy. “Musím přiznat, že tomu moc nerozumím, ale když to říkáš ty, budeš mít asi pravdu, abbé.”

“Pro nás je teď nejdůležitější, abychom se dostali na břeh dřív, než nás dostanou do pasti.”

“Templáři?”

“Proměnění templáři.”

“Leží jejich pozůstatky tam na dně, ve vodě?”

“Část jich. A další část leží přirozeně v hrobech.”

Udiveně jsem hleděl na abbého, i když on mě vidět nemohl. “V hrobech?” zašeptal jsem. “V jakých?”

“Ty jsou na ostrově. Ţádná země není tak bohatá na kultovní sochy a pohřebiště jako Malta.

Uložili je k poslednímu spánku v templářských pohřebištích, ale to uvidíme, až dorazíme na ostrov.”

“Jsou tam pohřbeni i templáři?”

“Myslím, že ne. Pozůstatky, které tam našli vědci, byly starší, mnohem starší. Jsou to pozůstatky obyvatel Atlantidy, která je dodnes zastřena tajemstvím. Naši prapředkové museli vyluštění toho tajemství zaplatit svým životem. My, Johne, jsme byli povoláni k tomu, abychom všechny ty hrůzy zastavili a abychom našim předkům dopřáli věčného klidu.”

“Pokud nám to bude dovoleno.”

“To právě dělá i mně starosti.”

“Máme nějakou účinnou zbraň proti tomuto druhu zla?” vyptával jsem se dál.

“Je jí ta kostka. Skrývá v sobě sílu, s níž se tomu zlu

může postavit.”

Proti člunu se hnala příčná vlna, narazila do přídi, roztříštila se a postříkala palubu i naše obličeje.

Postříkala také stříbřité kosti skeletu.

Podobnou posádku jsem nikdy předtím neviděl. Dva lidé, jeden slepec a stříbrný skelet. Takto jsme se plavili po vysokých vlnách Středozemního moře.

A nad námi svítil měsíc!

Výhrůžný, krvavě rudý a vysílal k nám strašlivé poselství. Pevně jsem stiskl rty. Nejradši bych byl vyletěl k němu a zničil ho, jenže to bylo jen nesplnitelné přání.

Ozval se Suko. Klel. “Už bychom měli být u druhého člunu, Johne, vidíš ho někde?”

“Ne.”

“Sakra, kde jen může být?”

Sukova slova ve mně vzbudila podezření. Bloudil jsem pohledem po hladině, ale další dva čluny jsem nikde neviděl.

To se mi vůbec nelíbilo.

Abbé Bloch vycítil mou nervozitu. “Co je ti, Johne?

Slyšel jsem Suka, že pátrá po zbývajících dvou člunech.”

“Ano a já taky. Nejsou nikde vidět. Nemohly se přece rozplynout ve vzduchu!” Prudce jsem se postavil a podařilo se mi udržet rovnováhu na rozkročených nohou. Sledoval jsem svým tělem pohupování člunu na vlnách.

Moře přede mnou leželo temné, tajemné a zároveň nepřátelské. Jeho temná hladina před námi pomalu plynula a já se obával, že toho hodně skrývá. Můj neklid vzrostl, na obličeji se mi vytvořily krůpěje potu a hrdlo se mi stáhlo.

Vtom něco narazilo o příď. Zahlédli jsme něco na levoboku.

Okamžitě jsem padl na kolena a díval se, co to je. Předmět, který do nás narazil, zase odnesla vlna. Další vlna se ho zmocnila a hnala ho zpět k nám.

Stačilo po něm jen natáhnout ruku a už bych ho držel. Byl to tmavý dřevěný předmět, na obou koncích ulomený.

Nemusel jsem ho nijak zkoumat, abych poznal, co to je. Prkno. Nebylo ve vodě dlouho, soudě podle ulámaných konců, které byly světlé. Když jsem ho podal Sukovi, zbledl. Několikrát prkno otočil v rukou, prohlížel si ho a

pak se položil vedle mě. “Víš, odkud je, Johne?”

“Ano. Musí být z jednoho záchranného člunu.”

“To znamená, že šel ke dnu,” ozval se abbé, který nás poslouchal a ihned vyvodil správný závěr. “Člun se potopil i s lidmi do hlubin.”

Nebyli jsme schopni se tak rychle vyrovnat s tímto otřesným poznáním, potřebovali jsme chvíli na to, abychom tu zprávu strávili. “Otázkou je, který člun to byl a z jakého důvodu.”

“Možná najdeme nějaké utonulé!”

“Možná i tvoje templáře?”

“S tím musím počítat. Nebezpečí číhající v hlubinách nebere na nic a na nikoho ohled.”

Nedával při svých slovech najevo žádné pocity. Ale já věděl, že v jeho nitru to vypadalo úplně jinak. Abbé byl ochoten pro své lidi jít třeba i do ohně. A oni pro něho také.

Potřebovali bychom teď nějaké světlo, abychom mohli pátrat na vodní hladině. V nouzi jsme mohli použít i signální rakety. Ale nebylo to nutné, protože k nám další vlna zahnala jiný předmět.

Tentokrát jsme po něm se Sukem natáhli ruku oba. Naše prsty uchopily mokrý předmět.

Okamžitě jsme věděli, že je to utonulý člověk. Když

jsme ho částečně vytáhli na palubu, měli jsme jistotu.

Byl to člen posádky. Nebyl jen utonulý, na jeho obličeji byla četná zranění. Byly to hluboké řezy.

Abbé Bloch ho ohmatal. Jeho prsty citlivě ohmatávaly poraněnou tvář. “Je to námořník,” řekl tiše. “Vrátíme ho do moře, neboť ono je hrobem námořníků.”

Templář měl pravdu. Krátce jsme se pomodlili a pak jsme mrtvého zase hodili zpět do moře.

Byli jsme bezradní. “Kdo ho zabil?” zeptal se Suko.

“Ty řezy vypadaly velice hluboké.”

“Moře žije!” šeptal abbé. “Cítím to. Číhá na nás, ale neodvažuje se nám ukázat.” Natáhl ruce před sebe. V jedné držel kostku. “Dívejte se pozorně na tu kostku. Soustředím se na ni. Tím bych měl uvolnit síly, které se v ní skrývají. Síly, které mi dávají poznat to, co vidím, jestli rozumíte.”

“Ne tak úplně,” přiznal Suko. “Ale co konkrétně vidíš?”

“Dívejte se na kostku!”

Suko položil veslo a připlazil se blíž. Motor teď pracoval naprázdno.

Nejdřív jsme nic neviděli, když jsme sledovali povrch

kostky. Pak jsme však pozorovali, jak se v jejím nitru daly do pohybu různé proudy jako jazyky.

Cukaly sebou, mrskaly sebou a vypadalo to, že vytvářejí energetické pole, v němž se utvářel jakýsi obraz. Nejdříve obrys, zpočátku jen slabý, který se neustále zostřoval. Pak se uprostřed kostky zobrazil předmět, který dobře zapadal do okolního prostředí.

Byla to loď!

Nebyla to moderní loď, jaké známé z dnešní doby. Ne, byla to starodávná plachetnice se dvěma stěžni a vlajkou, která se třepetala ve větru.

Byl na ní jasně vidět templářský kříž!

Obraz tam zůstal jen několik vteřin, pak zmizel. Slyšeli jsme, jak abbé zasténal, pak se zvrátil dozadu. Stačil jsem ho ještě zachytit a díval se, jak jeho ústa formulují sotva slyšitelná slova. “To jsou ti vrahové,” řekl. “To oni zabili toho námořníka. Potopili loď. Změnili se pod vlivem paprsků krvavého měsíce. Z našich bratří se stali kati. To zář toho strašného měsíce a magie staré Atlantidy je tak změnily.”

Nemohli a ani nechtěli jsme s ním polemizovat. Já jsem věřil tomu, že říká pravdu. Jen jedno mi nešlo do hlavy.

“Viděli jsme jejich loď, abbé. Byl to jen obraz, ne

skutečnost.”

“Mýlíte se, přátelé. Hluboce se mýlíte, na to se spolehněte.”

“Takže to přichází k nám?”

Znovu se předklonil. Brýle mu sklouzly z očí. Pak se zase narovnal. “Ano, musíme s tím počítat. Modlete se, abychom dorazili k pobřeží brzy, jinak se s námi stane totéž, co s posádkou. Na moři nás zničí. Nemohou jinak, musí ničit vše, co jim přijde do cesty. Prosím…”

Obrátil jsem se na Suka. “Měli bychom vyrazit na plný výkon. Jak daleko jsme podle tvého odhadu od pobřeží Malty?”

“Deset mil?”

“To zvládneme.”

Jestli doplujeme přímo do La Valletty, to bylo ve hvězdách. Město leží v zálivu, který se zařezává hluboko do pevniny. Záliv byl dlouhý asi pět kilometrů a říkalo se mu velký přístav. Pochopitelně by bylo ideální, kdybychom dopluli tam. Jenže budeme moci být rádi, když vůbec zdraví a živí doplujeme na pevninu.

Vítr se poněkud ochladil. Moře se překvapivě rychle rozbouřilo. Vlny už nevypadaly tak dlouhé.

Zkrátily se a bušily do člunu tak, že stříkaly vysoko nad jeho okraje, než se zase vrátily zpět.

Zabloudil jsem pohledem směrem na jih. Za denního světla už bychom určitě dávno viděli pevninu, ale teď nám ve výhledu bránila clona noci.

Ţádný černý obrys se v dálce nerýsoval a nedával nám naději.

Až do této chvíle se stříbrný skelet nepohnul. Najednou jím proběhlo podivné chvění, které bylo jako poplašný signál. Kostlivcova hlava se pomalu otočila opačným směrem, než jsem se díval.

Přímo na západ…

Viděl tam snad něco určitého? Když jsem se tam zadíval, slyšel jsem abbého šeptat: “Johne, oni nás uviděli…”

Nemohl jsem je objevit, ale asi tak 200 yardů od nás jsem na moři viděl proužek mlhy, který se spodní stranou dotýkal mořské hladiny.

Mlha se nehýbala. Vlny s ní ani nepohnuly.

V jejím nitru se rýsoval obrys něčeho pevného, co se také nehýbalo.

“Co vidíš, Johne?”

“Mlhu, abbé…”

Starý templář se zasmál. “To jsem si myslel. Nechtěli, abychom je viděli, ale my je přesto vidíme.”

Víc už nemusel říkat, protože ten pevný předmět

vystoupil z mlžného oparu.

Byla to plachetnice, kterou jsem předtím viděl v abbého kostce. Nyní se její mohutný obrys vyloupl z ochranné mlžné slupky a změnil kurz.

Mířila přímo na nás…

Nebylo nic slyšet. Ani šplouchání vln, ani třepotání vlajky. Středověká plachetnice klouzala po vlnách jako duch.

Vzpomněl jsem si na pověst o bludném Holanďanovi, lodi, která už stovky let brázdí moře a nahání všem námořníkům strach. Určitá podobnost mezi touto plachetnicí a bludným Holanďanem zcela jistě existovala. Obyvatelé prastaré Atlantidy museli dokázat překonat hranici mezi oním a tímto světem, protože byli velkými znalci magických kouzel. Připadalo mi, že tato loď k nám připlouvá přímo z onoho světa.

Na obloze stále svítil rudý měsíc tak intenzivně, že jeho paprsky dosáhly až k přízračné lodi a obklopily ji tajemnou září. Doslova ji obalily.

Napětí se zmocnilo i skeletu. Zůstal klečet na dně lodi v číhavé poloze a natahoval lebku směrem, odkud připlouvala přízračná loď.

“Měli bychom se pokusit jim ujet,” řekl Suko.

“Oni by nás dohonili,” ozval se abbé.

“Přesto se o to musíme pokusit.”

“Tak na co čekáme,” zašeptal jsem.

Celé moře na mě působilo velmi tajuplně. Loď se k nám proklatě rychle blížila. Ve srovnání s ní byl náš člun pouhou skořápkou. Zvětšovala se před námi s každou vteřinou. Tmavé dřevo osvětlené červenou září, která se mísila s nazelenalým svitem, což svědčilo o tom, že dřevo je již zetlelé, jako by loď nepřiplouvala z onoho světa, nýbrž z mořského dna.

Suko zůstal u vesel. Neřekli jsme nic, když změnil kurz tak, abychom unikli pronásledovatelské lodi. Suko chtěl plout velkým obloukem.

Na obloze nebyl jediný mráček. Horizont byl stále temný a vypadal jako na pohlednici.

Jen ten kulatý rudý měsíc stál nad námi a zaplavoval vše svou magickou září.

Sukovi se podařilo bez potíží změnit kurz. Pluli jsme teď rovnoběžně s plachetnicí. Bylo vidět i dlouhá vesla, vyčnívající z jejího trupu a nořící se svými konci do vody. Posádku zatím vidět nebylo. Palubní nástavby vypadaly prázdně a opuštěně.

Vtom abbé natáhl ruku před sebe. “Zastav, Suko, dál nejezdi!” přikázal.

“Proč ne?”

“Protože se přes nás přežene.”

Inspektor Suko se zasmál. “Jak to? Tak těžkopádná loď nás nemůže…”

Kdepak těžkopádná. Loď najednou zrychlila a změnila směr.

Vytřeštili jsme oči, když jsme viděli, jakou rychlostí k nám míří. Vypadalo to, jako by se vznášela nad vlnami.

“K čertu!” zaklel Suko. “Je doopravdy neuvěřitelně rychlá.”

Blížila se.

Mohutná, tajemná, doprovázená dechem smrti a rozkladu, který ji na nás poslal. Totéž museli zažít i členové posádky ve druhém záchranném člunu. Jenže oni už jí neunikli. Jak to asi dopadne s námi?

“Jestli chceš, abychom se zachránili, musíš se dostat na její palubu, Johne. Vylez na palubu.”

“A pak?”

“Zničíš ji.”

Ţe měl ale abbé nervy. Byl jsem zvědav, jak dokážu zničit tak obrovskou loď. I na to měl abbé odpověď.

“Vezmi si do ruky kostku. Rychle, cítím, že je připravená. Pospěšte si.”

“Mám?”

“Dobře, Suko!” Musel jsem prostě věřit tomu, co abbé říkal, jinak by nás ta loď určitě přejela.

Suko ze sebe vydával maximum. Ještě jednou opsal velký oblouk, pak se nechal nést velkou vlnou a dostal se

prakticky na její hřeben. Já klečel na dně a pozorně sledoval kurz. Paluba nepřátelské lodi mi připadala vysoko jako nebe, když jsme se k ní přiblížili.

“Vezmi si kostku, Johne. Víš, že ti dodá síly a že se na ni musíš spolehnout.”

Abbé mi kostku podal. Schoval jsem ji pod košili,

protože jsem chtěl mít volné ruce.

Ještě jsme se vznášeli na hřebeni vlny, ale za okamžik sklouzneme dolů.

Připadal jsem si jako na surfu. Rychlost lodi byla

vysoká a její paluba, z níž visela lana do vody, se k nám blížila.

Nesrazili jsme se. Sukovi se podařilo pootočit člun.

Znovu jsme pluli rovnoběžně s lodí, dokud nás nepotkalo štěstí, že se k nám blížila příčná vlna. Ta nás zahnala přímo k cíli.

Byl to bok lodi, z něhož viselo lano.

Skočil jsem a měl štěstí. Dopadl jsem sice tvrdě na ztrouchnivělé dřevo, ale dokázal jsem se oběma rukama udržet na laně. Lano vydrželo i mou váhu, když jsem se po něm šplhal nahoru. Když jsem vyšplhal až k okraji paluby,

sotva jsem popadal dech. Abych mohl překonat zbytek vzdálenosti, trochu jsem se uklidnil a zadíval se pod sebe.

Oči se mi rozšířily údivem. To nemohla být pravda. Nebyl jsem sám, kdo se pokoušel dostat na palubu.

Těsně za mnou se šplhal skelet Hectora de Valois…

Můj předek, který se ve mně magickým způsobem znovu zrodil, chtěl bojovat po mém boku s temnými silami. To jsem ještě nikdy nezažil. V první chvíli jsem nebyl schopen slova, nemohu říct, že mě to vyděsilo, ale pravděpodobně jsem tak vypadal. Na rozdíl ode mne skelet šplhal dál.

Ani já jsem nechtěl zůstat viset těsně před cílem a pustil se s novými silami vzhůru. Nebylo lehké přelézt okraj paluby. Naštěstí bylo v pažení dost škvír, kde jsem se mohl zachytit.

Vstoupil jsem na palubu ještě před skeletem. Okamžitě jsem se ohlédl.

Náš člun byl na dohled. Když jsem zvedl ruku na

pozdrav, Suko ho opětoval.

Pak se objevil skelet. Obdivoval jsem, jak pružně se dokázal pohybovat. Dostal se teď na dosah měsíčních paprsků, které se od jeho stříbrného povrchu načervenale odrážely.

Vytáhl jsem kostku, jak mi poradil abbé. Jen nikoho z posádky jsem zatím neviděl. Dlouhá a široká paluba zela prázdnotou. Klouzal jsem pohledem vzhůru po palubní

nástavbě až na stožáry. Plachty byly na mnoha místech děravé a těmi děrami profukoval vítr.

Nestál jsem na starém přízračném korábu poprvé, ale tentokrát jsem měl pomocníka, který už svým způsobem přežil svou smrt.

Kam teď máme jít?

Byli jsme uprostřed lodi. Před námi se tyčila palubní nástavba. Někde v podpalubí musí být posádka.

Dveře byly otevřené. Za nimi chodba vedoucí dolů. Skelet k ní zamířil jako první. Hector de Valois na sobě nedal znát ani trochu strachu, když se vydal do podpalubí lodi.

I já jsem kráčel po starých, vodou změklých prknech, která mne kupodivu udržela.

Do nosu mi pronikla vůně mořské vody a tlení.

Neuvítal nás žádný hlas. Scházeli jsme do útrob korábu a vypadali jako dva černé stíny, které zmizely, teprve až jsem rozsvítil kapesní svítilnu.

Držel jsem ji v levé a kostku v pravé ruce. Ležela mi klidně na dlani, až moc klidně, řekl bych.

Světelný kužel osvítil příčku rozdělující podpalubní prostor a v ní zela velká díra. Někdo ji prostě musel z

příčky vyrvat.

Ta díra mě zajímala. Za ní ležely kajuty posádky.

Byly to jen pryčny, nic víc. Ve dvou řadách proti sobě, takže mi připadalo, že plachetnici nechal postavit nějaký Prušák. Ale všechny pryčny byly prázdné. Nebyly tu ani myši, ani krysy.

Otočil jsem se. Skelet mi stál za zády. I Hector de Valois se díval do noclehárny pro posádku. V jeho jinak prázdných očních důlcích jsem objevil něco jako náznak

života. Třeba to mělo být varovné znamení. Ţe by na tom starém korábu vážně nikdo nebyl? Ani duchové, ani normální…

Mé myšlenky byly přerušeny. S kostkou se něco dělo.

Nebyla už tak neživá jako předtím.

Začala vibrovat, jako by mi chtěla předat nějakou zprávu nebo mě na něco upozornit.

Podíval jsem se do ní.

Zmocnil se jí neklid. Ten pohyb v jejím nitru se mi nelíbil. V tu chvíli začala svítit. Její červené světlo ozářilo prastaré prostory pro posádku.

Pak se objevili.

Neviděl jsem, odkud přišli. Ale byli tady. Průhledné tajemné postavy, oděné a ozbrojené jako křižáci, kteří kdysi dávno vytáhli bránit svatou zemi.

Byli to duchové…

Byl to strašný pohled na postavy z červené mlhy s tasenými zbraněmi.

Měly v rukou meče a kopí a palcáty, jejichž ostré hroty

naháněly strach.

Tančily přede mnou jako načervenalé hejno, ale působily velmi rozhodně. Měly divoký výraz, bojechtivý, jak jsem brzy měl zjistit, protože se pohnuly kupředu.

Ale ani skelet nezůstal nečinný. Hector de Valois prošel kolem mě. Beze zbraně šel přímo proti vojsku duchů a zmizel mezi nimi.

Počítal jsem s tím, že se s nimi pustí do boje, ale nic takového se nestalo. Místo toho zvedl ruce vzhůru, aby jim ukázal, že má přátelské úmysly.

Mluvil s nimi?

Nic jsem neslyšel, žádné zvuky, ale přesto jsem rozuměl, protože kostka mi jeho ,slova’ přenášela.

Slyšel jsem, jak duchové templářů naříkají a dověděl se, že přišli na stopu strašlivého tajemství a šli na smrt, aby se stali nesmrtelnými. Oni byli ti prokletí krvavého měsíce a současně zajatci atlantské moci, která krvavému měsíci sloužila a vzhlížela k němu jako k nejvyššímu božstvu.

Stál jsem nehybně na místě a soustředil svou pozornost výhradně na kostku. Ta mi umožnila vyslechnout jejich vyprávění i skeletovy otázky.

Hector de Valois chtěl vědět, jak může moc té pradávné rasy zničit.

V chrámu mrtvých na ostrově!

Jejich odpověď byla jasná a svým způsobem se mi ulevilo. Ale ještě jsme nevěděli, proč templáři potopili naše dva záchranné čluny a povraždili jejich posádky.

Ale nebyli to oni, nýbrž bezbožní Atlanťané. Zabíjeli lidi svými starodávnými obětními noži, zasvěcenými božstvu, kterými zabíjeli své oběti podle pradávného rituálu a obětovali je krvavému měsíci.

Hector de Valois chtěl vědět, co se stalo s člunem, jehož posádku tvořili templáři. Ale o tom nic nevěděli.

Já v těch chvílích prožíval silné rozrušení. Znovu jsem byl svědkem něčeho, co se rozumem nedalo vysvětlit. Člověk musí v magii hledat smysl.

Duchové templářů znenáhla bledli. Už jsem neslyšel jejich hlasy. Jako by je odvál vítr. Hector de Valois se ke mně obrátil a pokynul mi na znamení, že máme odejít, protože náš výlet skončil.

Něco jsme se dověděli, ale ne všechno. Naštěstí jsem se dověděl, kdo byli obyvatelé ostrova a kde narazíme na jejich stopu.

V pradávných pohřebištích na ostrově! Vyšli jsme z prostoru pro posádku. Zůstával jsem opatrný. Až dosud jsem o té pradávné rase jen slyšel, ale nikdy její příslušníky neviděl na korábu.

Vzpomněl jsem si na tu vybělenou kostru, kterou vynesly mořské vlny. Byla to kostra pradávného obyvatele Atlantidy?

Určitě. Maso už dávno opadalo z kostí, ale kostry překonaly staletí. A teď nechtěly, aby dnešní lidé přišli na kloub jejich tajemství.

Já to však viděl jinak.

Když jsme vyšli zpět na palubu, pach smrti a rozkladu zmizel. Doufal jsem, že abbé a Suko přestáli dobu naší nepřítomnosti ve zdraví.

Viděl jsem náš člun a za ním krvavě rudý kruh. V tomtéž okamžiku začal kruh rotovat a vytvořil smrtící vír, který chtěl člun vtáhnout do hlubin.

Můj varovný výkřik už ti dva neslyšeli…

Suko a abbé čekali plni strachu na můj a Valoisův návrat. Dívali se, jak jsme vyšplhali na palubu korábu a zmizeli jim z dohledu.

Motor na zádi člunu jen tiše broukal. Suko člun rozjel jen tehdy, když je vlny zahnaly moc daleko od lodi, aby se zase vrátil na původní místo. Abbé seděl ponořen v myšlenkách na lavičce. Hlavu měl skloněnou a ruce sepjaté

a drmolil nějaká slova, kterým Suko nerozuměl. Pravděpodobně nějaké modlitby. Moře bylo klidné. Vlny nebyly vysoké. Zář rudého měsíce se rozplynula v temnotě.

“Byli silní už tenkrát,” promluvil najednou abbé, “a pochybuji, že by teď byli slabší.”

“To mluvíš o templářích?” zeptal se Suko.

Abbé zavrtěl hlavou. “Ne, to ne. Oni jsou nejstaršími obyvateli, zapomenutí a nikdy nenalezení. Ale jejich magie přežila a existuje i dnes. Dostala se sem z Atlantidy, skrze krvavý měsíc. Tak to vidím já, Suko.”

“Pak jsou templáři jejich oběťmi?”

“Ano. Hector de Valois nevstoupil na koráb bezdůvodně. Vrátí se bohatší o mnohé znalosti, protože ta loď patřívala templářům.”

“Existují dvě úplně stejné lodi?” chtěl vědět Suko.

“Ano, ta loď může vyplout z onoho světa do současnosti, když na oblohu vystoupí krvavý měsíc a zruší hranici mezi oběma světy.”

“To jsem tedy opravdu zvědavý.” Sukovi se vůbec nelíbilo, že já a můj průvodce zůstáváme na palubě cizí lodi tak dlouho. Nejraději by se býval vyšplhal za námi, ale nemohl nechat abbé samotného.

I toho se zmocnil neklid. Seděl sice tiše, ale jeho ruce byly v neustálém pohybu.

Tím, že přišel o zrak, se mu zostřily ostatní smysly.

Dokázal vycítit i události, které teprve přijdou, a měl dokonale vyvinutý šestý smysl. Proto ani nemusel mít v ruce kostku.

“Není něco v pořádku?” zeptal se Suko.

Abbé pokrčil rameny. “Nejsem si jist, ale myslím si, že ti dva navázali kontakt. Vlnění, které ke mně proudí, se změnilo. Na lodi se něco děje.”

“Hrozí jim nebezpečí?”

“Ne, Suko. Od templářů jim nemůže žádné nebezpečí hrozit. Byli stejně překvapeni jako ostatní. Atlantida byla prostě strašná a krutá.”

“Ne ve všem.”

Abbé přikývl a obrátil se, pokrčil přitom rameny, jako by byl v rozpacích. “Když vyšel krvavý měsíc, nejsou staré síly daleko,” šeptal k Sukovi. “Možná bys je měl zavolat, aby se vrátili.”

“Proč?” Inspektor Suko se rozhlížel kolem sebe. “Nic neobvyklého nevidím.”

“Ale já ano.”

“Musíme počítat s tím, že nás napadnou?”

“Možné je všechno opravdu. Něco nás obkličuje. Podívej se na ten měsíc, Suko. Pořádně se na něj podívej. Nezdá se ti, že se změnil? Je ještě stále tak červený?”

“Ovšem, že je.”

“Není intenzivnější? Nezesílilo jeho záření? Já mám pocit…” Abbé téměř zpanikařil, když si sundal brýle a obrátil hlavu tak, aby se mohl dívat na měsíc.

Suko ho viděl z polovičního profilu. Abbé už neměl oči.

Roztavené stříbro masky je vypálilo.

Přesto se abbé choval tak, jako by viděl nebo alespoň poznával. Suko se neodvážil mu v něčem odporovat. Abbé měl schopnosti a viděl věci, které normální smrtelník nemohl posoudit. Teď zvedl ruce a přetřel si prázdné důlky. Tam, kde dřív bývaly zřítelnice, teď visela jen

našedlá kůže. “Něco se s tím měsícem muselo stát,” opakoval. “Suko, copak ty to nevidíš?”

“Ne, já…” Číňan najednou ztuhl. “A přece,” zašeptal.

“Něco vidím.”

Na vodní hladině se rýsoval červený kruh, jako by se to podivné měsíční světlo koncentrovalo jen na ten jediný kousek hladiny.

Vytvořilo přitom kruh, který se pohyboval po hladině a tančil na vlnách. Zachvíval se, jednou byl nahoře, pak zase dole, ale nezvětšoval se ani nezmenšoval.

Ale postupoval.

V tom právě viděl Suko velké nebezpečí. Červený kruh klouzal jako ostrůvek po černé hladině k jejich člunu.

Abbé si zase nasadil brýle. I on cítil, že se něco děje.

“Blíží se,” řekl drsným hlasem. “Blíží se. Já to cítím…”

“Co je to?”

“Prastará síla obyvatel Atlantidy. Zlá síla, která se spojuje v měsíčních paprscích. Ty se na ni koncentrují a ona se uvolňuje, je čím dál větší, až nás zničí.”

“Co proti tomu můžeme dělat?”

“Pravděpodobně nic. Nemůžeš se jí dotknout, nemůžeš proti ní bojovat. Nemá pevnou konzistenci, nemá tvar, je to jen energie. Bere si ze země a z moře to, co oba tyto elementy skrývají…”

Sukovi se ta poslední věta vůbec nelíbila. Myslel na své zbraně. Se stříbrnými kulkami a berettou by toho asi moc nezmohl a s bičem na démony taky ne. Když neměl žádného konkrétního soupeře, nemohl ho ani zlikvidovat.

Červený kruh už byl blízko. Nezměnil svou velikost. Suko odhadl jeho průměr na dva až tři yardy. Chvílemi to

vypadalo, jako by ležel na hřebenech vln a chvílemi zase tak, jako by se za nimi schovával.

“Co tam asi John s Hectorem dělají?” zeptal se Suko.

“Mají kostku.” Abbé zaťal pravou ruku v pěst. “Měl jsem to vědět. Tušil jsem to, ale zapomněl jsem vás varovat. Budou si hrát na osud. Ten pradávný národ nás zlikviduje stejně, jako zlikvidovali mé přátele a posádku ve člunu. Nepřežijeme to…”

Jeho hlas se při posledních slovech ještě víc ztišil, pak zmlknul docela a Suko už slyšel jen jeho těžký dech.

Rudá skvrna se ponořila tak rychle, že to překvapilo i

Suka. Klekl si do člunu, předklonil se přes zábradlí, pátral po ní a oddechl si, když zjistil, že zmizela.

“Je pryč!” hlásil. “Moře ho pohltilo.”

“Ne, Suko, on nezmizel,” odpověděl abbé.

“Ale já už ho nevidím.”

“Přesto tam je a číhá na vhodný okamžik. Dej si říct. To, že něco zmizelo tvým očím, neznamená, že už je to pryč.”

Suko nechtěl abbému odporovat, ale byl rád, že už ho ten červeně zářící kruh přestal znervózňovat.

Alespoň se mohl zase věnovat lodi, která ležela tiše na vlnách a na jejíž přídi visela lana jako dlouhá chapadla.

Všude bylo ticho. Ani jeden z mužů nepromluvil, oba

naslouchali šplouchání vln.

Pak se to stalo.

V jediném zlomku vteřinu tu svítící červený kruh byl znovu. Vypadalo to, že je pod hladinou a současně nad člunem.

“Už je zase tady!” vykřikl Suko.

“Já vím…” Bloch povzdychl a zalomil rukama. “Suko, smrt si přišla pro nás!”

Suko tomu nechtěl věřit, než zpozoroval, že ten kruh dokázal změnit i přírodu. Voda, která byla předtím klidná, se teď dala do pohybu.

Nejdříve to pokládal jen za neškodné pohupování, ale potom se člun roztočil, protože se pod ním vytvořil nebezpečný vír.

Vodní vír a červené světlo! Dál od nich byla voda stejná jako předtím. Kolem nich však byla světlejší, průhlednější a načervenalá.

A plná bytostí vystupujících z mořské hlubiny. Suko se na ně díval a člun se stále rychleji otáčel kolem vlastní osy a začala do něho šplíchat zpěněná voda.

Ty bytosti nejprve jen stíny vystupovaly rychle vzhůru, až se z nich staly dlouhé bledé postavy, jaké už Suko předtím viděl.

Kostlivci!

S tím Suko počítal, ale překvapilo ho, když první v nich vystřelovali jako rakety nad hladinu a na chvíli se udrželi ve vzduchu.

Nebyli to kostlivci, jen dlouhé postavy bez tváře, neboť v místech, kde měli mít tvář, viděl Suko jen beztvarou těstovitou hmotu bez smyslových orgánů. Ruce a nohy však měli. Byli také mnohem delší než průměrný člověk. V rukou svírali něco, co Sukovi nahnalo strach.

Dlouhé nože!

Ocelové čepele, pekelně ostré a špičaté. Suko si vzpomněl na zranění mrtvých námořníků. Teď už věděl, jak k nim přišli. Nepocházely od zbraní templářů, ale od obětních nožů starých Atlanťanů.

Suko se otočil, i když to nebylo snadné. Napočítal čtyři postavy, které obklopily jejich člun. “Sehni se!” zvolal na abbého, když se ty postavy znovu vynořily.

Bloch se přitiskl k prkennému dnu člunu. Právě včas. Zatímco se člun stále rychleji otáčel kolem osy, objevily se znovu.

Vyskakovaly z vody jako delfíni z bazénu a hledaly lidské oběti.

Jenže delfíni nenosili ostré nože a netoužili po lidských obětech.

Tihle ano.

Bodali kolem sebe. Ze všech stran současně vrhali po Sukovi ocelové nože. Jejich ruce vypadaly jako gumové, dokázaly se natáhnout neuvěřitelně daleko. Sukovi nezbylo nic jiného, než se rovněž přitisknout na dno člunu, a to co nejrychleji.

Jeden z nožů ho přesto zasáhl. Rozřízl mu šaty na rameni a zanechal hluboký řez v kůži.

Bolest byla krutá, ale Suko se jen tak lehce nevzdával.

Vleže vytáhl berettu. Až se zase objeví, chtěl vyzkoušet, zda na ně nebudou účinkovat stříbrné kulky.

Ale dopadlo to jinak.

Jak se člun otáčel, někdo nebo něco ho zespodu nadzvedlo do výšky a pak se člun převrátil…

Hector de Valois a já jsme stáli u zábradlí na palubě lodi a dívali se do hloubky pod sebou. Vynořili se z rudého kruhu jako vraždící přízraky. Vystřelovali z vody, v rukou dlouhé předměty, v nichž jsem poznal obětní nože.

Abbé i Suko první útok přestáli. Ale bylo mi jasné, že druhý už sotva přežijí. Bloch ležel na dně. Bylo to to nejrozumnější, co mohl udělat, a Suko se zatím pokoušel bránit.

Musel bych mít křídla, abych mohl těm dvěma přispěchat na pomoc.

Šlo o vteřiny, to věděl i Hector de Valois. Než jsem se na něco zmohl, Hector zareagoval. Jediným skokem se přehoupl přes zábradlí, opřel se nohama o zpevněný okraj lodi, kde zůstal na zlomek vteřiny stát, odrazil se a pak už letěl obloukem jako stříbrný šíp vstříc vodní hladině.

Zvolil jedinou cestu, která byla možná.

V tu chvíli jsem se pohnul i já, i když jsem si připadal jako zpomalený film. Ocitl jsem se na zpevněném okraji lodi, odkud jsem viděl skelet ve vodě jako stříbrnou rybu, mířící přímo ke člunu.

Mám skočit taky? Aniž bych dlouho přemýšlel, odrazil jsem se. Ruce jsem natáhl před sebe. Byl by to přímo ukázkový skok po hlavě, kdybych nedržel v dlaních abbého kostku.

Ponořil jsem se.

Voda se mi zdála studená. Připadala mi jako klíh, který se na mě přilepil a už mě nepustí.

Pod vodou jsem se odrážel nohama a otočil se hlavou k

hladině.

Skoro podvědomě jsem si spočítal, kde se asi vynořím. Doufal jsem přitom pochopitelně, že to bude co nejblíž člunu, nejlépe uprostřed toho kruhu, protože odtud jsem mohl Sukovi a abbému pomoci nejlépe.

Vystřelil jsem nad hladinu jako korkový špunt, ale nic jsem neviděl, protože se mi na oči nalepily vlasy. Potřásl

jsem hlavou. Vodní kapky se rozletěly a já měl volný výhled.

Z hrůzou jsem zjistil, že držím kostku přímo proti namířenému noži.

Čepel se do ní zapíchla.

V té chvíli přede mnou explodovala vrahova postava v dlouhém půloblouku rudých, vzhůru stoupajících jisker a pak zmizela někde ve vodě.

Uslyšel jsem výstřel, uviděl Suka jak sedí ve člunu a střílí z beretty.

Kulka zasáhla postavu do hrudi. Ta se po zásahu

potopila a už se nevynořila. Nebylo možné říci, zda byla uspána navěky. Ale pak jsem spatřil skelet, jak jednu postavu jejím vlastním nožem rozpáral od shora dolů.

Postava bez obličeje zahynula.

Plaval jsem ke člunu, do něhož už mezitím Hector de Valois vyšplhal.

Dokázal to sám, bez pomoci. Mně pomohl Suko, který mi podal ruku a vtáhl mě do člunu. Červené světlo zmizelo a s ním i koráb, a když jsme se podívali na oblohu, zjistili jsme, že měsíc už má zase svoji obvyklou světle žlutou barvu.

Kouzlo bylo zrušeno. Kolem nás bylo opět normální moře. Konečně…

I abbé Bloch se díky tomu, že ležel na dně člunu, zachránil bez újmy na zdraví.

Jinak to dopadlo se Sukem. Jeho rána na rameni byla tak hluboká, že jsme ji museli ovázat. Obvaz jsme našli v lékárničce. Pochopitelně jsme si toho měli hodně co vyprávět. Když jsme upravili kurz znovu na jih, měli jsme na to času dost.

Přežili jsme první útok. Ten druhý bude podle mého názoru mnohem horší.

Tentokrát zůstalo štěstí na naší straně. Pak už nastala chvíle, kdy jsme uviděli v přítmí rýsovat se pobřeží. Dokázali jsme dokonce i proplout mezi pobřežními útesy, našli jsme úzký záliv, do něhož vbíhaly nízké vlny, a podařilo se nám vytáhnout člun na oblázkové pobřeží.

Vyvedl jsem abbého na břeh. Suko se šel porozhlédnout po okolí a našel jeskyni.

V ní jsme našli prozatímní útočiště.

Suko a já jsme okamžitě usnuli, protože jsme věděli, jak vynikajícího anděla strážného máme v Hectoru de Valois.

Příští ráno!

Překrásný východ slunce. Jako v pohádce nebo obrázkové knížce.

Spal jsem jen několik hodin, ale tak hluboce a pevně, že

jsem si po probuzení připadal dokonale odpočatý. Suko už byl vzhůru, protáhl se a šel ke vchodu do jeskyně, který se rýsoval jako světlá skvrna před námi.

Vedlo ho sluneční světlo. Člověk měl pocit, když vyšel z jeskyně, jako by se ocitl na jiném světě.

I přes časnou ranní hodinu už sluníčko příjemně hřálo.

Až teď jsem zjistil, kde jsme to vlastně přistáli.

V žádném případě to nebylo v La Vallettě. Kolem nás byly sice vysoké skály, jak tomu bylo i kolem hlavního města, ale po žádné osadě tady nebylo ani stopy. Osamělejší si nemohl připadat ani Robinson Crusoe.

Suko byl ve člunu a vynášel ven naše věci. Nosil potraviny a vodu, kterou bylo nutné nejprve zbavit soli. Přinesl i malý lihový vařič, abychom si mohli uvařit snídani. I abbé už vyšel z jeskyně. Seděl na velkém kameni a Hector de Valois na něho dával pozor. Když jsem mu oznamoval, že vaříme snídani, rozesmál jsem se. Ale člověk je konec konců člověk, i když cestuje se stříbrným skeletem.

Bloch pokýval hlavou. “Souhlasím, ale potom bych byl rád, kdybyste mě seznámili s dalšími plány.”

“Musíme najít chrám nebo chrámy mrtvých, abychom

mohli zrušit pradávné kouzlo.”

“Vždyť jsme úplně bezmocní.”

“To se změní. Po snídani se Suko nebo já vydáme hledat nějakou osadu, abychom sehnali něco, na čem se dá jezdit.”

“To by se nám velice hodilo.”

“Uvidíme.”

Suko dokonce uvařil kávu. Ovanula nás její vůně.

“Pojďte se najíst,” volal na nás.

Ke kávě nám připravil tmavý chléb a hovězí maso z konzervy. Nezasvěcený člověk by si mohl myslet, že tu pořádáme piknik. Ale i to se změní, o tom jsem byl stoprocentně přesvědčen.

Náš hovor se točil výlučně kolem budoucnosti. Naším nejdůležitějším cílem byl chrám mrtvých, kde vládne kouzlo pradávných obyvatel, a to jsme museli zrušit.

“Kdo by nám mohl poradit, kde ho hledat?” zeptal jsem se. “Když my sami si nevíme rady.”

Abbé pokrčil rameny. “Musíme se setkat s opatem jednoho maltézského kláštera.”

“Ty ho znáš?”

“Ano, několikrát jsme spolu hovořili.

Maltézští rytíři nezapomněli, že oni a templáři stáli kdysi bok po boku.”

“Ale tihle rytíři sem přišli až po templářích,” namítl jsem.

“Podle oficiální verze ano. Ale udržovali jsme s nimi styky už v dobách, kdy si říkali johanité. Byli to stoupenci svatého Johana. To bylo dlouho předtím, než ostrov převzali maltézští rytíři, jejichž řád vyhnali Turci z ostrova Rhodos. Tento ostrov jim daroval král Karel V. A jim nezbylo nic jiného, než tento dar vděčně přijmout. V letech 1530-1799 stavěli rytíři řádu sv. Johana paláce, opevnění a kostely. Z Malty se stal štít Evropy, chránící západ země před nájezdy Arabů a Turků. Můžeme být těmto rytířům vděční za to, jak statečně hájili ostrov proti vlivu Saracénů,

i když ti se dokázali velmi dlouho udržet a jejich vliv je patrný i na jazyce Maltézanů. Ještě i dnes se v něm mísí arabské, sicilské a anglické výrazy a tvoří dohromady takovou slátaninu, že jí rodilý Angličan téměř nerozumí.”

“To už jsem slyšel. Oficiálním jazykem je tu tedy angličtina.”

Spořádali jsme několik konzerv a vypili Sukovu kávu připravenou z prášku.

Mé hodinky naše dobrodružství na moři přestály. Kolem deváté, když už slunce pražilo plnou silou do skal, jsem navrhl, abychom se vydali pátrat po nějaké osadě.

“Kdo půjde?” zeptal se Suko.

“Budeme losovat.”

“Souhlasím. Já mám pannu.”

Když jsem vyhodil minci do vzduchu, uslyšeli jsme nad sebou letadlo.

“Škoda,” řekl Suko.

Podíval jsem se na oblohu a pak se obrátil na Suka.

“Proč?”

“Vyhrál jsi.”

Podíval jsem se na minci. Suko měl smůlu, nebo taky já, protože kdo mohl vědět, jak dlouho ten pěší pochod může trvat.

“Ale po okolí se půjdu podívat s tebou,” prohlásil můj přítel a zvedl se od dojezené snídaně.

Abbé Bloch nás ještě zadržel. “Podívejte se také, jestli

ještě nenajdete někoho z mých věrných. Musíme počítat i s tím, že se neutopili nebo nebyli zabiti všichni.”

Suko zvedl nohu. “Zatím není vůbec jisté, jestli byli zabiti.”

“Ano, já vím..”

“Dohodněme se takto,” řekl Suko s pohledem upřeným do tváře abbého, jehož oči byly schované za tmavými brýlemi. “V době, kdy bude John na cestě, aby někde vypůjčil auto, pustím se já do prohledávání pobřeží. Viditelnost je dobrá.”

“Souhlasím,” odpověděl abbé.

Jestliže ta část zálivu, kde jsme přistáli, vypadala nanejvýš malebně, dál připomínala na mnoha místech vězení. Zejména tam, kde se skály tyčily z vody strmé a kolmé. Nebyla tu žádná stezka, po níž by se dalo ze zálivu vyjít. Museli jsme šplhat. Tentokrát jsem se ujal vedení já.

Kameny už byly rozpálené sluncem. Naštěstí bylo ve skalních stěnách dost puklin a mezer, kde se člověk mohl zachytit.

Střídala se osvětlená místa se stíny. Nejhorší bylo, že se spolu s naší lodí potopil i můj speciální kufřík. Zbyly mi jen sluneční brýle, které jsem měl v kapse. Teď se mi hodily. Vyčistil jsem skla kapesníkem a nasadil si je.

Velmi rychle jsme se začali potit. Čím výš jsme se šplhali, tím palčivější bylo slunce. Světle modrá obloha nad námi přímo zářila slunečním jasem.

Naštěstí jsme zbytek cesty mohli jít po úzké stezce. Byl červen, v této části světa vrcholilo léto a tak tu byla sytá zeleň vzácností.

Za cíl jsme si zvolili velkou plošinu na vrcholku hory. Když jsme se podívali směrem na sever, viděli jsme jen nekonečnou vodní plochu, na níž se odrážely sluneční paprsky, až to vypadalo, že hřebeny vln jsou posázeny zrcadly.

Východní směr byl zajímavější. Před námi leželo rozlehlé město, skládající se z několika poloostrovů, které nesly názvy Floriana, Hamrun, Msida a Pieta.

To jsem si přečetl, než jsme se vydali na tuto plavbu. Všechna tato místa a předměstí tvořila jedno velké město.

La Valettu hlavní město Malty.

Bylo obklopené pevnostmi, z nichž vám vyjmenuji Ricasoli, St. Angelo a St. Michael, jen tak pro představu. Mezi jednotlivými poloostrovy omývala voda Grand Harbour. Město bylo lemované četnými zálivy a mohutnou zdí, pocházející ještě z dob největšího rozkvětu, kdy tu vládl johanitský řád.

Byly to světlé stavby z obrovských kamenných kvádrů, v nichž se mísily arabské i evropské prvky, přičemž podle mého názoru oba styly spolu harmonicky ladily.

“Vypadá to grandiózně, co říkáš?” ozval se Suko.

“Ano.”

“Jak daleko budeš muset jít?”

Pokrčil jsem rameny. Možná pět mil, ale nedělej si starosti. Určitě si najdu někoho, kdo mě sveze. Do La Valletty vede více cest, předpokládám.”

“Dobře, tak šťastnou cestu.” Suko mě poplácal po rameni. “Počkáme na tebe. Ah, mimochodem, jaké auto chceš vypůjčit?”

“Nějaké prostorné.”

“Výborně.”

Vydal jsem se na cestu. Prvních 500 yardů jsem ušel celkem bez potíží. Ale pak začalo být strašné horko. A

nikde jsem nemohl najít žádný stín. Neviděl jsem ani citronovníky, ani pomerančovníky, jen kamení a suchou trávu.

Obloha mi připadala jako skleněná. Lodi vyplouvající z přístavu mi připadaly, jako by je někdo postrkoval.

Na Maltě se jezdí vlevo. Nemusel jsem si tedy zvykat,

když jsem konečně dorazil na silnici a udělal si krátkou přestávku. Zvířený prach se ještě nestačil usadit, což pro mne bylo znamením, že po té silnici skutečně jezdí i auta.

Vydal jsem se po ní směrem k La Vallettě. Teď už nebylo okolí tak rozpálené a vyprahlé. Bylo tu pár dračích stromů, které mi poskytly stín. Po okrajích silnice rostly velké gumovníky, palmy a mezi nimi trnité křoví.

Pak jsem za sebou uslyšel motor auta. Postavil jsem se doprostřed silnice a zamával. Rozhrkaný náklaďák s otevřenou nákladní plochou si to hnal rovnou na mne. Řidič gestikuloval oběma rukama a když jsem neuskočil, zastavil. Vyskočil z kabiny jako šílenec. Byl malý, černovlasý a podsaditý. Vypadalo to, jako by se mi chystal skočit po krku. Křičel na mě něco v místním jazyce, z čeho jsem rozuměl jen útržkům, ukazoval na auto, na mě a na silnici.

“Mohl byste mě vzít s sebou?”

“Kam?” zeptal se najednou anglicky.

“Do La Valletty.”

Podíval se na mě. Vytáhl jsem librovou bankovku a podržel mu ji před očima. Okamžitě po ní sáhl a začal být velmi přátelský. Dovolil mi nastoupit a sednout si po jeho boku. Z rádia řvaly módní hity, on si pohvizdoval do rytmu a položil mi stovky otázek, na něž dostal sotva dvě odpovědi, ale to mu vůbec nevadilo.

Už jsme dorazili na předměstí města a pak se mi konečně podařilo položit mu pro mne důležitou otázku.

“Kde se tady dá půjčit auto? Musí tu být nějaká půjčovna.”

“Ano, jistě. Mám vás k ní odvézt?”

“To by od vás bylo hezké.”

“Dobře, tak jedeme.”

Přestože tato země na první pohled působila jako opuštěné místo, změnilo se to v okamžiku, kdy jste vstoupili do hlavního města La Valletty. V tomto živém přístavním městě byly široké, alejím podobné ulice, náměstí s nádhernými stavbami, obytnými domy, kláštery a paláci. Řád byl velmi bohatý a dával to světu na vědomí.

V ulicích panoval živý ruch. Po silnicích se jezdilo sice vlevo jako v Anglii, ale jinak se způsob jízdy podobal spíš dopravě v Orientu. Mou pozornost upoutal i rybářský přístav, kolem něhož jsme projeli. Kotvily tam překrásné barevné rybářské bárky.

Nedaleko se rozkládal průmyslový komplex, kasárna a také autopůjčovna. Řidič zastavil svůj náklaďák na kraji úzké ulice. “Tady vás nechám vystoupit,” řekl. “Půjdete až na konec ulice a po levé straně najdete půjčovnu.”

“Děkuji.”

“A šťastnou cestu.” Řidič mi zamával otevřeným oknem.

Stál jsem na začátku ulice, prošel kolem stařičkého morrise a těšil se z toho, že mezi zdmi domů byl příjemný chládek. Ulička vedla k moři, vypadala spíš jako kanál a věčně jí foukal vítr.

Domy byly natěsnané na sebe a každý byl úplně jiný. Všechny měly balkony a arkýře. Většina balkonů byla dřevěná, s prosklenými okny a zvenčí pestře barvenými.

Modré, zelené, červené a tyrkysové dveře balkonů tvořily ostrý kontrast k béžové barvě pískovcových zdí.

Na šňůrách viselo prádlo. Připomínalo mi to Itálii.

Stejně jako neprosklené balkony obehnané zábradlím.

Nechápal jsem, jak se právě tady může uživit půjčovna aut. Byla tu spousta malých obchůdků, pekařství, kadeřnictví, dva zlatníci, řezník, stojící ve výkladní skříni a vykládající maso, který se na mě usmál.

Mířil jsem do míst, kde bylo víc světla a slunce. Možná ulička končí na nějakém náměstíčku, které není tak hustě obestavěné.

Ulička stoupala. Téměř neznatelně, ale plynule. Proti mně běžely děti. Před domky seděli staří muži a povídali si. Čtyři kluci tu dokonce dokázali hrát fotbal. Vítr mi přivál do nosu vůně různých jídel a proti mně se objevil náklaďák. Považoval jsem za zázrak, že nestrhnul okolní balkony.

Najednou ulička nečekaně končila. Můj předpoklad byl správný. Přede mnou leželo náměstí, vydlážděné červenými a šedými dlaždicemi, bylo tu několik kanálů, které nepatřily k historickým stavbám.

Moderní fasády obchodů uprostřed starých uliček. Mě nezajímaly ani výkladní skříně s módní konfekcí, ani supermarket, hledal jsem autopůjčovnu a taky jsem ji našel.

Sluneční paprsky dopadaly na modrý nápis nad výlohou.

Přešel jsem náměstí a vstoupil do krámku, v němž byl příjemný chládek a mladá tmavovlasá žena v bílé halence a modré sukni se na mě usmála.

Opřel jsem se rukama o pult a zeptal se, jestli si mohu půjčit auto.

“Jistě, pane. Jaký model si přejete?”

“Potřebuji něco většího, nejspíš dodávku.”

Ţenin úsměv zmizel. Její obličej dostal smutný výraz.

“Je mi líto, pane, ale dodávky už jsou všechny vypůjčené. Kdybyste přišel zítra večer…”

“To je pro mne pozdě.”

Pokrčila rameny.

“A měla byste tady něco podobného?”

Nemusela se dívat do žádného katalogu, měla v hlavě všechna auta. “Ano, měla bych tady VW minibus. Je to bohužel starší typ, osm let, ale v naprostém pořádku.”

“Mohl bych ho vidět?”

“Jistě, pojďte se mnou.”

Vyšli jsme z kanceláře zadním vchodem a ocitli se na dvoře, kde stála auta. Většina z nich byla postavena ve stínu prostorné garáže. VW minibus stál venku na slunci. Na jeho světle modré karoserii byla vrstva prachu. “Bude vám vyhovovat, pane? Jak už jsem řekla, je ve velmi dobrém stavu.” Zástupkyně půjčovny držela v ruce klíčky.

Podívala se na mě tázavě a zároveň skepticky. Neměla na obličeji žádný makeup. Nepotřebovala ještě tajit svůj věk.

Odemkl jsem minibus, prohlédl si ho zevnitř a pak zvenčí. Pneumatiky byly v pořádku, karoserie nevypadala špatně.

“Chcete si udělat menší výlet po ostrově?” zeptala se

mě.

“To jsem chtěl.”

Usmála se. “Když nepojedete přímo přes ty nejprudší svahy, dostanete se s ním všude.”

“Jak to tady vlastně vypadá se stavem silnic?” zeptal jsem se.

Pokrčila rameny. “No, dálnice byste tu hledal zbytečně.

Máte tady silnice první třídy a pak okresky.”

“Zajímají mě staré chrámy a kultovní stánky praobyvatel, víte?”

“Ah tak. Pak můžete být zcela bez starosti, pane. Ke všem těmto turistickým atrakcím vede silnice.”

“Děkuji, to jsem chtěl vědět.”

“Jak se tady platí?”

“Kreditní kartou.”

Nemusel jsem tedy skládat žádnou zálohu, moje kreditka jí stačila.

Pak jsem vyjel. Motor vzadu byl oproti moderním autům velmi hlučný. Našel jsem plán města a podle něho se orientoval.

Nejprve jsem se musel dostat z La Valletty. To však nebylo tak jednoduché. Zabloudil jsem ve spleti uliček a nečekaně se ocitl blízko přístavu. Ze všech stran houkaly klaksony, ale to stejně k ničemu nebylo, protože se utvořila zácpa.

Vystoupil jsem a pátral po důvodu. Vojenský transportér nezvládl zatáčku a vytrhl kus zdi z domu. To mohlo trvat pěkně dlouho.

To mě tak rozčililo, až mi zvlhly ruce, protože jsem myslel na Suka, Hectora de Valois a abbého. Určitě už netrpělivě čekají na můj návrat.

Po půlhodině jsem mohl konečně odjet. Mezitím jsem si vyznačil cestu na mapě, abych se už konečně dostal ven z města. Jel jsem přes dlouhý kamenný most směrem na východ, kolem staveb johanitů, jejichž řád přežil až

dodnes, na rozdíl od templářů, kteří padli podle oficiální verze za oběť chamtivosti po penězích Filipa Krásného Francouzského v r. 1312 a jejich zbytky pak byly roztroušeny po celém světě.

Někteří z nich našli útočiště i na Maltě a poznali tajemství praobyvatel ostrova.

Vjel jsem za toho největšího vedra do prachu a kamenné pouště.

Měl jsem čas porozhlédnout se po krajině. I přes relativní nedostatek zeleně v sobě krajina skrývala svůj vlastní půvab. Světlé barvy, jasné světlo, široké rokle, v nichž bylo vidět zemědělské farmy, které připomínaly malé arabské pevnosti.

To všechno ukazovalo na zajímavou minulost tohoto ostrova, který tvořil hranici mezi východem a západem.

Našel jsem cestu zpět, brzy už jsem viděl známou krajinu a zamířil na plošinu.

Suko musel slyšet motor minibusu, protože když jsem vystoupil, šel mi naproti.

“Trvalo ti to pěkně dlouho, kamaráde.”

Otřel jsem si pot z obličeje. “Taky to nebylo jednoduché. Tohle bylo jediné vozidlo k mání, které je pro naše účely vhodné.”

Naštěstí nás nikdo nepozoroval. A nikdo taky neviděl, když o chvíli později nastupoval do minibusu stříbrný skelet.

Abbé se na mě usmíval. “Náš další cíl nás nezavede do La Valletty. Pojedeme navštívit jednoho mého přítele.”

“Jak se ten klášter jmenuje?”

“Je to stará pevnost johanitů. Věž na východním pobřeží. Máš mapu?”

“Ano.” Rozložil jsem ji na kolenou.

“Vidíš někde Marsaskalu?”

“Ano.”

“Tak tam pojedeme.”

Spočítal jsem vzdálenost. Nebylo to moc daleko.

Zhruba deset mil.

“Budeš řídit?” ptal se Suko.

Uhodil jsem do konce řadicí páky. “Ano, už jsem si na ten vehikl zvykl.”

“Dobře.”

Vyrazili jsme po silnici, vinoucí se podél pobřeží Malty, vstříc svému cíli. A znovu jsme se ocitli v opuštěné krajině. Auta, která nás míjela, by se dala spočítat na prstech jedné ruky. Zato jsme však potkávali stáda oslů a koní obklopená zvířeným prachem.

Jelikož silnice se táhla po skalnatém pobřeží, měli jsme neustále otevřený výhled na moře. Modrozelený zvlněný koberec, táhnoucí se do zdánlivě nekonečné dálky. Sem a tam tančil na vlnách nějaký člun, jinak se ve vodě odrážely jen zářivé sluneční paprsky.

Citronovníková plantáž působila v té poušti prachu jako zelená oáza. Plantážníkův dům mi připomněl zámek z minulých dob.

Z dlouhých zavodňovacích potrubí stříkala voda v obloukovitých vodotryscích a zavlažovala plantáž. Silnice se teď svažovala ke břehu. Po okrajích rostly jen místy trnité keře. Ţádné palmy ani dračince či agáve. Nad krajinou leželo ticho. Už bylo po poledni a na cestě jsme nikoho nepotkali. Jen my jsme seděli v té plechové bedně a potili se jako o závod.

Pak se před námi objevilo malé městečko. Byla to Marsaskala. Bílé domy, pár ulic, mezi nimi zelené plochy se stromy a hustým porostem.

Město vypadalo jako po vymření pod žhavými slunečními paprsky.

Objeli jsme ho a našli na pobřeží úzkou silnici třetí

třídy, která nás dovedla k cíli. Jak my, tak náš minibus jsme byli pokryti prachem.

Ten, kdo si tady vystavěl své sídlo, opravdu musel chtít přerušit jakýkoliv kontakt s okolním lidským světem.

Brzy jsme spatřili zdi, nad nimiž čněla do výšky strážní věž. Z té věže musel být nádherný výhled daleko na moře. Chtěli jsme se dostat do této pevnosti a promluvit si s místním abbém.

“Jak se ten tvůj přítel jmenuje?” zeptal se Suko.

“Jmenuje se Salazar.”

“A on řídí tento klášter?”

“Ano.”

Slepý abbé potřásl hlavou. “Bohužel zůstalo už jen velmi málo mnichů, kteří jsou ochotni snášet život v takovém odloučení. Klášter pomalu vymírá.”

“Co tady ti muži dělají? Čím se po celé dny zabývají?” pokračoval Suko.

“Bádají.”

Abbé odpovídal stručně. Další otázku jsem měl já. “Co uděláme s Hectorem?”

Suko navrhl, abychom ho nechali v minibusu.

Já souhlasil a ani abbé nebyl proti. Nechtěl svého přítele vylekat.

Zastavil jsem před bránou. Zdi, obklopující vnitřní nádvoří i budovy v něm, byly prastaré. Byly vystavěny z kamenů, nikoli z velkých kvádrů, ale z plochých kamenných desek.

Hlasitě jsem se nad tím podivoval. Abbé znal vysvětlení. “Stavěli je tak úmyslně. Napodobili tím způsob výstavby kultovních stánků a chrámů praobyvatel ostrova. A povedlo se jim to dokonale.”

“To je pravda, i když je není vidět.”

“Já bych zatroubil, Johne,” řekl abbé.

Třikrát jsem zmáčkl klakson. Troubení přerušilo mírumilovné ticho, ležící nad stavbami. Dokonce i šumění

moře mi připadalo tišší. Kromě toho jsme byli na části ostrova, kde nebyly oblázkové pláže. Do moře klesalo písčité pobřeží, jehož jemný písek zářil v slunci.

Brána se před námi otevřela. Nikoho jsme neviděli, ale musel mít pořádnou sílu, aby utáhl těžkou bránu z masivního dřeva. Měli jsme volnou cestu.

Vjeli jsme do vnitřního nádvoří dlážděného kamennými kostkami. Brána se za námi zase zavřela, jak jsem si všiml ve zpětném zrcátku. Uviděl jsem v něm i mnicha v dlouhé kutně a s kapuci přehozenou přes hlavu na ochranu proti slunci.

“Konečně vystupujeme,” řekl Suko a otevřel dveře. Vystoupil první, aby pomohl ven slepému abbé. Já se ještě díval do zpětného zrcátka.

Mnich, nebo kdo to byl, mířil k našemu autu pomalými, šouravými kroky, jako by se sotva držel na nohou. Otevírání brány ho pravděpodobně příliš vyčerpalo. K tomu se ještě přidávalo slunce, které rozpalovalo kamennou dlažbu tak, že by se na ní dalo vařit.

Suko pomohl abbému z auta. Hector de Valois zůstal uvnitř. Nechtěl jsem, aby byl spatřen předčasně.

Zavřel jsem dveře a šel mnichovi vstříc. Byl jsem zpocený ve tváři a i šaty jsem propotil tak, že byly mokré. Toužil jsem po koupeli, ale viděl jsem jen starou studnu, která vyčnívala nad kamennou dlažbu jako kameny vydlážděný válec.

Mnich se stále ještě šouravým krokem blížil ke mně. Vypadalo to, že se každým okamžikem zhroutí. Bylo nesnesitelné horko. Mnich se mi rozplýval před očima. Byl to neskutečný svět, kde jsme se ocitli. Pak už jsem stál před ním.

I on se zastavil. Pod okrajem kapuce jsem uviděl bledou tvář. Ústa, pokřivená bolestí, vypadala jako vyřezaná. Když je otevřel, vytékala z nich krev…

Byl jsem tak překvapen, že jsem uhnul stranou, ale v poslední chvíli jsem ještě stačil natáhnout ruku tak, že jsem ho zachytil. Zůstal mi na ní viset. Můj pohled dopadl na jeho záda. Teď už mi bylo jasné, proč mu vytékala krev z úst. Ze zad mu trčel nůž. Čepel byla tak hluboko, že nebyla vidět. Rukojeť byla nalepena přímo na kutnu.

Ztuhl jsem úlekem a myslel si, že je to zlý sen. Ten muž se jen zázrakem dokázal udržet na nohou tak dlouho, dokud jsme nepřišli.

Teď nastal konec.

“Johne!” zaslechl jsem Sukův výkřik. Neodpověděl jsem a vzápětí uslyšel rychlé kroky.

Za chvíli už stál Suko vedle mě. Těžce oddechoval,

obličej se mu leskl potem a v očích měl výraz zděšení a strachu. “To… to není možné!” zašeptal. “Řekni, že to není pravda. Ţe je to fata morgana.”

“Je to pravda, Suko.”

Podívali jsme se na sebe. Suko pak uhnul pohledem na okolní fasády staveb rámujících vnitřní nádvoří. “Pomůžu ti ho nést,” zašeptal.

Spolu jsme mnicha odnesli do stínu zdi. Položili jsme ho na zem přímo pod jedním okenním otvorem. Zkoušel jsem jeho puls a zjišťoval, zda mu ještě bije srdce.

Ale už se nedalo nic dělat. Před námi ležel mrtvý člověk, jehož skelný pohled jsem nemohl snést. Proto jsem mu zatlačil oči.

“Asi je zbytečné ptát se tě na vysvětlení, Johne, viď?”

“To tedy ano. Mám pocit, že nás někdo předešel.”

Suko přikývl a zadíval se do místa, kde stál slepý abbé u našeho minibusu. Vypadal ztracený. Slunce mu pražilo na nekrytou hlavu.

“Jdu pro Blocha,” řekl Suko.

“Ano, běž.”

Suko se vrátil spolu s abbém. Než došli do stínu, slyšel jsem Blochův hlas. “Tušil jsem, že se musí stát něco strašného.”

Narovnal jsem se. “Máme tu mrtvého mnicha. Je to muž, který nám otevřel bránu. Už ve chvíli, kdy ji otvíral, měl v zádech nůž a držel se na nohou z posledních sil. Nemám pro to žádné vysvětlení.”

Abbé pokyvoval hlavu, jako by již znal odpověď, ale nechtěl nám ji zatím říct. “Přišli jsme pozdě,” řekl. “Mají už bastion ve své moci.”

“Koho tím myslíš?”

“Atlanťany. Ta skupina prokletých, kteří přežili a zvolili si za svůj cíl tento ostrov. S nimi se budeme muset utkat. Neznají slitování. Musí zemřít každý, kdo se přiblíží jejich tajemství. Doufal jsem, že se nám podaří je zachránit. Bohužel jsme to nestihli.”

Prohrábl jsem si rukou vlasy. Byly horké od slunka.

“Pokud ti správně rozumím, je pravděpodobné, že v klášteře nikdo nepřežil.”

“Možná.”

“A Salazar?” zeptal se Suko.

“Toho určitě zabili jako prvního.” Abbé sípavě dýchal, téměř sténal. “Je mi to líto, že to tak dopadlo. Představoval jsem si to jinak.”

To já a Suko také. Ale nesmíme zavírat oči před krutou skutečností. Jestli je tu kouzlo praobyvatel ostrova, nebo oni sami, určitě je najdeme, na to se můžeš spolehnout.”

“Doufejme, že je pro nás příznivá doba.”

“Proč?”

“Zatím se na obloze neobjevil krvavý měsíc. Až začne na zemi vysílat své rudé paprsky, otevře se hranice mezi oběma světy, jak už se stalo jednou.”

“Navrhuji, abychom prohledali klášter zevnitř,” řekl Suko.

“Chcete i teď nechat Hectora de Valois v minibuse?”

zeptal se abbé.

Naše odpověď zněla kladně.

“On určitě bude vědět, co má dělat. Mimoto si všimne, kdyby se něco dělo.”

Klášter byl také postaven podle stavební techniky

praobyvatel ostrova. Jednotlivé kameny nebyly spojeny maltou.

Až teď, kdy napětí částečně povolilo, pocítil jsem nesnesitelnou žízeň. Měl jsem tak sucho v ústech, že mi Činilo potíže mluvit. Potřeboval jsem nutně aspoň hlt vody. Do klášterních budov se dalo vstoupit několika vchody.

Byly tu i otvory pro okna. Malé obdélníkové otvory, jen o něco větší než střílny, propouštěly dovnitř jen málo venkovního horka.

Suko si vybral ty největší dveře. Abbé zůstal se mnou.

Nechal se ode mě vést.

Dřevěné dveře byly vysušené horkem. Museli jsme vystoupit po několika schodech, které byly dokonale vyhlazené.

Suko stiskl za kliku z těžké litiny. K otevření dveří bylo zapotřebí dost síly.

Dřely o podlahu, na níž byla vrstva prachu a drobných

kamínků.

Vstoupili jsme dovnitř s největší opatrností a přeď námi se otevřel prostor podobný hale, v němž nás pozdravil

chládek jako dávno očekávané hosty. Působil na nás blahodárně, hladil nás po tvářích, pronikal do rozepnutých límců a dál pod šaty a ochlazoval kůži. Prostorná hala ležela v pološeru. Okna byla tak malá, že propouštěla dovnitř jen nepatrný zlomek světla. Byly to jen úzké proužky, které se odrážely na podlaze. Ve vzduchu tančily částice rozptýleného prachu.

Suko zavřel dveře a šel za námi. Já a abbé jsme se zastavili. Klouzal jsem pohledem po tom obrovském prostoru a podivoval se nad tím, že nevidím žádné předměty. Vypadalo to, jako by ho někdo vyklidil. Po zádech mi přejel mráz. Nevím, zda to bylo tím chladem, nebo neobvyklým tichem. Možná obojím dohromady.

“Je to tu prázdné, že?” zeptal se abbé. Promluvil tak nahlas, že jeho hlas duněl ozvěnou.

“Ano.”

“Cítil jsem to. Nikdo nám nepřišel naproti. A musíme počítat s tím, že už ani nepřijde.”

“Ale ty jsi veškeré naděje vkládal do Salazara, že?”

“Třeba ho ještě budeme moci pozdravit. Jinak je toto místo zasvěceno smrti. Čeká na krvavý měsíc.”

“Mám jednu otázku, abbé. Proč jsi nás přivedl právě sem? Má toto místo nějaký konkrétní magický či historický význam?”

Bloch pokýval hlavou. “Ano, má historický význam. Je postaven na výjimečném místě. Ţili zde templáři, rozumíte? Tady měli svou pevnost, tady přišli na stopu tomu tajemství. Možná své vědomosti předali johanitům. Proto řád musel tolik trpět. Já už mohu sloužit jen svými radami.”

“Měli bychom si to tu pořádně prohlédnout,” navrhl Suko. “Zajímá mě hlavně to, zda Salazar ještě žije.”

“Možná ho najdete ve věži. Pokud vím, je tam komnata, kterou obýval jen abbé kláštera. Je-li vůbec nějaká naděje dovědět se o Salazarově osudu víc, pak ve věži.”

“Půjdeme tam všichni společně?”

“Ne, Johne, ta cesta by pro mne byla příliš namáhavá.

Chci zůstat tady dole a počkat na vás.”

“Nebojíš se, že by tě mohl někdo zabít, abbé?”

“Ano, ale dokážu se ubránit. Nemusíte se o mě bát.

Mám přece kostku. Ta mi dá sílu i moc.”

Vůbec se nám to nelíbilo, ale znali jsme abbého dost dlouho na to, abychom věděli, že mu nesmíme odporovat, když si jednou něco vezme do hlavy.

Usmíval se. “Nebojte se, spoléhám na kostku a na Hectora de Valois. Kdyby se něco dělo, uslyší můj hlas. Bůh s vámi, přátelé.”

Ta slova sice zněla jako rozloučení, ale pro mne to tak nemělo být.

Poznali jsme stavbu zatím jen zvenčí, kromě haly. Domnívali jsme se, že mezi jednotlivými budovami jsou spojovací chodby a z toho jsme usuzovali, že existuje i chodba, která nás zavede do věže.

Tentokrát se ujal vedení Suko. Našli jsme průchod a vstoupili do druhého prázdného prostoru, kde byla jen dvě úzká okna. Jedním z nich dopadalo světlo přímo do výklenku, v jehož pozadí se slabě rýsovaly schody vedoucí vzhůru.

Suko k nim zamířil a podíval se nahoru. “To jsou schody do věže, Johne.” Jeho hlas za sebou zanechával ozvěnu. “Rozeznávám i okna, kterými sem proniká světlo zvenku.”

“Jinak nic?”

“Ne.”

Šel jsem několik schodů za Sukem. Kráčel jsem za svým přítelem po příkrém kamenném schodišti, spojujícím zeď vpravo i vlevo.

Ve věži panovala neobvyklá atmosféra, která vzbudila mou pozornost.

Zaprvé to bylo střídání tepla a chladu. Pokaždé, když jsme prošli kolem okna, dopadlo na nás sluneční světlo a pálilo nás do kůže. Po pár krocích nás znovu zaplavil chlad, který byl i jinak cítit než předtím.

Páchnoucí vzduch, jako by vydýchaný, byl cítit vlhkostí a starobou, ale byl také plný zvířeného prachu, který se nám lepil na zpocené obličeje.

Zábradlí tu nebylo. Vystupovali jsme nahoru bez opory. Čas od času jsme vyhlédli ven z okenního otvoru. Byly obrácené směrem na moře. Dívali jsme se přes zelonomodrou plochu s dlouhými vlnami, které v člověku vyvolávaly touhu po dálkách.

I já jsem tu touhu pocítil, ale vzápětí ji zase potlačil a šel dál.

Ještě dvě otáčky, jak jsme si to spočítali a měli bychom

být nahoře.

Suko se zastavil a ohlédl.

“Děje se něco?” podivil jsem se jeho napjatému výrazu. Přikývl. “Zdálo se mi, že jsem zaslechl nějaký hlas.

Nebo spíš nářek a zasténání.”

“Běž dál.”

Poslední zbytek cesty jsme ušli velmi opatrně. Zastrčil jsem si křížek do pravé kapsy, abych ho v případě nutnosti mohl rychle vytáhnout.

Schodiště končilo přímo v horním patře věže, kde jsme spatřili člověka, kterého jsme zde doufali nalézt. Musí to být abbé Salazar, o němž se nám zmínil Bloch.

Připravili jsme se už na to, že tu nalezneme mrtvého. Teď jsme si mohli vydechnout, protože muž, sedící na křesle podobném trůnu, žil. Měl na sobě světlou kutnu, na hrudi červený kříž maltézských rytířů. Znal jsem templářský kříž, který vypadal jako hranatý čtyřlístek jetele. Když jste ho složili tak, aby obě strany tvořily špici a špice trojúhelník, a střední linii přeložili znovu uprostřed tak, aby všechny čtyři stejné části ležely na sobě, vznikl dokonalý maltézský kříž.

Putoval jsem pohledem od dlouhé kutny toho muže k jeho obličeji. Salazar už byl starý. Kolem hlavy mu visely úplně bílé vlasy. Pleť už měl poznamenanou věkem, koutky úst povislé a v očích unavený výraz. Mezi propadlými tvářemi vystupoval Salazarovi ostrý zahnutý výraz, který dodával jeho tváři výrazu dravého ptáka.

Nepromluvil. Jen si položil ruce přes sebe. Pohled jeho unavených očí těkal od Suka ke mně. Konečně nám pokynul. “Tak jste tady,” pozdravil nás drsným tichým hlasem. “Jenže jste přišli pozdě, příliš pozdě…”

Chvíli jsme o jeho slovech přemýšleli. Teprve po chvíli jsme mu odpověděli otázkou. “Proč jsme přišli pozdě?”

“Mladý příteli,” zašeptal Salazar. “Za těmito zdmi číhá smrt. Všichni, kdo tu se mnou byli, jsou po smrti. Museli zaplatit krvavému měsíci svou daň. Jen já jsem zůstal

naživu. A i pro mne je jen otázkou času, kdy mě smrt dostihne…”

Abbé Bloch naslouchal doznívajícím krokům svých přátel. Poznal už Johna Sinclair a velmi dobře a pevně věřil, že ti dva cestu do věže najdou. Ale jestli něčeho dosáhnou, bylo velkou otázkou. Měli přijít mnohem dřív. Teď už prastaré síly krvavého měsíce příliš narostly. To, co přetrvalo tisíce let, nedalo se jen tak smazat ze světa, to abbé dobře věděl.

Nechtěl zůstat sedět na jednom místě, tak se začal procházet. Šouravými kroky přecházel sem a tam, procházel halou všemi směry a soustředil se na to, čemu říkal duch, či atmosféra.

Bloch pevně věřil, že mezi těmi zdmi už číhá zlý duch pradávných dob. Zatím se ještě skrýval ve sklepeních nebo za tlustými zdmi, jež lidské oko nemohlo proniknout a kameny mlčely.

Vstřebávaly do sebe strach, naděje i krev lidí, kteří padli do pasti. Člověk tu mohl být sám, a přesto tu nebyl.

Něco číhalo neviditelně skryto a prozatím se nechtělo odhalit.

Abbé svíral v ruce kostku. John Sinclair ji nazval kostkou dobra, její duplikát, který byl v rukou Spuka, byl kostkou zla. S oběma se mohlo manipulovat, a to záviselo na tom, kdo je vlastnil. Kdyby se majitel kostky zla rozhodl, mohl uvolnit zlé síly a zničit svět.

Ţe k tomu nedošlo, bylo výhradně zásluhou opačné síly skryté v druhé kostce, jejímž majitelem byl abbé. Byl jejím strážcem a zůstane jím až do své smrti.

Když už několikrát prošel halu křížem krážem, zůstal stát a opřel se zády o zeď. Chtěl si trochu odpočinout, protože noc, kdy vyšel krvavý měsíc, nebyla daleko a pro všechny to byl vyčerpávající zážitek.

Bloch nebyl schopen věnovat se vlastním myšlenkám.

Podléhal nějakému neznámému cizímu vlivu.

Byla to kostka!

Abbé dobře cítil, co se v něm dělo. Bylo to, jako když seismograf zaznamenává vlny zemětřesení, tak jím probíhal ten proud.

Přenášel myšlenky z neviditelného světa do viditelného. Ale nebyly to jen proudy a myšlenky, které abbé vnímal. Energie vycházející z kostky, se v jeho mozku

měnila a vytvářela obrazy.

Byl schopen znovu vidět.

Ne sice tak, jako vidí lidé, jimž zrak normálně slouží. On se díval do minulosti a tam viděl obrazy plné smrti, strachu a zkázy. Abbé cítil sílu pradávných obyvatel i zoufalé pokusy Maltézanů se jí vzepřít.

Nemělo to smysl. Ti, kteří jednou našli cestu do minulosti, se stali obětmi zrovna tak jako templáři před stovkami let.

Zlověstné obětní nože pracovaly s hrozivou přesností.

Abbé se třásl, když viděl ty děsivé obrazy před svým duchovním zrakem. Hluboce jím to otřáslo. Události otřásaly jeho nitrem tak, že se už nedokázal udržet na nohou.

Klouzal zády po zdi a klesl k zemi. Zůstal tak sedět s kostkou v ruce a dodíval se na to hrozné krvavé divadlo až do samého konce.

Jen dvěma se podařilo uniknout.

Ať už vědomě či nevědomě, to mu kostka neřekla. Ale pravdou bylo, že Salazarovi se podařilo uprchnout do věže a počkat tam, až krvavý měsíc zmizí a s ním i zlé kouzlo.

Jeden z mnichů, věrný představenému, rovněž před zabijáky uprchl, ale zasáhl ho nůž do zad krátce předtím, než přijeli. Teď už žil jen Salazar.

Po abbého tvářích stékaly slzy. Nebyl schopen přijmout ty hrůzy, aniž by ho to emocionálně nezasáhlo. Pláč ho poněkud uklidnil, do jisté míry odplavil jeho bolest.

Nevěděl, kolik času uplynulo, ale najednou si uvědomil, že halou se plíží ten, který zabil posledního ze Salazarových věrných.

Byl to člověk, či někdo z pradávných obyvatel?

To Bloch nevěděl. Bylo mu jen jasné, že i jemu hrozí bezprostřední nebezpečí. Z démona neměl tak velký strach jako z lidského vraha.

To, že ho právě v této chvíli ta myšlenka napadla a byla tak silná, ho varovalo. Muselo to mít nějaký důvod a ten se dal snadno uhodnout.

Vrah byl na blízku! Možná přímo v hale. Možná ho pozoroval a čekal na vhodný okamžik, aby ho probodnul.

Bloch si položil kostku na hřbet dlaně a setřel si slzy z tváří. Ještě stále byl v šoku. S pomocí kostky mohl vidět, jak došlo k povraždění mnichů. Pradávné síly ostrova

nebyly ještě zdaleka zničeny. Byly tu, stejně jako předtím, ve vší své hrůzostrašnosti.

Chvíli trvalo, než si Bloch zase zvykl na ticho, které ho obklopovalo. Patřil k lidem, kteří málokdy projevovali strach, i když ho osud postihl tím, že byl oslepen. Jak tak seděl v hale, přepadla ho najednou strašná předtucha o tom, že se blíží hrozné věci, které nedokáže zastavit.

Od chvíle, co oslepl, velmi se mu zostřil sluch. Byla to jen slabá náhražka za ztrátu zraku, ale ve chvílích, kdy byl sám, to pro něho bylo nesmírně důležité.

Abbé se domníval, že zaslechl nějaký zvuk. Nebyl si jistý, zda zazněl venku, nebo uvnitř haly. Znělo to tak, jako by se něco šouralo po zemi nebo po zdech.

Ţe by kroky?

Bloch se sice necítil uvolněně ani předtím, ale teď měl pocit, že jím probíhá proud. Cítil vibrace, které mu probíhaly každým nervem v těle a zároveň mu přebíhal mráz po zádech.

Templářský abbé si připadal bezmocný a zvláště bezmocný v sedě. Proto se postavil. Tak se mohl i lépe soustředit.

Zeď mu poskytovala nejen oporu, ale také pocit jistoty a kryla mu záda. Ať už tady číhal kdokoliv, mohl ho napadnout jen zepředu nebo z boku.

Ano, znovu zaslechl ten zvuk!

To šourání, ty kroky, teď hlasitěji, což znamenalo, že ten neznámý musel být blíž. Abbého studil pot na zádech. Dýchal tak tiše, jak jen to bylo možné.

Znovu kroky!

Přímo před ním, možná poněkud ze šikma. Abbého najednou zachvátila panika. Vzpomněl si na strašné nože, kterými byli povražděni mnichové a dostal žaludeční křeče.

Kde stojí ten vrah? O tom, že je příchozí vrah, abbé vůbec nepochyboval.

Pak uslyšel tiché hvízdání! Mělo melodii a zdálo se, že

působí tomu, kdo si píská, radost. Už se ani nesnažil tlumit své kroky. Kráčel teď tak energicky, až se jeho kroky rozléhaly prostorem.

“Kdo jsi?” zeptal se abbé. “Řekni mi to!”

Kroky utichly a hvízdání rovněž. Pak neznámý tiše odpověděl: “Jsem tvůj vrah, vetřelce! Přišel jsem tě zabít!”

“Co jsem ti udělal?”

“Přišel jsi sem!”

“No a co?”

“Porušil jsi se svými průvodci náš řád. O prastarých tajemstvích už ví příliš mnoho lidí. A my nedovolíme, aby se dostalo ještě dál. Proto mě poslali, abych tě zabil.”

“Takže ty jsi jejich biřicem! Patříš k pradávným obyvatelům ostrova!”

“Ano, přesvědčili mě.” Tak zněla tichá odpověď.

Abbé se snažil získat čas. Třeba se mezitím vrátí John se Sukem. Proto mluvil hlasitěji než obvykle. “Čím tě dokázali přesvědčit?”

“To bylo docela lehké. Patřil jsem k lidem, kteří si vydělávají tím, že lezou do prastarých hrobek…”

“A vykrádají je?”

“Správně. Narodili jsme se s kamarádem na ostrově. Známe tu každý kámen, každou cestu. Ostrov už pro nás není žádnou hádankou. A známe také místa, kde leží hrobky. Jsou lidé, kteří jsou ochotni dát hodně peněz za

staré umění a kultovní předměty. Prodávali jsme dokonce i do muzeí. Díky své práci jsme se seznámili s minulostí ostrova a narazili přitom na lid, který tu kdysi žil. Před tisíci let. Jsou to lidé, kteří prý přišli z hvězd. I my jsme tomu nějakou dobu věřili, než jsme přišli na něco věrohodnějšího. Malta bývala osídlena lidmi, kteří pocházeli z kontinentu, jenž padl za oběť moři z Atlantidy. A ti lidé na ostrově zanechali svá kouzla svou magii. Našli jsme je v jejich chrámech mrtvých, když jsme do nich vstoupili. Můj kamarád zahynul, zavalil ho velký kámen. Hodil jsem jeho tělo do moře, ale až poté, co jsem se dohodl s jejich mocí. Postavil jsem se na jejich stranu a začal jim rovnat cestu.”

“Vraždami?”

“To říkáš ty, ale je to pravda.” Vrah se zasmál. “Ale jen za dne, protože v noci, kdy začne svítit krvavý měsíc, se jim vrátí jejich síla a nadejde jejich čas. To se stáhnu do pozadí. Teď už víš všecko, nebo skoro všecko.”

“Zabil jsi i toho mnicha, který nám přišel otevřít bránu?”

“Ano. Byl posledním, kdo kromě Salazara přežil. Zkřížili jste mi moje plány. Můj nůž ho zasáhl ve chvíli,

kdy otevíral bránu. Ale on měl ještě sílu vám otevřít. Zemřel pozdě.” Přistoupil o krok blíž k abbému a vyslovil poslední větu: “Teď jsi na řadě ty. A pak si najdu tvé přátele a Salazara. Ve dne vládnu já, v noci síla krvavého měsíce.”

“Jak se jmenuješ?”

“Říkám si Dragut. Je to jméno piráta, který před dávným časem přepadl Maltu. Nevěděl nic o silách, přebývajících v zemi a pocházejících z dob před příchodem

Féničanů a Punů. V době, kdy ostatní svět žil v době kamenné, přinesli už Atlanťané na tento ostrov svou kulturu a vědomosti.” Chraplavě se zasmál. “Brzy zde budu vládnout jako kdysi Dragut spolu se starými Atlanťany.”

Abbé si jeho slova zapamatoval a byl pevně přesvědčen o tom, že jsou pravdivá. Dragut nebyl žádný žvanil, praobyvatelé ho dostali pod svůj vliv a on už nemá sílu, aby se zbavil jejich kouzla.

Kde stojí? ptal se v duchu abbé.

V té chvíli si toužebně přál, aby se mu vrátil zrak. Ale to nebylo možné, takže se musel spolehnout na zbývající smysly.

Slyšel ho a cítil ho. Ten vrah měl zvláštní pach. Pokud abbého nešálil čich, byl to pach krve.

Krve jeho obětí.

A když přistoupil k abbé Blochovi ještě blíž, ovanul ho pach jeho potu. Potu smíšeného s prachem.

A najednou byl u něho!

Abbé cítil, že mu položil ruku na čelo. Zatlačil mu hlavu dozadu a přitiskl mu ji ke zdi. Blochův obličej ovanul jeho teplý dech a ještě něco jiného.

Na hrdle cítil tlak studeného předmětu, jaký mohl zanechat jen nůž.

Teď už ho čeká jen palčivá bolest v hrdle, než zemře.

“Co to máš?” zeptal se nečekaně Dragut.

“Co myslíš?” odpověděl otázkou abbé.

“Co to držíš v rukou? Vypadá to jako tmavě červená kostka.”

“To… to je kostka.” Bloch jen s námahou mluvil.

“A proč ji s sebou nosíš? Je to snad něco vzácného?”

“Mám ji jako talisman,” odpověděl abbé.

Draguta to tak rozesmálo, že se rozkašlal. “Talisman,” zajíkal se smíchem. “To snad není možné. Ty jsi blázen. Ale to je jedno. Ten tvůj talisman ti teď stejně nepomůže. Můj nůž je rychlý. Postačí jediný řez.”

Vtom ho abbé kopl. Věděl, že už stejně nemá naději. Zemře tak jak tak. Proto v posledním zoufalém pokusu zvedl koleno a náhodně zasáhl svého vraha do toho nejcitlivějšího místa.

Bolest projela Dragutovým tělem jako exploze. Nestihl přitom říznout nožem. Zapotácel se s nářkem a kvílením a klel. Když překonal první nával bolesti, ztichl.

Bloch ho neviděl, muže v černém, jehož obličej zčervenal a pokřivil se v bolestnou grimasu.

Svůj nůž však nepustil. Pohyboval rukou s nožem ve

vzduchu. Otřepal se jako mokrá kočka a chystal se ke skoku.

Pak se rozletěly dveře. Někdo je otevřel tak prudce, až klika narazila do zdi.

Dragut se obrátil a v té chvíli si myslel, že se ocitl v nějakém strašném snu.

V otevřených dveřích stál stříbrný skelet!

Slyšeli jsme poslední slova starého abbé, ale nemohli jsme s ním souhlasit.

“Nepřijeli jsme sem proto, abychom zemřeli, Salazare,” řekl Suko.

Starý abbé zvedl oči. Nad nimi se pohnulo sotva viditelné obočí. Vypadalo jako sotva znatelné oblouky na čele. Oči abbého byly jako bledé vodní kapky. Když Salazar znovu promluvil, připadalo nám to, jako by se zastavil čas. “Měli jste přijít dřív. Ten nejvhodnější čas už uplynul. Staré kouzlo Atlantidy nás znovu zasáhlo jako blesk. Naše naděje už je pryč a nevrátí se. Trvalo vám to moc dlouho. Vím, že můj starý přítel, abbé Bloch, přišel a přivedl s sebou dva pomocníky. Ale co jste viděli, když jste prošli branou co?” Rozpřáhl ruce a natáhl je před sebe.

“Narazili jsme na umírajícího mnicha. Ještě než zemřel, sebral všechny síly a otevřel nám bránu.”

“Ano, on byl poslední.”

“A kdo ho zavraždil?”

Salazar pohyboval rty, jako by se chtěl na Suka usmát.

“Kdo ho zavraždil, to vám mohu říci. Podařilo se jim dokonce dostat pod svou nadvládu i člověka. Říká si Dragut. Tak se jmenoval pirát, který kdysi napadl Maltu. V jeho jménu vraždí dál a likviduje ty, co zbyli, jak sám říká!”

“On je ve spojení s praobyvateli ostrova?” zeptal jsem

se.

“Ano, udělali si z něho sluhu. Vloupal se do jejich

hrobek, kde ho dopadli. Potřebovali někoho, kdo nezná ohledy. Dragut byl pro ně tím pravým partnerem.”

“Ale ty ještě řekl jsem.

Salazar zvedl prst. “Nebezpečí ještě stále hrozí. Je jen otázkou času, kdy ukončí i můj život. Dragut mi tím vyhrožoval.”

“My mu v tom zabráníme!” prohlásil Suko.

Stařec se zasmál. “Kdyby to bylo tak jednoduché. Ne, ten se vyzná. Jeho nůž je smrtící. A já tu sedím a čekám, až přijde. Chtěl bych se před svou smrtí ještě podívat na širé moře a znovu pocítit touhu po dálce jako dřív.”

Usmál jsem se na něho: “Myslím, že se mýlíš, Salazare. Budeš se moci dívat na moře ještě mnohokrát. Přijeli jsme proto, abychom tě požádali o pomoc. Ty jsi zasvěcený, ty znáš tajemství praobyvatel Atlantidy, kteří osídlili na konci doby kamenné tento ostrov a zanechali tu po sobě stopu.

“Ano, jsem poslední!”

“Ne tak úplně!” odporoval jsem. “Zapomínáš na skupinu templářů, která tady přistála na křížové cestě nebo po velké porážce Filipa Krásného. Ti také objevili tajemství Atlanťanů.”

“A museli za to pykat!” zvolal Salazar a přerušil mě. Podivoval jsem se tomu, proč zvýšil hlas. Oběma rukama svíral opěradlo židle a kotníky mu vystupovaly ostře z tenké kůže. “Jejich duše nenašly klidu, toulají se časem a nerozeznají hranici mezi přítomností a minulostí. Atlanťané uctívali krvavý měsíc, byli jeho poddanými. Když na ně vyslal své krvavé paprsky, ožili. Vsáli do sebe jeho sílu a začali zabíjet.” Pustil opěradlo a přetřel si rukama obličej. “Jen a jen vraždili, nic jiného neznali. Přinášeli oběti krvavému měsíci.”

“Ty jsi to viděl?”

“Vím to. Včera v noci se tu objevili znovu. Povraždili několik lidí. Jistě najdeme ještě víc mrtvol.”

Okamžitě jsem pomyslel na mnichy, kteří zůstali abbému věrní. “Jakých lidí?” zeptal jsem se.

“To nevím. Ale cítím je, když měsíc rozlije své krvavé paprsky po moři. Ne všichni ho vidí, jen ti, kteří se dostanou do dosahu jeho magické aury. Je strašlivý, může všechno zničit. Ať už lidi, kámen či kov, nic před ním není v bezpečí.”

V tom měl Salazar pravdu.

Stačilo si jen vzpomenout na naši loď, jež se stala obětí pravěkých Atlanťanů. “Je načase, abychom ty síly poslali tam, kam patří. A ještě lepší by bylo, kdybychom je dokázali úplně zlikvidovat.”

“Kdo by něco takového dokázal?” zeptal se abbé.

Zamrkal jsem, protože oknem proniklo do místnosti sluneční světlo.

“Společně budeme dost silní, abychom to mohli dokázat.”

Salazar sklonil hlavu: “Víte, že už nejsem nejmladší. Moje dílo bylo zničeno. Tady už není nikdo, kdo by přežil. Byl bych rád, kdyby byl ostrov zbaven své kletby, ale říkám vám rovnou, že to nebude lehké, protože oni sídlí v jeskyních. A tam vládne prastará atlantská magie.”

“My se jí nebojíme.”

Abbé si odkašlal. “Víte vy vůbec, co vás čeká? Atlantida byla obrovský kontinent plný násilí, plný kouzelnictví a zbytky jejich bůžků se dochovaly i tady na ostrově. Atlanťané se vyznali v magii. Jejich vědomosti byly hluboké. Daleko hlubší než naše. A ne všechno se potopilo v moři.”

Usmál jsem se: “Nemusíte dál nic vysvětlovat, Salazare. My se vyznáme nejen v tomto světě, ale i ve vzdálené

Atlantidě. Já osobně jsem byl při tom, když se potopila ke dnu. Znám její démony. Dlouhá léta už proti nim bojujeme, jestli už nám teď rozumíte.”

Salazar zvedl pravou ruku. “Rozumím, co říkáte, ale nepochopil jsem, zda…”, nakrátko se odmlčel, “nebo snad jste také…?”

“Ne, my nejsme Atlanťané, ale navázali jsme s nimi kontakt. Ještě dnes žijí lidé a mágové, v jejichž žilách koluje krev této prastaré lidské rasy a musím dodat, že se k lidstvu nechovají nepřátelsky.”

Pokýval hlavou a řekl: “To je možné. Ale já se musím soustředit na tu starou rasu, která žila tady.” Zvedl hlavu a dodal: “Kdy chcete vyrazit na cestu?”

“Ihned.”

“Ano, je to dost daleká cesta, kterou máme před sebou. Jejich chrám mrtvých se nachází daleko na jihu ostrova. Je tam spousta hrobů. Budeme je muset hledat, sestoupit do velké hloubky, protože od doby jejich vystavění uběhl velmi dlouhý čas. Ostrov byl později osídlen jinými národy, kteří na něm zanechaly své stopy, které jsou pro archeology velmi zajímavé. Byli to Féničané, Punové, Římané, možná i Vandalové, východní Gótové, pak tu dlouho žili Arabové nebo Saracéni a ostrov padl na nějakou dobu i do rukou Normanů. Později přišli Španělé, kteří zde žili až do doby, kdy ostrov dostali darem maltézští rytíři a ti mu vládli až do chvíle, kdy ostrov obsadil Napoleon, který vládu rytířů ukončil. Ale Francouzi udrželi ostrov ve své moci jen dva roky. Pak ho převzala anglická koruna a v r. 1964 dostal nezávislost. Byla to doba rychlých změn v dějinách. Myslím, že si

umíte představit, jaké stopy na ostrově jednotliví obyvatelé zanechali.”

“Chybí jen Řekové,” řekl Suko.

Stařec se postavil. “Velmi správně. Ti ostrov nikdy neokupovali. Odysseus ho na jedné ze svých cest po mořích minul.”

Pro nás to byla sice zajímavá historie, ale v té chvíli neměla žádný velký význam.

V tuto chvíli šlo jedině o zlé síly, které byly schopny znovu přivolat krvavý měsíc.

Suko podal Salazarovi ruku, když se zvedl ve své židli s

vysokým opěradlem. Stařec se trochu bolestně usmíval.

“Byl bych vám vděčný, kdybyste mi pomohli sejít po tom dlouhém schodišti.”

“Ale ovšem, že pomůžeme.”

Vzali jsme starce mezi sebe. Opatrně, jako by byl dítě, doprovázeli jsme ho ke strmému točitému schodišti.

Šlo to zpočátku dobře, pak se však stalo něco, s čím jsem nepočítal. Z hloubky pod sebou jsme zaslechli výkřiky.

Ustrnuli jsme.

“Ty, nebo já?” zeptal se Suko.

“Teď ty!”

“Dobrá, Johne.” Můj partner, přítel a kolega v jednom se rozběhl jako o závod…

Dragut se zarazil uprostřed pohybu. Doširoka otevřel oči i ústa současně a zachroptěl.

V té chvíli už nepomyslel na svůj ostrý, mírně zahnutý nůž, protože skelet se objevil tak nečekaně, že ho to úplně vyvedlo z rovnováhy.

Abbé Bloch nemohl vidět, co se stalo. Přesto vytušil, že mu někdo přišel na pomoc a zašeptal jeho jméno. “Hector de Valois! Jsi to ty?”

Místo odpovědi učinil stříbrný skelet krok kupředu. Jak jeho kostlivci noha došlápla na kamennou podlahu, vydalo to charakteristický zvuk, podle něhož ho abbé poznal.

V tom okamžiku Dragut překonal své překvapení. Ještě jednou potřásl hlavou, jako by si tím pohybem sám dal znamení vyrazit.

Jako bojovník s nožem byl už něco jako legenda v přístavních krčmách La Valletty. Dokázal mistrně zacházet s ostrými noži. Jeho největší síla byla v různých uskocích a také v tom, jak si uměl přehazovat nůž z jedné ruky do druhé.

Teď to dělal také, při chůzi. Přehazoval si nůž z ruky do ruky a v očích měl výraz, který by se dal nejlépe vyjádřit jako nepotlačitelná touha vraždit.

Ten stařec mu nemůže utéci. Musí se nejprve postarat o toho kostlivce. “Odřežu ti každou kost zvlášť, ty prokletý kostlivce!” zasupěl. “Každičkou kost…”

Ta slova slyšel i abbé. Jen nevěřil, že to Dragut dokáže. Bloch prostě velmi dobře znal sílu a moc Hectora de Valois.

Stříbrný skelet se ani nepohnul. Vypadalo to, že ho vrah vůbec nezajímá. Jeho tělo vypadalo jako natřené stříbrnou barvou, v levé ruce držel templářskou pečeť.

Konečně vykročil. Ale jen tak, aby za sebou mohl zavřít dveře, aby Dragutovi odřízl únikovou cestu, což ten kvitoval s úšklebkem.

Důvěřoval své síle a síle toho pradávného národa, kterou v sobě měl. Nevydal se Atlanťanům jen tak bezdůvodně, kromě toho ho ta tajemná bytost vnitřně vyplňovala.

Zmást a pak bodnout!

V tom byla jeho síla, kterou zase jednou demonstroval. Pohrával si s nožem a přehodil si ho z levé do pravé dlaně. Oči mu přitom svítily. Plíživě se blížil ke skeletu, ještě jednou si přehodil nůž, naznačil, že ho bodne ze spodu a pak na skelet skočil.

Mocně se odrazil. Jeho tělo dostalo tvar šipky a nůž se mu zableskl v ruce jako padající hvězda. Pak bodl kostlivce do hrudi.

Tedy, chtěl ho bodnout, ale nůž sklouzl po kostech, jako by byly naolejované. Dragut zavrávoral, vytáhl nůž a zvedl ho k další ráně.

Tentokrát byl Hector rychlejší.

Jeho pěst Vyrazila kupředu. Dragut příliš důvěřoval své síle a odmítal věřit, že by ten kostlivec mohl mít proti němu šanci. Z toho důvodu ho rána zasáhla zcela nečekaně. Měl pocit, jako by ho kostlivec přerazil v půli. Zalapal po vzduchu. Zavrávoral na nejistých nohou, než narazil do zdi a klesl na kolena.

To se mu ještě nikdy nestalo. Po jednom jediném úderu byl téměř knokautován. Jedno se Dragut v životě naučil. Vzdávat se teprve tehdy, až už skutečně nemohl.

A tak špatně na tom ještě nebyl. Zvedl se znovu na nohy. Sice ne tak rychle jako jindy, ale stál. Ten kostlivec se bude divit.

Dragut hekal a otřásal se, jako by těmi pohyby ze sebe chtěl setřást svou slabost.

A vtom kostlivec zaútočil znovu.

Ale Dragut tentokrát jeho pohyby sledoval. Zadíval se i doprava, kde stál slepec. Na chvíli mu problesklo hlavou, že by toho starce mohl vzít za rukojmí. Určitě by to nebylo špatné, jenže ten kostlivec jeho úmysl prohlédl.

“Sakra!” zaklel, aby sám sobě dodal odvahy. “Však já tě dostanu a pak ti odsekám ty tvoje kosti jednu od druhé.” Obcházel svého soupeře obloukem a číhal jako divoká šelma. Pak uviděl templářskou pečeť, zelený kámen v pravé ruce. Nevěděl, co to je, a proto ho to ani nijak zvlášť nezajímalo. Jediné, co ho v tuto chvíli zajímalo, byla kostlivcova lebka a v ní oči.

Byly sice prázdné, ale z nějakého důvodu mu připadalo, že jsou živé. Něco uvnitř těch prázdných důlků bylo. Možná pradávná síla, kterou cítil i on.

Přiblížil se ke skeletu.

Ten ho nechal klidně přiblížit až k sobě. Tvářil se, jako by ho vůbec nezajímalo, že cesta k tomu slepému templáři není volná.

“Jeho neuchráníš!” zasípěl Dragut. “To nedokážeš…” Skelet nereagoval. Ani když se k němu Dragut přiblížil. Znovu skočil.

Tentokrát skutečně vedl nůž shora šikmo dolů. Chtěl bodnout do prázdného očního důlku, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Uhnul nožem o kousek doleva.

A bodl přímo do čela mezi oční důlky.

Dragut očekával, že se lebka rozskočí s typickým nepříjemným zapraskáním.

Ale zůstalo jen u přání. Nůž lebku vůbec nepoškodil, sjel po ní dolů a skoro se zabodl do hrudi útočníka.

Tentokrát ho Hector de Valois neuhodil. Naopak, neuvěřitelně rychlým a pružným pohybem, jaký by v něm nikdo nečekal, sáhl po Dragutově ruce. V tu chvíli už mu svíral zápěstí. Pak mu rukou trhl tak prudce, že se jen zázrakem nezlomila. Dragutovi projela paží nesnesitelná bodavá bolest od zápěstí až po rameno.

Něco podobného Dragut ještě nezažil. Zařval jako šílený. Ústa měl dokořán otevřená a zdálo se, že už je nikdy nezavře. Z očí mu vytryskly slzy.

Jeho výkřik se rozezněl nejen halou, ale jeho ozvěna dosáhla až na schody do věže.

Dokonce i sám abbé se lekl.

I jemu bylo jasné, že Hector de Valois toho muže zabije, když bude chtít. Možná by to i udělal, tak dobře ho zase abbé neznal, jenže on chtěl toho muže živého, i když věděl, že ho Dragut přišel zabít.

“Nech ho, Hectore, nech ho. Má dost! Ten už nás podruhé nenapadne.”

Stříbrný skelet uposlechl slova abbého a pustil Draguta.

Ten přestal křičet, jen tiše naříkal a zhroutil se.

Když se chtěl opřít, křuplo mu v pravé ruce. Dragut dopadl na kamennou podlahu. Nůž ležel někde mimo jeho dosah.

Od schodiště bylo slyšet rychlé kroky. V poslední zatáčce se objevila něčí postava, která právě překonávala poslední schody jedním dlouhým skokem.

Byl to Suko s pistolí v ruce. V této chvíli stál už v hale a mířil rukou s pistolí v půlkruhu kolem sebe.

“Abbé!” zvolal. “Co se stalo?”

“Teď už je to dobré, Suko. Přepadl nás tu vrah a chtěl mě zabít!”

“Dobře,” řekl Suko a zamířil k muži, který se mezitím

posadil. Díval se na Suka očima plnýma nenávisti a zároveň bolesti.

Suko zvedl jeho nůž. “S tím jsi ho chtěl zabít?” zeptal

se.

Dragut si odplivl.

Suko podobnou reakci očekával. Potřásl hlavou. “Jsi

vrah!” řekl potom. “Proklatý, odporný vrah. Byl jsem u Salazara. Řekl mně a mému kolegovi o tom, co se tady stalo. Všichni jsou povražděni a ty jsi se na tom vraždění podílel!”

“Ne, já…”

“Kdo zabil toho člověka, který nám otevřel bránu? To ty, ne?”

“Ano, ale…”

“Tak vidíš, přiznal ses k první vraždě. Chtěl jsi zabít i abbého a nakonec Salazara. Nebylo to tak?”

“Ne, já…”

“Řekni pravdu!”

Dragut by vyřízen. Už jen přikývl. Pak zašeptal: “Ale já jsem to musel udělat. Musel jsem splnit smlouvu s nimi, copak to nechápeš, sakra?”

“Ne, jde-li o vraždu, nemůžeš se dovolávat pochopení.

Jakou smlouvu jsi musel splnit? Smlouvu s kým?”

Dragut zvedl hlavu. “S tím pradávným národem, a národem krvavého měsíce. Staré časy se znovu vrátí. Vrátily se už díky kouzlu krvavého měsíce…”

“Jsi jejich vazalem?”

“Jsem zasvěcený.”

“To nám ještě chybělo,” řekl Suko. “Tak ty tomu říkáš zasvěcený. Měl by ses stydět.”

“Krvavý měsíc potřebuje oběti,” řekl Dragut tiše. “Když povstane pradávný národ a svítí krvavý měsíc, musí téct

krev. Tak je psáno ve starých spisech.”

“Ty jsi je četl?”

“Ne, to ne.”

“Ale je to pravda!” Ta slova nevyslovil Dragut, nýbrž Salazar. Právě s mou pomocí sestoupil ze schodů. Pochytili jsme útržky rozhovoru, ale nezasahovali jsme do něj.

Teď nastal čas. Stál jsem za Salazarem, který byl překvapen, když uviděl vysoký stříbrný skelet. “Kdo… kdo je to?”

“Hector de Valois,” řekl jsem.

Stařec pokýval hlavou, podíval se doprava a sípavě se nadechl, než natáhl svou hubenou ruku a zamířil k abbé Blochovi. “Blochu, příteli,” zvolal. “Ty jsi přijel. Já tě vidím, ale ty mě vidět nemůžeš.”

“Ne, bratře Salazare. Osud si se mnou nepěkně zahrál. Ztratil jsem zrak. Lékařská věda mně nedokázala pomoci. Nedokázala mi vrátit zrak. Ale dostal jsem něco jiného. Místo zraku jsem dostal jiný smysl. Dokážu někdy cítit věci, které zůstávají ostatním utajeny a tím se věci vyrovnávají. Příroda je spravedlivá!”

Salazar abbého objal. Teprve teď jsem tomu maltézskému rytíři plně uvěřil. Tak dokonale by nikdo

nedokázal hrát. Oba muži spolu mluvili tak tiše, že jsem jejich slovům nerozuměl. Bylo to shledání dvou přátel.

Salazar po chvíli od svého přítele odstoupil. Díval se vraha sedícího na zemi. “Hovořil jsi o starých spisech. Musíš je tedy znát.”

“Ano.”

“Kde je najdeme?”

“Jsou ukryté v pohřební jeskyni těch nejstarších. V Ham Eganu. Nikdo o nich neví, ale jsou tam, já to vím, protože jsem tam byl.”

“Tys ty spisy objevil?”

Kolem jeho rtů pohrával úsměv. “Jak by mohl pradávný národ zanechat po sobě spisy? Ne, byly to kamenné desky s vyrytými slovy ze znakového písma.”

“Umíš to písmo číst?”

“Zpočátku ne. Tušil jsem, že jsou velmi cenné. Později jsem se to naučil, když mě osvítilo poznání. Pomohli mi v tom pradávní Atlanťané, protože jsem byl osvícen v době, kdy na nebi svítil krvavý měsíc a vysílal na zemi svoje poselství.”

“A co jsi četl?” zeptal jsem se.

“Bylo to zaklínání. Víc vám neřeknu. Ta jeskyně je hluboká, velmi hluboká. Ten, kdo tam vstoupí, musí vědět, že ho čeká něco mimořádného, protože se ocitl v pradávné obětní jeskyni, jejíž kameny i dnes žízní po krvi.”

“Po krvi koho?” chtěl jsem vědět.

“Spousta jich už zemřelo a mnoho jich ještě zemře. Ani tento klášter nepřežil. Mnichové vyžvanili větší část tajemství a to prastarý lid nechtěl. Už v době, kdy se o něm dozvěděli templáři, museli za své vědomosti tvrdě zaplatit. Nejsou ani živí, ani mrtví. Ţijí mezi časem. Někdy v

minulosti, jindy v přítomnosti. Krvavý měsíc smazal hranice.”

To všechno už jsme věděli. Jediné, co nám zůstalo neznámé, byla pohřební jeskyně. Bylo zřejmé, že nepatří k nesčetným známým hrobkám a chrámům na ostrově. Obrátil jsem se proto na Salazara, jehož vědomosti jsem obdivoval.

“Má ten muž pravdu, nebo nám chce jen něco namluvit?”

“Musíme vycházet z toho, že mluví pravdu.”

“Znáš místo zvané Ham Egan?”

“Ne, nikdy jsem tam nebyl. Ale vím, jak se tam dostat. Leží na jihu ostrova. Nemluví se o něm. Nad důvodem se dá jen spekulovat. Možná je to přirozený strach, který se lidí zmocnil, když se ocitli před pohřebištěm. Strach, který si nedokázali vysvětlit. Musel k nim vystupovat z hloubky té jeskyně. Nikdo do ní nechtěl vstoupit.”

“A přece jich tam hodně najdete,” ozval se Dragut.

“Leží tam mrtvola na mrtvole.”

“Kdo jsou ti mrtví?”

“Zvědavci…”

Měl jsem na Salazara ještě jednu otázku. “Co se stalo s tvými přáteli?”

“Ty víš dobře, že jsou mrtví.”

“A kde jsou jejich mrtvoly?”

Salazar pokrčil rameny. “Mohu jen hádat. Jestli je chceš najít, zeptej se jejich vraha. Ten ti určitě prozradí, kde je máš hledat.”

“I mých pět templářů, kteří zahynuli na moři?” zeptal se abbé Bloch, který rozhovor poslouchal.

“O tom nic nevím,” zvolal Dragut.

“Ale o ostatních ano, že?” řekl Suko ostře.

Dragut se lekl. Zdráhal se odpovědět. Suko ho chytil a vytáhl na nohy. “Pojď, teď půjdeš s námi a ukážeš nám ty mrtvé.”

“Vy je neuvidíte.”

“Proč ne?”

Dragut sklonil hlavu. “Já… já jsem všechny zazdil.

Všichni leží zazdění ve výklenku.”

“Kdo ti to přikázal?”

“Prastarý národ.”

“Může to být pravda?” obrátil se Suko na Salazara.

“Přesto bychom se tam měli podívat. I já chci vědět, co se všechno stalo.”

Suko popadl Draguta policejním grifem, z něhož se nemohl vytrhnout, aniž by si zlomil ruku.

“Já s vámi nepůjdu,” řekl abbé. “Můj přítel Hector de Valois mne ochrání.”

Přijali jsme jeho omluvu s pochopením.

Salazar se ujal vedení. Suko a Dragut šli za ním, já na konci.

Procházeli jsme chodbou, na jejímž konci byly staré

dveře. Rozsvítil jsem kapesní svítilnu. Než Salazar dveře odemkl, ohlédl se ještě jednou na nás. “Nyní vejdeme do prastarých sklepních prostor a katakomb této pevnosti. Chtěl bych vás upozornit, že jsou velmi nízké a …”

“My už takové věci známe,” řekl jsem a protlačil se ke dveřím. Ovanul mne Dragutův teplý dech. Ten člověk se tak potil, že měl obličej pokrytý mokrým filmem.

Dveře nešly otevřít, byly zaseknuté. Rozrazil jsem je a posvítil do prostoru za nimi.

Do nosu nám zavanul vlhký pach. Dokonce jsme kdesi slyšeli kapat vodu.

Schodiště bylo vytesané do kamene, každý schod byl jinak vysoký a jinak široký.

Každý, kdo se po něm vydal do podzemí, musel dávat pozor, aby neuklouznul. Levou rukou jsem podpíral Salazara, v pravé jsem držel svítilnu.

Schodiště bylo velmi strmé. Zdi byly potažené silnou vrstvou špíny, která páchla a lepila. Mezi kameny se shromáždila voda a na mnoha místech v potůčcích stékala na zem.

Strop byl nerovný. Místy byl nižší, místy zase vyšší a připadal mi jako klidná vodní hladina. I na něm byla nalepena špína a na ní pavučiny.

Chvílemi po ní přeběhli tlustí brouci s klepety, jak jsem je vyplašil světlem své svítilny.

Nechali jsme schodiště za sebou. Posvítil jsem kolem

dokola, viděl několik vchodů jako do jeskyně a tunelů, ale nevěděl, kudy dál.

“Kam teď?” zeptal jsem se Draguta. “Kde leží mrtvoly maltézských rytířů?”

“Tam!” ukázal šikmo doprava. “Tam musíme. Není to

daleko.”

“Tak běž první!” přikázal Suko. Pořád ho držel, protože Dragutovi nebylo možné věřit.

Chodba, do níž jsme vkročili, dávala tušit to nejhorší.

Byla nízká, úzká a velmi temná. Neustále jsme třeli rameny o zdi a špína se nám otírala na šaty.

Nemohli jsme jít vzpřímeni. Všichni jsme museli sklonit hlavu.

“Bude to dál ještě horší?” zeptal jsem se.

Odpověděl Salazar. “Neboj se, chodba je i dál stejná jako tady.”

“Tak to jsi mě tedy uklidnil,” řekl jsem sarkasticky.

Přestože jsem se podobnými chodbami a tunely prodíral už několikrát předtím, nemohu říci, že bych si na to zvykl. Dostával jsem z tak stísněných prostor klaustrofobii, což byl pocit strachu z toho, že mě buď sevřou zdi, nebo se na mě zřítí strop.

Proto jsem pozorně poslouchal každý cizí zvuk mimo našich kroků.

Ale nic podezřelého nebylo slyšet. Svítil jsem před nás a Salazar kráčel zavěšen do mne.

Světelný kužel narazil na překážku!

Byla to zeď. Možná ta, o níž mluvil Dragut. Posvítil jsem na ni. Ale podle mého názoru nebyla nově postavená. Byla sice jiná než okolní, ne z plochých kamenných desek, nýbrž z kvádrů, ale neuměl jsem si představit, že by ji dokázal postavit Dragut.

Z toho důvodu jsem se na něho obrátil: “Ty jsi nám lhal.

Ti mrtví neleží za tou zdí!”

“Proč ne?”

Posvítil jsem na něho. Zavřel oči. Přesto nedokázal tak rychle změnit úskočný a lstivý výraz v obličeji.

Zavedl nás do léčky?

“Otevři oči!” přikázal jsem mu.

“Proč?”

“Otevři je!”

Poslechl. Nesvítil jsem mu přímo do nich, ale do tváře, jež se stále leskla potem. “Tak a teď nám řekneš, kde najdeme ty zavražděné lidi!”

“Za tou zdí!”

“Ty jsi ji stavěl?”

“Ovšem.”

Nechal jsem ho stát a šel se na zeď podívat zblízka. Kámen na kámen, tak byla postavena. Mezi jednotlivými kameny bylo vidět světlou maltu, která mezitím taky zvlhla.

Tu zeď nemohl nikdy postavit sám. Než jsem se k němu otočil, chtěl jsem mít naprostou jistotu, a proto jsem poklepával na některá místa.

Výsledkem bylo jen to, že jsem si odřel klouby o drsný kámen. Ţádné skryté dveře jsem neobjevil.

Ale najednou zaznělo zaklepání dutě. Nejdřív jsem si myslel, že jsem se zmýlil, ale pak se ozval i Suko.

“Johne, tam něco bylo!”

“Já si to myslím taky.” Poklepal jsem na to místo znovu a zvuk zůstal stejný. Nemýlil jsem se. “Kámen to není, že ne?” obrátil jsem se ostře na Draguta.

Pokrčil rameny.

Zatím jsem proklepal jen malou část zdi. Teď jsem postupoval systematicky a našel na zdi dutý trojúhelník.

Zatlačil jsem na něj dlaněmi. Stačil jen slabý tlak a deska se pohnula. Vyklonila se dozadu a pak zmizela. Stačil jsem jen zjistit, že byla z lehkého styroporu, natřeného stejnou barvou jako okolní zeď.

Byl jsem připraven na nepříjemný pohled a už jsem také ucítil pach rozkladu.

Posvítil jsem dovnitř.

Obličej mi doslova zkameněl. Musel jsem přiznat, že Dragut mluvil pravdu.

I ostatní ucítili ten pach. Salazar ke mně šouravými kroky přistoupil. Podíval se krátce dovnitř a vykoktal:

“Dobrotivé nebe!”

Znovu jsem se obrátil. Můj vlastní hlas mi připadal cizí, když jsem řekl: “Pojďme!”

Dragutovi jsem už nevěnoval jediný pohled. I přes mé zkušenosti mi stále zůstává nepochopitelné, jak může

člověk něco takového udělat. Jak mohou někteří lidé tak úplně ztratit úctu k životu.

S Dragutem nikdo nemluvil. Když jsme vystupovali vzhůru po strmých schodech, vzduch se zlepšoval a když jsme se za chvíli ocitli v hale, zhluboka jsme dýchali.

“Co tam bylo?” zeptal se nás abbé Bloch.

“Dragut nelhal,” řekl jsem.

“Takže jsou tam…”

“Už nežijí.”

Abbé sklonil hlavu. Dovedl jsem si představit, jak mu je, protože ani mně nebylo v tom sklepení o nic lépe, pokud ne hůře.

Suko hlídal Draguta jako pes. Vrahův obličej zůstal nehybný a bez výrazu. Jen pot mezitím uschl.

Bloch mě oslovil: “Buď upřímný, Johne. Doufáš ještě,

že se nám podaří mé lidi zachránit?”

“To sotva.”

“Zmizeli. Možná je pohltilo moře. V tom případě k nim byla smrt milosrdnější než ta, která by je čekala tady.” Zaťal ruku v pěst. “Myslím, že se musíme postavit skutečnosti tváří v tvář. Vyrazíme na cestu.”

“Vezmeme Draguta s sebou?” zeptal se Suko.

“Ovšem. Ukáže nám cestu.” Při těch slovech jsem se na něho podíval.

Vrah se usmíval. “Dostanete se do míst, kde je smrt něco zcela běžného. Smrt tam přebývá, je to dědictví bohů pradávné Atlantidy.”

“Nemusíš nás poučovat, my ten potopený kontinent známe.”

Dragut na mne zůstal civět. Vypadalo to, že se mě chce na něco zeptat, pak si to však rozmyslel a otočil se. Suko

mu položil ruku na rameno. “Budu ti neustále nablízku, vrahu. Nepokoušej se o nic, je to jasné?”

“Na mě se můžeš spolehnout, Číňane. Budu se chovat rozumně, neboj se. Už se těším na to pohřebiště, kde nad vámi zvítězí váš osud.”

“My se na to těšíme taky,” odpověděl Suko.

O chvíli později jsme vyšli z chládku kamenných zdí do horkého dne, které těžce leželo nad ostrovem. Obloha změnila barvu. Nebyla už tak světlá, jasná a skleněná. Teď už byl všude opar.

Opar stoupal od mořské hladiny do výšky. Vál mírný vánek, který zahnal opar před slunce.

Šel jsem napřed a otevřel náš minibus. Na dvoře ještě ležel mrtvý mnich. Někdo jeho mrtvolu obložil kameny. Předpokládal jsem, že to byl Hector de Valois.

Dragut se nás nebál, ale na stříbrný skelet se nedůvěřivě díval. Vypadalo to, že jemu nedůvěřoval už jen pro jeho vzhled.

Suko nastoupil se svým zajatcem dozadu. Zbylo tam dost místa i pro abbého i Hectora. Sedli si na zadní sedadlo, za Suka a Draguta.

V minibusu bylo strašné horko. Byl rozpálený jako plechová trouba, ve které se skoro nedalo dýchat.

Otevřel jsem všechna okénka a nastartoval motor. Výfukové plyny se táhly podél minibusu a pronikly nám do nosu. Když jsem nastartoval, zvedl se prach. Brána byla ještě otevřená. Nechali jsme za sebou pevnost s věží, které ve svém nitru skrývaly posmrtný klid.

Naskočila mi husí kůže!

Malta nás pohltila!

Ostrov se zdál velký, když jsme jím projížděli nepříliš vysokou rychlostí, protože jsme museli dávat pozor na silnici, která nebyla ani vyasfaltovaná, ani dlážděná.

Dalo by se říct, že to byly takové lepší polní cesty, vyznačující se jednou výraznou vlastností.

Prachem! Všude samý prach. Prach, který nás všude provázel jako mrak. Byl to velmi jemný prach, který pronikl skoro všude.

Museli jsme zavřít okénka. Přesto jsem měl oči plné písku!

Mířili jsme na jih. Jeli jsme krajinou, která byla vyprahlá sluncem, kamenitá a pustá.

Přesto ale měla svůj osobitý půvab. Možná to bylo těmi neobvyklými chrámy, které odkryli archeologové.

Některé z nich vypadaly jako arabské pevnosti, stojící na náhorních plošinách.

Byly postavené z kamenů…

Světlých, hrubých a hranatých. Byly poskládané jeden na druhý. Tvořily mosty, někde vchody do jeskyní. Byla to oficiální archeologická naleziště, zpřístupněná turistům.

Vpravo od cesty ležela malá osada. Viděli jsme z dálky čnít kostelní věž nad střechami domků. Po jedné straně osady se tyčila terasovitá hora. Pásly se na ní krávy a ovce. Malta nebyla jen vyprahlá kamenitá pustina.

Moře jsme bohužel neviděli. Ale opar byl všude. Bylo strašné horko a dusno.

Salazar seděl vedle mě. Díval se k obloze. “Přijde bouřka,” řekl.

“Já s tím počítám,” odpověděl jsem.

“Až bude po ní, uvidíš, jak si ostrov vydechne a rozkvete. Voda vytáhne na povrch síly, které se ukryly v hloubce.”

“I květy?”

“Ano, některé oblasti se doslova promění v kvetoucí moře. Je to nádhera, přímo pastva pro oči.”

Doufám jen, že se toho dožijeme. Barva prachového

oblaku, který nás celou cestu provázel, se poněkud změnila. Nebyl už tak světlý, spíš nahnědlý a okrový. Svahy, kolem kterých jsme projížděli, vypadaly velmi dlouhé. Všude ležely obrovské balvany, jako by je tam někdo bez ladu a skladu roztrousil. Mezi nimi se usadily rostliny, které byste v Anglii našli tak nanejvýš v bytech sběratelů exotických rostlin.

Kaktusy!

Vysoké, některé rozrostlé do šířky a nepředstavitelná spousta druhů. Od světle až po tmavě zelené. Nádherná barva mezi tou kamenitou pouští.

A znovu se v dálce rýsovala nějaká malá osada. Měla dokonce i městské hradby, které ji obepínaly jako zeď. Domy se pekly ve slunečním žáru. Před domky byly postaveny stánky. Možná právě pořádali jarmark.

Pastevec pásl kolem městských hradeb stádo ovcí. Zvířata však ležela nehybně na zemi. I psi seděli u svého pána vedle díry s vodou či nějakého vodního zdroje, protože jsem viděl z dálky modrat její hladinu.

“To je podzemní pramen, ze kterého vytéká voda na povrch,” vysvětlil mi Salazar.

Setřel jsem si už nejméně podesáté pot z obličeje, ale

bylo to zbytečné, protože za chvíli jsem ho měl stejně mokrý. Kromě toho mě trápila žízeň.

Na takové cestě se člověk stane apatický. Vypne myšlení a chová se automaticky. Přidává plyn, řadí, brzdí, zírá na silnici před sebou a oblaka prachu.

I když jsem měl společnost, připadalo mi chvílemi, že sedím v minibusu sám.

Nebyl jsem schopen normálně přemýšlet. To horko mě

úplně vysušilo. My, Evropané ze severu a západu, nejsme na takové horko zvyklí. Nepřemýšlel jsem vůbec o tom, že s námi jede několikanásobný vrah.

Nikdo z mých spolucestujících nemluvil. Ve vozidle panovalo tíživé ticho. Horko bylo prostě příliš velké na nějakou konverzaci.

Všichni tupě zírali před sebe. I Salazar tím horkem trpěl. Čas od času si povzdechl. Když jsem se na něho tázavě podíval, jen potřásl hlavou.

Připadalo mi, že už jsme na cestě celé hodiny. Ten starý minibus byl opravdu dobrá trefa. Sloužil nám bez závady a nikdy nás nenechal ve štychu.

Jeli jsme teprve ani ne hodinu a mně už to připadalo jako celá věčnost.

“Jak je to ještě daleko?” zeptal jsem se.

Salazar ukázal rukou skrz prachem zanesené přední sklo. “Musíme dojet támhle k té kopcovité pahorkatině. Pohřebiště leží v jednom údolí mezi nimi.”

“Je těžké ho najít?”

“Velmi těžké.”

To jsem si myslel. Nebudou tam ani žádní návštěvníci, proto budeme odkázáni sami na sebe. Mám-li být upřímný, bylo mi to tak milejší.

Kopcovitá pahorkatina se před námi postupně vynořovala na obzoru. Kulaté kopce vystupovaly z okolního terénu. Pochopitelně měly kamenité svahy. Jen na několika málo stinných místech rostla tráva, která tvořila jediné ostrůvky zeleně.

Mířili jsme k nim.

Chrám zatím nebylo vidět. Schovával se mezi kopci. Zatím jsme jeli po prašné silnici, kolem níž byly jen samé kameny a všude nás provázel ten proklatý prach, který jako by nemínil nikdy skončit.

Velké kameny na silnici jsem objížděl, ty menší jsem ignoroval. Jak jsem je přejížděl, odletovaly od kol a tloukly zespodu do karoserie, až to s námi házelo.

Přejeli jsme nejvyšší bod pahorkatiny a teď jsme mířili do malého údolí. Ale ani tady jsme se nevyhnuli žhavým slunečním paprskům. Čas od času jsem zjistil, že jedu moc rychle a přešlápl jsem nohou na brzdu. Na terénu, kterým jsme projížděli, pneumatiky stopu moc nedržely. Když jsem zabrzdil, často jsme jeli smykem kus dál.

Naštěstí jsme nemuseli přes další kopec. Cíl naší cesty ležel v prvním údolí.

Salazar ukázal na zpříma se tyčící seskupení skal ve tvaru kříže. “Támhle leží Ham Egan.”

Moc toho nebylo vidět, jen ty skály, které byly dost vysoké, jak jsme viděli, když jsme přijeli blíž. Tyčily se před námi jako silné vybělené prsty různé výšky.

Zajel jsem s naším minibusem za tuto ochrannou přírodní stěnu. Ve stínu kamenů rostla suchá tráva.

Otevřel jsem dveře a vystoupil jako první z minibusu. Byl jsem celý ztuhlý po tak dlouhém sezení. Šaty jsem měl nalepené na těle. Trochu jsem se protáhl, až jsem zase cítil, že se mi ztuhlé kosti rozhýbaly.

Venku nebylo o moc chladněji než ve voze. Kopce pohlcovaly sluneční žár, jako zrcadlo pohlcuje světlo.

Bylo nesnesitelné horko. Kameny byly tak rozpálené, že působily jako trouby na pečení.

Ocitli jsme se v pozemském pekle.

Abbé vystoupil z minibusu bez pomoci. Hector de Valois vystoupil za ním a zůstal stát vedle něho jako děsivý osobní strážce.

Suko skutečně nespustil po celou dobu vraha z očí.

Pozoroval jsem je oba.

Dragut na mě působil dojmem lstivého, ale zároveň vystrašeného člověka. Zůstal stát na místě, které mu vykázal Suko a číhavě se kolem sebe rozhlížel. Jeho tmavé vlasy, slepené potem, se mu lepily na šíji. Na čele už měl mírnou pleš. Pleť měl tmavou jako v Orientu každý. Nebyl moc vysoký, ale silný, s širokými rameny.

Můj pohled dopadl na Salazara. “Víš, kde je vchod do chrámu?”

“Ne.”

“Tak on.”

“Ano, Dragut nás povede.”

Ten se vzpřímil a řekl: “Jak já k tomu přijdu, abych vás, proklatce…?”

Suko do něho jen mírně strčil a vrah zmlkl. “Měl bys

mít radost, že nás povedeš na smrt. Vždyť nám ji přeješ,” řekl.

“Ano, i vy zahynete.”

“Tak nás veď.”

Dragut se otočil. Šel skloněn, jeho ruce svěšené podél těla mi připadaly velmi dlouhé. Kýval jimi sem a tam. Šli jsme podél zdi až k bráně, k níž vedl most. Poměrně úzký průchod vedoucí do vnitřního nádvoří ze žlutých kamenů položených na sebe.

Vnitřní nádvoří a celá stavba hrobky se nedala porovnat se Stonehenge v Anglii. Ani co se týče velikosti. Tato zde byla mnohem menší a přehlednější.

Široké ploché kamenné desky, které mi připomínaly lavice, buď ležely, nebo stály ve stínu vnitřního nádvoří. My jsme sem však nepřišli odpočívat, přišli jsme se podívat do hrobky.

“Kam teď?” zeptal se Suko.

“Tudy ne,” odpověděl Dragut.

“To vidím taky.”

Dragut šel vpředu, Suko za ním. Nevšimli jsme si úzké mezery mezi kameny, kudy nám chtěl Dragut zmizet, ale Suko, který prohlédl všechny triky, mu v tom včas zabránil.

“Já půjdu první,” řekl.

“Jak chcete,” odpověděl vrah.

Inspektor Suko nám zmizel z očí. Čekali jsme tak dlouho, dokud jsme neuslyšeli jeho “V pořádku, můžete jít”. Dragut šel první. Já se protáhl mezerou jako poslední.

Ocitli jsme se na podobném prostranství, jako bylo předchozí nádvoří. Připomínalo mi spíš obětní místo, protože uprostřed stál oltář. Pochopitelně kamenný. Byly to v podstatě dva kolmo stojící kameny a na nich jeden položený vodorovně.

Tento prostor by se dal rovněž označit za jeskyni ležící venku, protože nad námi byl kamenný strop, v němž byla spousta otvorů.

Vzduch kolem nás byl horký a vlhký. Když jsme se pohnuli, měli jsme pocit, že procházíme jakousi tuhou hmotou.

Mne nejvíc zaujal oltář, proto jsem se na něj šel podívat zblízka. Věděl jsem, že vymřelé kultury po sobě zanechaly stopy, z nichž archeologové a historikové dovedou vyčíst, jak tehdy lidé žili. Na kamenné desce oltáře jsem taková znamení rovněž našel. Byly to dva spirálovité kruhy, které se vzájemně přesahovaly a rozbíhaly se do opačných směrů.

Jejich význam jsem neznal. Ani v Atlantidě jsem nic podobného neviděl. Proto jsem se zeptal Salazara. Ale ani on nevěděl.

Náš vrah však ano. “To je znamení pradávného národa,” řekl ne bez pýchy nad svými vědomostmi. “Ty dva kruhy neznamenají nic jiného, než dva světy. Tento svět a onen

svět. A ty spirály jsou cesty, kterými se musí člověk vydat, aby se dostal do příslušného světa.”

“I my?” zeptal jsem se.

“Jistě.” Záludně se usmíval. “Už neuniknete.” Mávl jsem rukou.

Suko rovněž přistoupil k oltáři a prohlížel si ho ze všech

stran. Jednu chvíli se sehnul, pak se zase narovnal a obrátil se k vrahovi. “Zatím jsme nenašli hrobku. Jak se do ní dostaneme?”

Dragut chvíli přemýšlel. Když Suko začal vypadat netrpělivě, pohnul se z místa. Přistoupil k jednomu kameni, stojícímu kolmo, ne příliš vysokému, v jehož středu byly dva otvory velikosti lidské ruky. Dragut do nich zastrčil prsty.

Neviděli jsme, co tam dělá, ale za chvíli se kamenná deska na oltáři začala otáčet. Teprve teď jsme uviděli, že ty dva kolmé kameny stojí na kruhovité plošině, která se otáčí. Vrah zřejmě uvedl do pohybu skrytý mechanismus.

Vrátil se k nám. Jeho chůze byla plíživá a houpává současně. “Tam je,” řekl a ukázal pravou rukou směrem, odkud přišel.

Stál jsem na okraji kruhového otvoru a díval se do hloubky.

Nebylo tam nic vidět. Jen temná díra, zející pod námi.

Působila tajemně! Najednou jsem dostal pocit, že k nám z té hloubky vystupuje něco, co čekalo celé věky na své vysvobození. Salazar ke mně přistoupil. Viděl toho stejně málo jako já. Vytáhl jsem kapesní svítilnu a posvítil do otvoru. Přešel mě veškerý optimismus, když jsem viděl, že do hloubky nevedou žádné schody.

Obrátil jsem se na Draguta. “Jak se dostaneme dolů?

Nevidím žádné schody.”

“Můžeš tam skočit.”

“Děkuji, takovou radu mi mohl dát kdokoliv. Ty jsi tam taky skočil?”

“Ne.”

“Tak letěl?”

“Je tam lano. Po něm můžeš sešplhat až dolů. To je celý trik.”

“Raději se pořádně podívej, Johne,” varoval mě Suko.

Posvítil jsem do jámy ještě jednou a opravdu jsem lano objevil. Natáhl jsem ruku, až se mi ho podařilo zachytit prsty a přitáhnout k sobě.

Vypadalo nové. Z toho důvodu jsem si řekl, že by nás mělo udržet.

Salazar stál vedle abbého Blocha. Vysvětloval mu, co jsem objevil a co chceme udělat.

Narovnal jsem se a lano držel v ruce. Všechny pohledy směřovaly ke mně.

I abbé Bloch otočil hlavu mým směrem, jako by se na mě díval.

“Urči pořadí, jak budeme sestupovat,” vyzval mě Suko. To jsem taky chtěl udělat. Ale napřed jsem chtěl ještě něco říct. “Nevím, zda bychom do té hrobky měli

sestupovat všichni…”

“Chceš mě nechat nahoře?” zeptal se abbé Bloch, který okamžitě pochopil, koho mám na mysli.

“Vlastně ano.”

“Proč?”

“Přišel jsi o zrak a…”

“Johne, mám kostku. Copak jsi zapomněl, že nám může pomoci zprostředkovat spojení s Atlantidou? Víš přece, že je něco podobného jako věštecká koule.”

“Ano.”

“Takže půjdu s vámi a Hector de Valois také. Neboj se, on se o mne postará.”

“Tak jsem to nemyslel, abbé.”

“To je v pořádku, Johne. Začněme sestupovat.”

Souhlasil jsem. Museli jsme se seřadit, což proběhlo dost rychle.

Salazar chtěl jít za mnou, za ním Dragut, pak Suko a na

konec abbé a Hector de Valois.

Taková skupina lidí zřejmě ještě nikdy předtím do hrobky nesestupovala.

Měl jsem podivný pocit, když jsem se díval dolů.

Svítilnu jsem si dal mezi zuby, abych si mohl svítit pod sebe.

Pak jsem dal přátelům pokyn a začal jsem se spouštět…

Byl to sestup do cizího, úplně jiného světa. Podle nejnovějších vědeckých poznatků byly hrobky pradávných obyvatel staré sedm tisíc let. To ještě hluboce spala i egyptská kultura.

A já do toho kamenného hrobu vstoupil jako první člověk. Proto mi bylo tak divně. Musel jsem několikrát polknout, vzduch byl tak špatný, jak jsem očekával, horký jako venku a navíc páchl.

Světlo baterky nedosáhlo až dolů, takže jsem nevěděl, jak je jáma hluboká. Světlo poskakovalo po stěnách hrobky.

Lano mi dřelo ruce. Šplhal jsem jako při výcviku v policejní škole. Nechtěl jsem si rozedřít ruce do krve.

Dna hrobky jsem se dotknul nejprve pravou nohou.

Bylo tvrdé, nejspíš také kamenné, nebo z udusané hlíny. Postavil jsem se, pustil lano a posvítil do výšky, kde se šedě rýsoval otvor.

“Další!” zvolal jsem a doufal, že to ten starý muž svede. Suko mu pomáhal. Už podle toho, jak lano chytil, jsem konstatoval, že do nedokáže. Suko si toho všiml také, chtěl mu to rozmluvit, ale stařec byl tvrdohlavý. Touha vstoupit

do tajuplné hrobky byla příliš silná.

Pak se to stalo.

Nedokázal se udržet. Salazar sebou zaškubal, ruce mu sjely, znovu se pokusil zachytit lano, ale nedokázal to a padal na mě.

Pokusil jsem se o nemožné a chtěl ho chytit. Váha jeho těla mě strhla k zemi.

Oba jsme vykřikli. Stařec sebou zaškubal a skutálel se ze mne a zůstal nehybně ležet. Vypadalo to, že ten pád

nepřežije.

I mě bolely kosti, ale na to jsem byl zvyklý. Bál jsem se o Salazara.

Posvítil jsem na něho. Měl obličej pokřivený bolestí,

krvácel na čele. Rychle jsem ho prohlédl a oddechl si, protože mrtvý nebyl. Jen v bezvědomí a s těžkými pohmožděninami.

“První zdechnul!” zvolal Dragut z výšky. “Tak to dopadne se vše…”

Suko mu zacpal ústa. Neviděl jsem, jak to udělal, ale vrah zaklel a pak už mlčel.

“Je mrtvý?” volal na mě Suko.

“Ne, v bezvědomí.”

“Dobrá, pošlu tam teď našeho přítele.”

Dragut se dostal dolů bez potíží. Dopadl vedle mě a pátravě si mě prohlížel.

“Nehni se z místa!” řekl jsem mu a namířil na něho berettou.

Na to se jen zasmál. “Co je taková bouchačka proti tomu, co vás čeká tady dole?”

“Na tebe bude stačit jediná kulka, ty vrahu. Pak už si nebudeš muset dělat starosti. Já umím dobře střílet.”

“A pak?”

Mezitím se dolů spustil Suko a vzal si ho znovu na starost. Pak šli dolů abbé Bloch a Hector de Valois. Stříbrný skelet nesl slepého templáře na ramenou.

Kudy dál, to nám řekne Dragut. “Předpokládám, že jsi tu někde nechal louče, když tu není elektrické osvětlení.”

“Ne.”

“Tak jsi používal kapesní svítilnu?”

“Jsou tu jiné zdroje světla,” zašeptal. “Malé misky, naplněné olejem.”

“Výborně, tak je zapal!”

Vytáhl z kapsy zápalky a poodešel stranou. Suko šel s ním. Když vyšlehl první plamínek, stál můj přítel vedle vraha.

Plamínek se rychle zvětšoval a za chvíli osvítil v jeskyni malý ostrůvek. Brzy hořely další misky, v jejichž světle jsme se rozhlíželi po jeskyni. Hrobka, v níž jsme

stáli, byla dost velká, ale prázdná. Nenašli jsme žádné stopy po lidech, kteří zde měli být pohřbeni.

Ţádné kosti, lebky, jen zdi vydávající podivné světlo. Mísily se tu dvě barvy. Ţlutočervená a mezi ní zelená.

Zdi vyzařovaly fosforeskující zelenou barvu, kterou způsobovala cizí tělesa, pravděpodobně kovy.

Světlo z misek osvětlovalo i strop jeskyně a my mohli vidět, jak je položena.

Připomínala mi kryptu s relativně nízkým stropem. Objevili jsme průchody do jiných místností a tyto průchody končily u obloukovitých sloupů vybíhajících vzhůru po obou stranách jeskyně.

I ve zdech jsme objevili velké otvory. Některé kruhovité, jiné oválné, i pravoúhlé.

Byl to začátek skutečného labyrintu. Suko řekl nahlas,

co jsem si v duchu myslel. “Tady se člověk může snadno ztratit” a svítil při tom do jednoho otvoru ve zdi.

V té chvíli nedával pozor na Draguta. A ten využil příležitosti.

Když jsem vykřikl, abych Suka varoval, byl už Dragut v pohybu. Odrazil se pružně jako divoká kočka, letěl nad zemí a proletěl jednou z těch děr ve zdi. Možná bychom ho mohli zastavit výstřelem z pistole, ale nebylo naším zvykem střílet někomu do zad.

Suko se vrhl za ním. Viděli jsme světlo jeho svítilny blikat v otvoru, až zmizelo.

Pak jsme najednou přestali slyšet kroky obou mužů.

“Je pryč, že?” zašeptal abbé Bloch, který všechno dobře slyšel.

“Ano.”

“To je špatné. Měl tu být s námi.”

Myslel jsem si totéž, ale nechal jsem si to pro sebe.

Vykročil jsem směrem, kde zmizel Suko a volal jsem ho.

Můj hlas zněl velmi divně. Nesl se labyrintem ozvěnou, která se několikrát odrazila, než dozněla úplně.

Naskočila mi husí kůže, když jsem si uvědomil, jak velká může být tato pohřební jeskyně.

Abbé mě zavolal: “Johne, pojď sem. Já… já něco cítím.

Kostka se mění, chce mě varovat.”

Rozhlédl jsem se kolem. “Je mi líto, ale já nic nevidím.”

“Ale ano, Johne!” naléhal na mě. “I Hector to musí cítit.

Běžte se podívat, prosím.”

Nemusel jsem dlouho hledat. Najednou mi napadlo podívat se vzhůru.

A tam jsem ho uviděl.

Nad otvorem ve stropu vysílající k nám svou krvavě rudou barvu krvavý měsíc templářů…

Krvavý měsíc uprostřed odpoledne!

Cítil jsem, jak se mi stahuje žaludek. Bylo to k nevíře, ale nemělo smysl si nad tím lámat hlavu. Bylo třeba to brát tak, jak to je a uvědomit si následky.

Krvavý měsíc stál na nebi tak, že jsem měl pocit, že míří svými paprsky přímo do otvoru. Jen ten otvor byl důležitý a on ho naplnil svou tajemnou září.

Začal jsem se potit. Ale nebylo to tím dusným horkem v hrobce. Kolem nás se totiž něco změnilo.

Podíval jsem se na abbého Blocha a na stříbrný skelet Hectora de Valois.

Abbé mě varoval. Musel cítit, co se na nás řítí. Držel kostku mezi oběma dlaněmi. I na ni dopadlo světlo rudého měsíce.

Nezměnila se? Zvnějšku ne, i když mi její barva připadala mnohem intenzivnější. Smísila se s červenou barvou měsíce. I vlákna uvnitř, která byla nositeli informací, se změnila.

Kdybych měl popsat své pocity, řekl bych to tak, že jsem si připadal jako ve věznici, jejíž zdi byly neobyčejně silné a nepropouštěly zvuk.

Veškeré dění se soustředilo na tu pradávnou hrobku tajemného národa.

Obrátil jsem se na abbého. Měl v rukou kostku a bylo

pravděpodobné, že se s její pomocí dověděl víc. “Co se děje, abbé? Cítíš také, jaké…?”

“Buď zticha, Johne, jsou tady.”

“Kdo?”

“Cítím jejich přítomnost, Johne. Ty sám ty duchovní bytosti neuvidíš, protože jsou zatím v jiném světě, ale hranice mezi nimi se za chvíli smažou. Necítíš nic? Už k nám vysílají část své nebezpečné síly.”

Musel jsem se zhluboka nadechnout, abych vůbec mohl mluvit. “Co přesně mi můžeš říct?”

Bloch mi odpověděl šeptem. “Chtějí nás dostat pod svůj

vliv. Já proti nim vysílám překážku, ale u tebe to bude horší.” Slepec mluvil čím dál rychleji a dodal ještě něco, co mi nahnalo strach. “Dobré nebe, Salazar! Jeho naděje je čím dál menší. Jsou nad ním, cítím to velmi zřetelně.”

Obrátil jsem hlavu k Salazarovi, abych se přesvědčil, jestli abbé mluví pravdu.

Bloch se nemýlil. Opravdu už byli tady a zmocnili se Salazara, který ležel v bezvědomí. Byl nejslabším článkem řetězu a tak bude odstraněn jako první.

Nemohl proti tomu nic dělat. Byl úplně bezbranný, když se dotýkali jeho těla jako vítr. Jejich přítomnost jsem poznal podle toho, že se Salazarovy vlasy hýbaly pod smeknutou kapuci. “Kdo jsou?” zeptal jsem se Blocha.

“Vidíš toho víc?”

Slepec hleděl na svou kostku. Sice nic neviděl, ale cítil, jak mu kostka předává zprávy telepatickou cestou.

Pak mi odpověděl. Možná jsem svou otázkou způsobil,

že se tajemné síly pojednou ukázaly. Až do této chvíle byly neviditelné. Nyní nám pradávný národ ukáže, kdo je tady pánem.

Neviditelný vítr ustal. Chtěl jsem se rozběhnout k Salazarovi, ale ten sebou zaškubal. Nebylo slyšet vůbec žádný zvuk a přesto jeho tělo olizovaly plameny, které obklopily jeho tělo od hlavy k patě a zvýraznily jeho obrysy.

Byly to bledé plameny, které by za denního světla zřejmě nebylo vidět. Tady jsme teď na vlastní kůži prožívali, jak strašné dokáží být.

Zničily tělo starého maltézského mnicha!

Rozžhavilo se jako železný prach, aniž by začal hořet jeho oděv. Kolem postavy to jiskřilo a chvílemi tak svítilo, jako by někdo zapálil velké množství miniaturních svíček.

Neodvážil jsem se k němu přistoupit. Nepomohl by mi ani můj stříbrný křížek. Tato magie byla prostě příliš stará. Pozdní doba kamenná s vědomostmi Atlantidy, to byla nebezpečná zápalná bomba.

“Je mrtev?”

Tuto otázku mi položil slepý templář, abbé Bloch.

“Ano, myslím, že ano.”

“Cítil jsem to, Johne. Cítil jsem, že tam je něco, proti čemu nic nezmůžeme. Krvavý měsíc svítí, jejich duchové se probudili. Připrav se na to, že zaútočí.”

Chraplavě jsem se zasmál. “Musíme jít dál, zastavit je a taky najít Suka a…”

“Zapomeň na něho. Suko není malé dítě. Půjde vlastní cestou.”

Právě když jsem chtěl odpovědět, stalo se to. Najednou jsem měl pocit, že už nejsem sám sebou. Něco mě ovládlo. Vstoupilo to do mě. Cítil jsem podivné horko a okamžitě pomyslel na chudáka Salazara, který mi shořel před očima.

Bylo to strašné.

Všechno se mi roztočilo před očima. Zjevovaly se obrazy, které nepatřily do tohoto světa. Viděl jsem plameny a v nich umírali lidé. Slyšel jsem výkřiky krutě zabíjených vojáků, viděl vlajky s templářskými a maltézskými kříži a zmocnil se mě pocit, že mě drtí mlýnské kolo.

“Abbé!” zachroptěl jsem. “Proklatě, měl jsi pravdu. Pokoušejí se o to. Chtějí mě…” Nedomluvil jsem. Něco mi sevřelo a stisklo hrdlo. Stěny jeskyně se začaly hýbat. Tančily mi před očima a rozhýbala se mi země pod nohama. Bylo to podobné jako na rozhoupané lodi a já cítil, jak pode mnou klesají kolena.

V té chvíli mi také bylo jasné, jak málo mi proti tomuto útoku pomůže křížek. Vůbec nereagoval a já nebyl schopen vyslovit formuli k jeho aktivizaci.

Abbé ke mně mluvil, ale já jeho slovům nerozuměl. Zřejmě mi chtěl dodat odvahy, ale paprsky krvavého měsíce mě držely ve svém zajetí.

Upadl jsem.

Ještě stále jsem cítil cizí sílu, ale už slaběji. Když jsem dopadl na zem, připadalo mi, jako bych vzlétl. Do temnoty vesmíru, ale pak jsem se zase vrátil do reality, převalil se na záda a zíral ke stropu jeskyně.

Ne, to nebyl strop jeskyně.

Díval jsem se přímo na měsíc. Ten se zase díval na mě jako obrovské oko. Nevnímal jsem nic jiného, jen to velké oko a jeho strašlivou zář.

Ta zář mě ničila, pronikala mi každým pórem do těla, provrtávala se do žil, sžírala mě a způsobovalo to nesnesitelné vnitřní horko.

Předzvěst požáru!

Slyšel jsem sám sebe sténat a připadalo mi, jako bych byl na míle vzdálen od vlastního hlasu. Celé tělo mi ochromil strach. Vyplňoval každičké místo. Vnímal jsem šeptající hlasy a viděl světlé stíny.

Bytosti bez tváří, které se mi zjevovaly, pohybovaly se, jako by tančily na mou počest.

Se Salazarem to měly jednodušší. Jeho bylo snadnější

zabít. Já jsem pro ně znamenal problém. Otázkou bylo, jak dlouho ještě. Jejich nápor se stupňoval a já věděl, že je se mnou konec.

Jak jsem tam ležel na zádech, s největším úsilím jsem zvedal pravou ruku a automaticky sahal po křížku, který byl mou poslední nadějí.

Nemohl jsem ho nahmatat. Do ruky se mi dostal jiný předmět. Viděl jsem nad sebou stín, obličej, brýle s tmavými skly.

Byl to abbé Bloch!

“Johne!” šeptal. “Johne, prosím tě. Nesmíš podlehnout.

Prosím, vzpamatuj se…”

Nejdřív jsem vůbec nevěděl koho, nebo co myslí. Než jsem se soustředil na svou pravou ruku.

Pak se mi vyjasnilo.

Cítil jsem ty hladké plošky mnohokrát, když jsem ještě byl sám majitelem kostky.

Abbé Bloch se odloučil od své drahocenné zbraně, aby

mi pomohl. “Soustřeď se na ni, Johne! Musíš se soustředit jen a jen na ni, rozumíš?”

Nebyl jsem schopen odpovědět, protože mi připadalo nesmírně těžké vyslovit byť i jen jediné slovo. Abbé nahmatal mou levou ruku v zápěstí a zvedl ji tak, abych se kostky dotýkal i já.

“Teď, Johne, teď…”

Víc pro mne Bloch nemohl udělat. Zbytek už závisel jen a jen na mně. Kostka se mi nalepila na zpocené dlaně. Byl to poslední pokus o záchranu. Jestli selže, není mi už pomoci.

V minulosti mi mnohokrát pomohla, když jsem se na ni soustředil. Uvolnila pak síly, které se v ní ukrývaly.

Tak tomu bylo i teď!

Cítil jsem, že se v ní něco děje. Její síla mi proudila do těla a to mi usnadňovalo soustředit se na ni.

Vyslal jsem jí v myšlenkách příkaz!

“Pošli je pryč! Znič síly, jež mě obklopují! Znič je!”

Kostka mezi mými dlaněmi se rozehřála, až byla najednou tak horká, že zářila. Zmobilizovala v sobě velké tajemné síly světla a dobra. Ţe tomu skutečně tak je, mi hned dokázala.

Zjevil se mi obraz.

Nemohl jsem si na něj sáhnout, jen se dívat. Ten obraz přede mnou vyvstal, jako by ho někdo tak rychle namaloval. Kostka dokázala pomocí své utajené vnitřní síly vybudovat most, který zasahoval jako široká šavle až do nepřátelského území duchů.

Na jednom konci mostu byla kostka. Na druhém jiný předmět, jehož majitelem jsem se mezitím stal.

Byl to tmavý grál!

Vzácný kalich s rudou koulí Tanitha. Zářil nádherným jasným leskem, který předčil vše a mně to napadlo až teď, když jsem na něj myslel, aniž bych to vědomě chtěl. Přišlo to úplně automaticky a já v tu chvíli pochopil, že ten grál je mým velkým pomocníkem.

On spolu s kostkou potlačily vlny, vysílané ke mně z neviditelna. Tlak ustal. Mohl jsem zase volněji a zhluboka dýchat. Postupně se mi jasnil zrak.

Přede mnou klečel abbé. Díval se na mě pln starosti.

“Dobré,” zašeptal jsem. “Je to dobré, abbé. Přestál jsem to.”

“Opravdu?”

“Ano.”

Chtěl se přesvědčit a hmatal po kostce. Podal jsem mu ji a nic se nestalo. Tentokrát už na mě nic nezaútočilo. Byl jsem už dokonce schopen vstát.

Pro jistotu jsem se opřel o drsnou kamennou zeď. Pomohlo mi to, ale už jsem to nepotřeboval. Dokázal jsem udržet rovnováhu sám od sebe.

“Cítíš ještě něco?” zeptal jsem se.

“Ne,” odpověděl abbé. “První útok jsme přežili. Ale on tam ještě musí být.”

Bylo mi jasné, koho tím Bloch myslí. Zadíval jsem se vzhůru, do otvoru ve stropě.

Uviděl jsem měsíc!

Stál rudý na obloze. Zlé oko, které prožilo první porážku, ale zatím neprohrálo celou válku. Bude na mě dál shlížet dolů.

Abbé chtěl pochopitelně vědět podrobnosti, jak se mi vlastně podařilo porazit ho. “Nepomohla mi jen kostka,” odpověděl jsem šeptem, “ale podařilo se jí zbudovat most. Na jednom konci mostu stála kostka, na druhém černý grál. Oba se nacházeli na jedné platformě, kterou si neumím představit, ale pomohlo to. Magická síla našeho soupeře byla poražena.”

“Ne, Johne, to ne. Jen potlačena. Ale stále tu je a ona se nevzdá.”

Toho jsem se obával i já. Nemohli jsme se odtud dostat ven. Kromě toho jsem věřil, že jsme se ještě nedostali do samého centra. Navíc jsem musel za každou cenu zjistit, co se stalo se Sukem. I on musel pocítit tu změnu.

Když jsem to řekl abbému, přikývl a neříkal už nic.

“Musíme počítat i s templáři.”

“Jak to myslíš?”

“S jejich duchy, rozumíš? Mrtví, kteří nemohou nalézt klidu. Možná nám mohou pomoci. Podívej se na Hectora de Valois. Doufám, že bude schopen vysvobodit je z jejich

prokletého zajetí s pomocí pečeti templářů. Oni ji určitě poznají. Pokud tomu tak je, můžeme pak společnými silami zahubit zlého ducha této hrobky.”

“Není-li na to už příliš pozdě,” odpověděl jsem tiše.

Abbé mlčel. Možná si myslel totéž, co já. Jen se neodvážil to vyslovit nahlas…

Suko chtěl dohonit vraha!

To, že se Dragutovi podařilo mu uprchnout, bral Suko jako svou osobní porážku. Vzal si toho muže na svou zodpovědnost a měl ho pod svým dozorem. Proto ho dvojnásob zlobilo, že se mu i přesto podařilo uprchnout.

Musí ho dohonit!

Suko učinil totéž, co před ním Dragut, totiž proskočil otvorem ve skalní stěně. Ocitl se v malé jeskyni, v níž byla tma.

Na rozdíl od vraha se Suko v hrobce nevyznal. Musel rozsvítit kapesní svítilnu, aby se mohl orientovat.

Ale tím také prozrazoval svou polohu. Dragut nebyl ozbrojen. Suko ho důkladně prohledal a nenašel u něho žádnou zbraň. Jenže tady mohl zvednout ze země kámen a z nějakého úkrytu ho po Sukovi hodit.

Suko slyšel jeho kroky. Prostor byl příliš malý na to, aby zněly ozvěnou, ale přesto Suko přesně poznal po jejich zvuku, kterým směrem Dragut jde.

Ubíral se stále hlouběji do labyrintu a dál od otvoru, kudy se sem spustili. Suko mu byl v patách. Šel tak rychle, jak to terén dovoloval. Světlo svítilny tančilo po hranatých kamenech, podobajících se jakémusi neumělému schodišti. Ozařovalo malé oltáře a pohanská obětiště. Otvory proražené do zdí Sukovi připadaly jako zvědavé oči, obrácené na něho. Na mnoha místech se shromáždila vlhkost a podlaha byla kluzká. Suko po ní dvakrát uklouznul, ale pokaždé se mu naštěstí podařilo udržet

rovnováhu. Nestalo se mu nic.

Pak se najednou všechno změnilo.

S velkým překvapením si uvědomil, že se honí za přízrakem. Už neslyšel Dragutovy kroky. Jen své vlastní a ty ho velmi znervózňovaly.

Zastavil se.

Vpravo od sebe uviděl stěnu. Nebyla hladká, byly v ní prohlubně podobající se výklenkům, vždy dvě a dvě vedle sebe.

Suko se do jednoho z nich schoval.

Zhasl svítilnu a zůstal tiše stát v absolutní tmě.

Byla to absolutní černá tma, srovnatelná s temnotou vesmíru. Suko si začal připadat jako její součást a to se mu nelíbilo.

Pocit být pohřben zaživa se dostavil vzápětí. Stál ve výklenku, obklopen hlubokou tmou, slyšel svůj vlastní dech a cítil, že se něco změnilo.

Ţije snad ta temnota?

Prostor kolem něho ho začal tížit. Jako by byl vyplněn neviditelným životem. Ale ne normálním životem, Sukovi to připadalo, jako by se kolem něho pohybovali duchové.

Srdce se mu rozbušilo. Ale nic v jeho bezprostřední blízkosti se nepohnulo. Ze všech stran ho obklopovaly kamenné zdi staré hrobky. Suko přemohl pocit, že se zdi kolem něho začaly hýbat, přibližovat k sobě, jako by ho chtěly rozdrtit.

Strach se k němu plížil jako divoká šelma. K žádnému z těchto pocitů neměl žádný viditelný důvod. Proto dospěl inspektor Suko k závěru, že někde uvnitř hrobky muselo dojít k podstatné změně. Do jejích stěn vstoupil ten prastarý děs.

Byl všude. Měl dlouhé slizké ruce jako chapadla, kterými chtěl Suka sevřít. Tomu nejenže nebylo dobře, ale strach v něm narůstal a mrazilo ho v zádech.

Zatím se ale nic nedělo. Proto jen stál a čekal. Potily se mu dlaně. Zpotil se i v obličeji a šaty se mu lepily na tělo.

Slyšel svůj vlastní těžký dech. Vzduch byl čím dál těžší.

Stejně vydýchaný a zatuchlý jako předtím, ale vmísilo se do něj ještě něco jiného. Co to bylo, to Suko nedokázal definovat. Ze zdí k němu pronikala nějaká neznámá síla poselství z minulosti.

Suko si utřel rukou pot z čela. A i to nenáročné gesto ho stálo velké úsilí. Tlak na jeho tělo sílil a bránil mu v pohybu.

Co to jen mohlo být?

Pak uslyšel smích. Nebyl to však normální radostný veselý smích. Naopak, působil na Suka hořce, krutě a zároveň triumfálně. Podobal se spíš tajemnému ostrému a zlomyslnému šepotu.

Suko si uvědomil, že ve tmě číhá někdo, kdo si předsevzal, že s ním svede krutý boj až do vítězného konce.

“Hej, Číňane!”

Suko se nezalekl, když ten hlas uslyšel. Očekával ho.

“Ozvi se!”

Suko mlčel. Pohnul jen pravou rukou a vytáhl berettu. Jestli se před ním objeví Dragut a bude ozbrojen, připraví mu takové překvapení, že se bude divit.

Suko si uvědomoval, že ta neznámá síla, která kolem něho začala působit, ho připravuje o jeho vlastní síly, protože i takový nenáročný pohyb, jaký učinil, když sáhl

pro berettu, ho unavoval. Cítil se slabý, nesrovnatelně slabší, než ještě před půl hodinou.

Jeho soupeř o tom věděl a vysmíval se mu. Suko neměl vůbec ponětí, kde se skrývá. Slyšel jen jeho hlas.

“Už na tebe čeká hrob, Číňane. Přecenil jsi svoje síly. Obyčejný člověk se nemůže pustit do boje se silami starého kontinentu. Už se těším, až tě uvidím jako oběť krvavého měsíce.”

“Tak pojď sem a ukaž se!”

Dragut se zasmál. “Proč bych se ti měl ukazovat? Za chvíli mě stejně uvidíš. Teď tady já určuji podmínky. A já se napřed s tebou chci pobavit. Copak jsi necítil, že se ve tvém okolí něco změnilo?”

“Jak tomu mám rozumět?” Suko nechtěl v žádném případě přiznat pravdu, ale Dragut to věděl.

“Chápu, že si nechceš přiznat slabost. Musíš ale cítit, že ti není dobře. Vysvětlím ti, co se stalo, abys nezemřel v nevědomosti. Kdybys mohl vidět ven, zjistil bys, že i teď stojí na obloze krvavý měsíc a vysílá své paprsky do hrobky. Ale i když ho nevidíš, cítíš jeho sílu, já to vím. Nedá se ničím zastavit. Paprsky pronikají skálou až sem dovnitř a kamenné stěny je odrážejí do prostoru. Chtěli jste rozluštit tajemství krvavého měsíce a on vás teď za to zahubí…”

“Zatím ještě žiji, Dragute.”

“Ano,” zasmál se vrah, “zatím. Ale co je to za život? Cítíš přece, jak ti ubývá sil. Krvavý měsíc si s tebou hraje. Udělá z tebe někoho úplně jiného a totéž se stane s tvými přáteli…”

Dragut mluvil dál, ale Suko ho už neposlouchal, protože teď cítil účinky záření krvavého měsíce s plnou silou.

Síla mu unikala z těla všemi póry. Jeho vůle slábla každou vteřinou. Suka přepadl pocit apatie a prázdnoty. Přidal se k tomu ještě pocit opuštěnosti a smutku. Viděl najednou hrozné obrazy. Úděsné scény se mu odehrávaly před očima.

Dragut mluvil předtím o svých průvodcích a přátelích. To oni teď byli středem těch scén. Všechno plulo jakoby v mlze, ale Suko i přesto poznával, jak se ti duchové k němu cílevědomě blíží s obětními noži. Viděl bledé postavy pradávného národa, které kolem sebe bodaly a zabíjely jeho přátele.

Pocit nesmírného smutku ho dokonale zaplavil. Pocítil, jak se mu sevřel žaludek. Ale smutek rychle nabýval převahy. Osamělost inspektora drtila.

Rozplakal se.

Slzy mu tekly z očí a zanechávaly stopy na tvářích. Zamokřily mu rty a nechtěly přestat. Suko viděl i přes závoj slz.

Obraz, který viděl, se topil v moři krve, z něhož vystupoval kulatý předmět.

Měsíc!

Osvětloval strašlivou scenérii, zaléval svým světlem mrtvé, ležící na zemi. Nad nimi se vznášely bledé postavy ozbrojené zakrvácenými noži, kamennými obětními noži a číhali na to, zda se někdo pohne. John Sinclair, Salazar ani abbé se však ani nepohnuli. I sám stříbrný skelet mezi nimi ležel nehybně a ztuhle.

Smrt slavila strašlivou sklizeň.

A Suko plakal. Smutek ho zaplavil jako obrovská vlna. Nebyl schopen na nic jiného myslet. Tak silný pocit opuštěnosti ještě nikdy v životě nezažil.

Cítil, že už se skoro nedokáže udržet na nohou. Sjel zády po zdi, klesl na kolena a zůstal tak.

Zavřel oči, ale ten proklatý obraz zůstal. Ten strašný krvavý měsíc úplně zlomil vůli inspektora Suka.

I jeho pravá ruka klesla dolů. Zbraň v ruce mu ztěžkla. Vyklouzla mu z prstů…

Nevzpomněl si už ani na svou hůl, ani na bič na démony.

Všechno bylo úplně jiné, než si to představoval. Pradávná síla v hrobce byla na něho příliš velká a pro jeho přátele také.

Suko seděl na zemi jako hromádka neštěstí. Už nemohl, byl vyřízen psychicky i fyzicky. V té chvíli by ho dokázalo porazit i dítě.

Proud slz se zastavil. Jen mokro na tvářích ještě zůstalo. Ale obraz zůstal. Krvavý měsíc svítil na mrtvé.

Ozařoval scenérii hrůz a stál na šedé obloze, kde nebylo

jediného mráčku.

Ten obraz tam zůstal až do chvíle, kdy se něco stalo.

Nastal pohyb.

Vzadu, kam už červené světlo nedosáhlo, ze země pohlcené tmou se něco dralo na povrch. Nejprve to bylo nerozeznatelné, pak ale začalo být jasné, že něco vystupuje na povrch.

Byla to postava lidská postava!

Vstoupila do červeného světla. Rozpřáhla ruce, jako by chtěla obejmout tu zář a usmířit se s ní. Odevzdala se tomu strašnému světlu, líbilo se jí, protože bylo stvořeno silami tohoto světla.

Vypadalo to, jako by rostla. Vystupovala přitom z pozadí tak, aby na ni mohlo měsíční světlo dopadat přímo.

Postava učinila ještě dva kroky, až stála v záplavě rudého světla a nasávala do sebe jeho energii. A sama se při tom rozsvětlovala.

Stín, kterým byla zahalena, zmizel. Teď byla vidět naprosto zřetelně a Suko ji poznal.

Zvedl hlavu, jako by ho k tomu neznámá síla přinutila.

S tím jednoduchým pohybem se najednou vytrácel děs jeho okolí a zůstávalo jen jediné.

Ta postava!

Byl to muž, jehož Suko velmi dobře znal. I když ho zahalovalo červené měsíční světlo jako průsvitný plášť, věděl inspektor velmi dobře, koho má před sebou. Byl to vrah Dragut!

Vypadal divoce. Černé vlasy mu visely do čela. Obličej měl pokřiven v odpornou grimasu plnou zloby, v očích triumfální výraz a držel v pravé ruce, co už Suko také znal, protože to viděl v rukou duchů pradávného národa.

Byl to obětní kamenný nůž!

Dragut se k němu blížil. Až dosud prožíval Suko tyto hrůzné scény jako ve filmu. Ale muž, který se teď k němu blížil, byl skutečný člověk z masa a krve.

Inspektoru Sukovi bylo jasné, proč opustil svůj svět proto, aby zabíjel!

Dragut se blížil.

Zahalen pláštěm rudého světla krvavého měsíce vypadal jako postava z hororu. Dokonce i v očích mu tančily červené ohníčky a obličej měl zahalen jemným závojem červeného světla.

Magické světlo z magického světa. Dragut vypadal svým zevnějškem jako člověk, ale ve skutečnosti se stal monstrem na zabíjení.

Moc dávno potopené pevniny Atlantidy mu dala sílu.

“Jsem tady!” řekl hlasem, připomínajícím temné mručení, které vychází z hlubin hrobky. “Přišel jsem tě popravit. Ve jménu pradávné Atlantidy přijdeš o život, Číňane!”

Pravděpodobně čekal nějakou odpověď, ale Suko neřekl nic.

Dragut se zasmál. “Ty jsi neviděl, co se stalo tvým přátelům, do nichž jsi vkládal tak velké naděje? Ale oni už

nejsou, jsou mrtví. Nepřežili účinky krvavého měsíce. On, který se kdysi zjevoval nad jistou částí Atlantidy, je tak mocný, že proti němu nemá žádný člověk šanci. My dva vždycky zvítězíme. To staré je silnější než nové, protože v tom starém se skrývá velká moudrost, které se dnešní lidé vysmívají.”

Suko přikývl, aniž by si toho všiml. Dragut si to vysvětlil jako výzvu, aby přistoupil ještě blíž. Udělal ještě dva kroky a zastavil se těsně před Sukem.

“Podívej se nahoru!”

Když Suko zvedl hlavu, chytil ho Dragut za vlasy.

Sklonil se nad ním a silou mu hlavu zaklonil.

Suko měl oči otevřené. Pohled, jímž se na Draguta díval, byl prázdný a unavený pohled starce. Na tomto místě mu bylo všechno jedno.

Bylo vidět, že Dragut se baví. “Zvolili si mě za nejvyššího kněze krvavého měsíce,” zašeptal. “Jsem jeho zástupcem na tomto světě. Převzal jsem na sebe moc pradávné hrobky a umím ji použít.” Pohnul pravou rukou s nožem a přitiskl ho Sukovi na hrdlo tak, že zanechal krvavou rýhu na napjaté kůži.

Suko se ani nepohnul.

Dragut se smál. Síla krvavého měsíce ho změnila. Ten rudý závoj, který ho předtím zahaloval, přešel do jeho kůže. Byla tak rudá jako ten krvavý měsíc na obloze.

Rudá…

Nůž se pohnul. Suko ucítil krátkou palčivou bolest na krku a cítil, jak mu z rány teče krev. Ale Dragut nůž odtáhl.

“Teď jsem tě mohl zabít!” zašeptal. “Ale udělám to až na obětním oltáři. Vstaň Číňane!”

Suko jeho příkaz slyšel. Chtěl ho poslechnout, ale nedokázal se postavit na nohy. Byl příliš slabý. Neměl už žádný morek v kostech. Když se zvedl, klesl zase zpět na kolena.

To Dragut rád viděl. “Vidíš, takhle ti to sluší! Ne mě trápit jako ještě před nedávném!” Uhodil Suka do šíje.

Když rána dopadla, klesla Sukovi hlava doleva a jeho

tělo se převážilo tak, že upadl na zem.

Vrah stál před ním a kroutil hlavou. “Slabochu! Ty ubohý slabochu!” chechtal se. Pak se sehnul, uchopil Suka za límec a zvedl ho.

Když Suko stál, měl problémy s rovnováhou. Dragut ho musel podpírat, což se mu nelíbilo. Tlačil Suka před sebou do tmy a klel.

Dokázal se orientovat i ve tmě. Cílevědomě našel svou cestu. Suko nevnímal, že prošli branou podepřenou sloupy, kudy se vcházelo k místu, které Dragut označil za obětní oltář v centru hrobky.

Teprve až Suko otevřel oči, uviděl rudé světlo vyplňující prostor.

Podivné bylo, že nesvítilo z výšky, ale vycházelo ze země.

Suko zamrkal, když to viděl. Nechtěl tomu věřit, ale nebylo pochyb.

Na kamenné zemi hrobky se rýsoval kulatý krvavý měsíc. A to nebylo všechno.

Kolem měsíce leželo pět lidí jako hvězdy. Suko ty lidi znal.

Abbé Bloch je postrádal a smířil se už s tím, že je nikdy neuvidí.

Bylo to jeho pět templářů!

V posledních minutách zažil tolik překvapení, že ho ten nový pohled už ani nešokoval. Prostě se jen díval a přemýšlel, zda ty nehybné postavy žijí, či jsou mrtvé.

Ležely na zádech. Úplně ztuhlé, bez pohybu. Hlavami se dotýkaly ostře se rýsujícího okraje krvavého měsíce. Ruce měly složené na těle. Ležely jedna přes druhou a vypadaly samá kost a byly bledé.

Rudá záře jim dopadala na obličeje, jako by jim chtěla vdechnout kousek života.

“Tak co, vidíš?” zeptal se Dragut.

“Ano…”

“To je dobře, pak budeš taky vědět, kdo přijde na řadu po tobě. Přivedli jsme vás sem, protože vás chceme obětovat krvavému měsíci, tak, jak se to dělávalo za pradávných dob.”

“Tak oni nejsou mrtví?”

“Ne, ještě ne. Leží jen v hlubokém magickém spánku, z něhož je mohu probudit. Jenže já to neudělám. Ukážu ti, jakou roli jsem si pro ně vymyslel.”

Suko pokrčil rameny. Byl ještě stále ve stavu, kdy mu bylo všechno jedno.

“Ty máš to štěstí, že to zažiješ, protože budeš první, komu vezmeme život. Vejdi do kruhu a tam se polož!”

Suko šel kupředu velmi pomalu. Hledal mezeru mezi dvěma nehybnými těly, našel ji a vklopýtal do kruhu krvavého měsíce templářů.

Zastavil se uprostřed.

Dragut zůstal stát za jeho okrajem. Mnul si ruce a tiše se smál. “To je přesně postoj, v jakém tě chci mít. Kdysi, když ještě existovala pradávná Atlantida a svítil krvavý měsíc, stávaly v něm také oběti. Jen málo jedinců zná to tajemství a ty k nim patříš. Ale nedopadneš jinak než templáři, kteří objevili hrobku a rozluštili to tajemství.” Znovu se zasmál. “Zemřeš tak, jako kdysi zemřeli oni.”

Chtěl svůj úmysl proměnit v čin a zvedl levou ruku. Přejel jí těsně nad obličejem prvního z templářů. Suko,

který stál v kruhu krvavého měsíce, cítil, že se s tím uspaným templářem něco děje. Proběhlo jím něco jako elektrický proud a tělo již nezůstalo nehybné.

Templář otevřel oči a jeho překřížené ruce se zachvěly. Dragut si toho nevšímal a přistoupil k dalšímu.

Opět stejný pohyb, tatáž reakce. Suko si teprve teď všiml, že mnich šeptal jakási slova, kterým on nerozuměl. S největší pravděpodobností to byl dialekt, jakým se mluvilo v některé oblasti pradávného kontinentu Atlantidy. Řeč starých moudrých znalců magie a pravděpodobně i mrtvých. Viděl pětkrát opakovat totéž, jak Dragut probouzí

svým osobitým způsobem templáře z jejich strnulosti.

Dokázal to. Zůstal stát vně kruhu v číhavém postoji, jako by čekal na nějaké jisté znamení.

To se také stalo. Templáři, kteří předtím nehybně leželi, se začali hýbat a vznášet, jako by je někdo vodil na neviditelných nitkách.

Dragut už nemusel nic dělat. Jen tam stál s rukama roztaženýma a čekal na to, až se vrátí zpět stará síla potopeného kontinentu a ovládne lidi stejně jako kdysi.

Těch pět templářů se vznášelo výš a výš. Suko se na ně díval, když se vznášeli ve výšce jeho stehen, ale oni se nezastavili, ale stoupali stále výš.

Až do jistého bodu. Zastavili se v určité výšce jako na pokyn nějakého neviditelného dirigenta. Kdybyste prodloužili linii jejich těl, zasáhla by spojnice přímo Sukovo hrdlo.

Teď už se těch pět postav ani nepohnulo. Byl to klid před bouří, před velkým finále. Ve vzduchu se vznášel děs, něco strašného, co přijde, ale zatím si pradávní duchové Atlanťanů dávali na čas.

Když se postavy templářů znovu pohnuly, byl to plynulý pohyb. Ţádné prudké škubnutí a trhavé pohyby jako předtím. Vznášely se v kruhu kolem krvavého měsíce a byly zahaleny závojem červeného světla.

Suko už se vzpamatoval do té míry, že se dokázal bez cizí pomoci udržet na nohou. Ale měsíční síly ho obklopovaly stejně jako předtím a bránily mu reagovat přirozeně. Jen mozek mu pracoval jako předtím. Napadlo ho jedno přirovnání, když tak viděl ty postavy v kruhu červeného světla.

Připadalo mu to, jako by je strčili do rozpálené trouby, kde se jich zmocní žár a spálí je.

Ale z těchto nezbyl jen popel. Zůstali stejnými lidmi, jakými byli předtím, ale brzy se již začnou řídit zákony té strašné pradávné doby.

Blížili se k Sukovi ze všech stran současně. Vznášeli se stále ve stejné výšce, hlava jim nepoklesla ani o jediný centimetr.

Suko se nehýbal. Pohled mu zkameněl. Hleděl do dvou z těch tváří vznášejících se mnichů, tři další se nacházely mimo jeho zorné pole. Zatím se nedělo nic, co by mu mohlo být nebezpečné, ani tehdy, když se vznášející postavy zastavily ve vzduchu těsně u něho.

Byly od něho vzdáleny asi tak na půl metru. Ruce měly stále složené na těle a nepohnuly ani prstem.

Nejhorší bylo to ticho.

Suko se ani neodvažoval dýchat.

Pak se dal do pohybu Dragut, který obešel krvavý měsíc, protože už ho nic nedrželo na místě.

Zvedl ruce v chůzi a jeho ústa šeptala zaklínači formule, kterým Suko nerozuměl. Jeho slova se rozléhala hrobkou, narážela do kamenných zdí a vracela se zpět jako syčivá ozvěna.

Dragut určitě nemluvil do toho červeného světla nadarmo. Chtěl jimi přivolat ty, kteří tu měli hlavní slovo.

A oni přicházeli.

Objevili se z nicoty, jako nečekaná mlhovina rozdělující se na několik částí.

Duchové prastarého národa.

Bledé postavy, které už Suko jednou viděl vystupovat z moře. Průhledné a přesto živé. Opustili své tajemné úkryty, ve kterých až do této chvíle přebývali a rýsovali se stále zřetelněji.

Suka zajímaly především jejich ruce. Nejen proto, že v nich držely kamenné obětní nože, ty už znal. Jen vše prožíval znovu v pětinásobném provedení, protože se zjevilo pět duchů, přesně tolik, kolik bylo templářů.

Pět duchů, pět nožů!

Najednou ztratili něco ze své přízračnosti, to když je zalilo červené měsíční světlo. Jako by do sebe nasáli něco, co je učinilo viditelnějšími.

I obětní nože se zbarvily krví, když se jimi přiblížili k rukám templářů. Sukovi připadlo, jako by templáři dostali neslyšitelný pokyn, neboť v tu chvíli pohnuli dosud nehybnýma rukama, složenýma na prsou.

Nože se k těm rukám vznášely a oni je sevřeli prsty.

Pokud Suko až dosud nevěděl, co ho čeká, bylo mu teď všechno jasné.

Neměli ho zabít duchové pradávného národa, ale těch pět templářů, jejichž těla naplnilo kouzlo atlantské magie a oni slepě poslouchali.

Svírali obětní nože pevně v dlaních. Zatím směřovaly špičkami vzhůru, jako by měly být zabodnuty do stropu hrobky ozářeném červeným svitem. To se však v následujících vteřinách změnilo, když se jejich ruce pohnuly a s nimi současně i postavy templářů.

Špičky nožů teď mířily jediným směrem. Přímo Sukovi do hrdla!

Neměl kudy uprchnout. Před ním dva nože, za ním tři.

Ve chvíli, kdy templáři dostanou tajný povel, bodnou všichni současně.

To bude znamenat pro Suka konec života.

Dragut, jehož kůže byla teď úplně červená, byl ve svém živlu. Musel využít této velké příležitosti. Mohl si hrát s

duchy pradávné minulosti a oni ho poslouchali. Jeho pokyn byl nepřímý, protože oslovil Suka.

“Za tři vteřiny jsi mrtev!”

Červené světlo bylo naším ukazatelem v labyrintu podzemních hrobek a chodeb.

Jakkoli nás předtím ovlivňovalo svým negativním

účinkem, teď nám přišlo vhod.

Předtím jsme bloudili temnotou jako ti, kdo hledají světlo života. Ve světle mé kapesní svítilny jsme se sice mohli orientovat, ale svůj cíl jsme nenašli.

Až jsme uviděli to světlo. Zastavil jsem se a podíval se za sloup. Nedokázal jsem přesně odhadnout, kde to světlo svítí. Rozlévalo se po zdech a pronikalo otvory v nich. Ale bylo tu ještě něco. Pokud mne sluch nemýlil, slyšel jsem známý hlas.

Hlas vraha Draguta!

Mluvil sice šeptem, ale i to stačilo, abych ho slyšel a dokonce mu rozuměl.

Slyšel ho i abbé Bloch. “Johne, já ho sice nevidím, ale

slyším ho.”

“Ano, já vím.”

“Ty ho vidíš?”

“Ne, vidím jen červené světlo. Krvavý měsíc skutečně dokázal proniknout skálou. Zřejmě nebylo nic, co by mu mohlo dlouho odolat. Pronikl na určitém místě do podzemní hrobky a naplnil ji svým svitem. Možná to místo bude něco jako obětní oltář.”

“Musíme si pospíšit, Johne, cítím jakési negativní proudy, které zasahují kostku,” naléhal na mě abbé Bloch.

“Nebezpečí?” zeptal jsem se.

“Ne přímo, ale nebezpečné to je.”

“Dobře, abbé, pospíšíme si.”

Ujal jsem se vedení, za mnou abbé, kterého vedl stříbrný skelet Hectora de Valoise.

Museli jsme se vyhnout četným překážkám, obcházet sloupy a prolézat otvory ve zdech.

Světlo bylo stále intenzivnější.

Pro nás to bylo důkazem toho, že se blížíme ke středu hrobky.

Po několika krocích jsme již nenaráželi na žádné

překážky, prostor před námi se natolik rozšířil, že jsme měli vynikající výhled.

Počítal jsem s mnohým, ale to, co se mi zjevilo před očima, bylo neuvěřitelné.

Kruh vyznačený červeným světlem krvavého měsíce. Už od pradávna měl tento kruh magický význam a tak tomu bylo i teď. Vypadalo to, jako by světlo vycházelo ze země a v něm se jasně a zřetelně rýsovalo pět postav, vznášejících se v kruhu kolem Suka, na jehož hrdlo mířily pěti noži.

Vně kruhu stál Dragut. Jeho kůže byla tak červená, jako by na ní krvavý měsíc vypálil své znamení.

Já ten výjev viděl, abbé Bloch ho cítil. K mému sluchu

dolehl jeho šepot: “Johne, co se tam děje? Nemohu už udržet v rukou kostku. Je horká, jako by…”

“Je tu tvých pět mužů a také Suko.”

“Kde?” “

“Tvoří kruh. Já tam…”

Vtom vydal Dragut svůj příkaz k zabití Suka.

“Za tři vteřiny budeš mrtev!”

A přesně tolik nám zbylo, abychom proti tomu něco udělali. Chtěl jsem skočit doprostřed kruhu a násilně přerušit magické kouzlo. Ale byl tu někdo rychlejší.

Nebyl to ani skelet, ani abbé, ale jeho kostka, kterou už nedokázal udržet v rukou.

Najednou mu sama vyletěla z rukou a mířila jako hranatá kometa přímo do středu pradávné magie.

Utkaly se dvě opačné magie. Dvě pradávné síly, obě související s potopeným kontinentem Atlantidou a jen jedna z nich mohla zvítězit. To, co se mi dělo před očima, jsem vnímal jako ve zpomaleném filmu.

Kostka opsala oblouk, přeletěla okraj kruhu a ocitla se v jeho středu, kde nehybně stál Suko a očekával svůj konec.

V té chvíli se síla ukrytá v kostce vybila!

Nevyšlehl z ní plamen, ale já měl přesto pocit, jako bych stál uprostřed požáru. Obklopilo nás tajemné rudé světlo. Blesky šlehaly do všech stran. Viděl jsem, jak duchové pradávného národa stoupají vzhůru a narážejí do stropu, kde se doslova trhali na kusy jako jemné závoje.

Templáři ozbrojení noži najednou dopadli na zem, jako by jejich beztížný stav někdo náhle zrušil.

A uprostřed těch dvou magií, které se utkaly, stál Suko. Teprve teď jsem si všiml, že se mu podařilo zachytit letící kostku.

Stál na stejném místě, držel ji v obou rukou a obličej měl zaplavený rudým světlem.

Z kostky vystupovala síla pradávné Atlantidy, ale ta skutečná, dobrá síla. Všechny nás obklopila a utvořila kolem nás ochranný val, v němž bylo vidět to, co bylo předtím neviditelné. Viděli jsme duchy templářů, kteří tady zemřeli.

Seděli na koních, ozbrojení, podobající se postavám na obraze.

Stříbrný skelet se nečekaně protáhl kolem mne.

Vstoupil do kruhu a zvedl ruku s templářskou pečetí.

V její záři se duchové zemřelých templářů rozplynuli před našima očima.

Pokusili se na nás ještě zaútočit, jako by nás chtěli obklíčit. Viděl jsem jejich tváře, které se naplnily štěstím, protože jim síla vycházející z pečeti konečně dala věčný mír.

Mohli se odebrat do říše mrtvých a nemuseli už putovat mezi oběma světy.

Duchové pradávného národa byli zničeni. Jako jediní zůstali na místě.

Najednou znovu tančili v kruhu. Proti nim síla kostky nic nezmohla. Suko stál uprostřed jako skála. A kruh zmizel.

Nejprve začala blednout barva. Na mě to působilo dojmem, jako by vsakovala do země. Nejprve bledly okraje kruhu, jako by je někdo smazával konečky prstů.

Vše vybledlo.

Duchové pradávných obyvatel před námi tančili v divokém reji. Tyto přízračné bytosti zmíraly před našima očima. Kouzlo prastaré hrobky bylo zlomeno jiným, ještě silnějším kouzlem téhož národa. Energie vyzařující z kostky byla silnější než energie krvavého měsíce. Postavy

se naposledy napřímily. Jejich dlouhé ruce, které nám připadaly jako vytvořené z mlhoviny, se natahovaly po nožích v rukou templářů, ale marně. Neměly už v sobě sílu.

Duchové zahynuli.

To, co z nich ještě zbylo, se vsáklo do země a zmizelo zároveň s rudou září krvavého měsíce, jehož kouzlo kostka zrušila.

Staří templáři nalezli svůj věčný posmrtný klid. Slyšel jsem za sebou abbého, jak šeptá: “Johne, já to sice nemohu vidět, ale cítím to! Ano, vítězíme.” S těmito slovy sepjal ruce k modlitbě.

“Máš pravdu, abbé.”

Zcela nečekaně se rozesmál. Pevně se mě zachytil a obrátil mě k sobě. Náhoda, ale příznivá náhoda, protože mi umožnila zahlédnout v pozadí pohyb.

Někdo se pokoušel uprchnout. Dragut, ten vrah!

Muž, který skutečně přežil střet dvou magických světů a přihlížel tomu, jak se jeho čas nachýlil. Teď už měl jen jednu jedinou šanci.

A teď chtěl vystavit účet bez hostinského. A tím hostinským jsem byl já.

Odstrčil jsem abbého ruku a pustil se za Dragutem. Červené světlo již nesvítilo a já neviděl na cestu. Dragut se tady velmi dobře vyznal a v takové tmě mi unikne, kdykoliv se mu zlíbí.

Rozsvítil jsem kapesní svítilnu. Svítil jsem na všechny strany, až kužel světla dopadl na cíl, po němž jsem pátral. Byla jím Dragutova záda.

“Stůj!” vyzval jsem ho.

Samozřejmě neuposlechl. Běžel dál ne, už to nebyl běh. Vypadalo to, že mu působí nesmírné potíže zvedat nohy.

Já takové potíže neměl a bylo tedy otázkou několika vteřin, kdy jsem ho doběhl a ještě, než jsem stál u něho, viděl jsem na zemi nějaké stopy.

Sliz, červený sliz.

Polknul jsem, díval se na jeho záda, která přede mnou ztuhla a já zprvu nechápal proč.

Dragut zvedl pravou nohu a levou byl pevně přilepen k zemi. Ze zvednuté nohy se táhl k zemi hustý lepkavý sliz. Draguta postihl nevyhnutelný osud.

Rozpustil se jako ghoul!

Podzemí ho přitahovalo. V něm ještě zůstal zbytek kouzla krvavého měsíce. Vše ostatní bylo zničeno a kouzlo samo se postaralo o to, aby byl zničen i ten zbytek.

Tak našel svůj konec Dragut, který přivolal duchy pradávných hrůz. Z jedné vteřiny na druhou nabýval na velikosti a to, co se oddělilo od jeho těla, se rozteklo po podlaze labyrintu.

Neměl už naději na záchranu. Ani já jsem mu nemohl pomoci. Jen zřídkakdy byl nějaký zločinec tak krutě potrestán.

Přistoupil jsem k němu.

Jeho nohy už se roztekly. Posvítil jsem mu do obličeje. Možná mi chce ještě něco říct. Když mě uviděl, zvedl ruku s nožem a nejraději by mě probodl.

Ale už toho nebyl schopen, protože i ruka nebyla již ničím víc než beztvarou hmotou.

“K čertu s tebou!” zaklel. “Jdi do pekel, ty…” poslední slovo již nebyl schopen vyslovit, protože se mu ústa znetvořila v hmotě, jež kdysi byla jeho hlavou.

Dalšímu jeho rozkladu jsem už nehodlal přihlížet, obrátil se a zamířil k Sukovi, který tam stál jako velký vítěz a každého z nás obejmul.

Nevynechal ani skelet…

Za dvě hodiny už jsme zase byli venku na denním světle. Jak často jsme si stěžovali na to strašné horko, ale teď nikdo z nás nenadával, protože nám dělalo dobře nechat se zahřívat slunečními paprsky.

Vynesli jsme ven i Salazara. Pro něho to bude poslední cesta, až se nad krajinou rozestře tma.

Chtěli jsme ho pochovat v jeho pevnosti a v noci se vydat na zpáteční cestu směrem k pobřeží.

Moc jsme nemluvili, každý z nás byl pohroužen do vlastních myšlenek, ale pociťovali jsme i jistou hrdost.

Teď už jsme věděli, kdo tehdy v pradávných dobách jako první obýval ostrov. Byli to Atlanťané, kteří se zachránili před potopou.

Zda nám někdo náš příběh uvěří, bylo ve hvězdách. A ani to nebylo důležité. Stačilo úplně, že se nám podařilo osvobodit prastarou hrobku od její kletby. Měli jsme z toho příjemný pocit.

O chvíli později jsme vjeli do tmy a nemuseli se jí už bát…

KONEC