Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 27 - Pach smrti

PROLOG

Když je po dlouhém pronásledování konečně dopadli, prosili, aby je nezabíjeli. Chtěli zemřít jiným způsobem.

Přáli si být zazděni zaživa. Splnili jim jejich přání, aniž by tušili, jaké děsy tím konzervují. Jen málokdy byla moc Baphomethových templářů natolik podceněna jako v tomto případě.

O stovky let později se tento čin vymstil strašlivým způsobem. Ti, kteří byli tehdy zazděni v hrobce, opustili své temné skrýše a s nimi se dostal na světlo boží i pach smrti…

O půlnoci jsem zaslechl výkřik!

Tak strašný a pronikavý, jakého je schopen jen člověk, nacházející se v nejhorším životním nebezpečí.

Ten výkřik mě vytrhl z hlubokého spánku. Podobal se

poplašnému tónu sirény a já reagoval jako dobře vycvičený voják. Prudce jsem se zvedl na posteli, na chvíli zůstal sedět a pak jsem rozsvítil malou lampičku.

Světlo se vzneslo ke stropu, kde vytvořilo světlý kruh. Dopadlo i na nedovřené dveře, na které jsem se podíval a pak vyskočil z postele.

Zdálo se mi, že jsem za nimi zahlédl něco mihotavého, co měnilo barvy a prosvítalo škvírou ve dveřích do ložnice.

Byla to mihotavá zář, podobající se ohni!

Oheň? Že by hořel můj byt? To přece nebylo možné, vždyť bych musel cítit kouř a slyšet praskání plamenů.

Když jsem otevřel dveře, byl jsem vyzbrojen dvěma ze svých zbraní. Svou berettou a stříbrným křížkem na hrudi. Sešel jsem do přízemí, obrátil se doprava, kde byl obývací pokoj, a uviděl oheň.

Bylo to hotové plamenné peklo. Tiché, nebezpečné plameny, šlehající do výšky a vyplňující celou místnost. Všude, kam jsem se podíval, samé plameny.

Tančící, kroutící se, od tmavočervených až po světležluté, někdy až bílé a výkřiky!

Někdo křičel. Znělo to tak strašně opravdově. Ale původce toho

křiku jsem neviděl.

Ukrýval se v tom plamenném pekle.

Plameny byly husté, ale zároveň průhledné, takže jsem za nimi viděl svůj nábytek, který stál v pokoji na obvyklém místě a nehořel.

Přelud, halucinace? Chce mě někdo jen vystrašit?

Nic takového. Byl tu požár, skutečný požár, ale nebyly to normální plameny. Tyto zde byly nabity magickou energií. Plameny bez ničivé síly, které nevydávaly žádný žár. Oheň, který se řídil jinými zákonitostmi, oheň, který sice byl schopen ničit, ale jen určité věci.

Ale kdo to křičel?

Nikoho jsem neviděl, zatím. Kdybych to chtěl zjistit, musel bych se vrhnout do plamenů. Bylo by to riskantní, protože jsem netušil, co se stane, i když jsem už věděl, že nevydávají žádný žár.

Proto mě i tak stálo velké sebezapření, abych vkročil do obývacího pokoje. Nervy mi vibrovaly, v mysli mi vyvstávaly různé

představy a já byl rád, že mám u sebe svůj křížek, na který se mohu spolehnout.

A skutečně, křížek mi vytvořil v plamenech úzký průchod, kterým jsem mohl vejít do pokoje. Připadalo mi, že se tu něco změnilo, přestože na první pohled bylo všechno stejné.

Ani jediný kus nábytku nebyl zuhelnatělý, spálený, dokonce ani trochu poškozený. Všechno stálo na svém místě, jen zahaleno v moři tichých plamenů.

Kdo to křičel? A kdo to teď ke mně vysílá naříkavé a prosebné tóny? Musím to zjistit. Když jsem došel doprostřed pokoje, dostal jsem najednou hrozný strach. Všiml jsem si, že skříň, kde jsem schovával své ,zbraně’ nevyčíslitelné ceny, byla otevřená.

Stál tam tmavý grál, kalich s ohnivou koulí Seherina Tanitha.

Vypadal úplně jinak, přestože se zlatě leskl a koule byla tmavě červená jako obvykle. V tu chvíli jsem pochopil, že ohniskem požáru byl ten pohár. Hořel tu proto, že mne měl na něco upozornit. V kalichu se zračila mužská tvář.

Tvář s bradkou, jejíž ústa byla otevřená a jazyk vyplazený.

Tak to byl původce toho křiku, při němž mi tuhla krev v žilách.

Připadalo mi, že obličej, grál i koule splývají. Tvořily jednolitý celek, prolínaly se, a proto byla tvář v obrysech kulatá.

Dostal jsem křeč do žaludku. Jako by mě uhodila neviditelná pěst. Znal jsem tu tvář.

Ten člověk, jehož rysy se zobrazily v kalichu, byl již stovky let mrtev, ale znovu se zrodil ve mně.

Jmenoval se Hector de Valois.

Stál jsem tam a po zádech mi běhal ledový mráz. Připadal jsem si směšný, oblečen v pyžamu. Díval jsem se upřeně na grál a do tváře Hectora de Valoise, který ten grál kdysi vlastnil a znal jeho tajemství. Zato mně zůstávalo stále skryto.

To on křičel.

Ten mrtvý křičel a naříkal. Člověk, jehož duch přicestoval z onoho světa, aby mi ukázal svou tvář.

Proč tak křičí? Proč je jeho mužný, hranatý obličej plný hrůzy?

Trpí snad nějakou vnitřní bolestí, kterou já nemohu cítit?

Jediný logický závěr, ke kterému jsem dospěl, byl, že mě Hector chce varovat.

Musel jsem se přinutit jít k němu blíž. Řetízek s křížkem jsem si přetáhl přes hlavu a on mě dál vedl mezi plameny. Přestože mě obklopovaly ze všech stran, neublížily mi!

Po několika krocích jsem už stál u temného grálu, ale ještě jsem se ho neodvažoval dotknout. Když jsem k němu vztáhl ruce, viděl jsem, že se

chvějí. Připadal mi tak cizí, tak nedotknutelný, jako by byl pro mne nedosažitelný.

Obličej Hectora de Valoise se začal chvět. Jeho ústa sebou zaškubala, rty se najednou stiskly. A současně přestal křičet.

Oheň však zůstal.

A potom něco říkal, pohyboval rty. Ačkoliv jsem neslyšel žádné zvuky, přesto jsem vnímal jeho slova. Napadlo mi, že mi jeho slova zprostředkovává křížek.

“Proklatí, kteří byli zazděni v hrobce, ti proklatí z hrobky

přijdou…”

Opakoval jen ty dvě věty. Musely být pro Hectora de Valoise mimořádně důležité.

Vyptával jsem se, chtěl jsem vědět víc, ale nedostal jsem odpověď. Ještě naposledy svá slova zopakoval a potom jeho tvář znenadání zmizela.

I plameny zmizely. Můj byt ležel přede mnou takový, jaký vždycky býval.

Ani stopa po ohni, žádný křik, jen můj zrychlený dech. Chvíli mi trvalo, než jsem se uklidnil. Opatrně jsem uchopil temný grál, vrátil se a usadil se v křesle s drahocenným dědictvím v klíně.

Červená koule přesně zapadala do otvoru. Když jsem se do ní zadíval, neviděl jsem nic neobvyklého kromě tajemného temného nitra.

Proklatí z hrobky!

I když jsem si lámal hlavu sebevíc, došel jsem k závěru, že jsem ta slova slyšel dnes poprvé. Co za tím asi vězí? Jaké tajemství se za tím

výrazem skrývá?

Co o tom ví Hector de Valois a proč mě dnes v noci tak zvláštním způsobem varoval? Něco se mi stane, tím jsem si byl jist.

Temný grál mi však už žádnou odpověď nedal. V bytě nezůstaly žádné stopy po požáru či kouři. Všechno bylo tak normální, až mě to děsilo.

Přemýšlel jsem o těch výkřicích. Byly tak pronikavé a naléhavé, že jsem je určitě neslyšel jen já sám.

Můj kolega a přítel Suko bydlel vedle. A jednou z jeho předností byl velice jemný sluch. Chtěl jsem vědět, zda i on ty výkřiky slyšel. Proto jsem grál postavil zpět do skříně, zamířil k telefonu a zavolal Suka.

Ovšem, že jsem ho vzbudil. Ale jeho hlas nezněl ani trochu nabručeně.

“Můžeš přijít ke mně?” zeptal jsem se.

“Proč? Mám ti jít zazpívat ukolébavku?” zazněla jeho odpověď poněkud uštěpačně.

“Ne, ale chci ti něco vyprávět.”

“Jen žádné hrůzostrašné historky, na ty nemám náladu.”

“Neboj se.”

Suko se dostavil v běžeckém úboru. V pyžamu by si zřejmě připadal směšně.

“Sedni si,” vyzval jsem ho.

“Bude to trvat dlouho?”

“Je to možné. Chci se tě zeptat, jestli jsi před chvílí něco slyšel?”

“Jak to myslíš?”

“Myslím výkřiky. Pronikavé, děsivé, jako když se člověk nachází ve smrtelném nebezpečí.”

Inspektor Suko pokrčil čelo, pak zavrtěl hlavou. “Promiň, Johne, ale to bych ti snad dal vědět. Nic takového jsem neslyšel.”

“To jsem si myslel.”

“Proč se ptáš?”

“Protože mě ty výkřiky probudily a protože tady u mě v pokoji hořelo.”

“Aha. Takže u tebe hořelo?”

“Ano.”

Vstal a položil mi ruku na čelo. “Poslechni, máš ty všech pět pohromadě?”

“Mohu tě ujistit, že naprosto. Když ti říkám, že tu hořelo, tak tu hořelo. A kromě toho jsem slyšel výkřiky.” Vypověděl jsem Sukovi, co přesně jsem zažil, a tentokrát už nic neříkal. Po chvíli mlčení se mě zeptal: “A to, co jsi mi teď řekl, je holá pravda?”

Vstal jsem, zamířil ke skříni a nalil si sklenici whisky. “Ano, nic jsem nevynechal a nic jsem si nepřimyslel.” Se skleničkou v ruce jsem se k němu obrátil. “Proklatí z hrobky, Suko, už jsi to někdy slyšel?” Ne1”

I když Suko odpověděl bez přemýšlení, věřil jsem mu. “Tak se zítra o to začneme zajímat.” řekl jsem. “Můžeme tím pověřit našeho nového kolegu.”

“Basila Hartforda?”

“Jistě, koho jiného?”

“Nejsem proti,” řekl Suko a zvedl se k odchodu. “Jen by mě zajímalo, jak na to sir James přišel, že nám má toho chlapíka přidělit.”

Pokrčil jsem rameny. “Pokud vím, jde o něco jako protekční dítě.”

“V jakém smyslu?”

“Jeho rodiče jsou velká zvířata. Rodina Hartfordova je pojem.”

“Jak dlouho u nás zůstane?”

“Nemám tušení. Ale myslím si, že to nevydrží déle než měsíc.”

Suko už stál u dveří, když řekl: “Ale stejně mi není jasné, proč ho dali zrovna k nám. Yard je přece obří podnik. Mohl si vybrat ze spousty jiných míst. A oni ho dají zrovna k nám! To je opravdu divné. Ale já jsem nic neříkal. Dobrou noc.”

“Dobře se vyspi.”

Ani já už jsem o Sukových slovech dlouho nepřemýšlel. Mnohem víc mě zajímali ti prokletí z hrobky.

Kdo jen to může být a v jakém vztahu jsou k Hectorovi de Valois?

Basil Hartford pozval Glendu Perkinsovou do malé restaurace, ve které podávali fantasticky upravené rybí pokrmy. Bylo tam jen šest

stolů. Jídelna vypadala jako z dob secese. Tomu odpovídal i nábytek a textilní tapety.

“Jste velmi milý, pane Hartforde,” řekla Glenda Perkinsová a poděkovala pokývnutím hlavy, když jí nový kolega přisunul židli.

“Prosím vás, Glendo, neříkejte mi pane Hartforde. Jmenuji se Basil.”

“Děkuji, Basile.” Glenda si našeho nového kolegu prohlédla a konstatovala, že je přitažlivý.

Vypadal velmi mužně. Měl ostře řezaný obličej, ale nevypadal přitom hranatě ani chladně. Nos měl rovný, černé vlasy měl mírně prošedivělé, učesané po jedné straně na pěšinku. Obočí měl pěkně klenuté a jeho rty vypadaly, jako by se neustále usmívaly. Možná by mu slušela opálenější pleť, ale loni v létě skoro nesvítilo slunce. Jaro přešlo přímo v podzim a ten sebou přinesl prudké bouřky. Bohužel zahynulo i dost lidí.

Objevila se mladá servírka a zeptala se jich, jestli si už vybrali. Basil Hartford se k ní obrátil a ona pod pohledem jeho zelených očí zčervenala.

“Dáte si skleničku šampaňského, Glendo?”

“Ráda.”

“Dobrá, tak nám přineste dvě.”

“Hned to bude, pane.”

“Líbí se vám tady, Glendo?”

“Velmi. Připadá mi to tady tak trochu jako za dob našich babiček.”

Glenda se poněkud rozpačitě usmála. Stalo se jí totéž co servírce.

Pod pohledem pronikavých očí svého společníka mírně zčervenala.

“Ano, je to tu báječné,” odpověděl. “Vlastně vděčím náhodě za to, že jsem tu restauraci objevil. Začalo pršet a já se chtěl někde schovat, protože jsem neměl deštník, a skončil jsem tady. Okamžitě se mi tady zalíbilo. Byl jsem touhle restaurací okamžitě okouzlen.”

Číšník jim přinesl skleničky perlivého šampaňského. Servírka jim

přinesla jídelní lístky v tmavočervených deskách.

Glenda si se svým novým kolegou přiťukla.

Když sklenice cinkly, Basil Hartford řekl: “Na mou krásnou kolegyni. Nikdy bych si nepomyslel, že v Yardu, což je, jak známo,

podnik škrobených sucharů, najdu takovou ženu jako vy, Glendo. Máte můj kompliment.”

“Tak zlé to zase není,” namítla Glenda. “To říkáte vy, ale lidi si myslí něco jiného.”

Basil odložil sklenici. “Chutná vám, Glendo?”

“Ano, je fantastické.”

“Tak to vás čeká ještě lepší překvapení, až nám přinesou jídlo.

Vyberte si, na co máte chuť.”

Glenda otevřela jídelní lístek. “Propána, je toho tolik.”

“Ne, porce nejsou příliš velké.”

“Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem jen říct, že nevím, co si vybrat z tolika pokrmů. Všechno to vypadá velice lákavě.”

“A taky to tak chutná.”

Glenda se nakonec rozhodla pro telecí játra na houbách, které byly pochopitelně čerstvé.

Basil Hartford přikývl. “To jste si vybrala velmi dobře. Dám si totéž.”

“Když myslíte.”

“A jaké víno máte ráda, Glendo?”

“Prozatím mi stačí šampaňské. Kromě toho musím dbát na postavu.”

“Ta už nemůže být lepší.” Basil Hartford se pousmál tak trochu jako Roger Moore. Zvedl přitom levé obočí. Vypadalo to, jako by to měl nastudované.

Glenda nevěděla, co si má o novém kolegovi myslet. Šla s ním na večeři, protože se o něm chtěla dozvědět víc. Teď už věděla, že má Basil Hartford velmi dvorné chování a že dovede být velice šarmantní. Ale zatím nenahlédla pod povrch. Připadal jí příliš uhlazený a sebejistý. Jako policistu si ho uměla jen stěží představit.

“A předkrm si dáte?” přerušil jeho hlas Glendiny myšlenky.

Vzhlédla a automaticky přikývla.

“Mohl bych vám něco doporučit?”

“Budu ráda.”

“Doporučuji tedy telecí filety. Servírují je tady s vynikající marinádou a chutnají výtečně. Měla byste je určitě ochutnat.”

“Když to říkáte vy.”

Basil Hartford objednal.

Kouřil doutník. Modrý kouř se mu vznášel nad hlavou. U dvou stolů seděli další čtyři hosté. Z reproduktorů se linula tichá hudba.

Od vedlejšího stolu k nim dolehlo cinknutí sklenic, jak si hosté

přiťukli.

Panovala tu příjemná atmosféra. Basil se díval na Glendu Perkinsovou přes plamen svíčky a uznale se usmíval.

“Co je?” zeptala se.

Tiše se zasmál. “Víte, o čem přemýšlím? Asi ne, proto vám to

řeknu. Určitě jste zvědavá, proč chci být policistou.”

“To tedy jsem, Basile.”

“To je úplně jednoduché, Glendo. Rozhodl jsem se, že po ukončení právnické fakulty začnu ještě jednou od začátku. Mohl jsem si vybrat nějakou vysokou funkci, ale chtěl jsem poznat Scotland Yard od základů. Své důvody jsem projednal s rodinou.”

Glenda přikývla a upila šampaňského. “Vaše rodina je pro vás velmi důležitá, že?”

“Máte pravdu. Musím na ni brát ohledy. Patříme ke starousedlíkům. Každý v našem klanu má svůj úkol. Naše rodina se rozhodla sloužit vlasti. Její členové už zastávají všemožné důležité funkce, chybí jen policie a exekutiva. A tu mezeru jsem se rozhodl zaplnit já.”

“Jak dlouho u nás hodláte zůstat?” zeptala se Glenda.

Basil Hartford se tiše zasmál. “To vám neřeknu. Bude záležet na tom, jestli o mne budou vaši kolegové stát.”

“Proč by neměli?”

“Já nevím, jak o mně smýšlejí.”

“To vám zase neřeknu já. Zatím jsme o vás nemluvili.”

Basil Hartford se na Glendu nedůvěřivě podíval, ale než stačil něco odpovědět, přinesl jim vrchní předkrm. Glenda se usmívala, když uviděla na tenko nakrájené plátky masa.

“K tomu se hodí lehké bílé víno, Glendo.” Glenda si povzdychla. “Přemluvil jste mě.”

Basil Hartford objednal suché francouzské, které jim vrchní otevřel u stolu.

Glenda konstatovala, že nepřeháněl. Telecí plátky byly skutečně

vynikající. A k tomu výtečné víno jako v nejvyšší cenové skupině.

Navázali na svůj předchozí rozhovor až po předkrmu. Hartford nezapomněl, o čem hovořili. “Tak co, co si o mně myslí vaši kolegové?”

“Ještě jsme o vás nemluvili!”

“Glendo, prosím vás! Já vím, že o tom nechcete mluvit.”

Glenda se opřela do opěradla. “Pozval jste mě snad proto, abyste

mě vyslýchal?”

Hartford se na ni udiveně podíval. “Ne, jak jste na to přišla?”

“Podle vašich otázek.”

Hartford si odkašlal. “Pokud jsem u vás opravdu vzbudil ten dojem, pak vás prosím o odpuštění. To jsem vůbec neměl v úmyslu. Ale myslím, že je přirozené, že chci vědět, s jakými lidmi budu pracovat. Konec konců jsou to dva známí vyšetřovatelé Scotland Yardu

John Sinclair a Suko. Proto bych rád věděl, jak s nimi mám jednat. Rozumíte?”

“Ovšem. K tomu vám mohu říct jen to, že já s nimi vycházím dobře.”

“Slyšel jsem. Dalo by se říct, že jste sehraný tým.”

“Ano, je to tak.”

“Berou vás někdy také do akce, nebo děláte jen kancelářskou práci, Glendo?”

“Obvykle jen kancelářskou práci.”

“Jaký je váš vztah k Johnu Sinclairovi?”

“Už mě zase vyslýcháte.”

Hartford se zasmál. Glendě připadal jeho smích falešný.

“Nezlobte se, Glendo, já se tomu prostě nedokážu ubránit. John Sinclair je známá osobnost.” Po těch slovech se Hartford napil a válel víno po jazyku.

“Zítra ho poznáte sám, tak se ho zeptejte. Určitě vám dá správnou odpověď.”

“To doufám. Stejně tak doufám, že mě on i jeho kolega Suko

přijmou bez předsudků.”

“Tím jsem si naprosto jistá. Znám je oba už velmi dlouho. Dávají každému člověku šanci.” Glenda se zvedla. “Omluvíte mě na chvíli, Basile?”

“Ale jistě.”

Povstal také a doprovázel Glendu pohledem, když vešla do dveří na dámskou toaletu.

Měla na sobě dnes modré pleteninové šaty přiléhající k tělu, se zvonovou sukní.

Sešla po schodech a zastavila se před velkým zrcadlem. Chtěla se trochu osvěžit, ale když se sklonila nad umývadlo, zaváhala.

Něco ji vyrušilo.

Byl to jakýsi podivný pach. Obvykle to na toaletách vonělo mýdlem a parfémem, ale tady ne. Bylo to tu velmi divně cítit. Pronikavě, jakoby hnilobou.

Glenda se rozhlédla kolem.

Neobjevila však nikoho, kdo by mohl ten pach vydávat. Hniloba, ano, byl to hnilobný pach mrtvolného rozkladu.

Glenda vytáhla malý parfém, který nosila v kabelce a mírně se jím postříkala, aby ten odporný pach překryla. Nepatřila mezi ženy, které se voněly tak, že když šly, táhl se za nimi oblak pronikavé vůně, ale v této chvíli to považovala za nutné.

Parfém skutečně mrtvolný pach překryl.

Když se vrátila ke stolu, Basil znovu dvorně povstal a řekl: “Za chvíli nám přinesou hlavní chod.”

“To je prima,” odpověděla Glenda.

“Jak vám chutnal předkrm?” Glenda se usadila. “Byl výtečný.”

“V tom případě jsem si jist, že hlavní chod se vám bude také líbit.”

Pak už jim vrchní přinesl telecí játra. Zručně je naservíroval na talíře, polil přírodní šťávou a krouživými pohyby nabíral houbičky a obkládal jimi telecí játra.

Jako přílohu servíroval jemnou bramborovou kaši, popřál jim dobrou chuť a ponechal je o samotě.

Když Glenda ochutnala, musela přiznat, že jídlo je opravdu výtečné. Basil Hartford objednal další láhev francouzského červeného vína.

Znovu si přiťukli. “Na naši dobrou spolupráci,” řekl s úsměvem.

“Ano, to je i mé přání,” odpověděla Glenda.

“A na to, aby se z nás stali přátelé,” dodal Basil.

Glenda tentokrát odpověděla zdrženlivě: “To se časem ukáže.”

Při jídle moc nemluvili. Byl by to býval skoro hřích, protože jídlo bylo opravdu velice chutné. A přílohy se k němu skvěle hodily. Houbičky byly příjemně křupavé a pikantní.

Víno bylo skutečně fantastické. Těžké, ale chuťově vynikající. Bylo v něm skryto tolik energie, že Glenda cítila, jak se jí po těle rozlévá teplo, jak jí ohřívá krev a stoupá do hlavy. Uvědomila si, že ho nesmí vypít moc. Atmosféra v této restauraci měla v sobě cosi ostrovního. Ten, kdo tu seděl, úplně zapomněl na vnější svět.

S velmi příjemným pocitem zaplněného žaludku se Glenda zaklonila a opřela zády do opěradla.

“Jak se cítíte?” zeptal se její společník.

“Dobře, velmi dobře. Nejsem přejezená, ale sytá.”

“To jsem rád.” Hartford se spokojeně usmíval. Ať už to bylo vínem, či jeho osobním šarmem, zapůsobil na Glendu její nový kolega, který u nich měl nějakou dobu zůstat, velmi pozitivně.

“Mají tu i pohádkové dezerty,” pronesl Hartford svůdně.

Glenda se zasmála a sáhla po sklenici. “To vám ráda věřím, Basile, ale musím vám upřímně říci, že už do sebe nic nedostanu.”

“Škoda.”

“Možná někdy jindy.”

“Znamená to, že vás zase někdy smím pozvat?” zeptal se Basil.

“Řekla jsem možná.”

“Promiňte, ale řekne-li žena možná, znamená to téměř vždy určitě.”

Glenda se na Hartforda udiveně podívala. “Jak jste na to přišel, Basile?”

“Ze zkušenosti.”

“To si dovedu představit,” poznamenala Glenda.

Basil zavrtěl hlavou. “Do té zkušenosti zahrnuji i teoretické poznatky.”

“To vám mám věřit?”

“Měla byste.”

Glenda se chtěla znovu napít, přičichla ke skleničce a najednou znervózněla. Znovu ten podivný pach!

Pach hrobky, rozkladu…

Odsunula sklenici, aniž by se napila a Hartford si toho samozřejmě všiml.

“Nechutná vám to víno, Glendo?”

“Ne, to není tím.” Pokrčila rameny. “Něco mi stoupá do nosu.”

“A co?”

“Ale nic. Možná jsem se tentokrát moc navoněla. A parfém se

zřejmě mísí s vůní vína.”

Na to Basil přikývl. “To se opravdu může stát. Jen doufám, že to nezasáhlo i váš jazyk.”

“V tom ohledu můžete být klidný.”

“Nechci vás přemlouvat, Glendo, ale myslím, že bychom mohli náš večer zakončit v malém baru, co říkáte?”

Glenda počítala s tím, že s něčím podobným přijde, proto si přichystala odpověď předem. “V podstatě bych proti tomu nic neměla, ale bohužel už to nepůjde. To červené víno bylo velmi omamné. Doufám, že chápete…?”

“Chcete říct, že bylo moc silné?”

“Tak by se to dalo také říci.” Glenda zjistila, že už se musí velice soustředit, aby vnímala, co jí říká.

“V tom případě by se hodila káva nebo preso.”

“Proti tomu nic nenamítám. Mně jedno preso, prosím.” Hartford objednal hned dvě. I on se potřeboval vzpružit.

Když jim kávu přinesli, Glenda jen opatrně usrkla. Když zjistila, že vůně je v pořádku, napila se pořádně a řekla si, že tahle káva by dokázala probudit i mrtvého.

Její nový kolega se nevzdal a snažil se Glendu přemluvit, aby s ním přece jen do baru zašla. Ale zůstala neoblomná a řekla, že takové noci obvykle barem nekončívají.

“Máte s tím zkušenosti?” zeptal se Basil.

“Ne přímo. Jen nepatřím k takovým spontánním ženám, jestli rozumíte.”

“Ovšem, že rozumím. Mohu vás odvézt domů?”

“To je od vás velmi milé, Basile, ale já si raději zavolám taxi.”

“Jak si přejete, Glendo.”

Ještě několik minut poseděli. Hartford se znovu vrátil ke

služebnímu tématu a ptal se na sira Jamese. Glendiny odpovědi byly obecné a zdvořilé. Nezabíhala do žádných podrobností.

Hartford to pochopitelně zjistil, a tak zakončil rozhovor komplimentem: “Váš šéf je šťastný člověk, protože má velmi diskrétní sekretářku, která nevyzrazuje, co se děje uvnitř oddělení. Snad vás k tomu přiměji někdy později.”

“Můžete to zkusit.”

“Nastoupím do exekutivy a tam odtud budu tahat za nitky. Přímý kontakt se zločinci, to není nic pro mne. Já jsem spíš člověk, který se hodí na organizační záležitosti jako váš šéf sir James.”

“I takové funkce jsou důležité,” řekla Glenda, poodhrnula levý rukáv a podívala se na hodinky. “Už je dost pozdě a zítra musím do práce. Chtěla bych vám upřímně poděkovat za tak vynikající večeři.”

“To byste spíš měla poděkovat kuchaři, Glendo.”

“Vám tedy děkuji za pozvání.”

“Doufám, že nebylo poslední.”

“Uvidíme.”

“Ještě vám nechám zavolat taxi.”

Hartford kývl na vrchního, který slíbil, že vše zařídí. Při té

příležitosti se zeptal, jak byli spokojeni s jídlem.

“Ah, bylo výtečné.”

“Mnohokrát děkuji,” zazářil vrchní.

Taxi předjelo. Hartford se s Glendou rozloučil stiskem ruky.

Poděkoval jí za společnost a mávl na taxi.

Glenda se nechala odvézt ke svému bytu. Seděla na zadním sedadle a ještě stále pociťovala tu intimní atmosféru. A také si připadala, jako by se vznášela.

Vyčítala si, že toho moc vypila a rozhodla se, že příště bude opatrnější.

Taxi zastavilo.

Glenda zaplatila, vystoupila, zamířila k domovním dveřím a odemkla. Bydlela v prvním poschodí. Když vešla do svého bytu, rozsvítila světlo, sundala si světlý plášť a chvíli zůstala stát v předsíni opřena zády o stěnu.

Musela se několikrát zhluboka nadechnout. Ještě stále si

připadala, jako by se vznášela nad zemí. S úsměvem na rtech

vstoupila do malého obývacího pokoje, zamířila k oknu, otevřela je a pustila do pokoje čerstvý vzduch.

Dělalo jí dobře, že může zhluboka dýchat. Zmizel i pocit mírné nevolnosti. Dýchala podzimní vzduch a najednou měla znovu v nose ten odporný pach, kterého se už dnes nadechla dvakrát.

Glenda si neuměla vysvětlit, odkud se ten pach bere. Zvenku to nemůže být, protože ho cítila už na toaletě i v restauraci.

Postupně si začínala myslet, že jí ulpěl na šatech, když za ní tak vytrvale putuje.

Ustoupila od okna. Na obličeji měla i přes studený vzduch vrstvu potu. Nechala okno otevřené a usedla do křesla, aby se uklidnila.

Ten pach jí vadil.

Byl tak odporný, že i přes průvan zaplňoval celý pokoj. Glenda dostala strach. Začínala mít pocit, že se ocitla v uzavřeném kruhu neviditelných postav. Někdo ji pronásledoval a obklíčil.

Nedokázala v této chvíli vidět věci jasně a logicky. Musela se

přinutit k tomu, aby si uspořádala myšlenky.

Přemýšlela o tom, kdy poprvé ucítila ten odporný pach.

Bylo to na toaletě. Potom, když pila víno. A pak ji doprovázel až domů.

Zamrazilo ji, když na to pomyslela. A snažila se přijít na to, zda jde skutečně o mrtvolný pach.

Ano, bylo to pravděpodobné. Glenda sice nechodila často na hřbitovy ani se nesetkávala s ghouly, těmi odpornými mrtvolnými démony, ale dokázala poznat mrtvolný pach.

A toto zde byl mrtvolný pach…

Vanul kolem ní, vznášel se pokojem a byl tak intenzivní, že se Glenda najednou musela zvednout a běžet se do koupelny vyzvracet.

Celá zpocená se opřela o umývadlo, opláchla si ústa, narovnala se a zadívala se do zrcadla. Měla zarudlou a zpocenou tvář. Do čela jí padaly praménky slepených vlasů.

Glenda se zotavila a než vešla do ložnice, zavřela okno v pokoji.

Pak se svlékla a ulehla do postele.

Ležela na zádech s očima upřenýma do stropu. Nechala rozsvícené světlo, snažila se dýchat zhluboka a pravidelně a doufala, že na ten zápach zapomene a usne.

A skutečně za chvíli usnula. Její tělo prostě potřebovalo odpočinek a Glendě se zavřely oči.

Ale mrtvolný pach zůstal.

Jako lehká přikrývka se vznášel nad lůžkem a v něm spící ženou…

Příštího rána se lidé v Londýně probudili do překrásného dne. Byl to podzimní den jako vystřižený.

Nebe bylo modré a široko daleko bez jediného mráčku. Vanul svěží vítr, který s sebou odnášel i výfukové plyny a průmyslové zplodiny, takže se vzduch zdál čistý.

Nebyla žádná mlha, slunce svítilo od samého rána. V takové dny je člověku práce vším jiným, jen ne potěšením.

Přesto jsme museli já i Suko do kanceláře. Bylo pondělí a začínal nový pracovní týden.

Nemohu říct, že jsem dobře spal. To, co se mi v noci stalo, zůstávalo i nadále záhadou. Po cestě do Yardu jsme se Sukem mluvili o těch proklatých z hrobky. Ale ani jeden z nás z toho nebyl moudrý.

“Kde bychom mohli zachytit nějakou stopu?” mluvil jsem spíš sám se sebou a taky jsem si sám odpověděl. “Možná u Sarah Goldwynové, věštkyně a vypravěčky strašidelných příběhů.”

“To není špatný nápad,” konstatoval Suko.

“V každém případě jí zavolám.”

“To udělej.”

V kanceláři jsme byli včas, ale ještě před námi tu byla naše sekretářka Glenda Perkinsová. Normálně nás pokaždé vítala veselým pozdravem, který však dnes zněl unaveně.

Zůstal jsem stát hned za dveřmi. “Copak je s tebou? Ty jsi proflámovala celou noc?”

“Ne.”

“Tak co?”

“Špatně jsem spala,” odpověděla. “Ah, to se jí určitě zdálo o tobě,” ozval se Suko. “O tom bych něco věděl.” “Neměla jsi špatné sny?” žertoval Suko dál. “Ne o Johnovi,” odpověděla a rozpačitě si

prohrábla vlasy. “Dáte si kávu?” “Jistě.” “Tak já vám ji přinesu.”

V kuchyňce cinkaly šálky. “Něco s ní není v pořádku,” řekl jsem.

“Takovou ji vidím jen málokdy.”

Suko mávl rukou. “Neber to tak tragicky. Každý z nás mívá své špatné dny, i Glenda.”

“Kdyby to bylo jen tohle, byl bych rád.”

Glenda mi přinesla kafe. Pro Suka čaj. Dnes byla velmi prakticky oblečená. Bílé džíny a šedivou džínovou halenku, na dva knoflíčky rozepnutou. Když postavila tácek na stůl, plácl jsem ji přátelsky po zadku, ale tvářila se, jako by si toho vůbec nevšimla.

“Doufám, že vám bude chutnat,” řekla a chtěla odejít.

Zareagovali jsme se Sukem téměř současně a zastavili ji zvoláním: “Počkej ještě.”

“Co chcete?” zeptala se.

“Co se stalo včera v noci?” zeptal jsem se. Podívala se na mě. “Jen jsem špatně spala, Johne.”

“A mělo to nějaký důvod?”

“Měla jsem v bytě nějaký divný zápach. Bylo to cítit mrtvolným rozkladem.”

“Cože?”

I Suko po jejích slovech vzhlédl. Oba jsme se na sebe podívali a Glenda jen pokyvovala hlavou: “Ano, hnilobný pach, jako by někde v rohu ležela mrtvola. Zní to sice divně, ale mně to tak připadalo.”

Zvážněli jsme. Oba jsme věděli, že si Glenda nevymýšlí.

“Prošla jsi celý byt?”

“Jistě.”

“A našla jsi něco?”

Zavrtěla hlavou. “Ne, Johne, vůbec nic. Byla jsem z toho nervózní a navíc se mi zdálo, jako by ten pach vnikal do bytu oknem, ale to zase nemohla být pravda.

“Proč ne?”

Na to mírně zčervenala. “To vám řeknu někdy později.”

“Jak myslíš, Glendo,” řekl jsem.

Pak naše sekretářka odešla. Popíjel jsem kávu, která nebyla tak dobrá, jako obvykle.

Sukovi se nadělaly vrásky na čele. “Co si o tom myslíš, Johne?”

zeptal se.

“Určitě si nevymýšlí.”

“Já si taky nemyslím, že by si něco takového vymyslela. Ale co to mohlo být?”

“Asi opravdu nějaká mrtvola.”

“Jak to myslíš?”

“Zřejmě ji neměla v bytě, ale řekl bych, že ji přišel navštívit ghoul, aniž by o tom věděla.”

Suko se na mě udiveně podíval. “Smělá myšlenka.”

“Ano, máš pravdu, ale víš, jak to při našem povolání chodí. Už jsme se setkali s takovými věcmi, na něž je i slovo smělý krátké.”

Ozval se telefon. Suko zvedl sluchátko a já pochopil, že volá sir James. Suko jen řekl: “Ano, hned přijdeme.”

Ale já nejdřív dopil svou kávu. “Zase nás chce poslat k nějakému

případu?” zeptal jsem se.

“To já nevím,” odpověděl.

“Ostatně, kde je ten nový?”

“Ten je právě teď u sira Jamese.”

“Aha,” řekl jsem a vstal. “No, tak se půjdeme podívat, jak ten Basil Hartford vypadá.”

V předpokoji seděla Glenda a zabývala se tou nejnudnější kancelářskou prací tříděním a zakládáním dokladů.

“Děláš to pořádně?” zeptal jsem se a škodolibě jsem se usmíval.

“Chceš se do toho pustit sám?”

“Ne, děkuji. Jak je ti?”

“Jde to.”

“Jdeme ke starému,” pošeptal jsem jí do ucha.

“Já vím.”

“Vůbec se mi nelíbí,” řekl Suko. “Pěkně ji to vzalo.”

“To ten zápach.”

“To je jasné. Ale já si pořád lámu hlavu nad tím, odkud se tam mohl vzít. Budeme to muset zjistit.”

Sir James na nás nečekal sám. Byl u něho náš nový kolega, jehož jsem do té doby neviděl. Vypadali jsme se Sukem proti němu jako dva pobudové.

Basil Hartford vypadal ve svém moderním šedém saku a černých

kalhotách velmi elegantně. K tomu měl proužkovanou košili a kravatu.

Podle typu bych ho odhadl na nějakého manažera. Muž, který se ničím nenechá vyvést z rovnováhy a dosáhne každého cíle, který si určí.

Sir James nás představil. Podali jsme si ruce. Měl chlapský stisk.

“Hodně jsem o vás slyšel, pane Sinclaire a jsem rád, že vás konečně osobně poznávám.”

Mávl jsem rukou. “Nevěřte všemu, co jste o mně slyšel, pane Hartforde.”

“Jen žádná falešná skromnost,” řekl. “Nezvolil jsem si vaši kancelář jen tak bezdůvodně. Rád bych se něčemu přiučil, abych později, až budu ve vysoce zodpovědné funkci, pro vás mohl něco udělat.”

“To by od vás bylo hezké.”

“Rád bych šel do exekutivy a …” pokrčil rameny. “Ale to je ještě dlouhá cesta, jak si jistě umíte představit.”

Sir James nám nabídl místa, sám se posadil za psací stůl a pohrával si s perem. “Zavolal jsem si vás proto, abych vás seznámil s panem Hartfordem. Bude-li to možné, byl bych rád, kdyby u vás pan Hartford nějakou dobu zůstal a učil se.”

Po těchto úvodních slovech čekal sir James na náš komentář. Jelikož Suko mlčel, promluvil jsem já: “To ale pro něho může být dost nebezpečné.”

“To pan Hartford ví. Proto se zpočátku bude pokud možno držet zpátky.”

“Jak se na naši práci díváte?” zeptal jsem se Hartforda.

“Velmi pozitivně.”

“To je příliš obecné. Nemohl byste být konkrétnější, pane Hartforde?”

“Rád. Věřím, že existují jisté síly a moci, které člověku znesnadňují život a které mají pekelný původ. To už vám připadá konkrétnější, pane Sinclaire?”

“Ano. A vy chcete proti těm silám bojovat?”

S úsměvem přikývl. “Alespoň se o to pokusím.”

Pan Hartford se mi ani přes tuto odpověď něčím nelíbil. Připadal

mi prostě příliš uhlazený, příliš sebevědomý. Možná jsem mu křivdil a soudil ho podle zevnějšku, ale nedovedl jsem si ho představit jako kolegu, když jsem ho srovnal sám se sebou nebo se Sukem.

Sir James si mých pocitů všiml. Nahlas však ne-řekl nic, jen pokrčil čelo. Potom se nadechl, opřel se do opěradla a řekl:

“Bude lepší, když podrobnosti proberete s oběma kolegy osobně, pane Hartforde. Já jsem vám o práci našeho oddělení mohl poskytnout jen obecný přehled.”

“To je pochopitelné, sire.”

Superintendant Powell povstal. I my jsme se zvedli. Suko a pan Hartford odešli a mně sir Powell pokývl, abych ještě zůstal. “Ještě okamžik, Johne.”

“Sire?”

Můj šéf počkal, až se za oběma muži zavřou dveře.

Pak se usmál. “Má dojem, že se díváte na svého nového kolegu dost skepticky, mám pravdu?”

“Řekněme, že rezervovaně.”

“Poznal jsem to podle vaší reakce.”

“To je možné. Víte, sire, zatím jsme si se vším docela dobře poradili ve dvou. Proč tedy tak najednou někdo třetí?”

“Vždyť on tu nezůstane navěky. Chce jen nahlédnout do činnosti oddělení.”

“To jste až dosud vždy odmítal.”

“To je pravda. S Basilem Hartfordem tomu bylo trochu jinak. Byl mi do jisté míry vnucen.”

Pokýval jsem hlavou, ale zdržel se komentáře.

“Vy ani nechcete vědět kým?” zeptal se sir James s úsměvem.

“Odněkud shora, předpokládám.”

“Souhlasí. Ti Hartfordovi mají skvělé konexe.”

“Odkud pocházejí?”

“Řekl bych, že patří k nějaké staré šlechtě. Nejsou za nimi jen peníze, ale i jiné věci. Je to rodina, která zastává důležitá místa nejen v průmyslu, ale jsou vážení i mezi šlechtou. Pěstují vztahy mezi oběma zeměmi, Anglií a Francií. Ta rodina má svou historii, smím-li to tak vyjádřit. Nemohl jsem se jejich nátlaku ubránit.”

“A jak to má vypadat v praxi? To teď toho pana Hartforda

musíme brát pokaždé s sebou?”

“Mluvíte o svých případech?” Sir James chvíli přemýšlel.

“Přimlouval bych se za to.”

“Jaké má vzdělání?”

Superintendant se zasmál. “Má za sebou výcvik u parašutistů.

Myslím, že byste mu mohl něco svěřit.”

Proti tomu jsem samozřejmě nemohl nic dělat. Přidělení Harforda k nám byla rozhodnutá záležitost. Jenže mně doba jeho nástupu vůbec nevyhovovala. A to jsem také řekl siru Jamesovi.

“Jaké k tomu máte důvody?”

“To je jednoduché. Včera v noci jsem zažil něco, co mě šokovalo.”

Šéfovy oči za brýlemi se rozšířily. “Prosím, Johne, mluvte.” Začal jsem vyprávět, co jsem zažil.

Sir James mě pozorně poslouchal. Nevynechal jsem jedinou podrobnost a superintendant nevěřícně kroutil hlavou. “To si neumím představit. Tmavý grál a Hector de Valois?”

“Ano, sire. Varoval mě. Něco visí ve vzduchu a nad mou hlavou se stahují mračna.”

“Proklatí z hrobky.”

“Ano.”

“A vy nevíte, kdo by to mohl být?”

“Ne, sire. Usilovně jsme o tom přemýšleli se Sukem, ale na nic jsme nepřišli. Naší poslední nadějí je paní Sarah.”

Sir James se zasmál. “Když si nevíme rady, je naší informační kanceláří ona. Je to tak?”

“Správně.”

“Podle mého názoru, Johne, existuje souvislost mezi tmavým grálem a těmi prokletými z hrobky. Myslím, že se mohou ze svého prokletí osvobodit jen s jeho pomocí.”

“A on mlčí.”

“Zatím. Hector de Valois vás chtěl varovat a to také udělal. Nedokázal byste s ním navázat spojení? Například přes ten grál. Zejména skrze tu kouli, která k němu neoddělitelně patří. Nezapomínejte na Tanithy, kteří také hrají svou roli. Cožpak se abbé Blochovi nepodařilo navázat spojení mezi kostkou a grálem?”

“To ano.”

“Tak by na tom měl pracovat dál.”

Přikývl jsem. “Ale sire, to jsou problémy, které se týkají jen mě a Suka.”

Superintendant pochopil. “Proč to tak zdůrazňujete, Johne?”

“Protože v zásadě nechci, aby do této problematiky zasahoval náš nový kolega.”

“Chcete ho vynechat ze hry?”

“Přesně tak.”

Sir James přikývl. “Já vás chápu, ale budete mu to muset vysvětlit.”

“Upozorním ho na nebezpečnost celé věci.”

Sir James pokrčil čelo. “Myslíte, že se tím spokojí?”

“To nevím. Ale je pravděpodobné, že si za vámi přijde stěžovat. Pak si zase budete muset vymyslet vhodné vysvětlení vy, sire. Předpokládám, že stojíte na mé straně?”

“Ovšem.”

“Pak je vše v nejlepším pořádku.”

“Přesto, Johne, žádám vás, abyste se snažil s Hartfordem vycházet. Nerad bych měl nepříjemnosti s nadřízenými. Nedokážu ho tak přesně odhadnout, protože nevím, kam až jeho konexe sahají. Zkuste spolupracovat.”

“V žádném případě ho nemohu seznámit s tajemstvím tmavého grálu a s tím, co s ním souvisí. To je…”

“Je vám něco?” zeptal se sir James polekaně.

Zbledl jsem. K čertu, nemýlil jsem se! Kanceláří mého šéfa vanul mrtvolný pach!

Podívali jsme se na sebe. Sir James čekal na mou odpověď.

“Johne, tak co je? Stojíte tady jako solný sloup. Co se vám stalo?”

“Sire, já…tedy já…” začal jsem koktat, přistoupil k šéfovi a ucítil ten odporný pach ještě intenzivněji.

“Tak už mi konečně řekněte, co se děje, Johne!”

“Vy necítíte ten zápach?”

“Jaký…?” ještě než to dořekl, ucítil ho taky. Stál za svým psacím stolem a krčil nos.

“Mrtvolný pach,” zašeptal a postupně bledl. “Propánaboha, takhle

páchnou mrtvoly.”

“Ano, sire, mrtvoly.”

Superintendant si odkašlal. Měl problémy ze sebe vysoukat další větu: “V mé kanceláři. Jak je to možné? To…to nemůže být pravda…”

“Bohužel je, sire.”

“Ale odkud…?”

“Sire, prosím, neberte to jako urážku. Ale mám dojem, že ten pach vychází z vás.”

“Ze mne?”

“Bohužel, sire.”

Tak tohle musel superintendant nejprve strávit. Ustoupil dozadu a padl do židle, která pod jeho vahou zavrzala.

Odešel jsem ode dveří a usedl proti šéfovi. Ještě víc zbledl. Jeho obličej opravdu připomínal mrtvolu. Pomalu zvedl ruku. Viděl jsem, že se mu třesou prsty. Přitiskl si je na tváře a pak si je přidržel u nosu.

Mlčel jsem. V myšlenkách jsem se vrátil ke Glendě Perkinsové. I ona mluvila o mrtvolném zápachu ve svém bytě.

A teď to postihlo sira Jamese.

Jaká je mezi tím souvislost? Je vůbec nějaká souvislost mezi oběma případy?

Odkašlal jsem si. Sir James se probral z ohromení. Spustil ruce a položil je dlaněmi na stůl. “Ano, Johne,” řekl dutým hlasem.

“Nemýlil jste se. Páchnu jako rozložená mrtvola.” Sklonil hlavu a kroutil jí. “U všech čertů, páchnu jako mrtvola.”

Sir James určitě očekával nějaký komentář a také ho dostal. “Jako u Glendy, sire.”

Zprvu neřekl nic. Pak zvedl hlavu a zeptal se: “Co jste to říkal?” Opakoval jsem svou poznámku.

Sir James si sundal brýle. Automaticky je začal čistit speciálním kapesníčkem na sklo, aniž by to vnímal. “Jak to Glenda? Řekněte mi o tom?”

“Já nic nevím, sire.”

“Nemáme spolu nic společného. Není žádný důvod. Páchnu jako mrtvola. Bože, nemohu se nikde ukázat. Co nás jen čeká? Nebo

vlastně co nás už potkalo?”

“Obávám se, že je správnější vaše druhá poznámka, sire!”

“Ale vás ani Suka to nepotkalo.”

“Ještě ne.”

“Myslíte si, že k tomu ještě dojde?”

Bylo těžké na tuto otázku odpovědět. “Proč bychom toho měli být ušetřeni?” řekl jsem nakonec.

“Ano, proč?” Sir James s těžkou hlavou přikývl. “Měl bych ještě něco, Johne. Vyprávěl jste mi o tom grálu, jak stál v plamenech. Mohlo by to nějak souviset s tím ostatním?”

“Možné to je, jen v této chvíli nevidím možnost to dokázat.”

“To máte pravdu, Johne.” Hlas superintendanta zněl dutě a bezmocně. Jeho oči zíraly do prázdna. Nemohl nabrat dech.

“Měl bych raději jet domů,” řekl a podíval se na mě. “Co na to

říkáte, Johne?”

“Myslím, že ano,” odpověděl jsem.

“A Glenda?”

Pokrčil jsem rameny. “Zatím mluvila jen o tom, že ten pach cítila ve svém bytě. Ona sama jím zasažena nebyla.”

“Doufejme, že se jí to ještě nestane. Proboha, kdybych tak mohl zjistit příčinu.”

“To bude těžké, sire. Ale oba se Sukem uděláme všechno, abychom ten případ objasnili.”

Sáhl po sluchátku. Jelikož jsem tušil, co má v úmyslu, zeptal jsem se ho: “Mám vás odvézt domů, sire?”

“Ne, není třeba. Zařídím si to sám. A to sem právě teď musí přijít ten Hartford. Co si jen pomyslí?”

“Zatím ten pach necítil.”

“Dáte mi okamžitě vědět, kdyby bylo něco nového?”

“Jistě, sire.”

“Dobrá, neberte na nic ohledy. Ani na mě. Objasněte ten případ.”

Vyšel jsem z jeho kanceláře. Na chodbě jsem začal zhluboka dýchat. Na našich chodbách nebyl právě nejlepší vzduch. V porovnání s kancelářemi to však byl hotový balzám na průdušky.

V očích se mi zračil můj duševní stav. Cítil jsem se prázdný a vyhořelý. Neměl jsem za sebou ani žádný zápas, ani nebyly žádné

oběti, ale přesto se stalo něco strašného, s čím se tak rychle nevyrovnám. Ten zápach nebyl bezdůvodný. Nešířil se jen tak odnikud.

Byl jsem tak pohroužen do svých myšlenek, že jsem ani nevnímal pozdravy svých kolegů, kteří kolem mě procházeli. Vnímal jsem jen jejich stíny. V krku se mi vytvořil knedlík. Stále jsem cítil tu odpornou pachuť, která musela v každém člověku vyvolat nevolnost.

Připadal jsem si jako pronásledován nějakým strašidlem, které se najednou přede mnou nečekaně zhmotní.

V mé blízkosti nebyl nikdo, kdo by tak páchl nebo mohl páchnout. Vstoupil jsem do kanceláře bez zaklepání, chtěl promluvit s Glendou, ale ještě jsem nevyslovil první slabiku a už jsem se

zakoktal.

U Glendina psacího stolu seděl Suko. A vypadal jako mučedník.

“Co se děje? Kde je Glenda?” zeptal jsem se. Ukázal na zavřené dveře do naší kanceláře.

“Copak? Vy dva jste si vyměnili místa?”

“Nedobrovolně, Johne. Glenda se nervově zhroutila. Ona… ona… páchne jako mrtvola…”

“Ne!” zvolal jsem. “Nejen ona!”

“Jak to? Kdo ještě?”

Klesl jsem do židle a podíval se na Suka. “Sir James taky.”

Oči mého přítele se rozšířily údivem. “On taky? To není možné!”

“Ale je to tak.”

“Sakra. Zatraceně, já se z toho zblázním. Proč? Jak to? Já to nechápu. Proč zrovna sir James a Glenda Perkinsová, Johne?”

“Právě o tom přemýšlím. Ale zatím mě nic nenapadá.”

“Co se to děje? Postihne nás to taky?”

“Nemám tušení. Vím jen, že je za tím mnohem víc, než jsme si dosud mysleli.”

“Ti proklatí z hrobky.”

“Jak jsi na to přišel?”

“Jen to tuším, Johne. Myslím si, že tě ten grál měl varovat. Hrobka, Johne. To přece souvisí s rozkladem, mrtvolami, ghouly a vím já co ještě. Nebo snad ne?”

“To je možné, ale nemusí to tak být.” Vstal jsem ze židle.

“Kam jdeš?” zeptal se Suko.

“Za Glendou. Musím s ní mluvit. Musí to mít nějaký důvod, že to postihlo ji a ne nás. Chci, aby se zamyslela a vzpomněla si. Dneska ráno naznačila, že s námi chce o něčem mluvit. Určitě toho ví víc, než nám řekla.”

“Ano, promluv s ní. Já zůstanu tady.”

Než jsem otevřel dveře, zeptal jsem se na Basila Hartforda.

“Nevím, kde je. Před pár minutami odešel z kanceláře a neřekl kam. To on ani nemusí. Ten si tady může dělat, co chce.”

Abych pravdu řekl, vůbec mi nevadilo, že tu nový kolega není.

Nechtěl jsem, aby se mi v tomto případě někdo díval do karet.

Tiše jsem otevřel dveře do naší kanceláře. Glenda seděla na mém místě. Opírala se lokty o stůl a obličej měla schovaný v dlaních. Slyšel jsem ji plakat, ale mnohem horší bylo něco jiného.

Ten strašný pach.

Mrtvolný pach mne ovanul, jako by ho ke mně zanesl průvan.

Odporný pach, při němž se mi obrátil žaludek.

Glenda mě neslyšela. Tiše jsem za sebou zavřel a stejně tiše se blížil ke svému psacímu stolu. Zastavil jsem se u Glendy a jemně se jí dotkl.

Trhla sebou, ale zřejmě věděla, kdo vešel do místnosti, protože ke mně promluvila: “Johne, prosím tě, nech mě o samotě. Je to tak strašné…”

Pak jsem se vrátil, ale jen proto, abych si přisunul židli vedle Glendy a mohl s ní mluvit. “Ne, nenechám tě samotnou. Ne teď!”

“Copak to necítíš?”

“Samozřejmě že to cítím. Sir James je tak cítit taky. Vy dva musíte mít něco společného a já zjistím co.”

“O tom já nic nevím,” zašeptala, zdůrazňujíc každé slovo.

“Opravdu ne.”

“Ráno jsi mi chtěla říct něco, co má nějakou spojitost s tím pachem. Vzpomínáš si?”

Zvedla hlavu a vyčistila si nos. “Ano, vím o tom.”

“Tak mluv, ale rychle!”

“Já… já jsem včera byla venku, víš? Dostala jsem pozvání na večeři.”

“Na tom není nic špatného.”

“Ne, na tom ne, ale víš, kdo mě pozval?”

“Ty mi to určitě řekneš.”

Obrátila ke mě hlavu. “Byl to náš nový kolega Basil Hartford!”

“Kdo prosím?”

“Ano, Basil Hartford. Je mi to líto, Johne, ale on mě přemluvil.”

Zmohl jsem se jen na křečovitý úsměv. “Já ti pochopitelně nemám co vyčítat, Glendo.”

“Na to ani nemáš právo!” vykřikla.

“Samozřejmě, Glendo, jsme dospělí lidé a nejsme manželé. Já nechci taky nic vědět o tvých důvodech, proč jsi jeho pozvání přijala, já chci jen vědět, jak vaše setkání probíhalo. Ráno jsi nám říkala o tom mrtvolném pachu. Kdy jsi ho ucítila poprvé?”

“To bylo…” polkla a pak se nadechla. “To bylo na toaletě. Tam jsem ho ucítila poprvé. Měla jsem pocit, že vedle mě stojí neviditelný zombie. Rozumíš tomu?”

“Ano, to si umím docela dobře představit.”

“A potom u stolu, když jsem se chtěla napít vína. Najednou se mi zdálo, že ten zápach vychází ze sklenice. Bylo to jako oblak odporného pachu, dech smrti a rozkladu.”

“A to jsi ještě seděla s ním u stolu?”

“Ano.”

Pokrčil jsem čelo. “Pak je možné, že příčina bude v něm.

Nemyslíš?”

“Ty podezříváš Basila Hartforda?”

“Ano, fakta by tomu odpovídala. Podezírám ho proto, že se mi na něm dost věcí nezdá. Ty jsi s ním seděla u jednoho stolu, sir James ho měl v kanceláři.”

“Ale ty taky, Johne. A Suko taky,” vykřikla, zvedla ruce a zase je nechala klesnout.

“To je pravda, Glendo. Nás to zřejmě nepostihlo, protože proti tomu máme nějakou ochranu. Myslím, že by to mohl být můj křížek…”

“Ano, to je možné,” řekla Glenda trpce, “ale kdo je potom ten

člověk? Kdo je to, Johne? Je to opravdu Hartford?”

“Umím si představit i jinou možnost.”

Kroutila hlavou a bušila pěstmi do stolu. “To je všechno šílené.

Holé šílenství, chápeš?”

“To si nemyslím, Glendo.”

“Šla jsem s ním ze zvědavosti,” vykoktala. “A… a on mi nic neudělal.”

“Zval tě na další večeři?”

“Ano.”

“Vyptával se na mě?”

Glenda přikývla. “To taky. Vyptával se na tebe, na mou práci a tak.”

“Co jsi mu řekla?”

“Copak ty si myslíš, že bych mu něco řekla?”

“Ne.”

“Tak vidíš, Johne. Mluvila jsem s ním jen velice obecně. Řekla jsem mu, aby se zeptal přímo tebe, jestli chce něco vědět. Že já se k tomu necítím kompetentní.”

“To jsi udělala dobře.”

Glenda zaklonila hlavu a prohrábla si rukou vlasy. “Já tomu nerozumím, Johne. Nevím, oč tady jde. Najednou začnu páchnout jako nějaká mrtvola. To mi nejde na rozum. To je prostě šílené!” Dívala se na mě prosebným pohledem. Obličej se jí změnil. Zčervenal a zůstaly na něm bílé skvrny, jak předtím plakala. “Johne, jak se mohlo stát, že najednou tak páchnu?”

“To ti zatím neřeknu. Ale nedotknula ses ho náhodou?”

“Ano, podali jsme si ruce.”

“Tak to může být tím.”

“Tobě ale taky podal ruku, ne?”

“Ano, ale už jsem ti říkal, že mě chrání křížek.”

“A Suka?”

Pokrčil jsem rameny. “Musíme počítat s tím, že tenhle mor postihne i jeho. Možná se u něho projeví o něco později. Každý z nás reaguje jinak. Někdo má v sobě víc odolnosti. To může být Sukův případ. Ale ať je to, jak chce, Glendo, neměla bys zůstávat v kanceláři. Sir James se taky rozhodl, že pojede domů.”

“Co budu dělat doma?”

“Budeš muset počkat, až se něco stane nebo až vneseme trochu světla do té tmy.”

“To může trvat pěkně dlouho.”

“Ovšem. Ale být doma bude pro tebe nejlepší.”

“Při tom jak páchnu, určitě. Hnusím se sama sobě, Johne. Je to tak strašné, že se to nedá popsat. Připadám si jako ghoul nebo zombie. Co bych proti tomu mohla udělat?”

“Sbalit si věci.”

“Odvezeš mě domů?”

“Ale samozřejmě.”

“Bude ti to v autě páchnout jako ve staré hrobce, Johne.”

“To je mi jedno. Chci, abys už byla odtud pryč. Musím se co nejrychleji postarat o Hartforda. Nevíš náhodou, kam šel?”

“Ne, to neřekl.”

“A ani ti nic neříká pojem proklatí z hrobky?”

“To jsem nikdy neslyšela.”

“Tak pojď.”

Suko ještě seděl v Glendině kanceláři. Viděl na nás, co máme v úmyslu. “Chcete odjet?” zeptal se.

“Ano, bohužel. Nebo bohudík! Odvezu Glendu domů. Bude to tak lepší.”

“Souhlasím. Hodně štěstí, Glendo.”

“Děkuji, Suko.”

Glenda si vzala kabelku. Ještě se smutně zadívala na svůj psací stůl a stroj. “Vždyť to není navždycky,” utěšoval jsem ji, protože jsem uhodl její myšlenky.

“To doufám.”

Řidič superintendanta Powella byl natolik taktní, aby nemluvil o zápachu, který kolem sebe jeho šéf šířil. Také se se sirem Jamesem nepouštěl do žádných hovorů. Když dojeli na místo, řekl jen: “A jsme doma.”

“Ano, děkuji. Nevšiml jste si ničeho, pane Fielde?” zeptal se Powell.

“Ano, sire. Ve voze to velmi divně páchlo. Je pravděpodobné, že se ten zápach dostal dovnitř zvenku.”

“Ano, to je možné!” odpověděl sir James a otevřel zadní dveře.

“Teď vám přesně neřeknu, kdy pro mě máte zase přijet. Zavolám vám.”

“Jak si přejete, sire.”

Superintendant měl bydlení, jaké odpovídalo jeho postavení. Dům vypadal velmi úctyhodně. Dostal samozřejmě služební byt od státu. Bydleli tu i další státní zaměstnanci.

Sir James prošel širokou předzahrádkou. Stromy byly hustě olistěné, listí se jen pomalu začínalo barvit podzimními barvami a na zemi ho leželo jen málo.

Do domu se vcházelo masivními dveřmi z těžkého dubového dřeva v pevném rámu. Sira Jamese uvítalo příšeří v chodbě. Zamířil k výtahu.

Byl šťastný, že nepotkal žádného ze sousedů. Jeho byt ležel v prvním poschodí. Chodby byly pojaty velkoryse, takže nájemníci o sobě vzájemně ani nevěděli.

I byty měly velké pokoje s vysokými stropy. Zařízeny byly starožitným nábytkem a celé byly prosyceny dechem starobylosti.

Sir James se ve svém bytě zdržoval jen málo. Většinu volného

času trávil ve svém klubu, kde se cítil víc doma.

Dnes večer ho tam budou přátelé postrádat. Bude tam muset zavolat a vymyslet si nějakou výmluvu. Pravdu jim v žádném případě říci nemůže.

Ve svém bytě měl velkou pracovnu, do které se vcházelo ze dvou stran. Stěny byly obestavěné regály s knihami. Psací stůl, rovněž starobylý kousek, stál pod oknem. To všechno bylo siru Jamesovi tak důvěrně známé, že když vstupoval do pracovny, neměl ani v nejmenším zlou předtuchu.

Chtěl hned zamířit k psacímu stolu a posadit se za něj.

Ale tam už někdo seděl! Nedbale jako doma, s nohama

přehozenýma přes sebe.

Basil Hartford!

Glenda si sedla vedle mě do roveru a zírala upřeně před sebe. Nebylo jí vůbec do řeči. Když jsem se jí zeptal na důvod, proč mi ani

neodpovídá na otázky, řekla: “Mám pocit, jako bych s každým slovem, které pronesu, vydechla oblak toho příšerného záhrobního pachu.” Otřásla se odporem. “Je to šílené.”

“To si jen namlouváš, Glendo,” utěšoval jsem ji.

“Ten mrtvolný zápach?”

“Ne, to s tím dechem…”

“Přestaň, Johne, prosím tě. Už nic neříkej. Já… já jsem prostě s nervy u konce. Nechci už nic slyšet. ” Předklonila se a přitiskla si ruce na obličej.

Chápal jsem ji. Jak ji, tak sira Jamese to pořádně vzalo. Pomalu jsem dospíval k závěru, že někomu jde o to, aby naše oddělení zdecimoval. A ten někdo nemohl být nikdo jiný než Basil Hartford.

Normální člověk, žádný démon, jen s těmi nejlepšími konexemi. V duchu jsem se ptal, co asi zamýšlí. Chce se vyšplhat až na samotný vrchol a tam odtud nás zlikvidovat?

Zastavili jsme u semaforu. Nedaleko byl kruhovitý parčík, kde lidé vychutnávali krásný podzimní den. Slunce svítilo, chodci seděli na lavic-kách a sledovali, jak listy poletují vzduchem. Děti si hrály pod

větvemi platanu. Byl čas veverek a kaštanů.

Glenda vedle mě těžce oddechovala. Obrátil jsem hlavu doleva a usmál se na ni. “Musím vypadat příšerně, Johne, nedívej se na mě.” Rover pomalu vyjel z křižovatky. “Když někdo pláče, nemůže vypadat jako manekýna.”

“Děkuji za útěchu, Johne.”

Glenda bydlela v nájemním domě, ale ne v tak velkém jako já. Bylo to tu příjemné. Všichni se tu mezi sebou znali, když se potkali, mluvili spolu a zajímali se o sebe.

“Vlastně nemám právo si stěžovat,” řekla Glenda najednou.

“Když pomyslím na to, jaký osud stihl Jane, úplně se stydím.”

“Ano, to máš pravdu,” řekl jsem.

“Myslíš, že pro ni ještě existuje naděje na záchranu?”

“To ti nedokážu říct, Glendo. Jediné, co vím jistě, je, že to bude

přinejmenším zatraceně těžké.”

Jen čirou náhodou se mi ještě podařilo najít mezeru mezi auty, kde jsem mohl zaparkovat.

Když jsme vystupovali, poletovalo nad námi pár listů.

“Doufám, že nikoho nepotkáme,” zašeptala Glenda a plaše se rozhlédla.

“Tak bychom prostě kolem něho prošli.”

“Necítíš nic, Johne?”

“Ne, jen slyším Šustit listí, jak po něm šlapu. Je mi líto.”

“To říkáš jen tak.”

Zůstali jsme stát před domovními dveřmi. Všechna okna v domě byla natřena na bílo.

Ukázal jsem nahoru a zeptal se: “Mám s tebou vyjet nahoru?”

“To nebude nutné, Johne. Mockrát děkuji.”

“Co teď budeš dělat?”

“Lehnu si do vany a pokusím se alespoň částečně toho zápachu zbavit. Kdyby se něco stalo, zavolám ti.”

“V každém případě, kdyby se objevil ten Hartford.”

“Myslím, že to není pravděpodobné.”

“Já naopak myslím, že je.”

Glenda mi podala ruku. “Děkuji, že jsi mě sem odvezl. Hleď to co nejdřív vyřešit.”

“Udělám, co bude v mých silách,” slíbil jsem.

Glenda odemkla domovní dveře a zmizela za nimi. Já se zase obrátil k autu, ale ještě jsem neudělal ani dva kroky, když ke mně dolehl pronikavý křik mé sekretářky.

Obrátil jsem se a měl štěstí, že těžké domovní dveře ještě nezapadly do zámku. Skočil jsem jako panter, vrazil do nich ramenem a otevřel je.

Vpadl jsem do příšeří chodby, kde stála Glenda jako solný sloup, s

očima rozšířenýma a celá se třásla.

Když jsem s ní zatřepal, vzpamatovala se a podívala se na mě.

“Co se stalo, Glendo?”

“Někdo tady stál!”

“Kde?”

Ukázala šikmo od sebe. “Támhle.”

“A kdo to byl?”

“Já… já jsem ho v tom šeru moc dobře neviděla. Byla to přízračná postava zahalená do pavučiny. Vím jen, že byla v dlouhém tmavém plášti a přes hlavu měla přehozenou kapuci. Rozumíš tomu?”

“Ne. Kde je ta postava teď?”

“To já nevím. Stála tam a pak se rozplynula.”

“Řekla něco?”

Glenda zakroutila hlavou. “Nic jsem neslyšela, Johne, vážně.”

“No dobře, možná to byly jen nervy, Glendo,” řekl jsem.

“Ano, možná.”

“Ale teď už s tebou vyjedu nahoru.”

Tentokrát Glenda souhlasila. Zdálo se, že její křik v domě nikdo jiný neslyšel. Alespoň se nikdo z nájemníků neukázal.

Glenda mi dala klíč od bytu a já odemkl a naznačil jí, že má počkat na chodbě. S vytaženou zbraní jsem vešel dovnitř.

V předsíni nikdo nebyl.

Za mnou se zase linul ten odporný záhrobní pach. Stiskl jsem k sobě rty a nejraději bych si býval zacpal i nos.

Rychle jsem prošel všechny pokoje, ale nikde jsem nic podezřelého neobjevil.

“Můžeš jít dovnitř, Glendo. Nikdo tady není.”

Váhavě vešla, jako by vstupovala do vlastního bytu poprvé.

Teprve v obýváku si oddechla. Vypadala ztracená. “Možná jsem se před chvílí mýlila, Johne. Možná…”

“Určitě,” řekl jsem a zastrčil jsem berettu do pouzdra.

Glenda o krok ustoupila, protože si všimla, že páchne ještě výrazněji. “Nepůjdeš už, Johne?” zeptala se tak, aby dosáhla právě opačného účinku.

“Chvíli ještě zůstanu,” odpověděl jsem.

“Ale co v práci?”

“Neboj se, zavolám Sukovi.”

“Můžu jít do vany?”

“Ale jistě.”

Telefon nebyl daleko. Sotva jsem vyťukal číslo, Suko ho zvedl.

“Jsem u Glendy a zřejmě tu ještě nějakou dobu zůstanu. Jak dlouho, to ti v této chvíli neumím říct. Ale ohlásím ti, až odtud

vyrazím. Jasné?”

“Jasné,” odpověděl Suko.

“Je v kanceláři něco nového?”

“Ne, Hartford se tu ještě neukázal. Ten asi ví, proč se vypařil.”

“To si myslím taky.”

Když jsem položil, byla už Glenda v koupelně. Slyšel jsem odtamtud téct vodu do vany. Glenda ještě jednou vyšla ven. “Tak co? Ěekl tiJJuko něco o Hartfordovi?” zeptala se.

“Ne, ještě se nevrátil.” Polkl jsem, protože mě znovu ovanul mrtvolný pach.

Glenda si toho všimla a ustoupila. “Nebude to dlouho trvat, Johne,” řekla.

“Jen si dej načas.” Na rozdíl od Glendy jsem nebyl přesvědčen, že se toho zápachu zbaví koupelí. Neměla ho jen v kůži, vycházel z jejích útrob.

Ona a sir James se ocitli v moci člověka, kterého jsem mezitím přestal považovat za normálního. Basil Hartford nebyl ten, za koho se vydával. Označil bych ho za magické kukaččí vejce, které nám někdo položil do hnízda.

Pokojem se dál vznášel mrtvolný zápach. Sedl jsem si a zapálil si cigaretu, jejíž kouř proti němu neúspěšně bojoval.

V koupelně ještě tekla voda. Z ulice sem nedoléhal téměř žádný hluk. I v domě byl klid. Panovala tu uvolněná atmosféra, která dopadla i na mě, a já se začal cítit unavený.

Natáhl jsem si nohy. Cigareta mi kouřila mezi prsty. Pohled jsem upíral do prázdna a snažil se uspořádat myšlenky.

Točily se kolem věci, kterou jsem zatím nechápal.

Basil Hartford to se ještě dalo pochopit. Ale co měl v plánu? Kdo ho poslal? Odkud přišel? Tím jsem nemyslel jeho lidský původ. Byl jsem si jist, že v jeho objevení se je něco magického.

Temný grál, ohnivý kalich, mě nevaroval nadarmo. Když jsem si teď do té mozaiky přidal i Basila Hartforda, měl by mi z toho vyjít celý obraz.

Ale nevyšel.

Něco mi tu nehrálo. Možná proto, že se Hartford choval jako

člověk a že jeho rodina měla velkou tradici. Budu se muset na

historii jejich rodiny podívat blíž. Třeba na nějakou stopu narazím.

A Suko s tím může začít už teď. Ještě jednou jsem mu zavolal.

Poznal jsem mu po hlase, že je nervózní.’

“Zatím nic nového, Suko, ale dostal jsem nápad a ty bys ho zatím mohl začít realizovat.”

“Tak spusť.”

Řekl jsem mu o svém tušení a on přislíbil, že o rodině Hartfordových zjistí všechno, co se dá. “Ještě něco, Johne?” zeptal se nakonec.

“Pro tuto chvíli ne. Zavoláme si.” Položil jsem a zaslechl volání.

“Jooohhnne!”

Glenda Perkinsová křičela z koupelny. Ani zavřené dveře její křik nedokázaly ztlumit. Vyskočil jsem ze židle, doskočil ke dveřím od obýváku, rozrazil je a otočil se doprava, abych vběhl do koupelny. Glenda nedovřela dveře, nechala je na škvíru pootevřené. Vtrhl jsem do koupelny, uviděl Glendu a ustrnul hrůzou, protože kolem ní stály přízračné postavy.

Mrtvoly v pokročilém stadiu rozkladu, zahalené do dlouhých plášťů a obalené pavučinami.

Duchové, démoni, živí mrtví mohl to být kdokoli z nich. I ti prokletí z hrobky.

“Vy, pane Hartforde?” zeptal se sir Powell; který jen s největším sebezapřením dokázal skrýt své překvapení.

“Ano, já.”

“Co vás sem přivedlo? Co děláte v mém bytě? Jak jste se sem dostal?”

“To není důležité.”

“Pro mne je.”

“Jde o vás, sire Jamesi, to máte pravdu.” Hartford se ironicky usmál. “Nechcete se posadit? Myslím, že se nám tak bude lépe hovořit.”

“A co když s vámi hovořit nechci?”

“Máte snad na vybranou?”

Sir James nebyl člověk, který by uplatňoval fyzické násilí. Věděl dobře, že Basil Hartford je

mladší a silnější. Proto se podvolil jeho přání, přitáhl si židli a posadil se proti Hartfordovi.

“To už je lepší,” usmíval se jeho protějšek. “Cítíte se dobře, sire Jamesi?”

“Copak mohu?”

Hartford se předklonil. “Ne, to nemyslím. Pravděpodobně vám vadí ten pach, který z vás vychází.”

“Máte pravdu.”

“To bylo tak říkajíc moje entrée. Konec konců nepřišel jsem k vám bez důvodu.”

“A proč jste k nám přišel?”

“Přišel jsem si pro vás. Moji přátelé už na vás čekají.”

“Přátelé? Vy nějaké máte?”

“Ano, jsou již velmi staří a vždycky je potěší, když je někdo

přijde navštívit.”

“Řekněte mi už konečně oč jde.”

“Jde o ty proklaté z hrobky, sire Jamesi. To jsou moji přátelé.”

Hartfordovi najednou zablýsklo v očích. “Teď už tedy všechno víte. Proklatí z hrobky na vás čekají. A já vás k nim zavedu.”

“Proč zrovna mne?”

“Nejen vás, ale i tu roztomilou Glendu Perkinsovou. Byla tak milá, že se ode mě nechala pozvat na večeři. Bohužel nevěděla, s kým jde.”

“Kdo jste?”

“To vám řeknu až později.”

“Máte něco společného s temným grálem, Hartforde?”

V Hartfordových očích blýskla nedůvěra. “Jak vás to napadlo?”

“Jen tak. Obyčejná otázka starého policisty.”

“Možná mám,” odpověděl Hartford. “Možná o tom grálu něco vím.”

“I o templářích?”

Tentokrát se široce usmál. “Nejste hloupý, sire Jamesi. Jste na správné stopě. Ano, znám templáře. Ale pro vás to není důležité. Pro vás jsou důležití jen proklatí z hrobky. A tihle moji přátelé na vás

čekají, sire Jamesi. Věděl jsem, že odjedete z kanceláře. Kdo by taky

zůstal na pracovišti, když tak odporně páchne?” Hlasitě se rozesmál.

“Proto jsem si tu na vás počkal.”

“Co je se slečnou Perkinsovou?” změnil Powell téma.

“I ji to, chudinku, postihlo. I ona byla vybrána mými přáteli z hrobky.”

Oči sira Jamese se zúžily. “Jste člověk, nebo démon, Hartforde?”

“Zkuste hádat.”

Sir James brzy dostal odpověď. Najednou ucítil ještě daleko odpornější a intenzivnější zápach, než jaký vydával on sám.

“Vy nejste člověk, Hartforde. Ne, tomu nevěřím. Vy jenom jako

člověk vypadáte, ale nemáte duši,” řekl zděšeně.

“Jak myslíte, sire Jamesi. Ale to taky není důležité. Pro vás je důležitá jen hrobka a její obsah.” Až dosud hovořil Hartford dost monotónně. Teď se však předklonil a jeho hlas nabyl syčivého tónu.

“Zazdili nás tenkrát do hrobky, protože si mysleli, že se nás tak navěky zbaví. Omyl, sire Jamesi, my jsme zase tady a teď budeme šířit po světě strach a hrůzu. My, ti prokletí z hrobky. My, které prokleli a zaživa pohřbili, se vracíme. Nastaly noci mrtvých. Pach smrti nás bude doprovázet a oznamovat lidem, co je čeká.” Jak mluvil, jeho obličej se měnil. Pleť mu bledla a byla stále tenčí a pod ní se ostře rýsovaly kosti.

Zůstaly jen oči. Jejich barva nabírala na intenzitě, až z nich byly chladné zelené oči dravé šelmy.

Obličej zvoskovatěl a z celého toho zjevu proudilo k siru Jamesovi zlo, pod jehož účinkem se začal potit.

Díval se, jak Hartford napřahuje ruce a ukazuje na něho.

“Vidíte to!” říkal.

Sir James viděl mlhu, která se začala rozpínat jeho pracovnou.

Obklopily ho čtyři podivné sloupy, které rotovaly kolem osy a z jejich nitra se postupně vylouply postavy.

Strašlivé přízraky, napůl lidé, napůl kostlivci. Z kostí jim visely cáry zčernalé kůže a oči jim vystupovaly z důlků.

Proklatí z hrobky!

“To je on!” řekl Basil Hertford a ukázal na Powella, který už v tuto chvíli neměl možnost úniku.

Jen se vzepjal na židli a pak už se ho zmocnily ruce kostlivců.

Připadlo mu, že je má všude, po celém těle. Prudce ho zvedli a zmizeli s ním v mlze.

Basil Hartford zůstal v pracovně a smál se. Spokojeně přihlížel, jak proklatí odnášejí svou oběť. Pak opustil pracovnu, jako by se nic nestalo.

Zůstal po něm jen mrtvolný pach…

Nevěděl jsem, kde se tady ty postavy najednou vzaly. Bylo mi jen jasné, že hodlají Glendu unést.

Ještě se nestačila svléknout. Vana byla plná vody s pěnou. Nad ní se vznášel oblak silného parfému. Tyto detaily jsem si uvědomil, teprve až jsem byl v koupelně a vrhl se na první přízrak.

Popadl jsem ho a chtěl ho odstrčit. Ale on mě zachytil těmi svými kostlivčími pařáty.

Pokusil jsem se je jednou rukou odstrčit a druhou jsem hmatal po stříbrné dýce. Nahmatal jsem ji a vytrhl ji z pouzdra za opaskem.

Než jsem bodnul, slyšel jsem Glendin výkřik. Prudce jsem se obrátil, rozmáchl se a zasadil ránu. Umrlčí pařáty ze mě sklouzly, jenže jsem zjistil, že jsem nebyl dost rychlý.

Těm ostatním přízrakům se mezitím podařilo chopit se Glendy a zmizet s ní.

Viděl jsem ji ještě nějakou chvíli jako skrze mlžný opar. Držely ji pevně, neměla šanci se z. jejich sevření dostat a já četl z její tváře zděšení.

Pak zmizela úplně.

Unesena přízraky, které byly sice hmotné, ale současně se dokázaly rozplynout.

V koupelně jsem zůstal jen já a jeden z přízraků, jehož jsem bodl stříbrnou posvěcenou dýkou.

Přízrak se nedokázal udržet na nohou, sesunul se na zem a zády se opíral o vanu.

Započala jeho proměna. Zmizely černé cáry kůže. Postupně šedly a pak zbělely. Obličej i celé tělo zbělelo a rozpadlo se mi před očima. Zůstala jen hromádka bílého prachu pokrytá pavučinou. Nic víc.

Ale mrtvolný pach zůstal. Ten tak rychle nezmizí. Vypotácel jsem se na vratkých nohou z koupelny a myslel na Glendu, kterou postihl tak strašný osud. Připravili si ji předem, aby si pro ni pak mohli jen přijít. Mohl jsem jen hádat, kam ji odnesli. Možná někam do jiné dimenze. Možná už má za sebou cestu mezi oběma prostory a možná, že už je v hrobce, odkud musely pocházet i ty mrtvolné postavy.

Glenda je tedy ztracená, ale co je se sirem Jamesem?

Měl jsem strach i o něho. Rychle jsem vyťukal jeho číslo do bytu, ale nikdo to nebral.

To znamená, že sir James není doma.

Povzdechl jsem si a vyťukal Sukovo číslo, ale ani on se nehlásil.

Připadalo mi, jako by mě někdo vědomě izoloval.

Zůstal jsem skutečně proti těm mocným protivníkům sám? Vstal jsem z křesla a vyšel z bytu. Tady už nic nenadělám.

Rozhodující osobou byl Hartford. Toho musím najít. Rozběhl jsem se dolů po schodech, narazil na staršího muže, který si mě rozhněvaně změřil a sotva mi odpověděl na pozdrav.

Venku mě uvítalo chladnější počasí. Slunce se schovalo za jemný mlžný opar. Už dávno nemělo sílu letních dnů.

Unaveně jsem zamířil k autu. Stalo se už mým zvykem, že pokaždé než jsem nastoupil do vozu, jsem se rozhlédl kolem sebe.

Učinil jsem tak i tentokrát. Zabloudil jsem pohledem přes ulici. Někdo tam stál.

Černé kalhoty, moderně střižené proužkované sako a hedvábná kravata. Černé vlasy, pobledlý obličej a vševědoucí úsměv na rtech.

Basil Hartford!

Okamžitě jsem se rozběhl. Běžel jsem přes silnici, aniž bych se díval kudy, uslyšel pronikavé zatroubení a jen zázrakem se vyhnul projíždějícímu autu.

Po tomto překážkovém běhu jsem doběhl na chodník na protější straně, ale Basil Hartford mezitím zmizel!

Prostě jen tak. Musel se doslova rozplynout ve vzduchu. O tom, že je to možné, mě před chvílí přesvědčili jeho přisluhovači.

Ten člověk se pro mě postupně stával noční můrou. Byl neustále o

krok přede mnou. Ještě jednou jsem propátral pohledem bezprostřední okolí, ale nic podezřelého jsem neviděl.

Jak jinak, typy jako Hartford nezanechávají stopy. Takoví po sobě zanechávají jen slzy, neštěstí a smrt.

Tentokrát jsem vozovku přešel normálně a nasedl do roveru. Otevřel jsem dvě okénka proti sobě, protože jsem chtěl vyvětrat ten nesnesitelný mrtvolný pach, při kterém se mi obracel žaludek.

Přitom jsem telefonoval.

Tentokrát jsem Suka zastihl. Informoval jsem ho o tom, co se stalo s Glendou.

“Proboha! Co s ní ten Hartford asi chce udělat?”

“To nevím, ale předpokládám, že se totéž stalo i siru Powellovi.”

“Jak to?”

“Neozývá se mi.”

“Tak dobře, zeptám se jeho šoféra.”

“A co ty, Suko, co jsi zjistil?” zeptal jsem se nakonec.

Inspektor se zasmál. “Dal jsem si tu práci a dost jsem toho vypátral. Ti Hartfordovi mají dost pestrou minulost. Zajímavá rodina.”

“Dobře, řekneme si to později.”

“Vracíš se sem?” zeptal se.

“Co nejrychleji,” odpověděl jsem a zavěsil. Potil jsem se i přes otevřená okénka a chladný vzduch. Byly to strach a reakce na to, co jsem prožil…

“Takže, Johne, šofér, pan Field, dovezl sira Powella až k domovním dveřím.” Tou zprávou mě uvítal Suko, když jsem vstoupil do naší společné kanceláře.

“Ale doma není!” odpověděl jsem.

“Jak to víš?”

“Protože jsem se tam stavil po cestě sem. Jeho byt je prázdný. Až na ten příšerný smrad.”

Suko byl zmaten. “Co budeme dělat? Oznámíme, že sir James zmizel?”

“Ne. Zatím to tak nehoří. Musíme najít jeho, Glendu i toho Hartforda nebo kdo to vlastně je. Jak už jsem ti říkal, není sám. Má své přisluhova-če. Zombie, živé mrtvoly, příšerné stvůry, napůl už rozložené. Strašlivá horda. Ale odněkud se tady museli objevit, Suko. Musí mít nějakou minulost. Musí se k nim pojit nějaká historie. Nebo máš jiný názor?”

“Ne, to ne,” odpověděl Suko.

“Tak musíme pátrat. Kde jsou podklady?”

Suko otevřel zásuvku a vytáhl zápisník. Měl v něm své poznámky, které si dělal během telefonických rozhovorů, a informace vytažené z počítačové databáze. “Zajímá tě i Hartfordova dnešní rodina?”

“Jen okrajově.”

“Přesto ti pár informací poskytnu,” řekl Suko a posadil se. Učinil jsem totéž.

Dověděl jsem se, že Hartfordovi jsou mocná rodina s velkou tradicí, jejíž minulost sahá až do středověku. Už tehdy to bylo známé jméno.

“Odkud pocházejí?” zeptal jsem se.

“Vlastně ze dvou zemí. Jedna větev z Francie, druhá z Anglie. Tedy, nepřímo. Byli to Skotové, kteří byli ve středověku velmi blízcí Marii Stuartovně.”

Točil jsem prsty. Já sám jsem byl vlastně také Skot, protože moji rodiče odtud pocházeli. “O těch Hartfordových jsem už slyšel.”

“O té skotské větvi?”

“Ano. Patřili k nejmocnějším rodinám v zemi. Ale nic konkrétního nevím.”

“To ti můžu prozradit, Johne. Stáli totiž na špatné straně. Jelikož byli spřáteleni s královnou, byli poraženi spolu s královninými oddíly.”

“A pozabíjeni?”

“Tato větev Hartfordů byla vymazána ze světa.”

“A dál?”

“Dál nic. Víc jsem toho nezjistil. Ani žádné klepy. Je to, jako by tato rodinná větev vůbec neexistovala.”

“Kde tehdy ve Skotsku žili?”

“Západně od Inverness. Žili velmi osaměle.”

“Museli vlastnit nějaký hrad.”

“Jistě.”

“Pak tu vyvstává otázka, zda jejich hrad ještě dnes stojí a pokud ano, jestli má i svou rodinnou hrobku.”

Suko se usmíval. “Jestli ti dobře rozumím, rozhodl ses, že se tam zajedeme podívat.”

“Správně.”

“Myslíš, že tam najdeš řešení té záhady?”

“Přinejmenším počítám s tím, že tam najdu tu hrobku. Tahle rodina má zřejmě své tajemství, říkejme tomu třeba démonickou záhadu, o které zatím nic nevíme.”

“Neměli bychom si o tom raději napřed promluvit osobně s

některým jiným Hartfordem?”

To nebyl špatný nápad, ale přesto jsem ho zamítl. “Suko, neumím si představit, že by nám někdo prozradil to, co chceme vědět. Hartfordovi se určitě postarali o to, aby tato část jejich rodinné historie upadla v zapomnění. Neřeknou nám nic, protože nemají zájem o skandál. Souhlasíš?”

“Ano, ale o Basilovi by nám určitě něco řekli,” nevzdával se Suko.

Podvolil jsem se. “Dobře, tak to zkusíme.”

“A kterého Hartforda chceš navštívit?” zeptal se můj kolega a ukázal na své poznámky. “Můžeš si vybrat. Jsou mezi nimi politikové, šlechtici, vědci…”

“Vezmi toho nejvyššího.”

“Jmenuje se Morton F. Hartford, je mu přes osmdesát a žije na svém panství severně od Londýna.”

“Tak se na něho zajedeme podívat.”

“Souhlasím.”

Zahradníci měli plné ruce práce s uhrabováním listí na obrovských rozlohách Hartfordského panství. Jejich pozemky byly rozsáhlejší než mnohá města, kterými jsme projeli. Na krajinu se postupně snášela jemná mlha.

Vzduch se ochladil.

Uvítala nás typická anglická parková krajina. Vlevo od nás cválali po trávníku dva jezdci na koních, pak zmizeli v lese.

Nad krajinou leželo ticho a totéž platilo i o velkém panském sídle, které už by se spíš dalo označit za zámek.

Toto sídlo na nás hluboce zapůsobilo. “Tak to je ono,” ozval se Suko lakonicky.

“Chtěl bys tady bydlet?”

“Tak týden.”

“Tak vidíš. Já bych to taky déle nevydržel.”

Všude byl majestátní klid, který už mi začínal vadit. Všechno vypadalo až příliš perfektně.

Dokonce i velcí krkavci kroužili ve vzduchu, aniž by krákali.

Ke vchodu do budovy vedly dva vjezdy. Na schodech před vchodem se válelo spadané listí, což celkový dojem absolutního pořádku narušovalo. Určitě se za chvíli objeví zahradník a listí shrabe a odnese.

Zatím jsme jeli po asfaltce. Před domem ji vystřídala štěrková cesta. Byl to jemný křemenný štěrk, na němž pneumatiky roveru zanechávaly tmavé pruhy. Opatrně jsem zabrzdil, aby mi od kol neodletovaly kaménky.

Neviděli jsme, zda už si našeho příjezdu někdo všiml. Nikdo nás nepřišel uvítat. Vyšli jsme po schodech nahoru, ale zvonit jsme nemuseli, protože dveře se před námi otevřely.

Stál v nich komorník.

Když jsem ho uviděl, měl jsem co dělat, abych potlačil úsměv. Stál prkenně jako nějaký robot. Obočí měl na každé straně jinak vysoko. Pravděpodobně ho často zvedal. Měl na sobě proužkované šaty, jak tomu bývalo za starých časů, a zeptal se nás na jména.

“John Sinclair a inspektor Suko. Jsme ohlášeni u pana Hartforda,” odpověděl jsem.

Pokýval hlavou a milostivě odpověděl: “Pan Hartford vás

očekává, pánové. Opozdili jste se o tři minuty.”

“Jak milé,” zašklebil jsem se.

“Prosím?” zeptal se a vyhrnul obočí.

“Běžte se nechat rozmrazit, pane.”

Komorník, jemuž se ve tváři zračilo holé zděšení nad mou drzostí, nám uvolnil dveře. Vstoupili jsme do prostorného sálu.

Drahocenný nábytek, starodávné hodiny, cenné obrazy ve zlatých rámech, podlaha z drahých parket a na ní jemné čínské hedvábné koberce, prostě přepych. Ale nic pro normální lidi jako my.

“Smím jít napřed, pánové?” zeptal se komorník, který se už poněkud vzpamatoval ze svého ohromení.

“Smíte,” odpověděl jsem.

Předešel nás. Vkročili jsme do široké a velmi dlouhé síně, v níž panovalo ticho jako v hrobce. Vedly do ní dvoukřídlé dveře. Tady zřejmě nebyly žádné pokoje, jen velké síně. Začínal jsem být na Mortona F. Hartforda zvědavý.

Komorník se zastavil před jedněmi dveřmi asi v půli síně a decentně zaklepal. Třikrát, pokud jsem dobře počítal. Pak jsme zaslechli písknutí píšťalky.

Komorník nám pokynul. “Pan Hartford vás očekává.”

Podívali jsme se na sebe. Tenhle Morton F. Hartford musí být opravdu velmi neobyčejný chlapík, když dává najevo svůj souhlas pískáním.

Počítali jsme se vším, byli připraveni téměř na vše, ale to, co jsme uviděli, nám vyrazilo dech. Samozřejmě jsme se ocitli znovu v místnosti podobající se sálu s vysokými okny. Bylo tu jen málo nábytku. Nebylo tu ani pro něj místo. Větší část prostoru zabírala velká stavebnice elektrické vlakové dráhy. Za širokým ovládacím panelem seděl Morton F. Hartford. Pomocí počítače ovládal několik vlaků na kolejích.

Měl z této hry očividně velkou radost, pozdravil nás zvednutím ruky a znovu zapískal na píšťalku, kterou měl zastrčenou v ústech.

Ten muž se mi líbil.

Uměl mluvit, aniž by vyndal píšťalku ze rtů. “Pojďte se podívat blíž. Včera jsem si koupil starý TEE. Ten už teď nejezdí. Ale já ho na trati mám. Moje vláčky jezdí údolími, přes kopce, projíždějí tunely a přejíždějí mosty. Je to nádhera mít takového koníčka.” Starý pán byl úplně nadšen.

Nejstarší člen Hartfordova klanu vůbec nepůsobil zkostnatěle.

Přestože měl bílé vlasy, vrásčitou pleť se zarudlými skvrnami, v jeho

očích plály mladistvé ohníčky. Museli jsme se obrnit trpělivostí a počkat, až z nádraží vyjedou ještě čtyři vlaky. Teprve pak starý pán odložil ovládací zařízení.

“Tak, půjdeme se posadit,” pronesl a zamířil k sedací soupravě v pravém rohu místnosti.

Byla to křesla ve stylu rokoka. Vypadala půvabně a křehce, ale byla velmi pevná.

Starý pán se nám představil a my zase představili sebe. Potom znovu pískl a přišel komorník.

“Přineste nám něco k pití, Lioneli.”

“Jak si přejete, pane.”

Hartford si zamnul ruce. “Pijete whisky?”

“Já ano,” přiznal jsem se. “Ale jsme tu autem.”

“Ah, jednu snesete. To je totiž speciální whisky. Rozumíte?”

“Přiznám se, že ne.”

“Pálím si ji sám.”

“Tak to nemůžeme odmítnout, pane.”

“Velmi správně.” Znovu ukázal na svou vláčkovou dráhu a zeptal se: “Jak se vám líbí?”

“Je skvělá,” řekl Suko. >,Něco takového jsem ještě neviděl.

Opravdu.”

“To vám věřím. Ona je to také zcela mimořádná dráha. Ale bohužel není největší.” Jeho tvář se zakabonila. “Ve Spojených státech, v Detroitu, žije člověk, který vlastní ještě větší. To mě zlobí.”

“V Evropě je ta vaše největší?” zeptal jsem se.

“Správně, mladý muži, správně. Tady jsem na prvním místě já.” Pokrčil čelo. “Kde vězí ten zatracený Lionel? Ví přece, že touhle dobou musím dostat svou medicínu.”

Chtěl ještě jednou písknout, ale už nebylo třeba. Komorník se právě objevil. Na velmi drahém podnose nesl láhev a tři skleničky. Kráčel místností jako král a bravurně se vyhýbal překážkám, aniž by se díval.

“Máte ještě nějaké přání, pane?”

“Ano, abyste už zmizel.”

“Jak si přejete, pane. Už spěchám!”

A skutečně spěchal. Vypadalo to, jako když se kolébá tučňák. Starý pán nám nalil osobně. Poslouchali jsme, jak whisky teče do skleniček. Pak jsme si každý jednu vzali a napili se.

“Tak co?” zeptal se Hartford, když skleničku odložil a mlaskl.

“Jak vám chutná?”

“Je výtečná,” řekl jsem a myslel jsem to vážně. Suko, který pil alkohol jen výjimečně, uznale pokyvoval hlavou.

“Ano, je dobrá,” řekl spokojeně Hartford.

“Pálím ji sám podle vlastního receptu. Tajného receptu. Ani má vlastní rodina ho nezná. Ti supové už by ho dávno prodali.” Mrkl na nás. “Taková malá tajemství si musí člověk nechávat pro sebe.” Nalil si další skleničku. “Ale proto jste určitě nepřišli, že?”

“Ne!”

“A nejde ani o mne, viďte?”

“Máte pravdu, pane. Nás zajímá jiný člen vaší rodiny.”

“Jak se ten nešťastník jmenuje?”

“Basil Hartford!”

Vyslovil jsem to jméno nahlas a divil se reakci starého pána. Právě se chtěl napít, ale jeho ruka se zastavila v půli cesty ve vzduchu mezi koleny a ústy. “Řekl jste Basil Hartford?”

“Ano. Proč? Není s ním něco v pořádku?” zeptal jsem se.

Starý pán se chraplavě zasmál. “To bych řekl. Basil Hartford už je totiž dobré tři roky po smrti…”

Suko a já jsme se na sebe podívali a starý pán nám dolil sklenice. Svoji poloprázdnou odložil. “Řekl jsem snad něco divného?” zeptal se a sva-touškovsky se zatvářil.

“Ne, to ne,” zašeptal jsem. “Jen se divíme, že je Basil Hartford mrtev.”

“Proč?”

“Protože jsme s ním dneska mluvili.”

Teď byl překvapen starý pan Hartford. Nevěděl, zda se má smát, nebo plakat. “Mlu…

mluvíme snad o tomtéž Basilu Hartfordovi?” zeptal se.

“Předpokládám, že ano. Nebo máte v rodině dva?”

“Ne, ne dva Basily.”

“Tak to mluvíme o tomtéž.”

“Ten Basil, kterého myslím já, je mrtev!” prohlásil starý pán kategoricky. “Žádný jiný neexistuje.”

“Jak ten Basil vypadal?” zeptal se Suko.

“Normálně! Úplně normálně,” odpověděl starý pán.

“Měl zelené oči?”

“Ano.”

“Náš Basil taky.” Suko mu Basila podrobně popsal a Morton Hartford postupně ztrácel barvu v obličeji, až se sám podobal mrtvole.

“Ale to je vyloučeno,” pokoušel se ještě odporovat.

“Pane, jenže my jsme ho viděli. Basil Hartford k nám přišel na stáž. Chtěl získat praxi, protože měl v úmyslu pracovat později v exekutivě. Alespoň nám to tak říkal.”

Starý Hartford přikyvoval. “A proč jste tedy přišli za mnou?”

“Protože Basil najednou zmizel.”

“A je na tom snad něco nenormálního u dospělého a nezávislého

člověka?” zeptal se Hartford.

“To ne, ale jeho způsob zmizení vzbudil naši pozornost. Nemá náhodou také koníčka jako vy?”

“Ano, bohužel.” Starý pán se díval do parket. “Koníčka, který se mi vůbec nelíbí. Neustále se vrtal v rodinné historii. Zajímaly ho věci staré stovky let a to se mi vůbec nelíbilo.”

“Jaké věci?”

“Na minulosti rodiny Hartfordů lpí černé skvrny. Měli jsme

předky, kteří se nesnášeli s tehdejší vrchností, rozumíte?”

“Ano, rozumím.”

“Byli vyloučeni z rodiny. Byli… prostě tato rodinná větev byla odříznuta od kmene. Ale nic přesnějšího nevím.” Utřel si rukou pot z čela.

“A říkáte, že Basil se velmi zajímal o rodinnou historii?”

“Ano, byl tím přímo posedlý.”

“Jak zemřel?”

Tentokrát se zeptal Suko a starý pán na něho pohlédl. “Za velmi

záhadných okolností. Příčina jeho smrti nebyla zcela vysvětlena. Ale co se dá dělat, zemřel a my ho pohřbili. Někteří to dokonce považovali za sebevraždu.”

“Kde byl pohřben?”

“V rodinné hrobce.”

“Někde tady?”

“Na tomto pozemku.”

Vyměnili jsme si se Sukem pohledy. Oba jsme měli stejné myšlenky. Nakonec jsem se starého pána zeptal: “Vadilo by vám, kdybychom vás požádali, abyste nám tu hrobku ukázal?”

Starý pán byl upřímný: “Ano. Vadilo by mi to. Ta hrobka mi totiž

připomíná to, co mě brzy čeká a nemine. Řeknu vám, že…”

“Je to důležité, pane. Velmi důležité. Pravděpodobně i pro vaši rodinu.”

Morton F. Hartford se na nás upřeně zadíval a několikrát polkl.

“Vyznám se velmi dobře v lidech,” řekl tiše. “Proto jsem vás ještě nevyhodil. Věřím vám. Navíc jsem si na vás nechal sehnat reference hned poté, co jste se ohlásili. Nuže dobrá, vyhovím vaší prosbě.” Po těch slovech povstal na znamení, že nás doprovodí do hrobky. “Je to daleko?” zeptal jsem se.

“Ne, dá se tam jít pěšky. Ale není to nutné.” Znovu zapískal. Lionel okamžitě přišel. “Pane?” zeptal se.

“Potřebujeme auto, Lioneli.”

“Jaké, pane?”

“To tiché.”

“Hned to zařídím, pane.”

Morton F. nám pokynul. “Pojďte se mnou, pánové! Vyjdeme druhým východem.”

Vedl nás zámkem až na zadní stranu, kde jsme se nakonec zastavili před poměrně úzkými dveřmi. Starý pán je jen s námahou otevřel a postěžoval si: “Stále něco nefunguje na takové velké stavbě!”

Když jsme vyšli ven, uviděli jsme Lionela za volantem elektromobilu, jakým jezdí hráči golfu, když musí překonat příliš velké vzdálenosti.

Bylo v něm málo místa. Suko musel sedět napříč.

“Kam to bude, pane?” zeptal se Lionel.

“K rodinné hrobce, Lioneli.”

“Jak si přejete, pane.”

Lionel byl dobrý řidič. Držel se na úzké cestě velmi dobře. Hartford se neubránil a vyprávěl nám o krajině kolem nás. Mluvil o lesích, které patří rodině Hartfordů, o znečištění životního prostředí, o poklesu cen dřeva a jiných věcech, které ho trápily.

Znovu se objevili ti dva jezdci na koních. Mávali na nás. Morton

F. protáhl obličej. “To jsou mé vnučky. Studentky.” Zasmál se.

“Přitom jsou víc doma než ve škole, a spoléhají na pánaboha, že jim pomůže. Já té dnešní mládeži nerozumím. Za mých dob tomu bývalo jinak.”

Po desetiminutové jízdě jsme dorazili k rodinné hrobce. Představoval jsem si ji jako ponurou stavbu, ale teď jsem byl příjemně překvapen.

Mezi dvěma lesíky se zvedala sněhobílá kupole jako obrovské slunce.

“To je ona!” řekl Hartford.

Lionel zastavil elektromobil. Nepodíval se ani vlevo, ani vpravo a zeptal se: “Mám tady počkat, pane?”

“Ano, nezdržíme se dlouho,” odpověděl starý pán.

O tom jsem nebyl zdaleka tak přesvědčen, ale neřekl jsem nic. Hartford vykročil. “Hrobku nikdy nezavíráme,” vysvětloval. “Kdo by také kradl mrtvé?”

“Dnes se může stát všechno,” odpověděl jsem.

“Jste příliš velký pesimista, mladý muži.”

“Spíš realista.” Viděl jsem, že starý pán nemůže odsunout těžké dveře, tak jsem mu přiskočil na pomoc. “Děkuji, pane Sinclaire, děkuji vám.”

Dveře se skřípavě otevřely. Uvítalo nás úctyhodné ticho světa mrtvých a chlad. Okna byla vysoko a ve srovnání s velikostí stavby byla okna malá, takže dovnitř propouštěla jen málo světla. Z toho důvodu panovalo uvnitř příšeří.

Stačilo právě tak na to, aby člověk mohl rozeznat jednotlivé hroby. Tmavé rakve stojící vedle sebe v pozadí chladného podzemního prostoru. Nezavřeli jsme za sebou dveře, takže škvírou

pronikal dovnitř proužek denního světla.

“Tak tady jsou pohřbeni,” ozval se starý pán.

“Všichni Hartfordovi?” zeptal jsem se tiše.

“Ano, předchozí generace leží pod tou kamennou deskou.” ukázal na ni prstem. “Dá se odsunout, víte. A pod ní je rozlehlá hrobka, která…”

Nenechal mě domluvit. “Byl jsem při tom, když jsme ho pohřbívali, pane Sinclaire. Byl mrtvý…”

“A přesto vylezl z rakve sám. Z vašeho příbuzného Basila Hartforda se stal zombie. Nemrtvý, abyste mi rozuměl. Změnil se v živou mrtvolu, která může kdykoliv vylézt z rakve, protože ji řídí samo peklo. To je bohužel holá skutečnost a měl byste se s ní smířit.”

Morton F. Hartford se však s tím zatím nesmířil. “A můžete to své neslýchané tvrzení nějak dokázat?” zeptal se mě.

“Jistě.”

“Jak?”

“Jednoduše. Přišel k nám do Yardu. Podařilo se mu tam nějak vetřít. Řekl nám, že proklatí vstanou z hrobky. A o ty proklaté jde, pane Hartforde.”

Hartford byl blízko mdlobám. V pravé noze mu zaškubalo, jako by chtěl do rakve kopnout. “To, co mi říkáte, je k nevíře. Ano, k nevíře. Ale na druhé straně vím, že nejste žádný podvodník.”

“Sledujeme stopu Hartfordovy rodiny. Hlavně tu její větev, která byla odříznuta, jak jste řekl, pane. Řešení najdeme jen v minulosti. A vy nám při tom můžete pomoci.”

“Je pro mne nesmírně těžké tomu uvěřit. Jsem jediným členem rodiny, který je o té věci informován?”

“Ano.”

Suko přistoupil k rakvi a prohlížel ji. Svítil dovnitř. Byla uvnitř vypolstrována bílým saténem. Viděli jsme i polštář, na kterém ještě nedávno spočívala hlava neživého.

“Co přesně vás zajímá, pane Sinclaire?”

“To vám mohu říci. Chtěl bych se od vás dozvědět, kde žili ti Hartfordovi, na jejichž existenci jste již zapomněli?”

“Ve Skotsku. Byla to katolická větev.”

“Jen katolická?”

“No, povídalo se i něco jiného. Padlo jedno velmi nebezpečné slovo templáři. Ale já si myslím, že je to jen pověst, která neodpovídá skutečnosti.”

Já jsem si to nemyslel. I Suko zvedl hlavu, když zaslechl slovo

“templáři”.

“Co víte o tehdejších templářích, pane Hartforde?”

“S tím já nechci nic mít!”

“Na čí straně stáli templáři?”

“O tom já nic nevím. Byli to špatní lidé. Oni…”

“Ne všichni templáři byli zlí lidé, pane. Vím, o čem mluvím. Byli rozděleni na dvě skupiny…”

“To mě nezajímá. Já jsem se s touhle rodinnou větví nestýkal.” Na dotvrzení svých slov zadupal. “To je všechno, pane Sinclaire.” Starý pán se obrátil a zamířil k východu. Nezdržovali jsme ho.

“Nevypadá to dobře,” řekl Suko a zkrabatil čelo. “Ne, vůbec ne.”

“Co myslíš ty?”

“Basil Hartford musel najít něco, co mu umožnilo navázat spojení s templáři. Když zemřel, vrátil se. Pomocí templářské magie se z něho stal zombie. Budeme muset pátrat ve Skotsku.”

“Basile!”

Nebyl to výkřik, spíš přiškrcené zvolání z hrdla starého pána. Jako zasaženi bleskem jsme se otočili a vyběhli ven, kde jsme našli dva Hartfordy.

Mortona F. a Basila!

Nestál daleko, takže si ti dva mohli hledět do očí a Morton F. zíral do mrtvých zřítelnic neživého, které však měly tutéž zelenou barvu, jako v době, kdy ještě žil.

Starý pán znovu opakoval Basilovo jméno. Pak se celý roztřásl,

zapotácel se a dříve než mohl upadnout, skočil k němu Suko a zachytil ho.

Já jsem se rozběhl k Basilovi, který mi pokynul. Pak zmizel tak rychle jako v Glendině bytě. Prostě tu najednou nebyl.

Uběhl jsem jen pár kroků a zkameněl na místě. Zíral jsem do prázdna.

Zaslechl jsem rychlé kroky. To k nám pospíchal Lionel. Ve tváři byl bílý jako křída. “Pane!” volal. “Pane, co to děláte?” Lomil při tom rukama nad hlavou.

Jeho chlebodárce ležel na zádech, s hlavou v Sukových dlaních. Když Morton zaslechl volání svého komorníka, rychle se vzpamatoval a předstíral hněv. “Nechovej se jako nějaká slečinka. Mě jen tak snadno něco z míry nevyvede. Ještě nejsem mrtvý, ksakru!”

Sluha se zastavil celý udýchaný. Nevěděl, kam se má dívat napřed.

“Můžete vstát?” zeptal se Suko.

“Když mi pomůžete.”

“Velmi rád.” Suko pomohl starému pánovi vstát. Ten se však sotva držel na nohou a okamžitě spustil na komorníka: “Přines mi z auta láhev!”

“Hned… hned to bude, pane.”

“Tenhle personál. Nic než potíže s nimi člověk nemá.”

Nebýt vážnosti situace, neubránil bych se úsměvu. Měl jsem radost, že se starý pán jen tak nedal. Šok z pohledu na mrtvého určitě dokáže rychle překonat.

“Co říkáte teď, pane?” oslovil jsem ho.

Přikývl. “Měl jste pravdu, pane Sinclaire. Byl to on. Ano, byl to Basil. Mrtvý člověk, který přesto žije. Jak tomu říkáte?”

“Zombie,” řekl Suko.

“Ano, tak zombie. Myslím, že bych se teď potřeboval napít.”

Lionel držel v pravé ruce polní láhev a v levé stříbrný pohár, do

něhož mu nalil.

“Ještě!” přikázal mu Morton F. “Nalej mi ještě. Až po okraj. Teď tu medicínu nutně potřebuji.” Starý pán do sebe zvrátil obsah poháru naráz.

“Dáte si také?” zeptal se potom.

“Ne, děkuji,” řekl jsem.

“Mně už to taky stačí.” Podíval se na nás. “Tak co, můžeme jet nazpět?”

“Ještě ne, pane.”

“Copak ještě?”

“Rádi bychom se od vás dozvěděli pár informací.”

Mávnul unaveně rukou. “Já nemám rád hrobky, já rád elektrickou dráhu. A tam teď chci jet.” Tím svou řeč uzavřel a nechal nás stát.

Jeli jsme tedy společně nazpět. Na zpáteční cestě splnil Morton F. svůj slib a vyprávěl nám o temném zámku ve Skotsku, který před dávnými časy patřil rodině Hartfordů.

“Stojí tam ještě?” zeptal se Suko.

“To nevím, přerušili jsme s nimi styky. Jestli se to chcete dozvědět, musíte tam jet sami.”

“To také uděláme, pane,” prohlásil jsem a podtrhl svá slova pokývnutím hlavy.

Skotsko!

Země s bohatou historií a jistou dávkou samostatnosti a především hrdosti, přestože nyní patří k Velké Británii.

Země melancholie, hor, kopců a údolí. Ale i země jezer a tajemných pověstí, které se tradují po celá staletí a vyprávějí se dodnes.

Lidé se v její rozloze doslova rozptýlili. Obloha se zdála vzdálená, někdy se zatáhla mlžným oparem, který stoupal tichý a mlčenlivý z hlubokých jezer a rozprostřel se nad krajinou jako nekonečný rubáš.

Suko a já jsme jeli v roveru, přenocovali za hranicí a pokračovali směrem na Inverness, výchozí bod pro mnohé expedice k jezeru Loch-Ness.

Morton F. Hartford nám cestu dobře popsal.

V Inverness jsme se zdrželi jen krátce. Krátké přestávky jsme využili na kávu.

Seděli jsme nedaleko vody. Dívali jsme se z okna na racky, kteří

létali nad hladinou a nenechali se ničím rušit.

Rozprostřel jsem mapu a poznačil si propisovačkou další cestu. Museli jsme jet na západ. Ve zdejší krajině vrchovin je jen několik oficiálních silnic. Lidé, kteří zde tráví dovolenou, musí vzít zavděk polními cestami, nebo musí prostě po svých. Je to kraj pro individualisty.

“Všechno jasné?” zeptal se Suko.

“Ano, to místo se jmenuje Bury.”

“Leží přímo u zámku?”

“Ne, ale blízko. Doufám, že nám tamější lidé budou schopni poskytnout nějaké informace.”

Mladá servírka přišla k našemu stolu a zeptala se, zda si přejeme ještě něco k jídlu. Nabídla nám skopový guláš, ale my už byli syti.

O několik minut později už jsme byli znovu na cestě.

Jeli jsme po silnici číslo 862, která objížděla jezero Loch-Ness na severu. Byla dobře sjízdná až do místa, kde navazovala na 831. Od toho místa to bylo čím dál horší.

Krajina se tu měnila. Hory před námi vyrůstaly jako obři. Nebyl tu skoro žádný les, zato rozlehlé louky sahající často až k vrcholkům kopců.

Obloha měla světle šedou barvu. Mračna vypadala jako namalovaná štětcem.

Ale i tady se počasí drželo. Pastevci ještě nesehnali stáda do stájí.

Viděli jsme celé armády ovcí.

Cesta byla samá serpentýna, ale zatím měla asfaltový povrch, což se však bohužel změnilo. Nahradila ji šedivá kamenitá cesta s hlubokými výmoly, po kterých rover divoce skákal.

To byla odvrácená tvář této krásné země. Jedenkrát jsme potkali v protisměru německý o-bytný přívěs. Cesta byla velmi úzká. Uhnul jsem s roverem těsně ke svahu, aby protijedoucí vůz mohl projet.

Suko se podíval do mapy. “Bury,” zamumlal. “To je to hnízdo s tím divným názvem?”

“Jak to?”

“Nikdy předtím jsem ho neslyšel. I na téhle mapě je označeno jen jako maličký kroužek.”

“Ale blízko něj je zámek.”

“Najdeme tam i Glendu a sira Jamese?”

Hlasitě jsem povzdechl. “Musíme si držet palce, aby to vyšlo.

Jinak to vidím víc než černě.”

Zatáčky se ještě zúžily. Projížděli jsme širokým údolím, zčásti vyplněným jezerem. Pramenily tu potůčky a říčky, které zase tekly k jinému jezeru. Tak byla všechna jezera mezi sebou propojena.

Viděli jsme dva vozy s plachtou. Koně pobíhali po lukách. Na

některých jezdili lidé a mávali nám.

Sem tam jsme u cesty zahlédli nějaký kříž obrostlý mechem. Byly to staré, polovyvrácené kříže stojící nakřivo. Někdy vypadaly jako vztyčené prsty.

“Zastav!” zvolal Suko a ukázal doleva. Zastavil jsem u stařičkého ukazatele, který mi připomínal věž z Pisy. “Bury,” oznámil Suko.

“Jedeme správně.”

Určitě tady ten ukazatel nepostavili bez důvodu. Cesta vedla i opačným směrem, hlouběji do údolí a směřovala k jezeru se zelenomodrou vodou, jehož hladinu čeřil vítr.

Vzdálenost se na ukazateli už bohužel rozluštit nedala. Podle mapy jsem ji odhadl ještě na pět mil.

Musel jsem jet pomalu. Některé díry v cestě byly tak dlouhé, že spíš připomínaly strouhy. Vyjeli jsme nad údolí a otevřela se nám vyhlídka na překrásnou krajinu.

Byla prostě nádherná.

Hory, zelené lučiny, obloha, temná voda malých jezírek a červené střechy domů z blízké vesničky Bury. Kostelní věž čněla nad ostatní střechy. Na její špičce byl kovový větrný kohout.

Zastavil jsem.

“Co se děje?” zeptal se Suko.

Odpověď Suko dostal, až když jsem stál vedle auta. “Podívej se doleva, podél pohoří.”

Suko se postavil vedle mě a vykulil oči. “Propána, to je ono.”

“Správně.”

Už to nebyl žádný hrdý mohutný hrad, ale obrysy se ještě daly rozeznat. Vysoké zdi, zbytky věží a nad tím nekonečná obloha jako napjatá plachta.

“To není špatné,” řekl Suko. “Myslím, že tam nahoru dokonce

vede cesta.”

“To je možné.”

“Nebo končí v Bury.”

Vrátili jsme se do auta. Než jsem nastartoval, vrhl jsem poslední pohled doleva.

Vtom jsem je uviděl.

Zprvu to byly jen mlžné obláčky, o kterých jsem si nic nemyslel.

Pak jsem zpozoroval, že se ty obláčky vzdalují od hradu.

Blížily se ke vsi.

I Suko zpozorněl. Zřejmě přemýšlel, co to může být, až jsem tiše

řekl: “Vypadá to jako jezdci.”

“Taky se mi zdá.”

Postavy brzy zmizely, jako by je odvál vítr. “Byli to ti proklatí z hrobky?”

Pokrčil jsem rameny. “Počítat s tím musíme. Třeba nám o tom

něco řeknou v Bury.”

Poznal jsem již mnohá hnízda ve Skotsku, ale Bury patřilo k těm nejospalejším. Překvapilo mě, že tam už znali auta. Na okraji silnice jsme uviděli čtyři. Z toho dvě nákladní. Další stála na dvoře autoservisu. Muž v modré kombinéze se šroubovákem v ruce se na nás díval, jako bychom byli návštěvníci z vesmíru.

Jeli jsme dál do vsi.

Ale moc jsme toho neviděli. Domy pocházely z dob dávno minulých. Byly staré a všechny na sobě měly patinu. Střechy byly obrostlé mechem a lišejníkem.

Nad Bury kroužili tlustí černí havrani. Jejich krákání znělo krajinou. Mnozí lidé považují tyto ptáky za předzvěst zla.

Ptáci mrtvých.

Silnice byla zčásti provizorně záplatovaná. Připadali jsme si při tak pomalé jízdě jako na houpačce.

Vždycky, když jsme se ocitli v nějakém neznámém místě, drželi jsme se jednoho základního pravidla. Nejvíc se toho dá všude dozvědět na tržišti nebo v hospodě.

Po tržišti jsme se sháněli zbytečně. Ale hospodu jsme našli. Tam jsme zaparkovali. Místa tam bylo dost, protože hospoda nestála přímo u silnice.

Když jsme vystoupili, ucítili jsme vlhkostí přesycený vzduch.

Předtím jsme si jí nevšimli, ale teď se nám lepila na šaty i kůži.

Venku stáli lidé. Samozřejmě že si našeho příjezdu všimli. Stáli v uctivé vzdálenosti a prohlíželi si nás.

Muži, ženy a děti. Oblečeni prostě a prakticky, o módě tu nemohlo být ani řeči. Tady se lidé řídili přírodou, nikoliv zbytečnostmi jako ve velkých městech.

Z kostelní věže sem dolehlo odbíjení hodin.

Byly tři odpoledne. Ten správný čas pro příjezd, protože teď byla ta nejvhodnější chvíle, abychom se něco dozvěděli. Lidé už se většinou vrátili z práce.

Hospoda byl starý dům, který se už začínal hroutit. Zub času na ní zanechal své stopy. Dveře nebyly zavřené.

Strčil jsem do nich a musel sklonit hlavu, abych se nepraštil o nízký trám. Uvnitř byla stejná tma jako venku. Bylo to tu cítit whisky a zvětralým pivem.

Byl tu pult jako v každé správné hospodě. Jenže za tímto nebylo vidět hospodského. Zato uprostřed pultu stál velký dřevěný podnos plný půllitrů, které čekaly na hosty.

Bohužel nikdo nepřišel.

Bouchl jsem dvakrát dlaní o pult.

Hospodský se objevil. Nepřišel z kuchyně, ale zvenku. V pravé ruce nesl kbelík, v levé koště.

Zastavil se a zadíval se na nás. Byl to typ, jaký nahání dětem strach. Vypadal divoce, měl černý plnovous a stejně černé vlasy. Byl oblečen v košili, kalhotách z pevného kordu a přes košili měl koženou vestu.

Ten muž se svým vzezřením ke svému ponurému hostinci hodil. Bylo tu jen pár stolů a na nich postavené židle. Na druhé straně stála u zdi lavice. Zřejmě ještě nenadešla otevírací hodina.

Až do této chvíle s námi hospodský nepromluvil. Pozdravili jsme ho přátelským pokývnutím hlavy a já k tomu přidal ještě “dobrý den”.

Neodpověděl. Postavil kbelík a koště do rohu. Potom zamířil

těžkým krokem k pultu. Pak teprve k nám promluvil.

“Projíždíte tudy? Jste na dovolené?”

“Možná.”

“Jak to?” ozval se udiveně. “Vy to nevíte?”

“Chtěli bychom přenocovat v Bury,” řekl Suko. Hospodský si ho změřil od hlavy k patě a neřekl nic.

“Máte volný pokoj?”

“Já nikoho neubytovávám.”

Viděli jsme na něm, že lže. V této části Skotska braly všechny hostince nocležníky. Často se stávalo, že lidé museli přenocovat v hospodách nebo u obyvatel, když se něco stalo. Z toho důvodu byl téměř v každém domě přichystán pokoj pro hosty.

Tento člověk nás prostě ubytovat nechtěl a určitě pro to měl své

důvody.

Proto jsem ho zeptal: “Je-li to tak, můžete nám poradit nějaký hostinec, kde bychom si mohli pronajmout pokoj?”

Předklonil se: “Dám vám dobrou radu. Jeďte dál. Nezůstávejte tady. Bury není dobré místo pro cizince.”

“Nám se líbí,” namítl jsem. “Nikde jinde nejsou tak hezké kopce.”

“To je možné. Ale my tu žádné cizince nechceme. Chceme svůj klid. Nechceme tu žádný turismus, rozumíte?”

“Ale ten přináší peníze.”

“My si na živobytí vyděláme.”

Lhal, nelhal? Já osobně jsem mu nevěřil. Chtěl se nás zbavit a pravý důvod nám neřekl.

“Ale jedno pivo nám snad prodáte, pane,” řekl jsem a přátelsky se usmál. Nejprve to vypadalo, že odmítne i to, ale pak přikývl a vzal do ruky dva půllitry stojící za ním na regálu.

Natočil nám pivo z pípy. Chtěl jsem se s ním ještě bavit, proto jsem zůstal stát u pultu. Suko pochopil a zůstal taky.

Hospodský k nám přisunul půllitry a hned nám sdělil, kolik máme zaplatit.

Zaplatil jsem, nechal mu spropitné a ještě se zeptal: “Jak to vypadá s hradem Hartfordů? Je možné si ho prohlédnout?”

Hospodský chtěl právě uložit drobné do pokladny, ale po mé otázce zavřel ruku v pěst a peníze zavřel v dlani. “Co myslíte?”

“Tu starou zříceninu, co jsme viděli, když jsme sem jeli. My se

totiž známe s Hartfordovými.”

“To už patří minulosti,” odpověděl rychle. Teď jsem se zeptal já, jak to myslí.

“Zádní Hartfordové už nejsou. Ti už patří minulosti, rozumíte?”

“Ale jistěže rozumím,” řekl jsem a protřel si oči. “Ale někdy se i z minulosti něco uchová až do současnosti.”

“Tady ne.” Po těch slovech se k nám hospodský obrátil zády. Tím nám chtěl ukázat, že už se s námi nechce bavit.

Napil jsem se piva. Moc mi nechutnalo. I Suko jen upil. Hospodský se sehnul pod pult a něco tam krámoval.

Pravděpodobně jen proto, aby se s námi nemusel bavit.

Jenže já jsem mu chtěl položit ještě pár otázek a už jsem se k tomu chystal, když jsem ucítil Sukovu ruku na mé.

Nemusel nic říkat. Pochopil jsem a sklonil hlavu. A už jsem to cítil.

Mrtvolný pach…

Jelikož z nás nevycházel, muselo to být z hospodského. Totéž si myslel i Suko, který ukazoval přes pult na jeho záda.

Ustoupil jsem o půl kroku, takže můj šepot slyšel jen Suko. “Jede v tom s nimi.”

“Jen on?” opáčil Suko.

“Myslíš, že i ostatní obyvatelé jsou tím morem nakaženi?”

“Počítám se vším.”

“Tak to jsme v pěkné bryndě,” zamumlal jsem. “Ale to se změní.” Hospodský byl stále ještě skloněn pod pultem. Přetáhl jsem si stříbrný řetízek, na kterém visel křížek, přes hlavu a Suko mě pozoroval. Chtěl jsem se přesvědčit, jak se hospodský zachová.

“Můžeme si dát ještě něco, pane?” zeptal jsem se. Hospodský se narovnal, zrudl v obličeji a prohrábl si vousy.

“Divně to tady páchne, ne?” zeptal jsem se ho s úsměvem.

“Jak to?”

“Mně to připadá jako pach hrobu a rozkladu.”

“Já nic necítím,” tvrdil.

“Víte co, pane, tak jak to páchne tady, jsou cítit rozkládající se mrtvoly.”

“Ne!” vykřikl.

Strčil jsem do Suka, ten okamžitě pochopil a zamířil ke dveřím, aby hospodskému zastoupil únikovou cestu. Držel jsem křížek schovaný v dlani. Pak jsem natáhl ruku přes pult a otevřel dlaň.

Hospodský zíral na křížek! Rty mu zaškubaly, vyslovil nějakou ošklivou kletbu a zároveň učinil prudké gesto rukou a na mou adresu poslal nějakou nadávku.

Já však nechal křížek ležet na dlani a zeptal se: “Co je vám? Z

čeho máte strach, pane? Řekněte mi to? Co se vám stalo?”

“Dejte to pryč!” zasípěl. “Dejte to pryč! Schovejte to!”

“Ne!” řekl jsem kategoricky.

“Já se na to nechci dívat!” vykřikl a přitiskl si dlaně na oči.

“Proč ne? Máte strach? Jestli ano, tak z čeho? O co tady jde? Vy nám to řeknete, pane!”

“Neee!” Bylo vidět, že je ve velkém napětí. Viděl jsem červené žilky v jeho očích. Horečně hledal, kudy by utekl, ale žádný únik nenacházel.

“Vy ten pohled nemůžete snést,” řekl jsem. “To musí mít nějaký

důvod. Jsou to ti proklatí z hrobky?”

“Ano…” vykřikl přidušeně.

“Kde je najdu? Kde je máme hledat? Kde se skrývají? Na tom hradě?”

“Byli tam!”

“A kde jsou teď?”

“Všude. Jsou všude. Vrátili se. Pradávná kletba se naplnila. Ne všechno, co vypadá mrtvé, ve skutečnosti mrtvé je. Nemůžeme nic dělat.”

“Byli už ve vsi?”

“Ano, chodí si sem pro lidi. Mají všechno pod kontrolou. Jsou to ti strašní templáři, mrtvoly na koních, co vstaly z hrobky.”

“Když se dá dostat z ní, musí se také dát vejít dovnitř. Byl jste už

někdy v té hrobce?”

“Ne, nikdy, ale…”

“Co ale?”

“Oni tu hrobku opustili. Nikdo už je nezadrží.”

“Co se s nimi tehdy stalo? Víte to?”

“Ne přesně.” Clonil si rukama pohled. Prokázal jsem mu tu laskavost a schoval ho.

Hospodský se tak třásl, že se musel opřít o pult. Byl bílý jako křída. Z očí mu tekly slzy. Viděl jsem na něm, jak se mu ulevilo. Byl spojencem těch proklatých, nebo jejich obětí? Já spíš tipoval na to druhé.

“Budete už mluvit, pane?”

“Já toho moc nevím.”

“Nám bude stačit i to málo, co víte.”

Přikývl. “Tenkrát byli templáři pronásledováni. Stáhli se zpět na hrad Hartford.”

“A dál?”

“Tam zemřeli.”

Ušklíbl jsem se. “To vím, že už nežijí. Ale jak přišli o život?”

“To bylo hrozné.”

“To vám věřím. Jak hrozné to bylo? Byli popraveni? Sťali je mečem, nebo…?”

“Ne, ne. Udělal to jeden z Hartfordů. Majitel hradu. To on je zabil, protože oni sami ho o to požádali. Zavedl je do hrobky.”

“A pak?”

“Zazdil je. Byli pohřbeni zaživa. Museli zemřít hladem a žízní.

Tak přesně to bylo.”

Pokýval jsem hlavou. “A to všechno oni opravdu podstoupili dobrovolně?”

“Tak se to vypráví.”

“Hartfordovi k nim nepatřili?”

“Ne přímo, podle mého názoru. Ale můžu se mýlit. Možná je Hartfordové podporovali. Já toho vím opravdu jen málo.”

“Na čí straně stáli templáři? Na straně ďábla, nebo na straně těch druhých?”

“Jakých druhých?”

“To nic.” Mávnul jsem rukou. “Vraťme se k vám. Páchnete mrtvolným pachem. To nemůžete popřít. Jak k tomu došlo?”

“Byli tady.” Při těch slovech sklonil hlavu. “Byli všude. Nemohli

jsme se bránit. Procházeli vsí jako duchové.”

“Ti proklatí z hrobky?”

“Ano, kdo jiný?”

“Jak vypadali?”

Hospodský váhal s odpovědí. “Neumím je přesně popsat. Doprovázely je mlžné oblaky. Byli v nich celí zahalení a příšerně páchli. Někteří z nich měli úplně zčernalé obličeje. Někteří z nich seděli na hřbetě na kost vyhublých koní. Nenechali nikoho ze vsi na pokoji.”

“Zabíjeli?” zeptal jsem se.

“Všichni jsou mrtví.”

Nepochopil jsem jeho slova. “Jak to myslíte, pane?”

“Koho se dotknou, ten pomalu, ale jistě zemře. Oni kradou lidské duše.”

Ten pomalu, ale jistě zemře… ta slova mi zněla hlavou. Dostal jsem žaludeční křeče, když jsem si vzpomněl na Glendu a sira Jamese. I jich se ti proklatí z hrobky dotkli, dokonce se jich dotkl ten, kdo je podle mého názoru vedl.

“Chcete se dozvědět ještě víc?” zeptal se mě hospodský.

“Ano. Hledáme dva lidi. Jednu ženu a muže. Pravděpodobně je odvlekli sem.” Popsal jsem mu Glendu a sira Jamese.

Hospodský zavrtěl hlavou. “Ne, ty jsem nikdy neviděl. Neznám je.”

“Ale určitě znáte jistého Basila Hartforda, ne?”

Hospodský přikývl a mě zároveň znovu ovanul ten strašný zápach. “Ano, takový mezi nimi je. Ten se tady ukázal. Je to ten, který je vede.”

“Je jejich vůdcem?”

“Ano.”

“A vy obsluhujete v hospodě sám?”

“Ne, moje žena mi pomáhá.”

“Kde je?”

“Odvezl jsem ji do bezpečí. Opustila vesnici. Ona nesmí zemřít. My všichni tady zemřeme, pane. Pro nás už není naděje. Bude to čím dál horší. Za pár dní budeme vypadat stejně jako ti proklatí z hrobky. Oni to tak chtějí.”

“A neexistuje možnost, jak se zachránit?”

“Ne, je to všechno tak strašné.”

“Mám svůj křížek, který…”

V panické hrůze proti mně napřáhl ruce. “Ne, žádný křížek. Ten by nám přinesl zkázu. Zabil by nás.”

“Jestliže se kletba naplní a my nenajdeme nic, čím bychom ji zrušili, pak stejně zemřete,” řekl jsem.

“Nic takového neexistuje!”

“Slyšel jste někdy o temném grálu?”

Hospodský se na mě překvapeně podíval a zavrtěl hlavou. “Ne, ten pojem je mi zcela cizí. Nikdy jsem o něm neslyšel nikdy!” Znervózněl a sepjal ruce. “Zůstanu sám. Všechno končí.” Jeho hlas se ztišil v šepot. “Všechno je pryč, odsouzeno k smrti. Celá ves vymře. Smrt se nám vznáší nad hlavou, naše duše už si vzali, už jen vypadáme jako lidi.”

“Přesto se nevzdávejte naděje. Zatím se nikdo z vás nezačal

měnit.”

“To se stane v noci, víte,” zašeptal. “V noci…”

“Co se stane v noci?”

“Oni přijdou znovu. Přísahám, že přijdou.”

“A budou zahaleni v té mlze?” zeptal jsem se.

“Ano, podle toho je poznáte. Jedou na koních jako přízraky, duchové. Neslyšně…”

“Jestli je to tak, pak už jsme je viděli,” řekl jsem. “Proklatí už svou hrobku opustili. Takže musí teď být prázdná,” dodal jsem víc sám pro sebe, pak jsem se obrátil a zamířil k Sukovi, který čekal u dveří. Oba jsme vyšli ven.

Hospodský stál za pultem jako zkamenělý a díval se za námi.

Ještě nebyla tma, ale obloha měla tmavě šedivou barvu. Modrá zmizela. Bury vypadalo prázdné a mrtvé. Domovní fasády mi připadaly divné, spíš jako atrapy.

Suko i já jsme nastavili tváře větru. Ucítili jsme to současně.

“Mrtvolný pach,” řekl přítel Suko tiše. “Ten mrtvolný pach je tu, Johne. Bude nás teď provázet všude.”

A skutečně tomu tak bylo. Pach jako ze stoky. Přicházel odevšad a obklíčil nás ze všech stran.

“Suko, já budu muset odjet!”

Podíval se na mě a přikývl. “Umím si domyslet, co máš v úmyslu.

Chceš jet do té hrobky.”

“Správně.”

“Glenda a sir James?”

“To taky, Suko. Musíme ty dva najít. Ty jsi taky slyšel, co ten hospodský říkal. Oba jsou infikovaní, takže to s nimi může špatně skončit. A tomu musíme zabránit. To znamená, že ty musíš zůstat vBury.”

“Jak chceš,” řekl Suko a zadíval se k nebi. “Možná najdeš taky jen prázdnou hrobku. Tak, jak jsme to viděli u Hartforda. Myslím, že jsou všichni pryč. Ale to uvidíš. Já na ně budu čekat tady.” Inspektor mi poplácal po rameni. “Hodně štěstí, Johne a dej pozor, aby tě v té hrobce neuvěznili.”

“Na to se spolehni.” Zamířil jsem k autu a Suko šel se mnou.

“Kdybych tam nic nenašel, tak se co nejrychleji vrátím sem,” řekl jsem.

“Dobře.”

Suko se díval, jak nastupuji, zvedl palec vzhůru na znamení vítězství a já nastartoval motor. Musím přiznat, že mi dobře nebylo…

Suko na tom nebyl jinak. On, který se vždycky držel při zemi, se v duchu ptal, jestli je to skutečně dobrý plán. Postupovat každý sám a udeřit ze dvou stran. Někdy to vyšlo, ale záruku na úspěch nikdo dát nemohl.

Jsou místa, kde si člověk připadá strašně osamělý a ztracený. Nejen ostrovy v moři, ale i vesnice mohou vyzařovat tuto atmosféru.

A právě to byl případ Bury.

Přestože Suko stál na návsi a ještě nebyla tma, měl pocit, že je úplně sám. Měl jen jediného společníka.

Věčný vítr, vanoucí přes vrcholky hor a roznášející po kraji mrtvolný pach rozkladu a smrti. Suko si připadal, jako by stál na hřbitově.

Postupně se ho zmocňovala ponurá nálada. Vznášela se

neviditelně i nad střechami domků.

A nebyla to jen ponurá nálada, bylo to ještě něco jiného strach z toho, co přijde.

Na ulici se neobjevil jediný člověk. Obyvatelé vsi se schovali ve svým domech. Už jednou zažili příchod proklatých a byli jimi poznamenáni. Teď s hrůzou čekali na příchod noci.

Pak zase přijdou. Buď pěšky, nebo přijedou na svých koních. Zatím všude panovalo napjaté čekání, které se nevyhnulo ani

Sukovi.

Rover s jeho přítelem Johnem odjel. Jinak se nikdo neukázal. Ani za oknem nezahlédl Suko jedinou tvář.

Nechtěl zůstat stát na místě a tak se vydal na obhlídku. Třeba se mu přece jen podaří s někým dát do řeči a něco se dozvědět. Bylo by to v každém případě dobré.

Přece jen nebyl sám. Uslyšel za sebou tiché zamňoukání, ohlédl se a uviděl mourovatou kočku.

Zdálo se, že je plachá. Byla by ráda přiběhla k Sukovi, ale netroufala si.

Inspektor Suko si dřepl a lákal ji k sobě. Kočka se zastavila, naježila se, ocas sebou neklidně mrskal, oči měla jako divoká šelma.

“Jen pojď,” řekl Suko, “pojď ke mně…”

Skočila. Jeden skok, druhý, třetí a už byla u Suka a chtěla mu zarýt drápy do ruky.

Inspektor ruku rychle stáhl a kočka škrábla do prázdna. Než stihla utéct, chytil ji Suko za hřbet a zaryl jí prsty do kožichu.

Ozvalo se poslední zamňoukání a pak to cvaklo do okolního ticha, jak jí Suko zlomil vaz. Na zemi po ní zůstala ležet jen hromádka prachu a kostí.

Suko už ničemu nerozuměl. Po zádech mu přeběhl mráz, jak pomalu vstával.

Ta událost jím otřásla. Nejen, že mu bylo líto té kočky, ale přemýšlel i o jiných věcech. Čeká obyvatele Bury stejný osud jako ji?

Musel vycházet z toho, že to tak v posledním stadiu bude vypadat. Najednou ho škrábalo v krku a on si musel odkašlat. Vítr k němu neustále donášel ten mrtvolný pach a Suko musel neustále potlačovat

nevolnost. Odporná pachuť mu zaplnila ústa.

Pokračoval v obchůzce.

Vítr za ním rozvál pozůstatky malé kočky.

Silnice nebyla široká. Po obou stranách ji lemovaly domky různých výšek, ale jedno měly společné. Všechny vypadaly temně a ponuře. Nikdo je v poslední době nenalíčil a ani střechy nebyly opravené.

Šedivá mračna na obloze ještě víc zhoustla. Zbyly už jen malé kousky čisté oblohy, které vypadaly bledé a průzračné jako voda.

V žádném domku se nesvítilo. Okna ve zdech vypadala jako světlé lesklé skvrny. Suko přešel silnici na druhou stranu. Procházel v těsné blízkosti kolem domků, díval se do oken, ale nemohl nic rozeznat.

Sem tam rozeznal slabé obrysy nábytku nebo bíle nalíčenou zeď. Nikde však nezahlédl lidi. Všichni se někam schovali. Nakonec se

Suko rozhodl, že to riskne a vzal za kliku u jedněch domovních dveří. Nebyly zamčené a Suko vešel dovnitř.

Zastavil se za prahem. “Haló!” rozléhal se jeho hlas domem. “Je tu někdo? Pokud ano, ozvěte se prosím.”

Všude bylo ticho.

Suko šel dál a úmyslně dupal, aby jeho kroky bylo slyšet. Na konci předsíně bylo několik dveří.

Vlevo jedny, k nimž se vystupovalo po třech kamenných schodech. Zřejmě vedly do bytu a rovněž nebyly zamčené.

Suko si připadal divně, když je otevíral. Nemíval ve zvyku vstupovat do cizích domů, ale tady to viděl jinak.

Ocitl se v další předsíňce čtvercového půdorysu, z níž vlevo vedlo schodiště do prvního poschodí. Hned vedle schodiště byly dveře do sklepa. Naproti se vcházelo do bytu.

Suko se vydal na inspekci. Kuchyně, obývací pokoj a malá ložnice. Všechno vypadalo uklizené, jako by obyvatelé dům opustili.

Byli však skutečně pryč?

O chvíli později to Suko zjistil. Zaslechl totiž tichý pláč. Nevycházel z bytu. Muselo to být ze sklepa. Suko otevřel dveře. Dolů vedly dřevěné schody opatřené jen provizorním zábradlím.

Sukovi svítilo na cestu jen chabé světlo žárovky zavěšené na stropě.

“Haló?” volal znovu.

Tentokrát dostal odpověď. Ochraptělý hlas mu odpověděl:

“Zůstaň nahoře, cizince!”

“Proč?”

“Utíkej, cizince. Utíkej z tohoto místa. Bury je prokleté a odsouzené k smrti. My všichni už jsme totéž, co mrtví. Už jen dožíváme. Ti proklatci nás přepadli…”

Inspektor nechal muže mluvit. Jeho hlas přehlušoval zvuk jeho kroků po dřevěných schodech, které zahýbaly do pravého úhlu a teprve tam, kde končilo druhé rameno schodiště, uviděl shromážděnou rodinu.

Muže, ženu a dvě děti. Dál už nešel. Díval se do popelavého obličeje toho muže mohutné postavy, který se za normálních okolností o sebe a svou rodinu určitě dokázal postarat, teď ale vypadal ochromen strachem.

“Proč jste tady?” zeptal se Suko.

“Protože oni si pro nás přijdou. Všichni lidé se schovali do sklepů. Oni neznají slitování. Ani se ženami a dětmi…” selhal mu hlas. Začalo mu škrábat v krku, sklonil hlavu a rozplakal se. Suka ovanul zespoda ten odporný pach. Znamení, že je rodina infikována.

Začal je utěšovat. Ale příliš optimisticky jeho hlas nezněl. “Třeba ještě všechno dobře dopadne. Ještě nejsou ve vsi.”

“Až nastane tma,” promluvila žena, “pak přijdou. Jsou to živí mrtví. Kdysi je pohřbili zaživa. Bývali už ve své době velmi nebezpeční.”

“Už tady někdo zemřel?” zeptal se Suko.

Odpověď dostal od otce rodiny. “Ne, oficiálně ne. Ale jinak jsme už všichni stejně, jako bychom byli mrtví. Co je tohle za život. My víme, že páchneme jako mrtvoly. Oni přišli do našich domů. Přepadli nás a dotýkali se nás. Nikoho nevynechali, ukradli nám duše, tak nám to řekli. Zbyla z nás už jen těla. Chtěli jsme se modlit, ale zapomněli jsme to. Oni nás ovládají a oni znamenají smrt, utrpení, peklo. Vůbec vám nedokážu říct, jak trpíme.”

“Já vám rozumím,” řekl Suko. “Možná se vám to bude zdát směšné, ale chci vám poradit, abyste se nevzdávali. Naděje je vždycky. Víc vám v této chvíli nemůžu říct.”

Dospělí pokyvovali hlavou, děti se dívaly do země. Seděly na dřevěných bednách a jejich bledé prázdné tváře vypadaly jako neživé.

Suko se obrátil k odchodu. Nerad je tu nechával samotné, ale tady ve sklepě pro ně nemohl nic udělat. Bude čekat, až sem ti živí mrtví přijdou a pak se jim postaví.

Byl vyzbrojen berettou, bičem na démony a holí. Na tyto tři zbraně se mohl stoprocentně spolehnout. Ale budou stačit na to, aby všechny ty démony zahubily?

Když došel ke dveřím do předsíně, zhasnul světlo. Vyšel z domu a zavřel za sebou dveře.

Zatím ještě nebyla úplná tma. Ale obloha už byla tmavá nikoli kvůli mračnům, ale soumrakem. Světlo už nemělo žádnou sílu, obrysy domů začaly splývat a rozmazávaly se.

Suko se postavil na kraj silnice. Vítr roznášel prach a ten známý mrtvolný zápach, poselství ze staré tajemné hrobky. Když přecházel silnici, slyšel jen vlastní kroky.

Ale to se brzy změnilo.

Z pravé strany zaslechl cizí kroky. Nevěděl, komu patří, protože žádného člověka neviděl. Přesto se domníval, že je to někdo ze vsi.

Kroky zněly hlasitěji. A doprovázel je ten mrtvolný pach. Pak uviděl Suko nějakého muže.

Zatím ho nemohl rozeznat, ale něco na jeho postavě i pohybech mu připadalo povědomé.

Znal ho?

Přepadla ho zlá předtucha. Rozběhl se vstříc té postavě, která byla stále zřetelnější, až ji nakonec poznal.

Zastavil se, jako když do něho hrom uhodí. “Sire Jamesi!” zasténal…

Vyjel jsem ze vsi zasvěcené smrti.

Byla to oáza utrpení a hrůz, kde se zastavila smrt a přijde znovu.

Zatím ještě nebyla tma, ale přesto jsem rozsvítil reflektory. Čelní světla pokryla povrch silnice jemným světlým kobercem.

Znovu jsem se trmácel po výmolech a hrbolech. Od kol odletovaly

kameny a pneumatiky osekávaly trávu, která prorůstala povrchem vozovky.

Hartfordský hrad ležel přímo přede mnou.

Neviděl jsem, že by k němu ze silnice vedla nějaká cesta. Doufal jsem však, že tam nějaká bude, protože s roverem bych se přes kopcovitý neupravený terén nedostal.

Na vrcholky kopců a hor už se položil stín. Vypadaly teď jako černé hrby zkamenělých obrů. Vítr čechral trávu a hladiny jezer, na nichž vítr čeřil vlny, mi připomínaly tmavé oči.

Pootevřel jsem okénka u auta. Teď už mi dovnitř nepronikl ten mrtvolný zápach. Čerstvý kořeněný vzduch přímo vybízel k tomu, aby člověk zhluboka dýchal. Hned jsem se začal cítil líp a měl jasnou hlavu. Mrtvolný pach nemůže nikdo dlouho snášet.

Přízraky z hrobky jsem nikde nezahlédl. Jestli skutečně opustili svůj úkryt, pak se dokázali velmi dobře skrývat.

Cesta byla samé serpentýny a byla úzká, takže jsem musel neustále točit volantem. Potom jsem uviděl stádo ovcí. Dosud mi bránil ve výhledu kopec po levé straně.

Najednou se vynořilo stádo ovcí. Zpanikařené se hnaly v divokém úprku a nedbaly na překážky.

Šlápl jsem prudce na brzdu, ale rover se nezastavil včas. První ovce se mu už nevyhnula. Narazila do levého blatníku, autem to otřáslo a blatník se promáčkl. Ale to mi nevadilo.

O pár vteřin později už kolem mě proudilo stádo. Slyšel jsem jejich vyděšený mekot, který mi připadal, jako by křičely. Tlačily se, vrážely do sebe a bečely.

Jen pomalu nacházely cestu na druhou stranu. Stádo se rozptýlilo a teď je doběhli velcí psi, kteří na mě chvíli výhružně štěkali a pak se vrhli za stádem, aby je zase sehnali dohromady.

Ale žádné stádo není bez ovčáka. I toho jsem nakonec uviděl.

Jenže se choval velmi divně.

Ovčáci bývají velmi klidní lidé milující přírodu. Ale tento vypadal, jako by ho honil sám ďábel. Běžel po svahovité louce dolů a dlouhý plášť za ním vlál jako vlajka. Mával holí v ruce a když probíhal kolem mého auta, zavolal jsem na něj z okénka:

“Stůjte, pane.”

Prudce se zastavil, podíval se napřed na stádo, které se shromáždilo na druhé straně silnice a pomalu se uklidňovalo.

Dva psi pobíhali kolem a štěkali.

Vystoupil jsem. Ovčák se na mě nedůvěřivě díval. Váhavými kroky šel ke mně a já mu vyšel naproti a zvedl ruku na pozdrav.

“Nemohl jsem nic dělat,” vysvětloval mi vousatý muž. “Mrzí mě, že se rozběhly kolem vašeho auta, ale propadly najednou panice.”

Přistoupil jsem k němu. “Panice? Ale to musí mít nějaký důvod.”

“To taky má,” řekl udýchaně.

“Jaký?”

“Pro všechno na světě, ujeďte odtud, pane. Mé ovce vyděsili zloduchové. Číhají nablízku, jsou tady, věřte mi. Opustili své úkryty.”

“Proklatí z hrobky?”

Zíral na mě. “Ano… ano… jak to víte?”

“Hledám je.”

Ovčák se chvatně pokřižoval. “Nerouhejte se, pane.” Rozhlédl se plaše kolem. “Jsou velmi nebezpeční, jsou strašní. Věřte mi, pane.”

“Já vám věřím, ale musím se dostat do hradu Hartford.”

V tu chvíli mi připadalo, že by se ten člověk byl nejraději propadl do země. “Kam že to chcete?”

“Do té zříceniny. Tam má být ta hrobka, jak jsem slyšel.”

“Ano, je tam.”

“A je opuštěná?”

Ovčák pokrčil rameny. “To já vám neřeknu, jestli z ní vyšli všichni. Může to tak být, ale taky nemusí. Já to nevím.”

“No dobře,” mávnul jsem rukou. “Přesvědčím se o tom sám.”

“Odtamtud se živý nevrátíte, pane.”

“To se uvidí. V každém případě vám děkuji.”

Zasmál se. “Zač? Za to, že jsem vás nedokázal odradit, abyste se nevydával vstříc jisté smrti?”

“Tak snadno člověk neumírá. Řekl jste, že ti proklatí hrobku opustili. Takže předpokládám, že ji najdu prázdnou. Měl bych ještě jednu otázku. Znáte cestu do hradu? Pokud ano, pak vás prosím, abyste mi ji popsal, abych nemusel dlouho hledat.”

“Takového člověka jako jste vy jsem ještě nepotkal.” Ovčák

sevřel v ruce svou hůl. “Tak dávejte pozor. Za chvíli narazíte na stezku vedoucí ke zřícenině. Je velmi úzká a porostlá travou, proto se musíte dobře dívat, abyste ji neminul. Po té pak jeďte!”

“Děkuji, to mi stačí.”

“Ať vás Bůh provází,” zašeptal ovčák na rozloučenou.

Když jsem se rozjel, ještě mi zamával. Pak se o-točil ke svému stádu.

Pokud jde o tu stezku, našel jsem ji. Ale bez jeho pomoci bych ji pravděpodobně byl neviděl.

Soustředil jsem se na pravý okraj silnice a uviděl světlejší pruh vinoucí se vzhůru po svahu kolem malého kulatého jezírka, nad nímž kroužili tmaví ptáci.

Říkal jsem si, že když už auto vydrželo cestu až sem, vydrží i tu další. Připadal jsem si jako na palubě lodi kymácející se na vlnách. Čas od času to se mnou pořádně zatřáslo a já musel brzdit.

Ovčák nehnal stádo ke staré zřícenině. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, že se ovce ženou do údolí mezi dvěma kopci, kde si našly nové pastviny.

Terén stoupal. Ne příliš prudce, ale zato neustále.

Musel jsem snížit rychlost, až jsem si připadal jako hlemýžď lezoucí vzhůru do kopce.

Čelní reflektory zalévaly trávník a křoví přede mnou bledým světlem. To dodávalo bezprostřednímu okolí tajuplného vzhledu.

Několikrát jsem si po cestě vzpomněl na Suka, který zůstal v Bury. Ale nejvíce jsem se v myšlenkách zabýval Glendou Perkinsovou a sirem Jamesem Powellem.

Jejich stopu jsem doposud nenašel. Doufal jsem, že se s nimi setkám a že budou živí.

Hartfordský hrad mi připomínal velkolepou filmovou kulisu. Mohutné zdi a věž jako bastion. Zatím nebylo vidět, nakolik byl hrad poškozen.

Trápil jsem rovera do kopce. Musel jsem celou cestu jen na dvojku. Ale brzy jsem musel zastavit, protože kopec příliš prudce stoupal.

Podařilo se mi ještě s autem zatočit, pak jsem zatáhl ruční brzdu a vystoupil.

Pode mnou ležela prostorná, odtud ploše vyhlížející krajina s malým jezírkem, které s přibývajícím stmíváním dostávalo temný lesk.

Vítr vlnil travou na horských lukách, takže vypadala jako moře.

Vysoko nade mnou vyšel měsíc. Dnes nebyl úplněk, z měsíce byl vidět jen úzký srpek.

Pěší chůze mi dělala dobře, ale dost mě namáhala. Hledal jsem nějaké stopy. Jestli opravdu někteří z těch proklatců jeli na koni, musí tu být někde otisky kopyt.

Ale žádné jsem nenašel, zato velkých balvanů obrostlých mechem jsem potkal spoustu.

Vnější zdi hradu musely také času zaplatit svou daň. Byly porostlé mechem. Teď, když jsem přišel blíž, viděl jsem v nich hluboké díry, které musely způsobit těžké dělostřelecké koule. Brána už tu nebyla, jen dva sloupy, na nichž kdysi držela, ještě stály.

Prošel jsem tou mezerou na dvůr.

Hrad zvenku vypadal větší a mohutnější, než skutečně byl. Na vrcholku kopce nebylo moc místa a to stavbu omezovalo.

Děrami ve zdi, okny a střílnami profukoval vítr. Přinášel s sebou tesklivou kvílivou melodii, ale nikoli mrtvolný pach.

Byla to scenérie, z jaké má většina lidí strach. Sám na setmělém hradním nádvoří, obklopen prastarými zdmi, se stále temnějším nebem nad hlavou, to už je přece atmosféra vzbuzující strach.

Ovčák mi řekl, kde najdu hrobku. Ležela v hradní věži a byla zazděna. Musel jsem tedy napřed do věže.

Připadala mi mohutná. Stála tam jako doutník vztyčený k nebi. Nad ní kroužili havrani a vrány, jejichž krákání mi mělo být varováním, abych do věže nevstupoval.

Ani tady už nebyly dveře.

Když jsem přešel práh, ocitl jsem se v tmě. Byla jako tajemný stín, který po mně ze všech stran natahoval ruce.

Tajemnost atmosféry se ještě zvýšila, když jsem svým příchodem probudil ze spánku netopýry. Chvíli kolem mě poletovali a pak se zase vrátili na svá místa.

Tady někde musí být vchod do té hrobky. Až sem jsem došel bez světla, ale tady už mi musela pomoci tužková svítilna.

V jejím světle tančila zrnka zvířeného prachu. Kužel světla dopadl na zřícené schodiště vedoucí nahoru.

Ale schody, kterými se vcházelo do podzemí, tu ještě byly, pokud jsem to mohl posoudit.

Opatrně jsem se po nich vydal dolů a svítil si přitom na cestu. Mrtvolný pach mi vanul v ústrety. Byl to důkaz, že jdu správným směrem.

Na zdech byl silný nános špíny. Připadal jsem si v té úzké chodbě stísněný. Měl jsem pocit, že jsem uvězněný v rouře, z níž není východu.

Po třetí otáčce dopadlo světlo svítilny na konec schodiště. Tam musí být ta hrobka.

Vchod do hrobky, který sami proklatci prorazili zevnitř, ležel

přede mnou.

Mrtvolný pach zesílil. Byl velmi pronikavý a nesnesitelný.

Obracel se mi žaludek. Bylo to poslední varování, abych dál nechodil.

Nebral jsem ho na vědomí a vstoupil do velké díry ve zdi. Za ní byla černá neproniknutelná hustá tma. To se však rychle změnilo, když do ní pronikl světelný kužel mé svítilny.

Neviděl jsem ani rakve, ani sarkofágy. Ti, jež tu zaživa pohřbili, žádné rakve neměli.

Vstoupil jsem do hrobky s tlukoucím srdcem. Byla prostorná, to jsem viděl na první pohled. Mrtvolný pach v ní visel jako těžké olovo.

Je prázdná? napadlo mi.

Chtěl jsem ji prohledat. Nejprve jsem přemýšlel, že si udělám z kapesníku roušku a dám si ji na ústa, ale pak jsem si to rozmyslel, jen by mi to překáželo. Snažil jsem se dýchat úsporně nosem.

Něco se dotklo mé tváře. Možná pavučina, kterou jsem neviděl. Pomalu jsem pomocí svítilny zkoumal zem. Viděl jsem jen špínu,

suť, brouky, pavouky, jen ne žádnou mrtvolu templáře.

Ani stopa po Glendě či siru Jamesovi. Proklatí hrobku opustili.

Jistým krokem jsem překročil kámen, který mi ležel v cestě, chtěl zvednout ruku se svítilnu a ztuhnul uprostřed pohybu, protože jsem zaslechl nějaký zvuk.

Napjatě jsem se zastavil. Byl to velmi tichý zvuk, takže jsem nerozeznal, zda jde o pláč, nářek, či tichý výkřik.

Pocházel ten zvuk od člověka či zvířete?

V každém případě nebyla hrobka tak prázdná, jak jsem si původně myslel.

Zvuk, který jsem zaslechl, mi i přes svou tajemnost dodal odvahy jít hlouběji do hrobky. Možná tam na mě někdo čekal.

Zavolal jsem do tmy. Moje ,haló’ se rozléhalo prostorem jako úděsná ozvěna.

Mé volání zůstalo bez odpovědi.

Učinil jsem tři kroky a volal znovu. A jeskyně můj hlas znova vracela. Tentokrát jsem odpověď dostal. Byl to ženský hlas, který někde vzadu ve tmě nesměle volal mé jméno.

“Johne?” Ztuhnul jsem.

To volala Glenda.

V prvním návalu vzrušení jsem se chtěl rozběhnout a co nejrychleji zjistit, kde je. Ale pak jsem se zarazil. Ne, to by nebylo dobré. Glenda byla v rukou Basila Hartforda a ten nechtěl nic jiného, než dostat skrze ni mě.

Mohla to tedy být past.

Proto jsem zůstal stát na místě a další otázku volal do tmy. Svítilnu jsem pro jistotu zhasl. “Glendo, kde jsi? Jak je možné, že víš, že jsem vešel do hrobky já?”

Hlas se mi chvěl a chvíli trvalo, než mi Glenda odpověděla.

“Cítím to, Johne, viděla jsem světlo. Nikdo jiný by se sem neodvážil, jen ty…”

Svěsil jsem koutky úst. To byla dobrá odpověď, ale mně nestačila.

“Můžeš přijít ke mně?”

“Ne!” vykřikla.

“Proč ne? Drží tě v zajetí? Je u tebe Basil Hartford?”

“Musíš přijít ty ke mně, Johne.”

“Řekni mi pravdu, Glendo, drží tě tam někdo násilím?”

“Pojď sem, prosím…” její hlas měl najednou jiný tón. Byl plný utrpení. Ať už to byla past, nebo ať už Glenda vypadá jak chce, v tomto okamžiku byla důležitější než cokoliv jiného na světě.

V případech, jako byl tento, šlo vždycky o čas. Ale nechtěl jsem nic uspěchat, šel jsem pomalu a svítil si na cestu.

Opisoval jsem rukou oblouk a světelný kužel přeběhl po zemi, pak se zvedl a dopadl na vlhké zdi, ponořil se hluboko do tmy, ozářil velké pavučiny a pak dopadl na to, co jsem hledal.

Glenda!

Zůstal jsem stát jako přikovaný, protože jsem s tím nepočítal.

Glenda byla svázaná, proto ke mně nemohla přijít.

Někdo ji přivázal k obrovskému kamennému templářskému kříži, na jehož horním trámu se šklebila odporná tvář Baphometha.

Znesvěcený kříž!

Ten, kdo to udělal -a s největší pravděpodobností to byl Hartford sám se vyznal.

Templářský kříž se nedá porovnat s kterýmko-liv jiným křížem.

Vypadá podobně jako čtyřlístek. Má všechna ramena stejně dlouhá a široká. Při svých křižáckých výpravách ho templáři hrdě nosili jako znak na svých vlajkách a divoce jimi mávali, když bojovali proti neznabohům při takzvaném osvobozování Jeruzaléma.

Tento kříž na sobě měl zlá znamení. Rozšklebenou tvář odporného démona, kterého tato skupina templářů vzývala: Baphometha.

V tehdejší době bylo v jeho jménu napácháno velké zlo a to se mělo opakovat i v současnosti, pokud se stane po vůli nebezpečných satanských templářů, kterým jsem nálezem temného grálu poněkud znesnadnil návrat.

Podařilo se mi Baphometha zahnat do tajemné říše, ale on se teď zase vrátil, jak mi prozradila jeho rozšklebená tvář.

Templářský kříž a Baphometh!

Spojení, které by nemělo vůbec existovat, které však bylo přece jen objeveno, neboť v roce 1932 jeden esoterik vyluštil z nějakého

záhadného slova a čtverce složeného ze všech písmen kromě A a B templářský kříž.

A to B mu stále přebývalo. A to přesně uprostřed kříže. Bylo synonymem jména Baphometh.

Řeknete si, že jsou to spekulace, to je jistě pravda, ale v tomto

případě se staly skutečností.

Kříž, tvořený dvěma heraldickými figurami, kterým se říká fyrfos, stál našikmo. K němu byla připoutána Glenda v poloze na zádech. Nemohla mě vidět, protože se dívala do stropu.

Nerozběhl jsem se k ní hned. Posvítil jsem si kolem kříže, protože jsem počítal s tím, že se zde setkám se starým známým, ale kužel světla odhalil jen sutiny na zemi.

“Prosím tě, Johne, pojď ke mně. Mně je tak strašná zima.”

“Neboj se, Glendo, hned jsem u tebe. Kde je Basil Hartford?”

“To já nevím.”

“Byl tady v hrobce?”

“Ano.”

“Odešel spolu s ostatními, nebo odjel na koni? Víš to? Viděla jsi je?”

“Já… já jsem to nemohla vidět.”

“A můžeš mi o tom něco říct, Glendo?”

“Věděl, že sem přijdeš. Neustále opakoval, že jsi chytrý a že se sem určitě vydáš. Že nemůžeš cestu sem minout.”

Během našeho rozhovoru jsem přistoupil ke Glendě a zůstal stát

těsně u ní. Mrkala a slzely jí oči, když se zadívala do světla.

Usmál jsem se na ni.

Chtěla můj úsměv opětovat, ale místo toho se jí jen zachvěly rty.

Byla vyčerpaná, špinavá a uplakaná. “Mučili tě?” zeptal jsem se jí.

“Ne, to ne. Ale strašně pevně mě uvázali. Tenhle kříž je prokletý, je nebezpečný. Cítím, jak to ve mně vypadá. To zlo Baphometh. A cítím ten mrtvolný zápach. Je všude i ve mně.”

“A co sir James?” zeptal jsem se. “Co je s ním?” Při těch slovech jsem se sehnul, abych rozvázal provazy za křížem. Tam musely být uzly, protože na Glendiných kotnících a zápěstích žádné nebyly.

“Páchnu ještě, Johne?” zeptala se Glenda.

“Já nevím.”

“Prosím tě…”

“Tady v té hrobce to páchne všude. Nedokážu poznat, jestli páchneš ty.”

“Ale já se tak cítím,” vykoktala. “Nepřipadám si už jako člověk. Něco mi vzali. Myslím, že mi vzali mou duši. Umíš si to představit, Johne?”

Její hlas zněl naříkávě.

Nechtěl jsem ji ještě víc zneklidnit a proto jsem odpověděl:

“Neboj se, já tě odtud dostanu.” Posvítil jsem si na zadní stranu kříže a konečně našel uzly.

“Uvolním ty provazy, Glendo, jen chvilku strpení.”

“Pospěš si, Johne. Mám strach. Nebo to špatně dopadne. Můj šestý smysl mi říká…”

“Ano, ano…”

Dal jsem si svítilnu mezi zuby, abych měl obě ruce volné. Provazy byly sice tenké, ale velmi pevné, takže jsem musel vynaložit velké úsilí, abych uzly rozvázal. Několikrát se mi provaz zařízl do kůže. Po chvíli se mi podařilo uvolnit uzly na zápěstích.

Teď už jen kotníky.

“Johne, ta tvář…”

“Co je s ní?”

“Září. Mnohem silněji než obvykle. Cítím její moc. Je to hrozné.

Baphomethův duch…” její hlas najednou utichl.

Přestal jsem se starat o uzly a narovnal se.

Glenda se nemýlila. Baphomethův obličej svítil. Tmavě červená barva připomínala krev, která zalévá Glendě tvář. Rubínové oči v sobě měly studený namodralý odlesk, ze širokého čela mu vyrůstaly zahnuté rohy, tlamu měl otevřenou a kozlí bradka se mu chvěla.

Vytáhl jsem stříbrný křížek.

Tím jsem mohl Baphomethovu tvář nechat zmizet a vyhnat zlo z

kříže.

“Nech toho, Sinclaire!” zazněl hlas Basila Hartforda, jako když práskne bičem. “Nebo chceš, aby ten žár spálil tvou přítelkyni na popel?”

Superintendant musel ta slova slyšet. Každý jiný člověk by zůstal stát, ale on ne.

Aniž by jen o málo zpomalil krok, mířil dál k Sukovi.

Ten už ničemu nerozuměl. Zastavil se a čekal, až k němu šéf přijde. Byl to ale úplně jiný šéf! Poznamenaný zlou mocí, mocí proklatých, možná i bez duše jako obyvatelé Bury.

Sir James kráčel pomalým šouravým krokem, s hlavou skloněnou, díval se před sebe do země, jako by hledal něco určitého. Ruce se mu při každém pohybu kývaly, jako by mu vůbec nepatřily.

Vzdálenost mezi nimi se zkracovala. Teď už by musel sir James Suka vidět, jeho stín už se ho dotýkal, ale on ho přešel bez povšimnutí.

“Sire Jamesi!” oslovil ho Suko. Nejdřív tichým, potom silnějším hlasem.

Superintendant se lekl. Zastavil se jako automat, který někdo vypnul krok před Sukem.

“Prosím, sire Jamesi…”

Sukův šéf pomalu zvedal hlavu a vypadal přitom přemýšlivě, jako by naslouchal něčím slovům. Díval se Sukovi do obličeje a ten se vyděsil.

Jak se sir James změnil!

Nebylo to vlivem stínů, které na něho dopadaly. Oči za brýlemi byly unavené a bez života. Nebyl v nich ani záblesk citu či pocitu. Toho člověka skutečně připravili o duši.

Tváře měl vyhublé a plné vrásek. Kůže mu zešedla a vypadala, jako by mu každou chvíli měla odpadnout a odhalit holé kosti.

“Poznáváte mě, sire Johne? To jsem já, Suko!”

Superintendant zprvu nereagoval. Stál tam a byl zahloubán do vlastního nitra. Pak mu zaškubaly rty. Vypadalo to, že by chtěl něco říci.

Suko byl naprosto ohromen. Nemohl uvěřit, že sir James je na druhé straně. Ale proč mu neodpovídal?

Neslyší ho? Je duchem v jiném vzdáleném světě?

Suko to zkusil znovu. Uchopil sira Jamese za pravou ruku a zvedl ji. Byla skoro studená. Ne tolik jako ruka mrtvoly, ale moc do toho

nechybělo.

“To vám udělal Hartford, sire Jamesi? Prosím, řekněte mi to. Byl Hartford tady?”

“Já nevím…”

“Kde je Glenda?”

Superintendant se na něho zadíval. Šeptal po něm Glendino jméno a pokoušel si vzpomenout. “To nemohu říci. Nikdy jsem ji neviděl ani o ní neslyšel. Baphometh, templáři… oni přijdou. Opustili hrobku. Vjedou do vsi a učiní z nás sobě podobné. Čekám tu na ně. Uvítám je…”

“Kdy přijdou ti mrtví?” zeptal se Suko.

“V noci. Až bude tma. Mluvil jsem s nimi. Cítím už jejich ducha.

Proniknou do nás a zmocní se nás…”

Suko v duchu zoufale přemýšlel, jak by mohl sira Jamese před tím strašným osudem ochránit. Musí ho odvést do bezpečí, ale kam by ho v tomhle hnízdě mohl schovat? Kde najde místo, které by ti nemrtví templáři neobjevili?

Na žádné nepřišel.

Zatím tu znal jen hospodu a sklep v jednom domku. Kromě toho tu nikoho nenavštívil. Zatímco o tom přemýšlel, zaslechl známý zvuk. Rozléhal se téměř absolutním tichem a ozýval se k němu od vjezdu do vsi.

Ve tmě tančily dvě svítící oči. Po silnici se rozlévalo bledé světlo reflektorů.

Že by přijížděla pomoc?

Suko se ještě jednou zadíval na svého šéfa a rozhodl se, že ho tu nechá samotného. Když pustil ruku sira Jamese a vkročil do silnice, superintendant nejevil nejmenší úmysl ho následovat. Zůstal stát, kde byl.

Po vjezdu do vsi auto zpomalilo. Jeho řidič viděl sira Jamese stát uprostřed silnice a mávat rukama.

Na chvíli dálková světla ozářila i Suka. Poznal, že je to velký bentley.

Zastavil uprostřed silnice. Reflektory zhasly, otevřely se zadní dveře a dveře u řidiče.

Z auta vystoupily dvě postavy.

Muž a žena.

Tu ženu Suko neznal, ale toho muže, který se i přes svůj věk držel zpříma a kráčel k němu, toho znal.

Byl to Morton F. Hartford!

Zkrátka jedno překvapení za druhým. Suko tam stál a kroutil hlavou. Díval se, jak ta žena, které mohlo být asi tak čtyřicet, nastavila rámě starému pánovi a chtěla ho vést.

“Nech toho, Diano, já umím chodit sám.”

“Ale…”

“Ne, žádné odmluvy!”

Suko se zatím neozval. Jen oba pozoroval. Ta žena byla velmi atraktivní. Měla na sobě zelený přiléhavý cestovní kostým. Její vlasy se podobaly černé záplavě, splývající jí z hlavy jako hříva. Ve tmě zářil její bledý obličej. Možná měla takový světlý make-up. To Suko ze svého místa nemohl rozeznat.

“Tak tady jste!” řekl Hartford a tiše se zasmál. “Myslel jsem si, že vás tu najdu. Kde máte kolegu?”

“Pravděpodobně už na Hartfordském hradu.”

Morton polkl. “Takže přece jenom šel do té hrobky?”

“Ano, měl to v úmyslu.”

Starý pán si smutně povzdechl. Projel si rukou šedivé vlasy a rozhlédl se. “Když se tady tak rozhlížím, připadá mi to hnízdo opuštěné, jako by odtud všichni obyvatelé odešli nebo vymřeli. Nemám pravdu?”

“Máte, pane.”

“Vysvětlete mi to, inspektore.”

“Obyvatelé tu zatím jsou, ale schovali se do sklepů. Bojí se a ne bez důvodu. Měli návštěvu. Byli tady, rozumíte?”

“Kdo tady byl?”

“Ti proklatí z hrobky. Přišli do vsi a připravili její obyvatele o duši. Chtějí z těch lidí udělat ďáblovy loutky. Loutky, jimiž bude manipulovat ďábelský templář jménem Basil Hartford. Váš syn, který vstal z rakve, nad nimi převzal velení. V Yardu mu nevyšlo

vetřít se k nám jako náš nový kolega. Tady se mu daří, alespoň to tak vypadá. Už zaznamenal určité úspěchy, jak bohužel můžeme vidět. Lidé umírají strachy.”

Starý pán pokyvoval hlavou. “Můj syn,” řekl tichým hlasem.

“Mrtvý, který ožil. Dá se to vůbec pochopit? Já nemohu.”

Suko se podíval na jeho společnici, která předstoupila před starého pána. “Já jsem Diana Hartfordová,” promluvila tichým hlasem a držela hlavu proti větru. “Je to tu cítit jako ve starém otevřeném hrobě,” řekla.

“To je mrtvolný pach, Diano,” řekl jí Hartford. “Strašný mrtvolný pach rozkladu, pozdrav smrti, která všechno přikryje.”

“A to ještě této noci,” řekl Suko. “Na to nezapomínejte.”

“Objeví se tu i můj syn, inspektore?”

“On je jejich vůdcem.”

Hartford přikývl. “No, tak to on je přivede, pokud se něco nestane.”

“Správně. John Sinclair odjel na hrad. Možná se mu něco podaří.”

“To doufám. Měl by mého syna zničit. Neživý nemá právo na existenci, alespoň tak se na to dívám já.”

Starý pán se zadíval za Suka. “Mé oči už nejsou nejlepší, ale zdálo se mi, že za vámi vidím někoho, koho znám, nebo jsem ho přinejmenším zahlédl v Londýně.”

“To je sir James Powell.”

Morton F. Hartford se lekl. “Superintendant ze Scotland Yardu?”

“Ano, náš šéf, pane.”

Hartford zaťal pravou ruku v pěst a obrátil se na svou snachu.

“Bylo by lepší, Diano, kdybys se mnou nechodila. V tomhle hnízdě řádí zlo a všechny lidi povraždí.”

“Ne, otče! Já ho chci vidět. Chci vidět svého muže. Chci mít jasno.”

“Bude to strašné!” snažil se ji odradit i Suko.

“Jsem na to připravena. Můžete se na mě spolehnout, neomdlím. Na rozdíl od mnoha bohatých žen nejsem žádná cukrová panenka. Když mě můj muž poznal, byla jsem vrchní sestrou v nemocnici. Já neomdlívám při pohledu na krev.”

Zatímco mluvila, přiblížil se její tchán k siru Jamesovi a oslovil

ho: “Slyšíte mě, sire Jamesi? Poznáváte mne?”

Dostal odpověď, jenže jinou, než očekával. “Přijdou mrtví. Už jsou na cestě. Cítím je. Předchází je chlad z hrobky.”

“Můžeme je nějak zadržet?” zeptal se hrabě.

“Oni ničí, oni si berou…”

“Je s nimi i Basil, sire Jamesi? Je jejich vůdcem? Vy to víte. Musíte to vědět.” Starý pán položil siru Jamesovi ruce na ramena a díval se mu do tváře. “Řekněte mi to, prosím.”

Superintendant se díval na hraběte, ale přesto upíral zrak do prázdna. “Ne!” odpověděl. “Ne, já nic nevím. Jediné, co vím, je, že přijdou.”

Morton F. Hartford sira Jamese pustil a odvrátil se od něho. “To je strašné,” řekl Sukovi a snaše. “Je to neuvěřitelné…” Zadíval se na nebe a pak na hodinky. “Máme ještě chvíli času. Brzy se setmí, ale noc a tma…”

“Pane Hartforde, nikdo nám neřekl přesnou hodinu,” řekl Suko.

“Mohou se tu objevit znenadání, přepadnout ves a zničit všechno, co se jim postaví do cesty.”

“Oni chtějí skutečně povraždit všechny lidi?”

“Vypadá to tak.”

Starý pán povzdechl. “Já tomu nemohu uvěřit. Řekněte mi

důvod.”

“Můžu jen hádat.”

“To nevadí, inspektore.”

“Přepadli vesnici proto, aby ukradli lidem duši. Ti lidé se zatím ještě úplně nezměnili ve stejné zombie jako tehdejší templáři. Ale po druhém a třetím zásahu se budou těm prokletým z hrobky stále víc podobat.”

“A oni?”

“Možná se jim vrátí lidská podoba. Podle mého názoru dojde k výměně.”

“Můžete to dokázat?”

“Naštěstí ne. Říkal jsem, že je to můj odhad.

A vám bych radil, abyste se do toho nemíchal, pane. Totéž platí i pro vaši snachu.”

“Myslíte tím, že bych měl nasednout do auta a zmizet, ano?”

“Bylo by to nejlepší.”

“Ne pro mne, inspektore. Rád bych sice ještě pár let žil, ale patřím k těm, kteří smýšlejí postaru. Musel jsem si v životě všechno vybojovat, před žádným člověkem jsem neklesl na kolena a neudělám to ani dnes. Stačí vám taková odpověď?”

“Bude muset.”

“Pak proti tomu moru budeme bojovat společně.”

Morton F. Hartford sice mohl mít dobré úmysly, ale Suko zůstával skeptický. Starý pán na rozdíl od něho neznal zombie, kdežto Suko už proti nim stál několikrát. Přestože byli různí, v něčem se podobali. Zdejší zombie se liší od těch ostatních v tom, že lidem kradou duši, aby se mohli znovu stát lidmi.

Diana Hartfordová se ozvala: “Kde na ně budeme čekat? Myslíte, že je dobré stát uprostřed silnice?”

Suko si to až teď uvědomil a řekl: “Ne, to by nebylo dobré.

Musíme se někde skrýt.”

“Vy se tady vyznáte,” řekl Hartford. “Tak něco navrhněte.”

“Myslím, že za daných okolností to bude nejlepší v hostinci.”

“Ano, whisky nemůže uškodit,” konstatoval starý pán a zasmál se.

“Po takovém rozčilení mi přijde pořádné pití vhod. To, co tady prožíváme, nemůžeme ani nikomu vyprávět. Lidé by nás měli za blázny.”

“To máte pravdu,” přitakal mu Suko. “Kdo by se taky zabýval honem na duchy?”

“Jenže tenhle druh moru existuje, inspektore. Proto je dobré, že jsou takoví lidé jako vy a ten Sinclair.”

“V tom vám nebudu odporovat.”

“Vezmeme sira Jamese s sebou, co říkáte?”

“Samozřejmě.” Suko přistoupil ke svému šéfovi. Superintendant musel všechno slyšet, ale nereagoval. Jeho letargie naháněla strach. Suko ho vzal za ruku jako malé dítě a převedl ho přes silnici. Oba Hartfordové se k nim přidali.”

“Je to blízko,” vysvětloval Suko. “Stačí jen přejít silnici a jsme tam.”

“To je dobře, já bych pěšky daleko nedošel,” řekl starý pán.

Dveře hostince byly zavřené. Suko stiskl za kliku a vešel dovnitř.

V místnosti byla tma. Marně hledal inspektor vypínač. “Jste ještě tady?” zavolal do tmy na hospodského.

Nikdo neodpovídal. Pravděpodobně se i on ukryl ve sklepě. Hartfordovi šli za Sukem. “Proč nerozsvítíte světlo?” volal

Morton P.

“Nenašel jsem vypínač.”

“Zato já ano.” Starý pán se chraplavě zasmál. Pak otočil vypínačem. Na stropě visely jen dvě žárovky nad pultem, které moc světla nevydávaly.

Hartford se rozhlédl kolem. “To mi připomíná mé mládí,” řekl.

“Prožil jsem několik let ve Skotsku a strávil hodně času po takových hospodách. Moc se toho nezměnilo.” Posadil se na lavici tak, aby se mohl dívat oknem ven na ulici.

“Zatím není nic vidět,” hlásil. “Ale co je asi s tím hostinským?

Copak se tu vůbec neukáže, aby nás obsloužil?”

“Otče, přestaň myslet na whisky!” napomínala ho Diana.

“Dítě, jsi ještě moc mladá, abys věděla, co je ta pravá medicína.”

“Já jen vím, co ti nařídil lékař,” odpověděla.

Morton F. jen odmítavě mávl rukou. “Ten starý mastičkář zemře dřív než já, věř mi. Prokaž mi teď laskavost a přines mi láhev. Však já ji zaplatím.”

Diana se tázavě zadívala na Suka. Ten přikývl na souhlas. Až do této chvíle se staral o sira Jamese.

Posadil ho na primitivní dřevěnou židli, kde sir James zůstal bez hnutí sedět.

“Přineste mu tu láhev,” řekl Suko s úsměvem.

Diana šla k pultu a najednou se úlekem zastavila. Ztuhla na pár vteřin, potom zasténala a zapotácela se.

“Co je?” vyskočil Suko.

Diana Hartfordová nebyla schopna promluvit. Jen napřáhla ruku a ukazovala do jednoho místa za pultem.

Suko se tam rozběhl. Pohled mu ztvrdl.

Za pultem ležel hostinský. Potily se mu ruce i obličej. Nehty na rukou mu úplně zbělely. Nekřičel ani nesténal.

Začala u něj probíhat záměna duší. A to znamenalo, že proklatci už jsou ve vsi…

Měl jsem dát všanc Glendin život?

Ne, za to Baphometh a Hartford nestáli. Nevěděl jsem, jaké zbraně ještě má, ale Glenda byla pod jeho vlivem a to bylo samo o sobě dost zlé.

“Odejdi odtud, Sinclaire!”

Vrhl jsem na Glendu poslední pohled. Pouta na rukou jsem jí rozvázal, ale na nohou zůstala. Doufal jsem, že to ještě chvíli vydrží.

Potom jsem se podíval do Baphomethovy tváře! Připadalo mi, že se usmívá. Tomu zloduchovi se opravdu podařilo očarovat templářský kříž.

“Můžu se obrátit?” zeptal jsem se.

“Ano.”

Nebyl jsem překvapen. Samozřejmě jsem musel počítat s tím, že mě překvapí v hrobce, ale svým způsobem jsem byl rád, že se tu setkávám jen s jedním soupeřem. Proti několika živým mrtvým bych stěží uspěl.

Když jsem se otáčel, zahlédl jsem bledé světlo. Od mé svítilny, kterou jsem znovu držel v ruce, nepocházelo. To Hartford musel mít ještě jednu.

Ale jak jsem zjistil, nebyla to svítilna. To světlo vycházelo z jiného zdroje. Hartford nebyl ani deset kroků ode mne a ten světelný zdroj ho osvětloval. Světlo ho obklopovalo jako jemný závoj a dodávalo jeho zjevu nadpozemský vzhled.

Pokývl mi. “Tak se opět vidíme,” řekl a tiše se zasmál. “Bylo mi jasné, že najdeš naši stopu, Sinclaire. Mrtvolný pach tě k ní zavedl. Cítil jsi ho. Ostatně i jiní ho cítili, ale někteří z nich se jím nechali vlákat do pasti. Jako třeba Glenda Perkinsová a sir James.”

“Já ale ne.”

“Ne, přestože jsem si to přál. Jenže ty máš něco, co tě dobře chrání.”

“Křížek, já vím. A Suko…?”

“Ten musel mít jinou zbraň, kterou jsem neviděl. Musí to být velmi stará a mocná zbraň.”

Neřekl jsem mu, o jakou zbraň se jedná. Suko nosil hůl, která patřila jedné pradávné Buddhově sektě. Bylo pravděpodobné, že aura, která z ní vychází, kolem něho vytvořila ochranný plášť, jaký ostatní lidé bohužel neměli.

“Kde jsou tví pomocníci, Hartforde?”

“Odešli. Poslal jsem je napřed. Až si to s tebou vyřídím, vydám se za nimi do vsi, kde se odehraje výměna.”

“Řekl bych spíš loupež!” namítl jsem. “Ty tvoje živé mrtvoly chtějí tamější lidi okrást o duši.”

“Správně.”

“A potom?”

“Stanou se z nich osobnosti, kterými kdysi bývali. Vrátí se z minulosti ve stejné podobě. Rozumíš? Zregenerují se. Brzy se budou pohybovat po okolí jako normální lidé. A nikdo nepřijde na to, že už byli jednou mrtví.” Rozesmál se a rozpažil ruce. “Lidé najdou vesnici Bury a v ní normální obyvatele. Můj plán je stoprocentně jistý.”

V tom jsem mu nemohl odporovat. Basil Hartford měl všechno promyšlené do posledního detailu. Byl to člověk posedlý mocí a on ji získá.

“Ještě nějaké otázky, Sinclaire?”

“Ano, spoustu.”

“Tak si pospěš, můj čas je omezený.”

“Jak je možné, že jsi se dostal z rakve? Nejsi přece ani člověk, ani démon?”

Bylo vidět, že se baví na můj účet. “Zabýval jsem se historií rodiny Hartfordů. Věděl jsem, že jsou v ní černá místa a chtěl jsem je najít. Narazil jsem přitom na jednu větev, kterou rodina zavrhla a nechtěla s ní mít nic společného. Proto mi připadala zajímavá. Tihle Hartfordové se totiž zabývali černou magií. Vstoupili k templářům, k Baphomethovým templářům. Jelikož je honily oddíly anglické královny a oni už neměli naději na záchranu, požádali o to, aby je zazdili zaživa. To se také stalo. Jenže nikdo tehdy nevěděl, co vymysleli za lest. Nezazdili tehdy jen templáře, ale také kříž, který tu vidíš. A ten jim dal silu přežít.”

“A Hartford byl jejich vůdcem?”

“Ano, hádáš správně. A ten Hartford se jmenoval Basil. Takže jsem byl předurčen k tomu stát se jeho následovníkem. Přečetl jsem o něm všechno, co mi padlo do ruky a rozhodl jsem se navštívit tenhle starý hrad. Pro mne byli ti proklatí z hrobky něco jiného než pro ostatní. Nemohl jsem se dočkat, až prorazím zeď do hrobky, v níž jsou templáři zazděni a vstoupím do ní. Ovanul mne pach smrti. Viděl jsem je ležet. Byl to strašný pohled. Normální člověk by z toho zešílel. Já však ne, protože já jimi byl fascinován. Uviděl jsem přesně to, co jsem očekával. Našel jsem svého předka. Byl přivázán jako teď tvoje Glenda ke kříži, který stál pod Baphomethovým znamením. Už tehdy jeho tvář svítila. Baphomethova síla pomohla mému předkovi přežít. Nebyl mrtvý, stal se z něho jen zombie. Uviděli jsme se a já cítil, co chce.”

“Tvou duši?”

“Správně, Sinclaire. Byl jsem první, kdo podstoupil záměnu duší. Můj předek do sebe vsál mou duši. Ale já si od něho také něco vzal. Velké znalosti o templářské magii. Obdarovali jsme se navzájem a oba z toho máme prospěch. Tak se s Baphomethovou pomocí spojily dvě osoby v jednu.”

“Moment,” přerušil jsem ho. “Znamená to, že Basil Hartford jsou ve skutečnosti dvě osoby?”

“Ano.”

“Ale ty jsi zemřel?”

“Ano, já jsem zemřel. Přál jsem si to. Položili mne do rakve.

Uložili mě do rodinné hrobky a netušili, že se vrátím.”

“Proč jsi musel zemřít? Nestačila jen ta záměna?”

“Baphometh to tak chtěl. Musel jsem přinést oběť. Musel jsem dokázat, jak v něho věřím. Proto jsem musel zemřít. Ale vrátil jsem se a dostal první úkol. Jsou jisté mocnosti, které ví, kde se nacházejí jejich nepřátelé. K nim počítám i tebe a tvůj tým, Sinclaire. Chtěl jsem vás vymýtit, proto jsem se k vám vetřel.”

“Jako nemrtvý?”

“Samozřejmě. Rodina o tom nevěděla. Jednal jsem jen s určitými osobami. Tvůj šéf patřil mezi ně. Přesvědčil jsem ho velmi rychle, aby mne nechal praktikovat ve vašem oddělení. Tak jsem k vám nastoupil. Otrávil jsem mrtvolným pachem vaše kanceláře. Bohužel

trochu brzy. Měli jste si toho všimnout až později. Ke své lítosti jsem to už nemohl napravit a tak se všechno vyvíjelo rychleji, než jsem si přál. Ale dostal jsem tvou sekretářku, sira Jamese a pro ostatní si ještě zajdu. Pro mne neexistují hranice. Jsou to věci, které se těžko vysvětlují. Jistě víš, co je transcendentální cestování. Jednoduše zruším čas. Pomocí templářské magie mohu přecházet z místa na místo, aniž by mezitím uplynul nějaký čas. Ať už proti mně podnikneš cokoli, nezapomínej na to, koho z tvých přátel mám ve své moci.”

“Já vím. Byl jsem varován.”

“Kým?”

Teď jsem vyšel s pravou ven. “Byl to temný grál, který mi vyjevil, že se něco stane. Viděl jsem v něm tvář. Patřila Hectoru de Valois.”

I v slabém světle jsem viděl, jak mu ztvrdnul výraz ve tváři. “De Valois?” řekl ochraptěle. “Ano, toho znám. Slyšel jsem o něm. Patřil k lidem, kteří byli na seznamu mého předka. Byli nepřátelé na život a na smrt. De Valois se neodloučil od původní větve, nechtěl, protože měl své ideály. Ale prohrál. Já jsem se vrátil, on ne.”

Při poslední větě se mu změnil hlas. Nezněl už tak ostře a kovově, nýbrž drsněji a ponuře.

Byl to hlas jeho předka?

Muselo to tak být, protože se mu začala měnit i tvář. Vypadalo to, jako by ji přikryl stín. A pak už byla jeho podoba úplně jiná. To jsem dost dobře nechápal. Dvě osoby se spojily v jednu šílené.

Přistoupil jsem k němu. Konec konců, muselo se to už nějak rozhodnout. Ale Hartfordovi se to nelíbilo.

“Ne, Sinclaire, takhle ne,” řekl a napřáhl proti mně pravou ruku. V jeho hlase se mísily dva hlasy. “Řekl jsem ti, že pro mne čas a vzdálenost nehrají žádnou roli a já ti to dokážu. Nezapomeň, Sinclaire, že mám ve své moci tvou přítelkyni. Může se snadno stát, že zemře, velmi snadno!”

Pochopil jsem.

A on se najednou rozplynul. Už jsem ho neviděl. Byl pryč. Světlo bylo na krátký okamžik jasnější a pak zmizelo také a zůstala tu jen moje kapesní svítilna.

Chvíli jsem stál na místě a přemýšlel o tom, co jsem viděl. Ale

přepadly mě i jiné myšlenky. Napadlo mne například, zda je tento soupeř pro mě zatím nejsilnější a nejnebezpečnější ze všech, proti kterým jsem doposud stál.

Bojoval jsem proti mnohým démonům, většinu z nich porazil, ale tato dvojí existence mne podle všech pravidel magie měla ve své moci.

Pravdou bylo, že držel v rukou dva velké trumfy tím, že získal moc nad Glendou Perkinsovou a sirem Jamesem.

Byla přivázaná k heraldickému templářskému kříži a ten byl pod vlivem Baphometha. Když použiji svého posvěceného křížku, zasáhnu tím i Glendu.

Zřejmě by shořela, jak mi předtím řekl.

A to mohla být docela dobře pravda. Jen by z jejího těla nešlehaly žádné plameny. Znal jsem oheň vyvolaný magií. Sám jsem již několikrát zažil, jak se démoni rozpadají v prach.

Znovu jsem se obrátil.

Světelný kužel osvětloval Glendu, která všechno slyšela. Dívala se na mě. “Mám ještě naději, Johne?”

“Doufám, že ano.”

“A jakou?”

“Zaprvé tě konečně odvážu.”

“Ale tu tvář nade mnou nezničíš, že ne?”

“Ne, Glendo, nechám ji na pokoji.”

“A pak? Co se stane pak?”

“To je jednoduché. Půjdeme k autu a pojedeme do Bury.”

“Ale tam bude on.”

“Já vím, proto tam taky chci jet. Musím nad ním zvítězit, Glendo. Buď on, nebo já. Tenhle Hartford musí zemřít. Chápeš to? Kdyby ne, bylo by to strašné.”

“Ano, to je jasné,” zašeptala Glenda. “Ale kdo potom spadne mezi ta strašná mlýnská kola, sir James, nebo já?”

“Musí existovat způsob, jak vás zachránit oba. A já ho najdu.”

“To bych si moc přála.” Hlas jí selhal.

Znovu jsem k ní poklekl a sklonil se za kříž, kde jsem hledal uzly provazů, kterými měla Glenda svázány kotníky.

Tentokrát už mě uvolnění uzlů nestálo tolik námahy jako u rukou.

Zachytil jsem Glendino tělo, než sklouzlo z kříže.

Měla problémy udržet se na nohou. Musela se o mě opřít. Tím, jak byla dlouho přivázaná na kříž, se jí zpomalil krevní oběh. Teď se jí krev znovu normálně rozproudila a to jí způsobovalo bolest.

“Jestli nemůžeš jít, tak tě tam odnesu, Glendo,” navrhl jsem jí.

“Ne, Johne, ne, já to zvládnu.” Ještě se ohlédla na templářský kříž a na tvář démona, který umožnil, aby vznikla zdvojená existence Basila Hartforda.

“Necháš ho?” zeptala se.

“Ano. Nebudu vystavovat nebezpečí tvůj život. Však ono mě nějaké řešení napadne.” Jaké, to jsem v tu chvíli nevěděl.

Světlo mé halogenové svítilny nám ukázalo cestu ven z hrobky.

Teď, když jsem se poněkud uvolnil, jsem znovu ucítil ten pach.

Byl prostě odporný. Dělalo se mi z něj špatně, ale nemohl jsem se ho zbavit.

Venku už se setmělo. Tma, kterou neprosvětlo-val ani měsíční svit. Ležela nad zemí jako těžká neproniknutelná báň.

Šli jsme s Glendou k autu. Šlo se jí už lip a ne-uklouzla ani po cestě dolů z poměrně prudkého svahu.

“Myslíš, že to, co děláme, je správné?” zeptala se mě Glenda, když jsem otevřel dveře u auta.

“Ano, jsem o tom přesvědčen.”

Na to jen přikývla, usmála se a nastoupila. Když jsem vyjel, zakryla si rukama obličej. Možná plakala, nevím…

Suko ustoupil. Ostatní nemluvili. Sir James stále jen tupě zíral do prázdna.

“Copak je tam?” zeptal se nakonec Hartford, který se první vzpamatoval.

Suko si odkašlal a odpověděl: “Už musí být ve vsi.”

“Ti mrtví?”

“Kdo jiný?”

Hartford se podivil: “To nechápu. Museli bychom je slyšet nebo vidět.”

“Znáte výraz infiltrace, pane?”

“Ovšem.”

“Tak ta zřejmě tady proběhla. Přišli tajně a určitě se rozptýlili po vsi.”

“Co se stane s lidmi?” zeptala se Diana. “Ten hostinský určitě není jediný, kdo…”

Suko pokrčil rameny. “Je jich moc. Nemůžeme je všechny chránit.”

“A co ten vrah, který má na svědomí hostinského? Může být ještě v domě?”

“Na to jsem právě myslel, paní Hartfordová. Půjdu se pro jistotu podívat.”

“Vy nás tu necháte samotné?”

“Jen na chvíli.”

“Uklidni se, Diano. Jsem tu s tebou,” řekl Morton F. rozhodným hlasem. Suko byl rád, že je tu někdo, kdo se nedá tak snadno zastrašit, to bylo vidět.

Suko objevil úzké dveře. Rýsovaly se ve zdi za pultem. Když je otevřel, ovanula ho vůně kuchyně. Rozsvítil světlo a skutečně se ocitl v kuchyni, kde stál sporák, kredenc a stůl i dřez na nádobí.

Zombie tu nebyl. Jestli byl někde v domě, musel se ukrýt jinde. Suko našel další dveře. Když je otevřel a chtěl vejít do předsíně,

objevila se najednou ruka.

Bledá pracka, za kterou Suko poznal tvář hostinského, která spíš

připomínala ducha.

Byla mrtvolně bledá, téměř průsvitná, ale nebyl to hostinský, byl to jeho vrah, který na sebe vzal podobu mrtvého a už taky nedýchal.

Suko se bleskurychle stáhl. Otočil se a vytáhl bič na démony.

Zatočil jím ve vzduchu, vylétly tři řemeny a Suko se rozmáchl a prásknul.

Zasáhl postavu nemrtvého ve chvíli, kdy se na něho vrhala. Pod úderem biče se nemrtvý otřásl a než dopadl na zem, praskla mu kůže a z ní vycházel šedočerný dým.

Zombie dopadl na stůl, sklouzl na bok a zůstal ležet na zemi. Tentokrát už bude mít věčný mír a klid.

Boj se neodehrál bez hluku. Ve dveřích se ukázal Morton F. Podíval se na mrtvého a jen pokýval hlavou. Víc nic. Byl to člověk,

který se uměl dobře ovládat.

“Tak takhle to bylo,” řekl starý pán.

“Ano, takhle.”

“A co budete dělat teď?”

Suko pokrčil rameny. “Nevím, zda má smysl tady ještě čekat. Možná bychom měli začít prohledávat domy. Třeba se nám podaří zachránit další. Zdejší lidé žijí v hrozném nebezpečí, které nejlépe znají jen oni sami. Ale nepřestali doufat, to jsem poznal při našem rozhovoru. A my jejich naději musíme posílit.”

“Já vám pomohu,” řekl Morton F. Suko vytáhl berettu.

“Jak vás odhaduji, pane, budete s tou zbraní u-mět zacházet, viďte?”

“To víte, že budu, příteli.”

“Tak si tu pistoli vezměte. Je nabitá stříbrnými posvěcenými náboji. Jsem pevně přesvědčen o tom, že zachrání mnohé životy.”

“Vy myslíte, že posvěcené stříbro zabíjí nemrtvé?”

“Ano, správně.”

“Jednou jsem to četl,” řekl Morton F. Hartford a vzal si zbraň. Natáhl ruku před sebe, namířil na Suka a byl spokojen. “Ano, drží se dobře.”

“Ale střílejte jen tehdy, když nebude jiná možnost. Mám jen omezený počet nábojů.”

“To je samozřejmé,” odpověděl hrabě.

Oba muži vyšli z malé kuchyně. Ostatní na ně čekali. Diana se jim dívala v ústrety s otázkou i strachem v očích.

“Už nežije,” řekl jí tchán.

“Kdo?”

“Jen klid, Diano, je po všem.”

Ale Diana Hartfordová byla neoblomná. “Takže tam byl?”

“Ano.” Hlas starého pána zněl pevně.

Teprve teď Diana uviděla, že drží zbraň. Oči se jí rozšířily.

“Odkud to máš? Co s tím chceš dělat?”

“Dal jsem mu ji já,” odpověděl Suko. “Nastane čas, kdy se budeme muset bránit, paní Hartfordová. A nebudeme to mít lehké, to mi věřte.”

“A co mám dělat já?”

Suko pokrčil rameny. “Tady je každá rada drahá. Zkuste se někam ukrýt, nesmí vás najít. Lip vám poradit neumím.”

“Ano, když myslíte.”

Suko se obrátil na sira Jamese. Ale nemusel mu nic říkat. Sir James se prudce postavil, jako by ho někdo vytáhl za límec.

Pak se obrátil.

Suko zůstal stát. Všiml si, že sir John vidí něco, co oni ještě nevidí. Odkašlal si, pootevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak ale jen potřásl hlavou a zamířil ke dveřím. Suko mu zastoupil cestu. “Kam jdete, sire?”

“Cítím to,” odpověděl superintendant.

“Co cítíte?”

“Proklatí templáři jsou na cestě. Brzy sem přijdou.”

“S Hartfordem?”

“Ano, musí být s nimi. Půjdu jim naproti. Slyším v duchu jejich volání. Čekají na mne.”

Suko stál jako skála svému šéfovi v cestě. Co kdyby ho nechal jít? Pak by se mohlo stát, že se superintendant požene do vlastní záhuby.

Na druhé straně by možná bylo lepší, kdyby ho nechal jednat a šel s ním. Pak by mohl v případě nutnosti okamžitě zasáhnout. Bič si zastrčil za opasek s řemínky ven, aby jej mohl ihned použít.

Sir James chtěl projít kolem něho. Suko ustoupil a uvolnil mu cestu. Sir James se na něho ani nepodíval a vyšel na ulici.

“Půjdete s ním, inspektore?” zeptal se Morton F.

“Musím,” odpověděl Suko. “Nemůžu ho nechat odejít samotného.

Počkejte tady, budete mi krýt záda, pane Hartforde.”

“Ano, pokusím se.”

Sir James už mezitím získal menší náskok. Když Suko vyšel ven, nebylo zatím nikoho vidět. Přesto se mu zdálo, že mrtvolný pach je ještě intenzivnější.

Ulice byly prázdné. Soumrak vystřídala tma. Ve vsi svítilo pár pouličních lamp stojících před domy. Vyznačovaly trasu silnice.

Sir James se zastavil. Suko se držel dva kroky za ním. Pozoroval svého šéfa a všiml si, jak otáčí hlavu doprava a dívá se vzhůru po silnici.

Tam odtud tedy přijdou. Jeli tudy odpoledne s Johnem. To ho přivedlo k tomu, že si vzpomněl na svého přítele Johna. Jak asi pochodil? ptal se v duchu. Tu hordu určitě nezadržel. Suko jen doufal, že se jim nepodařilo dostat ho do své moci.

Bylo slyšet jen foukání větru. Venku se neukázalo žádné zvíře. Pokud je nepostihl stejný osud jako tu kočku, zřejmě i zvířata zalezla někde do úkrytu.

“Už jdou…”

To neříkal sir James Sukovi, ale sám k sobě. Vstoupil do silnice. Připomínal hrdinu z Divokého západu, který čeká na své nepřátele, aby je vyzval k rozhodujícímu boji.

Ozvaly se zvuky…

Nejdřív z dálky, sotva slyšitelně. Pak už bylo slyšet kroky, klapot kopyt a to všechno doprovázel mrtvolný pach.

Suko neviděl až na konec vsi, ale podle jeho názoru už museli být nemrtví mezi domy, protože se mu zdálo, že slyší ozvěnu jejich kroků, odrážející se od zdí.

Objevila se bledá zář.

Nejdříve Sukovi připadala jako dlouhá světlá skvrna, ale pak rozeznal první obrys lidského těla.

Basil Hartford!

Kráčel v čele vraždících duchů a připadal si jako velitel vojska, jež se chystá dobýt město.

Sir James zvedl ruku a zamával.

Hartford musel to znamení vidět. Dal skupině za sebou znamení, aby dál nechodili.

Suko nerozeznával jednotlivé postavy. Rozplývaly se ve tmě a tvořily jedinou kompaktní hmotu, z níž se rýsoval sem tam nějaký bledý obličej mezi chuchvalci mlhy.

Nadarmo se pokoušel je spočítat.

“Sire Jamesi!” rozezněl se Hartfordův hlas vesnicí. “Čekáte tu na

mě?”

“Ano,” odpověděl superintendant.

“Pojďte ke mně. Patříte teď k mé družině. Všichni budou brzy patřit ke mně.”

“Nechoďte tam!” varoval ho Suko. “Zůstaňte stát. Řítíte se ďo

záhuby.”

Sir James buď neslyšel, nebo nechtěl slyšet. Obrátil se vpravo a zamířil přímo k vůďci skupiny.

Suko nemohl zůstat na místě. Považoval za svou povinnost ochránit svého šéfa, i kďyby se měl postavit proti celé té smečce démonů. Rychle šéfa ďoběhl a držel se při levé straně silnice. Přesto však byl objeven.

“Ah, to je druhý z našich statečných lovců duchů!” zvolal Basil a rozesmál se. “Toho prvního už jsem viděl. Ten je teď v hrobce a zahrává si s osudem, protože se mu nedaří osvobodit tu jeho holubičku.”

“Žije?” zvolal Suko.

“Ano zatím.” Hartford roztáhl ruce a kráčel jim v ústrety.

Tlupa nemrtvých zůstala stát na místě. Suka chtěl Hartford vyřídit sám osobně.

“Jste odsouzen k smrti, Suko, na to se můžete spolehnout. Nemáte už nejmenší naději na záchranu.”

“To nevím, Hartforde. Ale v každém případě se…”

Co Suko chtěl, to už tomu druhému nesdělil, protože se za ním ozvaly rychlé kroky. Předběhla ho nějaká postava a do ticha se rozlehl pronikavý ženský hlas: “Ještě jsem tady já, Basile!”

V té chvíli stál Basil Hartford proti své ženě…

Dokonce i jeho, živého mrtvého, mohl někdo překvapit. Nikdy nepočítal, že by se mohl setkat se svou ženou. Podvědomě o krok couvl.

“Ty, Diano?”

“Ano, já. Opravdu se ti podařilo mě oklamat. Stála jsem u tvé rakve a plakala. Truchlila jsem nad tebou, i když jsme si v poslední době tvého pozemského života už moc nerozuměli. Vydal ses vlastní nebezpečnou cestou, jež tě zavedla k smrti.”

“Ne, vždyť stojím před tebou!”

“Ale jako co?” vykřikla. “Jako co přede mnou stojíš? Jako mrtvola?” Její hlas se rozléhal přes ulici.

“Možná jako mrtvola. Jsem tu ve dvou podobách. Jsem sám sebou a zároveň jsem i svým předkem Basilem Hartfordem, který nezemřel a neroz-ložil se. Čekal na den svého znovuzrození. A já jsem mu to umožnil. My dva jsme prodělali symbiózu a teď existujeme oba v jedné osobě. Když se na mě díváte, vidíte jednoho člověka, ale ve skutečnosti jsme dva. Dvě osoby v jedné. Tím jsem se stal neporazitelným. Nelze nás zabít oba najednou, inspektore. Možná jsi už mnohokrát zvítězil, ale tentokrát jsem já lepší. Musel to uznat i tvůj přítel a spolubojovník John Sinclair.”

“Žije ještě?”

Hartford se zasmál. “To já nevím. Skoro se mu podařilo zabít tu jeho krasotinku. Je to fantastické. Nedá se to ani pochopit, ani vysvětlit. Já, Basil Hartford, vodím velkého lovce duchů Johna Sinclaira na provázku. Moje magie, magie starých templářů, stále funguje a Sinclair je nucen se jí řídit. Jestli se pokusí zničit Baphomethovo znamení nebo zahubit mě, zemřou všichni, kdo jsou v mé moci. Tím mám na mysli obyvatele této vsi, Glendu Perkinsovou i tebe, Suko.”

Inspektor pozorně poslouchal. Jestli je pravda, co mu tady Hartford povídá, pak mají zatraceně špatné karty v rukou. Horší než kdykoliv předtím.

Ještě nikdy nebyli lapeni do tak ďábelské a tenké pavučiny.

Hartford z toho měl radost. “Proč nic neříkáš, inspektore? Došla ti řeč?” Smál se a plácal se do stehen. Pak se výraz jeho očí změnil, protože poznal dalšího člověka, který vyšel ze stínu domu na silnici.

Byl to Morton F. Hartford!

“Podívejme se!” zvolal Basil. “Takže tu máme skoro celou rodinku pohromadě. Jak roztomilé.”

Suko se ohlédl. Starý pán to dlouho v hospodě nevydržel. Pomalu vstoupil na silnici a šel k nim. Zdálo se, že ho bolí každý krok. Šel velmi velmi pomalu a ve tváři měl těžko popsatelný výraz. Tak se může dívat jen otec na syna. Syna, jehož pohřbil, a který teď znova stojí před ním.

Basil už nemluvil. Situace se změnila, atmosféra zhoustla a všechno najednou dostalo nádech morbidní grotesky.

Starý pán ďržel v ruce Sukovu berettu. Mířil hlavní do země a

Suko jen doufal, že se neunáhlí.

Prošel kolem inspektora a Diany a teprve pak zůstal stát. Otec a syn se na sebe dívali.

Starý pán stál ve tmě, zatímco Basil byl obklopen bledou září.

“Přidáš se ke mně, táti?” zeptal se Basil ironicky. “Rád tě zařadím do své družiny.”

“Ne, to v žádném případě neudělám, Basile. Hnusíš se mi. Radil jsem ti tehdy, abys nechal rodinnou historii na pokoji a přestal pátrat. Tys mě neposlechl. Následky musíš nést sám.”

“Tak tys mně radil, otče? Dovol, abych se zasmál. Ne, to nebyla žádná rada. To byl příkaz. Nechtěl jsi, abych vypátral jisté věci. Naší rodině měla zůstat všechna sláva. Jenže v minulosti ležely pohřbeny zajímavé věci a nebyly mrtvé. Vypátral jsem to, prožil na vlastní kůži okamžik, kdy jsem stál proti svému prapředkovi, s nímž jsem se spojil. Teď udělám z rodu Hartfordů znovu to, čím kdysi býval. Bude mocný a bohatý a bude sloužit peklu.” Rozpažil ruce. “Jen se rozhlédni, otče. Rozhlédni se kolem sebe. Vidíš tu někoho, kdo by mě mohl zastavit? Ani ten přechytralý vrchní inspektor Sinclair to nedokáže. A ten Číňan bude muset taky kapitulovat. Stal jsem se králem díky Baphomethovi, díky Basilovi Hartfordovi a díky svému pátrání.”

Morton F. Hartford těžce oddechoval. “Ne, Basile, ne! Zlo nesmí zvítězit. My budeme silnější, když budeme postupovat společně. Jestli se nikomu nepodaří zastavit tě, učiním to já. Já, tvůj otec, Basile. Já jsem tě vychoval a já z tebe udělám znovu slušného člověka. Za tvého života jsem zklamal, bohužel. Musím tedy nést následky.”

Basil se svému otci smál do očí. “Tak je nes. Nes následky!” Starý pán pokýval hlavou.

Suko cítil, jak se zde atmosféra vyhrocuje. Nemohl ji nechat ještě víc vystupňovat. “Pane Hartforde, uklidněte se. Neudělejte něco nepředloženého.”

“Já vím, co mám dělat, inspektore. Vím to naprosto přesně, k

čertu!” odpověděl Morton F. hněvivě.

Zvedl pravou ruku. Suko teď litoval, že mu půjčil berettu.

Její hlaveň mířila na Basila. “Každý otec se musí vypořádat s

kritickou situací. Nepovažuji tě už za svého syna. Nemohu akceptovat nějakého živého mrtvého. Proto udělám to, co udělat musím.”

Basil se pronikavě rozesmál. Suko věděl, že k tomu má pádný

důvod.

A pak zasáhl!

Stalo se tak ve chvíli, kdy starý pán stiskl ukazováček na spoušti. Beretta vystřelila. Suko viděl u hlavně záblesk. Ale kulka Basila

Hartforda minula a letěla vzhůru k nebi.

Basil se musel smát. Připadal si jako na jevišti, roztáhl ruce jako král, který má všechno ve své moci a všemu vládne.

Zato Morton F. se téměř zhroutil. Zapotácel se, zasténal bolestí, protože mu Suková rána hranou ruky způsobila bolestivé zranění. Pak se však ovládl a otočil k Sukovi.

Byl bledý ve tváři. V jeho výrazu se objevil strach a současně údiv. Diana se k němu rozběhla a podepřela ho. “Proč?” ptal se chraplavým hlasem. “Proč jste to udělal, inspektore?”

“Protože byste nás tím dostal ještě do větších potíží. Váš syn má

převahu.”

“A co stříbrné náboje? Jsou přece smrtelné pro takové tvory, jako je on, ne?”

“Ne pro Basila!”

“To je pravda!” zvolal Basil. “Vystihl jsi to, Číňane. Pochopil jsi, že mám dvě těla. Copak vy jste to nepochopili, že se v mém těle skrývají dvě osoby. Mě nemůžete zastřelit nějakými směšnými posvěcenými kulkami!”

“Pojď, táti, pojď.” Diana převzala velení a vedla starého pána na okraj silnice.

Suko se obrátil ke svému protivníkovi, který opět promluvil:

“Dost už řečí. Přistupme k činům.” Po těch slovech se obrátil a pokynul skupině zombie. “Vy jste mí věrní. Budete mne všude následovat a já vás odměním tím, že dostanete duše lidí žijících ve vsi. Pojďte ke mně, chopte se jich!”

V té chvíli zaslechl Suko známý zvuk. Do vsi vjíždělo auto s

rozsvícenými reflektory. Suko si domyslel, že to bude Johnův rover.

John se vrací!

Na cestě ke zřícenině jsem jel dost pomalu, ale teď jsem na to přestal dbát. Terén byl pro rover hotová zkáza, ale já už na to nebral ohledy.

Glenda seděla vedle mě a přestože byla upoutaná, držela se ještě pevně i držadla na dveřích. Chvílemi mi připadala jako figurína, protože nepromluvila ani slovo.

Varoval jsem ji, než jsme vyjeli, co ji čeká a vůbec jsem nepřeháněl.

Stále z ní vycházel ten nesnesitelný mrtvolný pach. Nepohmohlo ani otevřené okno, jímž do vozu pronikal čerstvý noční vzduch.

Kopec už jsme měli za sebou. Když jsem rozsvítil dálková světla,

připadal jsem si, jako bychom se vznášeli na světelném koberci.

Terén už nebyl tak strmý, ale nerovností na cestě bylo požehnaně. Výmoly, prohlubně, kameny, sem tam kluzká místa, na nichž jsme jen zázrakem nedostali při tak vysoké rychlosti smyk.

Byla to skutečně pekelná jízda.

Konečně jsme dojeli na úzkou cestu vedoucí do Bury. Nebyla to silnice, spíš polňačka.

Zrychlil jsem jízdu.

Někdy jsme přejeli přes takové hrboly, až rover nadskočil jako divoké zvíře a hnal se vstříc dalším překážkám.

“Dojedeme tam vůbec?” zeptala se najednou Glenda.

“To nevím,” odpověděl jsem se smíchem.

“Jestli ano, co budeš dělat proti takovému netvorovi, jako je Basil Hartford, Johne?”

“To zatím ještě netuším,” odpověděl jsem upřímně.

“Máte málo zbraní?”

“To ne, ale nemůžeme je použít. Kdybychom to udělali, přišla bys o život i ty a sir James. Tahle magie je prostě příliš mocná. Jsme v pasti. Minulost a přítomnost teď žijí v symbióze v osobě Basila Hartforda. Je to sice nepochopitelné, ale díky magii možné.”

“Tak je musíš od sebe oddělit, Johne.”

“Velmi správně. Ale jak?”

“To já nevím. Kdybys takovou symbiózu podstoupil taky, možná by tu pak nějaká možnost byla.”

“To je možné.”

Musel jsem přece jen trochu snížit rychlost, protože se před námi vynořila ze tmy dost ostrá zatáčka. Myslel jsem při tom na Glendina poslední slova. Něco mě na nich zaujalo.

Minulost a přítomnost rozdělit je. Ano, to nebylo špatné. Ale vyjde to i u mě?

V mé hlavě vznikl plán. Setkaly se v ní dvě věci. Že by řešení?

Celý případ pro mne začal varováním temného grálu. Tehdy se v kouli zjevila tvář Hectora de Valois, který představoval mou minulost.

Jenže my jsme byli rozděleni, nikoliv spojeni, jako tomu bylo u Basila Hartforda.

Vzal jsem grál s sebou. Teď ho budu potřebovat.

Basil o něm už také slyšel a pravděpodobně se ho taky odpovídajícím způsobem obával.

Zabrzdil jsem. Glenda se na mě překvapeně podívala. Zůstala předkloněna na napjatém pásu. “Co se stalo, Johne? Proč nejedeš dál?”

“Protože jsi mě přivedla na nápad, Glendo.” Energicky jsem otevřel dveře a vystoupil z auta. Chvíli jsem zůstal stát vedle něj. Zdálo se mi, že v místě, kde leží Bury, jsem zahlédl nějaké světlo, ale mohl jsem se mýlit.

Otevřel jsem kufr a našel grál. Vytáhl jsem ho ven.

Glenda vytřeštila oči. “To je on!” zašeptala. “Chci se na něj podívat.”

“Proč ne?”

“Nahání mi hrůzu.”

Hrome, na to jsem nepomyslel. Přirozeně, že jí naháněl hrůzu, vždyť ji očaroval Basil Hartford, přestože vypadala úplně normálně.

Tiskla se do kouta jako vyplašený kolouch a držela si ruku před

očima.

Rozmýšlel jsem se, zda mám grál zase schovat. “Co je ti, Glendo?

Co cítíš?”

“Nedělá mi to dobře, Johne. Neumím ti to vysvětlit, ale připadám si, jako bych uvnitř hořela. Něco v sobě má, věř mi. Nemůžu to vydržet.”

Tentokrát jsem se rozhodl v Glendin neprospěch. Jestliže tak na grál reaguje ona, jak to teprve potom bude s Basilem Hartfordem?

“Glendo?” řekl jsem omluvně. “Já ten grál neschovám, chápeš to?”

Nechala ruku mírně klesnout. “Ne, já…”

“Prostě to nejde, Glendo,” přerušil jsem ji. “Musím ho vzít s sebou. Jen s jeho pomocí můžu zarazit Basila Hartforda.”

“A co já?”

“Ty vystoupíš!”

Tvářila se, jako by mě vůbec nechápala. “Cože mám udělat?

Vystoupit?”

“Ano, vystup a počkej tady někde. Drž se daleko od vsi. Já pro tebe přijedu, až bude po všem.”

Chtěla čas na rozmyšlenou, ale já jí ho nemohl poskytnout.

“Vystup, Glendo, prosím tě!”

Na to přikývla a otevřela dveře na své straně. Pak je zase přibouchla. Škubalo jí v koutcích úst a já věděl, jak jí asi je. Jenže jsem prostě jinou možnost neměl. Grál ji totiž na posledním úseku cesty mohl zabít.

Naposledy jsem jí pokynul a zamával, pak jsem přidal plyn. Mrzelo mě to. Viděl jsem, jak Glenda mizí ve tmě a doufal jsem, že jsem jednal správně.

To slabé světlo ve vsi bylo dobrým orientačním bodem. V noci totiž vzdálenosti klamou, takže se mi zdálo, že se k tomu světlu vůbec nepřibližuji.

Nechal jsem rozsvícená dálková světla a byl rád, když před vesnicí skončila hrbolatá cesta a začala normální silnice.

Přidal jsem plynu.

Rover se teď hnal kupředu, až se celý třásl. Někdy se zakymácel jako loď na vlnách. Něco dřelo o zem. Možná se mi utrhl výfuk. Ale to mě teď nezajímalo.

Objevily se první domky. Autoopravna po pravé straně, kterou jsme viděli se Sukem při příjezdu a v ní muže se šroubovákem. Teď byla prázdná.

Projel jsem kolem ní.

Následovaly další domy. Stály namačkané jeden na druhý jako souvislá stěna. Ani za jedním oknem se nesvítilo..

Jel jsem už pomaleji a pozorně se díval na obě strany. Do auta foukal vítr, ale nepřinášel s sebou žádný zvuk.

Pak zazněl výstřel!

Pokud mne sluch neklamal, byla to beretta.

Sevřel se mi žaludek, když jsem si pomyslel, že už možná jedu pozdě.

Znovu jsem přidal plyn, vjel do zatáčky, znovu vyjel na rovnou silnici a pak už se ve světle dálkových světel objevila celá ta démonická horda obklopená tajemnou září.

Byli to ti proklatí templáři!

Odporné, děsivé postavy. Některé měly tmavé kutny plné pavučin. Seděly na vychrtlých herkách nebo stáli v hloučku a civěly svýma světle zelenýma očima do oslnivého světla.

Bylo jich víc než deset. Zatraceně velký počet protivníků. Na jejich vůdce jsem přes hradbu jejich těl neviděl.

Sešlápl jsem brzdu. Rover dostal mírný smyk, pneumatiky zakvílely, ale pak se auto zastavilo.

Vyskočil jsem ven, dveře nechal otevřené, ale nezapomněl vzít grál.

Říkalo se mu také ohnivý kalich. Držel jsem ho pevně v obou rukou jako nějakou drahocennou vázu z čínského porcelánu. V jeho otvoru ležela koule Tanith, skrze kterou nahlížela bohužel již dávno zemřelá věštkyně do přítomnosti, minulosti i budoucnosti.

Grál účinkoval jako bomba. Abych to vyjádřil přesněji, pohled na něj zapůsobil na proklaté templáře jako jed. Když jsem se k nim blížil, ovanul mě známý mrtvolný pach.

Jestliže ještě před chvílí tvořili kompaktní skupinu, nevěděli teď, jak nejrychleji zmizet. Vrhali se na všechny strany, vydávali přidušené výkřiky, vzájemně si překáželi a naříkali jako o závod.

Najednou jsem měl kolem sebe dost místa a volný výhled!

Nejprve jsem nemohl uvěřit vlastním očím. Se Sukem jsem počítal a také se sirem Jamesem. Ale Mortona Hartforda a neznámou černovlasou ženu jsem tu opravdu nečekal.

Ze vsi určitě nepocházela. V Bury se nikdo tak elegantně neoblékal. Možná to byla nějaká blízká příbuzná rodiny Hartfordovy a Morton ji sem přivezl. A byl tu i Basil!

Stále ho obklopovala ta bledá studená zář. Dvě osoby v jedné.

Minulost a přítomnost se spojily.

Dokážu je znovu oddělit?

Basil se na mě upřeně díval a já jeho pohled vracel.

Jeho zelené oči mi připadaly jako dvě lucerny zasazené do hlavy. Jejich světlo bylo tak studené, až to děsilo. Zřítelnice neměl, jen zelené výplně očí.

“Přišel jsem, Basile Hartforde, abych s tebou zúčtoval. Slyšíš

mě?” řekl jsem.

Samozřejmě, že mě slyšel. Mluvil jsem hezky nahlas. Má slova zněla nad silnicí jako troubení trumpety na znamení dobré zprávy.

Basil Hartford neříkal nic. Jeho dvojitá existence musela být do morku kostí šokována.

Suko, na znamení, že mě viděl, rychle zvedl pravou ruku.

Zůstal jsem stát a napřáhl ruku s grálem proti Basilovi. Teď teprve pořádně zaúčinkoval.

Basil se zapotácel. Ruce mu vyletěly nad hlavu a pak sevřely hrdlo, jako by se chtěl sám uškrtit.

“Nuže?” zeptal jsem se.

Ale žádnou odpověď jsem ani tentokrát nedostal. Aura obklopující Hartfordovo tělo zeslábla, ale ještě ho bylo rozeznat.

“Tak se mi zdá,” řekl jsem, “že jsem si přinesl zbraň, se kterou si na takového soupeře jako ty mohu klidně troufnout. Ty sice žiješ jako dvojí existence, ale já mám v ruce temný grál, který mne varoval prostřednictvím osoby, která se ve mně znovuzrodila. Takže i já prakticky žiji jako dvojí existence…”

To, co jsem říkal, jsem vyslovil v naději a víře, že mi grál bude

stát po boku a skrze Hectora de Valois mi pomůže.

Vyjde to?

Najednou se mi zdálo, že se mi rozskočí celé tělo. V hlavě mi hučelo, temný grál začal jasně zářit. Byla to zlatá záře, která se mísila se sametově rudou barvou koule.

“To bylo dobré, Johne, že jsi použil toho grálu, ano, to bylo moc dobré…” Slyšel jsem ten hlas a pak uviděl i řečníka.

Hector de Valois, starý bojovník za dobro a původní majitel grálu, se zjevil.

Jeho stříbrná kostra ležela na jihu Francie v katedrále strachu, ale jeho duch přešel z onoho světa do přítomnosti.

Stál vedle mne.

Po pravém boku mi stála průhledná postava, která vystoupila z grálu.

Jeho oblečení pro nás nás vypadalo staromód-ně. Měl široký opasek, železnou košili, po boku meč, vysoké boty a přiléhavé kamaše.

Na hlavě měl plochou čapku po boku zdobenou péry. Vypadal stejně odvážně jako býval ve své době.

Jeho příchod mne do takové míry překvapil, že jsem nebyl schopen cokoli podniknout a čekal, jak se situace vyvine.

Grál vyzařoval silnou energii.

A nejen jedním směrem, protože jsem i za sebou slyšel vystrašený nářek. Prokletých templářů se zmocnila panika. Doufal jsem, že moc temného grálu ukončí jejich podivnou existenci v podobě nemrtvých. Neotáčel jsem se však po nich, protože mě daleko víc zajímal Basil Hartford. Dosud nepromluvil, ale teď jsem dostal důkaz jeho

dvojí existence.

Obě těla se od sebe oddělila.

Basil se třásl. Začal se “roztěkat” od shora dolů. Postihlo to celé jeho tělo. Něco mu přeběhlo přes obličej, nějaký stín, chvílemi tmavý, pak zase světlejší.

Ten stín mu putoval pod kůží, škubal sebou, pak se od něj oddělil a postavil se vedle Basila Hartforda stejně jako Hector de Valois stál po mém boku.

Byl to jeho předek, který svým způsobem žil.

Zato pravý Basil Hartford, který v sobě už neměl sílu svého

předka, zahynul.

Byl mrtev už předtím a ožil jen díky dávnému kouzlu templářů. To kouzlo bylo teď zlomeno.

Smrt se dá přelstít, nikoli však navěky. Hartford už neměl naději. Vystoupil na špičky a divoce mával rukama. Pak se zapotácel, kůže dostávala jinou barvu a vydávala mrtvolný pach, který vítr unášel přes silnici.

Basil Hartford byl mrtev v několika minutách a ta černovlasá žena začala strašně křičet. Neměla se na to dívat. Suko k ní přiskočil a odváděl ji pryč, zatímco Morton F. stál na místě jako skála a přihlížel, jak se jeho syn ztrácí. I jeho však opouštěly síly.

Jeho syn se skácel několik kroků od něho a zůstal ležet na zemi, definitivně mrtvý. Ale jeho předek stále žil.

Byl to jen duch, stejně jako Hector de Valois. Oba se kdysi znali. Já stál jako solný sloup. Finále patřilo těm dvěma.

Nebyly to v pravém slova smyslu lidské bytosti, byli to zjevivší se duchové minulosti.

Kdo z nich bude silnější?

Basil Hartford se zjevil také ve své tehdejší podobě. Měl na sobě velmi tmavé oblečení, kolem pasu široký pás, za nímž byly zastrčeny dva krátké meče, které teď vytasil.

Nebyl slyšet žádný zvuk. Celý souboj se odehrával v rovině duchů.

Ani Hector de Valois nezůstal pozadu. I on tasil meč. Díky tomu, že jsem se naučil cestovat časem, jsem o něm věděl, že býval velmi dobrým šermířem.

Zpočátku stáli oba dost daleko od sebe, vzdálenost se však rychle zmenšovala a pak Hartford zaútočil.

Vedl ránu obouruč a bylo vidět, že chce soupeři zasadit smrtelnou ránu hned na poprvé. Jenže Hector de Valois se bránil s hbitostí artisty. Nejprve se ráně vyhnul a pak učinil výpad.

Ale i jeho soupeř ráně unikl.

Pak musel ustupovat, protože Hartford točil rukama jako lopatkami větrného mlýna.

Hector de Valois to provedl velmi důmyslně. Vylákal soupeře tak

daleko, až se dostal do blízkosti grálu, od něhož jsem ustoupil.

Pak ho to zasáhlo.

Najednou na silnici vzplanula pochodeň. Ale nebyl to obvyklý načervenalý plamen, byla to modrozelená pochodeň, vysoká jako strom.

Neslyšeli jsme jediný tón, zato jsme viděli postavu Basila Hartforda uprostřed plamene. Ústa měl doširoka otevřená. Určitě strašně křičel, ale slyšet to bylo jen v prostoru mezi dimenzemi.

Pak byl najednou pryč!

Pohlcen magickým ohněm, který se ho tak nečekaně zmocnil.

Ale neviděli jsme už ani Hectora de Valois. Jen jeho smích mi ještě dozníval uvnitř hlavy. “Tak se to dělá, Johne Sinclaire. Přeji hodně štěstí i nadále!”

“Ano, i tobě hodně štěstí,” zašeptal jsem a zadíval se na temný grál, který už zase vypadal úplně normálně a uzavřel bránu času…

Bylo to neuvěřitelné a přesto skutečné.

Proklaté templáře z hrobky jsme už neviděli. Zmizeli, rozplynuli se ještě dřív, než mohli začít terorizovat lidi.

Nejenže mi spadl ze srdce kámen, byla to přímo lavina. Pak jsem zaslechl hlas svého šéfa, který se ptal Suka, jak se dostal do takového Bohem opuštěného místa.

Nechal jsem vysvětlení na Sukovi a rozběhl se k vjezdu do vsi. 156

Tam už mi přicházela naproti Glenda. Úplně vyčerpaná, ale šťastná. Padla mi do náručí, já ji objal a ona se znovu a znovu ptala, jestli už je opravdu po všem.

“Ano, už je po všem.”

“A ten pach?”

“Zapomeň na něj, holka.”

Smála se a plakala zároveň. Cítila se volná a nejraději by se vznášela.

Unaveným krokem se k nám blížil Morton E Hartford. Podpírala ho ta černovlasá žena, kterou mi pak představil jako svou snachu.

Byla ještě v takovém šoku, že nemohla mluvit. Dívala se do země.

“Jak jste to dokázal, pane Sinclaire?”

Pokrčil jsem rameny. “To vám neřeknu, pane. Na takové věci se mě nesmíte ptát. Někdy se stane, že k nám někdo z onoho světa dohlédne a postaví se na naši stranu.”

“Bez té podivné koule byste to nebyl dokázal?”

“Myslíte temný grál?”

“Ano.”

“Máte pravdu, pane Hartforde. Temný grál nás zachránil. Je to skvělá zbraň.”

“Patří vám, pane Sinclaire?”

“Ano.”

“Pak vám nemohu než blahopřát.”

“Děkuji.”

Bylo načase, abych se začal zajímat o sira Jamese, kterému byla celá záležitost dost trapná, jak se mi zdálo. Ale i v jeho tváři se dalo číst ulehčení.

“Jsou tu ještě nějaké problémy, které je nutno vyřešit?” zeptal se

mě zvědavě.

“Ne, můžete lidem v Bury klidně sdělit, že je nebezpečí zažehnáno a že ti proklatí z hrobky už neexistují. A že to nevypadá, že by se tu ještě někdy objevili.”

Sir James se nedostal k odpovědi, protože se ozvala Glenda. “Co se stalo s tím templářským křížem v hrobce, Johne? A s Baphomethovou tváří?”

Pokrčil jsem rameny. “Co by se s nimi mělo stát? Baphomethova tvář shořela a ten kříž tam může stát ještě dalších tisíc let. Mně to starosti nedělá.”

“Tak to mně už vůbec ne,” řekla Glenda a po tváři se jí rozlil

šťastný úsměv…

KONEC