Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 28 - Sigamův hřích

Žena stála u dveří a ohlížela se!

Nebylo na ní vidět, zda se jí tento elegantní a vznešeně vypadající bar líbí. V jejím hladkém obličeji bez jediné vrásky se nic nepohnulo. Ani v koutcích úst jí nezacukalo. Její obočí bylo vyholené a namalované a nos vypadal jako umělý. V očních důlcích ležely tmavé oči s bezbarvými zřítelnicemi. Dlouhé, vlnité vlasy barvy tmavého mahagonu rámovaly její tvář, ale ani tato záplava vlasů nezměkčila výraz její tváře. Byla chladná, hladká a úplně bez emocí.

Ta žena se ani nepohnula, jen se dívala. Provoz v baru byl v obvyklých mezích. Páry seděly v měkkých křeslech, ale nebyly to páry manželské. Všechny dívky byly mladé a krásné. Vůbec nepůsobily ordinérně a chovaly se ke svým hostům tak rafinovaným způsobem, že je pánové považovali za své přítelkyně.

A za přátele člověk rád zaplatí.

Jelikož žena u dveří stála ve stínu, nikdo ji zpočátku neviděl. A pro ni to také bylo důležité, protože nechtěla být spatřena. Musela si nejdřív udělat obrázek, než se ujme úkolu, kvůli němuž sem přišla.

Měla na sobě tmavé šaty velmi přiléhavého střihu. Byly ušité z tmavě modré látky s hedvábným leskem, která tvořila zajímavý kontrast s rozepnutým světlým pláštěm, který přes ně měla oblečený. Měly kulatý výstřih, nepříliš hluboký. Ta žena neodhalovala provokativně své tělo ani nahoře, ani zbytečně neukazovala nohy, přestože byly přímo dokonalé. Sukni měla dlouhou po kolena, bez rozparku. A právě tím, že byla tak střízlivě oblečená, vypadala neodolatelně sexy

Zejména při chůzi, kdy látka sledovala každý pohyb jejího těla, zdůrazňovala jeho dokonalé tvary. Bylo jen stěží představitelné, že tato žena měla na sobě spodní prádlo.

Stála u dveří dost dlouho, aby si mohla přesně naplánovat, kudy půjde k baru. Tříčlenné kombo si právě udělalo přestávku. Z reproduktorů zněla tichá hudba, ale na kruhové taneční ploše nikdo netančil. Byl to obvyklý taneční parket, jaký bývá v barech. Osvětlený zdola i shora různobarevnými reflektory, které vrhaly při tanci na tanečníky světelné efekty všemožného druhu.

Žena teď zamířila k parketu, chtěla ho přejít a posadit se k barovému pultu. Alespoň to tak vypadalo.

Až po několika krocích, ještě než došla k okraji parketu, ji ostatní hosté vzali na vědomí. A v té chvíli se z toho stalo něco jako entrée nějaké divy nebo filmové hvězdy, protože se ze všech stran ozývala

“ach” a “och”. Zejména muži zmlkli a zapomněli na své společnice.

Všichni sice patřili ke stálým hostům, ale něco takového tady ještě neviděli. Každý její pohyb přímo sršel erotikou. Někteří z hostů zapomněli zavřít ústa, jiní se lehce zpotili, ale všichni bez rozdílu si představovali, jak tu ženu objímají v náručí.

Jeden tlustý muž v bílém saku luskl na servírku. Měla vysoké podpatky, černé krátké kalhoty a bílou hedvábnou halenku, na níž bylo vytištěné červené srdce.

“Ano, pane…”

Tlustý muž se k ní naklonil, přiložil si ruku k ústům, aby ho nemohl slyšet nikdo, kromě servírky. “Prozraď mi, maličká, kdo to je?”

“Pane, já opravdu nemám tušení.”

“Nelži! Objednal ji šéf, aby nám ji prezentoval jako překvapení?”

“Ne, pane, neznám ji. Vidím ji teď poprvé. Věřte mi.” Muž zlostně mávl rukou a servírka odešla.

Tlouštík nebyl spokojen. Obrátil se ke své společnici se stříbrným přelivem. I ona byla překvapená. Tu ženu dosud v baru nikdy neviděla.

Neznámou krásku vůbec nerušila tak velká pozornost ostatních. Nevadilo jí, že se na ni všichni dívají. Pokračovala svou cestou a v této chvíli přecházela parket.

Pod ní se otáčelo světlo. Při každé jeho otáčce se měnila barva ženiných šatů i vzor. Jednou byly tmavě vzorované, pak zase dostaly světlý odstín, vzory jí klouzaly po těle a ještě víc zdůrazňovaly její tajemnou krásu.

Při každé změně osvětlení se měnila v jinou bytost. Všichni muži měli přibližně stejné představy, připadala jim buď jako hadí nebo pavoučí žena, ale žádný z nich to nevyslovil nahlas. Všichni vnímali její zvláštnost, připadala jim jako z jiného světa.

Ona se však nedívala ani nalevo, ani napravo. Šla si svou cestou a

mířila k baru. Tam stál Fernando Diaz, šéf a plnokrevný Španěl s jiskrnýma očima, známý jako svůdce žen. Byl opálený, jako by každý den ležel přinejmenším dvě hodiny na slunci. Diaz však místo toho chodil do solária a používal tónovací krémy

Dělal šéfa třem barmankám, ale na ty v této chvíli zapomněl. Měl oči jen pro tu cizí ženu, která mířila k jeho baru a tenký knírek mu při tom poskakoval tak, že bylo na první pohled patrné, jak je nervózní. Dvakrát si rukou uhladil napornádované černé vlasy, v nichž už prosvítaly první šediny, přestože si je barvil a začal se potit pod pažemi. Jeho deodorant teď bude muset ukázat, zda svou kvalitou odpovídá reklamě.

Diaz se opřel dlaněmi o pult, aby tak alespoň částečně skryl své rozechvění. Ta žena nepotřebovala barové osvětlení, aby vypadala skvěle, ona prostě byla skvělá.

Udělala poslední dva kroky a vybrala si stoličku naproti Diazovi. Barové stoličky měly potah z béžové kůže a samotný bar tvar podkovy. Ta žena byla jediným hostem, který teď seděl u baru.

U každého jiného hosta už by Diaz nasadil jeden ze svých svůdných úsměvů, ale u této ženy pociťoval rozpaky. Věděl, že mu na jeho úsměv nenaletí, a tak se pěkně držel zpátky.

Pokývla mu na pozdrav.

Zamyslel se nad jejím pokývnutím a uvědomil si, že tak to dělají jen královny. Ano, pozdravila ho jako královna. Neuvěřitelné, ale bylo to tak.

“Čím vám mohu posloužit?” zeptal se jí a v duchu proklínal svůj hlas, který nepoznával.

“Nápojový lístek, prosím.”

“Prosím.” Diaz sáhl pod pult a podal jí malý, v kožených deskách vázaný nápojový lístek.

Znovu mu poděkovala pokývnutím hlavy, otevřela první stránku, ale ani se nepodívala na obsah a objednala si vodku. “Ale dvojitou, prosím,” dodala.

“Ovšem, s radostí.” Diaz vytáhl láhev. Byl zkušený barman, ale teď si připadal jako učeň, protože když vodku naléval, chvěla se mu ruka a on polil sklenici.

To ho rozčililo.

5 -

Krev mu stoupla do hlavy, ale nemohl nic dělat. Naštěstí se mu podařilo sklenici postavit na pult a nevylít její obsah.

Žena opět pokývla hlavou. Její štíhlé prsty se jako hadi přisunuly ke sklenici a objaly ji. Diaz si všiml, že má nehty nalakované na zeleno a že na malíčcích byla zeleň nejsvětlejší, na ostatních prstech přecházela v sytě zelenou a nejtmavší byla na palcích.

Žena zvedla sklenici, ochutnala a pak vypila obsah dvěma doušky. Každou jinou ženu by už Diaz dávno oslovil, ale u této si netroufal, a tak se místo toho díval, jak odkládá sklenici.

Neznámá zvedla hlavu a zadívala se na něho. Ten pohled ho znervóznil. Ještě nikdy v životě neviděl takový pohled. Nedokázal by ho popsat, byl prázdný a zároveň za ním byl nějaký pocit, jenže jaký, to nedokázal říct.

A najednou ho napadl příměr. Ty oči vypadaly uměle, jako dvě malé, světlehnědé kovové plošky, které někdo vsadil do rohovky.

“Chutnala vám?” zeptal se a ta otázka mu připadala hloupá. Žena jen pokrčila rameny.

“Ještě jednu?”

“Ne!”

Teprve teď si barman povšiml jejího hlasu. I ten měl umělý tón. Mluvila jako robot. V jejím hlase nebylo slyšet žádné modulace a to ještě zvýšilo Diazovu nejistotu.

Marně se snažil uhnout jejímu pohledu a díval se jí střídavě přes jedno a pak zase druhé rameno, směrem, kde seděli ostatní hosté, kteří teď nedělali nic jiného, jen pozorně sledovali tu neznámou ženu.

Ani spolu nemluvili. Přestože z reproduktorů hrála tichá hudba, barmanovi se zdálo, jako by se nad celým podnikem přiklopil zvon mlčení.

Něco takového Fernando Diaz ještě nikdy nezažil a navíc ho rozčilovalo, že se třese.

“Mohl bys mi prokázat laskavost!”

Hlas té ženy ho vytrhl z myšlenek. “Ano, jistě, co si přejete?”

Na chvíli se zamyslela a odhadovala ho pohledem, přičemž pozvedla své vyholené obočí. “Chtěla bych mluvit s tvým šéfem.”

“No… ehm… s kým chcete mluvit?” zeptal se, aby získal čas.

6 -

Nevěděl proč, ale nedokázal jí tykat.

“S tvým šéfem!”

“To nejde,” řekl, ale litoval té odpovědi už ve chvíli, kdy ji pronesl, protože ta žena se na něho podívala tak, jako by ho chtěla hypnotizovat. V očích měla chladný lesk, při němž ho zamrazilo.

“Proč to nejde?” zeptala se.

Bude si muset něco vymyslet. Ale Diaz teď nedokázal pohotově lhát. Odpověděl vyhýbavě: “Mohu se zeptat, slečno. Ale mnoho naděje vám nedávám. Věřte mi.”

Rezignovaně přikývla: “Ale zkuste to, prosím.”

Diaz se pomalu otočil, protože si chtěl připrat nějakou výmluvu, kterou naservíruje šéfovi jako důvod k vyrušení. Měli totiž zákaz šéfa rušit. Pokaždé, když k tomu došlo, strašně se rozčilil. Diaz už to dobře znal. Tady platila jistá pravidla, kterými se zaměstnanci museli řídit.

Neznámá žena neviděla, jak drží sluchátko. Rozhodl se hovor předstírat. Náznakem vyťukal tři čísla a potom začal mluvit, jako by na druhém konci drátu někdo byl. Dal si deset vteřin, které mu pak připadaly zatraceně dlouhé, když měl mluvit do hluchého telefonu. Potom se s povzdechem obrátil zase k ní a s politováním pokrčil rameny

“Ne?” zeptala se ho žena chladným hlasem.

“Ne.”

Olízla si rty. Diaz si všiml jejího jazyka. Leskl se jako vlhký kov.

“Já jsem také nechtěla mluvit s Frankem Rawlinsem, ale…”

“No moment, ale on je naším šéfem!”

“Pro vás možná. Pro mě je jen kašpar. Je tu ještě jeden.”

“O tom nic nevím.”

“Nelžete mi!” zasyčela žena. “Je tu ještě jeden. A já znám i jeho jméno.”

“Skutečně?”

“Costello. Logan Costello, pane.”

Fernando Diaz našel za posledních pár okamžiků svou bývalou sebejistotu. To se po jejích slovech radikálně změnilo. Ne že by dostal strach, ale slyšet to jméno z jejích úst bylo něco jako urážka samotného Boha, protože Costello platil za boha londýnského

7 -

podsvětí. Přinejmenším byl bohem mafie. To on tahal za nitky. Spolu se svými lidmi kontroloval obrovské impérium, které se neomezovalo pouze na Londýn, ale rozpínalo se daleko za jeho hranice. Jihozápad ostrova byl rovněž pod jeho kontrolou a jeho ruce sahaly až do zahraničí.

Zvlášť v poslední době se začal rozpínat. Měl v plánu ovládnout nejen Itálii, ale také východní státy. Polsko a Rusko.

Costellova moc nabyla nebeských výšin a tahle žena si prostě řekne, že s ním chce mluvit.

“To je nemožné,” zašeptal Diaz, ačkoliv vlastně nechtěl říct vůbec nic.

“Co je nemožné?”

“Abyste s ním mluvila.”

“Ale znáte Costella?”

“Ano, podle jména, ale pro normálního smrtelníka je vyloučeno se k němu dostat. Nevím, který ďábel vám to nakukal, abyste sem přišla a o něco takového mě požádala.”

“Ďábel, to jste uhodl,” zamumlala.

Diaz její odpověď přeslechl. Sněhově bílým kapesníčkem si otřel pot z čela a naklonil se k návštěvnici. “Víte co? Tu vodku si napíšu na sebe. Seskočte ze své stoličky a zmizte! To je jediné, co vám mohu poradit.”

Žena ho ale neposlechla. Zůstala sedět, jen zvedla obočí a pak se zeptala: “Nenapadlo vás, že děláte chybu, když mi něco takového radíte?”

“Je to dobrá rada, žádná chyba.”

“Já si myslím něco jiného.”

Studeně se na něho zadívala, až ho znovu zamrazilo. Tušil, že ho potká něco zlého, ale nevěděl co. Něco na té ženě se mu nelíbilo a její další otázka ho vyděsila. “Považujete mě za normální smrtelnici?” zeptala se.

Diaz se chtěl usmát, ale nepodařilo se mu to. Jen mu zacukalo v koutcích úst. “Co prosím?”

“Považujete mě za normální smrtelnici?” zopakovala svou otázku.

“Ano, zatraceně! Proč bych neměl?”

Žena jen pokývala hlavou a řekla: “Tak se pozorně dívejte. Velmi

8 -

pozorně.”

Řekl si, že tu laskavost jí ještě prokáže. Přemýšlel, s jakým trikem na něho teď vyrukuje a viděl, jak zvedá pravou ruku. Spojila palec s ukazováčkem a dotkla se čela. Na pravém spánku, tam, kde začínaly růst vlasy.

“Teď se dobře dívejte!” řekla.

Diaz se díval. A měl pocit, že prožívá horor. Že se stal obětí hrůzostrašného scénáře, protože to, co tady, u svého baru viděl, mu připadalo jako šílený sen.

Ta žena vzala mezi prsty kousek kůže a uštípla ji z hlavy. Odhalila malý otvor, za nímž bylo vidět mechanické soukolí…

Barman se zmohl jen na povzdech: “Och, Bože… och, Bože…”

Tatáž slova jsem užil i já, když jsem zůstal stát ve sprchovacím koutu vedle ženské mrtvoly a civěl na ni, neschopen slova. Suko stál vedle mě a pánové z oddělení vražd ustoupili a odvrátili se. Tenké gumové rukavice, které měla na rukou, vypadaly jako tenoučká vrstvička ledu na růžové kůži.

Žena ležela na zádech a sprchy na ni shlížely jako kovové oči. Tato místnost byla společnou sprchou městských lázní, ale to nás zajímalo jen okrajově. Nejvíc nás samozřejmě zajímala ta žena.

Byla mrtvá.

Ale to bylo také druhořadé, ačkoliv to může znít morbidně. Šlo totiž o to, jakým způsobem zemřela. A to byl důvod, proč nás k tomu případu zavolali.

Ta žena neměla kůži!

Ano, někdo jí stáhl kůži z těla. Nešlo o film “Mlčení jehňátek”, ale o strašlivou skutečnost, o brutální vraždu, spáchanou za překrásného jarního dne.

Objevila ji uklizečka.

Lázně byly dnes dopoledne zavřené, otevíralo se až v poledne. A teď tohle.

Dýchal jsem zhluboka, a přesto jsem měl pocit, že se dusím. Hrdlo se mi stáhlo a v hlavě jsem cítil tupou bolest, jako by mě někdo praštil. Ruce i nohy se mi třásly a pot mi stékal v potůčcích po zádech. Lepil se mi na kůži jako studený olej.

Rád bych si ušetřil její popis. Jak ta ubohá žena vypadala, si jistě

9 -

umí každý představit, ale my jsme policisté a nemohli jsme se prostě sebrat a odejít. My se musíme umět podívat kruté realitě do tváře.

Stál jsem nehnutě. Vedle mě Suko, který nic neříkal, ale podle sípavého dechu jsem poznal, že se mu špatně dýchá a viděl, že se mu z toho pohledu dělá zle. Měli jsme teď vlastně spolu mluvit, ale nedokázali jsme ze sebe nic vypravit.

Obešel jsem mrtvou a vyhnul se kaluži zaschlé krve. Kde se tady vzaly mouchy, jsem netušil, ale bylo jich tu celé bzučící hejno.

Byl to jediný zvuk, který rušil ticho, protože kolegové z oddělení vražd mlčeli. Včetně jejich šéfa, který stál ve dveřích jako stráž. Byl to známý policista a byl to on, kdo řekl, že je to případ pro nás.

Jmenoval se Tanner, hodností šéfinspektor a byl známý tím, že nikdy nesundával z hlavy svůj starý klobouk. Ani my jsme ho bez něj téměř neviděli. Nechal si ho dokonce i v této sprše, plné pachu krve.

Když jsme se Sukem dokončili obhlídku, byly naše obličeje s každým krokem bledší. Tanner na nás čekal a nebyl překvapený, když jsme se u něho zastavili. Na nic se nás neptal, jen se díval. Poprvé jsem v jeho pohledu četl něco, co jsem tam nikdy předtím neviděl čiré zoufalství.

Tanner, který už sloužil tolik let u policie a tolik toho viděl, byl najednou bezradný. Když na nás vrhl tázavý pohled, pokrčili jsme jen rameny.

“Půjdeme?” zeptal se.

Přikývl jsem na souhlas. Nechali jsme u mrtvé Tannerovy lidi. Byla to práce, kterou jsem jim v žádném případě nezáviděl. Zatím jsme nevěděli, kdo byla ta žena. Po jejích šatech se pátralo. Snad se najdou a my budeme moci zjistit její totožnost.

Tanner se obrátil a otevřel dveře. “Pojďte se mnou,” vyzval nás.

Šli jsme za ním. Vedl nás chodbou, jejíž podlaha tvořila šachovnici z černo-bílých dřevěných parket. V této části lázní byly sprchy a sauna. Nevedlo sem žádné okno, bylo tu jen umělé osvětlení.

Suko si třel rukou zátylek a pokaždé, když se podíval na dlaň, byla vlhká potem.

Tanner ukázal před sebe. Aniž by nám musel cokoliv říkat, věděli jsme, kam chce jít. Byly tu zřízeny takzvané klidové zóny, což

znamenalo, že v širších částech chodby byly kouty se stoly a židlemi, kde nikdo nerušil. Velké lázně bez lidí působí zvláštně. I na mě to prostředí působilo. To prázdno a ticho se mi nelíbilo. Díval jsem se, jak si Tanner sedá s kloboukem na hlavě. Díval se do prázdna a zdálo se, že nevnímá, jak odsunujeme židle a sedáme si proti němu.

“Svým způsobem jsem rád, že to postihlo mě a ne mého mladého kolegu. Ten už by úplně ztratil víru v tento svět, pověsil by všechno na hřebík a já bych mu to ani nemohl mít za zlé,” vypravil ze sebe pochmurně. “Je to prostě strašné, víte? A strašné je i to, že se na to člověk musí dívat. Já mám rád vraždy, které jsou jasné a čistě provedené, ať si to zní třeba cynicky, i když ve srovnání s tímto zločinem je všechno relativní. Proboha svatého, v jakém to žijeme světě?”

Nevyslovil tu otázku proto, že by od nás čekal odpověď. Suko ani já bychom mu na to stejně nedokázali odpovědět. Byl to svět hrůzy, zejména ten, se kterým jsme se setkávali my. Někdy jsme se ptali, zda se může všechno ještě vystupňovat, ale podle toho, co jsme dnes viděli, tak může. Už jednou jsme měli podobný případ. Tehdy jsme pátrali v Monte Carlu po vdově voodoo.

Ale ten případ byl uzavřen. Zde někdo otevřel čistou stránku v knize hrůz.

“Můžu se vás zeptat, zda pro to máte nějaké vysvětlení?” řekl komisař.

“Nemáme,” odpověděl Suko.

Pokrčil jsem rameny a tiše dodal: “Teď bych se potřeboval napít

něčeho ostrého.”

Tanner učinil omluvné gesto a řekl: “Vozím s sebou pro všechny

případy v autě láhev. Mám pro ni zajít?”

“Později.”

“Dobrá.” Podepřel si bradu rukou a mlčel, což jsme u něho neznali. Tento případ nám všem pocuchal nervy a zatím jsme ani nevěděli, kde začít pátrat. Ta žena zemřela strašně krutým způsobem, což bylo samo o sobě zlé, ale kdo nám mohl říct, že je nebo zůstane jediná? Takové vyhlídky mě doopravdy děsily.

“Proč?” zeptal se Tanner. “Co chce někdo dělat s lidskou kůží?”

“Třeba ji chce použít k transplantaci,” mínil Suko.

“Čeho?”

“To já nevím. Třeba chce stvořit nového člověk, jako Frankenstein. Ten případ zná přece každý. A variací bylo taky dost a nejen na filmovém plátně. I my s tím máme zkušenosti. Ale víc vám k tomu neřeknu. Doopravdy.”

“Bohužel,” řekl Tanner.

“A co ta uklizečka, která tu ženu našla? Mluvil jsi s ní?”

“Ne, Johne. Nešlo to. Byla v hrozném šoku,” řekl Tanner a natáhl si nohy. “Museli jsme ji nechat odvézt do nemocnice. Zatím není jasné, kdy ji bude možné vyslechnout.”

“Jsou ještě jiní svědci?”

Tanner beze slova zavrtěl hlavou.

“A kdo ta žena může být, taky nikdo neví?” zeptal se Suko.

“Zatím ne, Suko. Pokoušíme se najít její šaty. Je možné, že je vrah neodnesl. Mí lidé prohledají šatny a okamžitě mi dají vědět, kdyby je našli.”

Šatny ležely v tomtéž poschodí, ale na opačné straně. Bylo to tam cítit chlórem a jinými čistícími prostředky. Připadal jsem si jako obalený neviditelným oparem pachů a vůní.

Z dálky bylo slyšet hlasy a klapání dveří. Někdo si pronikavě a falešně pískal. Třeba si chtěl dodat odvahy. Přejel jsem si rukou čelo, ale ani tento pohyb nedokázal dát do pohybu moje myšlenky. Byly uzavřené za jakousi umělou stěnou, kterou jsem teď nedokázal prorazit. Pokaždé jsem do ní narazil a nedostal se ani o krok dál.

Nevěděl jsem, jak k tomu případu mám přistupovat, ani to, jestli vůbec spadá do mé kompetence. Ale na tom tolik nezáleželo. Bylo naší povinností podat Tannerovi pomocnou ruku.

Ten si maloval prstem po stole. “Co se stane, když ten případ nevyřešíme?” zamumlal.

“Jak to myslíš?”

“Úplně jednoduše, Johne. Když nenajdeme žádnou stopu. Budeme muset čekat, až se to stane znovu?”

“To bych si nepřál.”

“Já taky ne. Ale vyloučit to nemůžeme.”

“Ne, to máš pravdu.”

“Právě.”

Suko přemýšlel optimističtěji. “Když se najdou šaty oběti, budeme toho vědět víc. Doufám, že se v nich najde i průkaz totožnosti. To už by byla stopa.”

“To je příliš hezké, než aby to byla pravda. Nevěřím, že by to vrah nechal tady, v lázních. Stejně je tu ještě otázka, co tady ta žena vlastně dělala. Jak se sem dostala? Totéž platí i o vrahovi. Byla tady už od včerejšího večera, nebo se sem dostala v noci?” Pokrčil jsem rameny. “To všechno musíme teprve zjistit. Obávám se, že to bude mravenčí práce.”

“Takže nic pro tebe, co?”

“Ne, Tannere, to je spíš práce pro tebe. S tím si budeš muset poradit. Ale zatím ještě bohužel nejsme tak daleko. Zbývá jen věřit svému štěstí.”

“A tomuhle,” ukázal si Tanner na nos.

“Proč?”

“Protože mám čich na případy, které naberou velkých rozměrů. Tady to smrdí, Johne. Řekl bych dokonce, že to hodně smrdí. Prostě jsem si jistý, že to nejstrašnější teprve přijde a že se nebudeme stačit divit.”

Nevymlouval jsem mu to, protože jsem toho starého lišáka znal.

Opravdu měl čich na případy.

Pak jsme uslyšeli kroky a odmlčeli se. Jeden z Tannerových mužů k nám spěchal. Nesl něco přes ruku, uložené v igelitovém sáčku. Když přišel blíž, poznali jsme, že jsou to šaty. Jak se dalo předpokládat, patřily té mrtvé.

Muž si přitáhl židli a sedl si mezi nás. “Našli jsme je,” řekl a vyprázdnil obsah sáčku na stůl.

Byly tam kalhoty, halenka a svetr. A samozřejmě prádlo.

“To už je alespoň nějaký začátek,” pronesl šéfinspektor Tanner.

“Víc jste toho nezjistili, Toddy?”

“Ano, šéfe, už víme, kdo to je.”

“Vážně? Kdo?”

“Pochází z pevniny, z Prahy. Jmenuje se Anna Skoralová, ale neptejte se mě, co tady dělala.”

Tanner se krátce zasmál. “No vida, takže přece něco. Máš u sebe její doklady?”

“Ne. Teď právě někdo telefonuje s Prahou. Chtěli jsme se o ní dovědět víc. Je možné, že má záznam u tamější policie.”

“Správná logika, to bych udělal taky.” Tanner na nás mrkl. “Ten vrah se dopustil chyby. Jestli všecko vyjde tak, jak si to myslím, tak ho dopadneme.”

Ale já takový optimista nebyl. “Říkáš chyba, Tannere? Já nevím, zda to byla chyba. Někteří jsou si tak jistí, že o takových věcech nepřemýšlejí. Zejména, když nejde o takzvanou normální vraždu. Víš, co tím myslím.”

“Jasně, myslíš něco, co spadá do vašeho oboru.”

“Správně.”

Tanner svěsil koutky. “Znáte mě. Někdy jsem rád, když můžu případ předat jinému, ale tentokrát se na to dívám jinak. Na tohohle netvora si chci posvítit. Doufám, že mi rozumíte.”

“Jistě.”

Tanner vstal. “Takže teď už tady nemáme co dělat.” Potom se obrátil na svého spolupracovníka. “Odkud telefonujete?”

“Z auta, šéfe.”

“Fajn.” Tanner nám pokynul. “Jdeme tam. Možná budeme mít ještě větší štěstí.”

Spolkl jsem odpověď, jen jsem nám všem držel palce, abychom případ tak brutální vraždy dokázali objasnit. Už teď jsem byl přesvědčen, že nebude spadat do kategorie běžných vražd. Určitě za tím bude něco démonického, ďábelský motiv, nebo nějaký větší plán.

Museli jsme po schodech sejít do přízemí. V hale jsme se zastavili u pokladny. Vlevo od nás byl velký bazén, na jehož hladinu dopadaly sluneční paprsky přefiltrované přes skleněnou stěnu, takže to vypadalo, jako by na hřebenech vlnek tančili tyrkysoví skřítkové. Velké prosklené dveře byly otevřené. Zarážka je držela tak pevně, že se nemohly zavřít.

Dveře vedly na široké schodiště před budovou, kde stála auta. Patřila k vozovému parku oddělení vražd. Stál tam i hlouček zvědavců, kteří sice pořádně nevěděli, co se stalo, ale to jim vůbec nebránilo v tom, aby nepřetřásali svoje domněnky.

Sešli jsme po schodech do teplého jarního dne. Bylo to příjemné, nechat se laskat slunečními paprsky. Obloha byla modrá jako na

pohlednici. Bez jediného mráčku. Teplota za poslední dva dny vystoupila natolik, že už se dalo spíš mluvit o letním než o jarním počasí.

Tanner šel rychleji, než my. Zmizel v jednom z policejních aut a hovořil s kolegy. My jsme čekali venku.

Zapálil jsem si cigaretu, za což mě stihl Sukův zlý pohled. Pokrčil jsem rameny a vypustil do vzduchu první kouřové obláčky.

Tanner vystoupil z auta. Když jsem se mu zadíval do tváře, vypadal spokojeně. Musel dostat příznivou zprávu.

“Spokojen?” zeptal se ho Suko.

Tanner se usmíval. “Jak se to vezme.” Vytáhl z aktovky láhev a podal mi ji. “Chtěl ses něčeho napít, Johne. Já už jsem to udělal.”

Odšrouboval jsem uzávěr a nechal protékat zlatou whisky hrdlem. Suko se nenapil. Tanner láhev zase schoval a řekl: “Jo jo,

zaznamenali jsme menší úspěch. V Praze tu ženu znají.”

“Ach,” komentoval jsem.

“Anna Skoralová nemá trestní záznam. Je na naší straně, přátelé.”

“Ona pracovala pro policii?” zeptal se Suko.

“Ano i ne.” Tanner si odkašlal. “Nemusím vám říkat, k jakým změnám v té zemi došlo. A nemyslím tím jen rozdělení na dva samostatné státy. Myslím spíš sociální a společenské změny, to, že se tam ze západu nedostaly jen kladné věci, ale také všechno špatné. K tomu patří zločinnost. Kromě toho jsou Praha a Varšava uzlovými body pro Společenství nezávislých států, a to nemluvím jen o ruské mafii, ale také o východní mafii.”

Suko pokyvoval hlavou. “Ta žena byla tedy pověřena bojem proti východní mafii?”

“Ano, patřila ke speciální skupině, spadající přímo pod vládu, která ten teror měla zastavit. Nebo ho alespoň částečně ochromit.”

“To je jasné,” zamumlal jsem.

“Ale co dělala tahle Anna Skoralová v Londýně?” vyptával se Suko.

“To je právě otázka. Ale dostaneme na ni odpověď. Můj podřízený mi řekl, že v Praze napřed musí vyhledat příslušné spisy. Potrvá to asi dvě hodiny. Pak tam můžeme zavolat z mé kanceláře.”

S tím jsme samozřejmě souhlasili.

Tanner se podíval na hodinky. “Za deset minut?”

“Dobrá.” Šel jsem za Sukem, který se zastavil u svého BMW. Dneska jsme přijeli jeho autem barvy černého diamantu. Podívali jsme se na sebe přes lesknoucí se střechu a Suko řekl: “Johne, víš, že mám už teď zatraceně nepříjemný pocit?”

“Dovedu si představit.”

“Mafie, Praha, kšeftování s lidským strachem. Nenapadá tě při tom jedno jméno?”

“Myslíš Logan Costello?”

“Přesně on.”

“Už jsem na to myslel a myslím si, že se mu brzy podíváme na zoubek…”

Žena u baru držela kus kůže jako papír. Barman si chtěl zaclonit oči rukou, ale pak to neudělal. Připadalo mu, jako by dostal povel, aby se díval. Ten neuvěřitelný výjev viděl jen on. Tři barmanovy pomocnice, které seděly předtím u baru, odešly za svými hosty ke stolům, aby je připravily o peníze tam.

V otvoru v čele, který měl tvar písmene V, viděl barman namodralý kov a za ním změť drátů se zelenou izolací. A ještě něčeho si všiml. Jak žena vyndala ten kus umělé kůže, posunul se jí celý obličej. Vypadalo to jako umělá maska, kterou je možné stahovat podle potřeby.

Ale úsměv na tváři jí zůstal. Teď ale vypadal zlověstně. Vůbec by se nedivil, kdyby si teď strhla i rty.

Pomalu si přitiskla kus kůže zpátky k obličeji, jako by si tam lepila kus gumy.

Obličej vypadal stejně hladký jako předtím a barmanovi se zdálo, že se probudil ze zlého snu. Zamrkal, protože se mu dostaly kapky slaného potu do očí, ale také proto, že nemohl pochopit, co právě viděl. To nebyl nějaký špatný vtip, nýbrž šokující skutečnost.

Neznámá žena seděla na své stoličce, jako by se vůbec nic nestalo. Zvedla ruce a položila je na barový pult. Beze stopy emocí se dívala na zmateného barmana.

“Teď už s ním mohu mluvit?1’ zeptala se.

Fernando Diaz zalapal po dechu. “Koho… koho myslíte?”

“Ne Franka Rawlinse, Costella!”

“Proboha, ne tak hlasitě!” Vylekaně se rozhlédl. “To jméno není radno vyslovovat!”

“Je u vás!”

“To nevím.”

“Ale já ano. Mám dobré zdroje. Chci k němu. Costello určitě nechodí hlavním vchodem, ale používá zadního. A já si myslím, že teď sedí v Rawlinsově kanceláři. Zavedeš mě tam.”

Její hlas se vůbec neměnil. Zůstal chladný a nezúčastněný. Ta žena byla naprosto bez citu a pro Diaze už nebyla ženou, nýbrž jedním z robotů příští generace, před nimiž mnoho lidí varuje, protože se bojí, že by tak dokonalé stroje mohly jednou ovládnout lidstvo a samy se stát nekontrolovatelnými.

“Jestli hned nepůjdeš, zabiju tě. Hned tady, před očima všech

přítomných.”

Diaz zbledl ještě víc, až ho to samotného udivilo. Ať to znělo jak chtělo nepravděpodobně, když se nad tím zamyslel, bylo mu jasné, že ta žena to myslí vážně. Teď už by do ní řekl úplně všechno.

“Ano,” odpověděl, “pojďte za mnou.” Jako náhodou při tom sáhl rukou pod pult. Bylo tam poplašné tlačítko. Když ho stiskl, rozezněl se v Rawlinsově kanceláři poplach. Tak bylo možné šéfa upozornit a on mohl podniknout nezbytná bezpečnostní opatření.

Diaz luskl prsty.

Jeho gesta si povšimly ty tři pomocné barmanky. Jedna z nich vstala z křesla, odložila sklenici a šla ho vystřídat.

Zastavila se před Diazem s úsměvem na tváři. “Bude to trvat dlouho?” zeptala se.

Rychle se zadíval na neznámou ženu. “To ti přesně neřeknu,” odpověděl.

“Kam jdeš?”

“K Frankovi.”

“Vážně?” Barmanka se obrátila k ženě a řekla: “S ní?” Chtěla ještě něco dodat, ale slova jí uvízla v hrdle, protože se zadívala ženě do očí a hned jí bylo všechno jasné. Po holých ramenou jí přeběhlo

17 -

dosud nepoznané zamrazení a současně se jí zmocnil pocit tísnivého strachu. Věděla, že bude lepší, když už se nebude na nic ptát. Mohlo by to špatně skončit.

Fernando Diaz opustil své místo za barem. Choulil se strachem, na chvíli se zastavil a čekal, až žena seskočí ze stoličky a stejně pružným a elegantním krokem jako předtím, k němu dojde. Pak jí řekl: “Pojďte se mnou.”

“V tom vám ráda vyhovím,” odpověděla.

V pozadí baru byl východ pro zaměstnance. Byly to nenápadné dveře nedaleko stupínku, na kterém seděla kapela, která si už zase připravovala své nástroje.

Přestávka skončila.

Dveře nebyly zamčené a barman se do nich opřel. “Až po vás,”

řekla žena, když ji pouštěl napřed.

Diaz vešel do chodby, jejíž betonové stěny byly jen vylíčeny na bílo. Hladkou plochu zdi přerušovaly jen jedny dveře. Tlumené osvětlení vrhalo za jejich postavami krátké stíny.

Úplně vzadu v chodbě stál nějaký muž.

Byl to Rawlinsův osobní strážce Ronco. Pocházel ze Sicílie, říkalo se o něm, že je nebezpečný rváč a také tak vypadal. Oblek mu nepadl. Z bílého límečku vystupoval červený krk a stejně červený obličej. Černé vlasy vypadaly jako hustá srst. Kolem úst a na na tvářích mu rostly stejně husté vousy, které i po oholení vypadaly jako strniště.

Diaz se zadíval na ženu. Musela Ronca vidět, ale vůbec to s ní nehnulo. Klidně šla vedle něho, dokud Ronco nenapřáhl pravou ruku a nezaťal ji v pěst. Pronesl jen jedno slovo:

“Stát!”

Oba se zastavili.

Ronco se obrátil na Diaze.

“To je ta osoba?”

“Ano.”

“Tak můžeš jít. Já ji přivedu nazpět!” řekl Ronco.

Diazovi spadl kámen ze srdce. Byl rád, že se z toho tak snadno dostal. Udělal několik kroků pozpátku a teprve pak se otočil a rychle se vracel do baru.

18 -

Když se za ním zavřely dveře, Ronco si odkašlal. Divil se, proč Diaz kvůli téhle ženě mačkal na poplašné tlačítko. To bylo směšné, byla to obyčejná ženská, se kterou si raz dva poradí.

“Poslouchej, kočičko, mně je jedno, kdo jsi, ale s Frankem mluvit nemůžeš.”

“To vím.”

“Tak zmiz.”

“Pardon.” Zůstala u svého chladného tónu. “Já také nevidím žádný důvod, proč bych měla mluvit s Frankem. A ani nechci, abyste rozuměl.”

“Pak se ptám, proč jsi přišla. Chceš tady pracovat?”

“To v žádném případě. Nechtěla jsem mluvit s Frankem Rawlinsem, ale s Loganem Costellem. A vím, že je tady. Mám své informace. A teď ustupte. Chci jít dovnitř, pane.”

Tohle Ronco ještě nezažil. Údivem úplně oněměl. Sebejistota té ženy ho ohromila. Co si o sobě vůbec myslí? Nechápal, kde se v ní bere taková drzost, prostě neuvěřitelné. Klidně si mluví o Costellovi, jako by byl nějaký ubožák, a ne vládce londýnského podsvětí.

Jelikož Ronco uměl přesvědčovat lépe činy než slovy, jal se jednat. Žena se nepohnula. Klidně přihlížela, jak ji chytil za paži, smýkl s ní a pak ji strkal před sebou. “Já tě teď osobně vyhodím z tohoto domu, ty děvko. Já ti ukážu, jak se máš chovat a…”

Dál už nešla. Zastavila se.

Ronca to tak překvapilo, že nenacházel slov. Podíval se na svou pravou ruku a zjistil, že stále ještě svírá její paži.

“Nezkoušej to,” řekla lakonicky.

“Sakra, ty jedna všivá…” Nedomluvil a udeřil ji. V jeho širokých dlaních byla velká síla a Ronco ji nemínil šetřit. Ale než to postřehl, žena zvedla levou ruku a odrazila jeho ránu.

Zcela chladnokrevně nastavila ruku jeho úderu. Ronco vykřikl, protože měl pocit, že uhodil do tvrdého kovu.

Ruka mu klesla dolů a kolena se pod ním podlomila. Pak se pořádně nadechl a v očích mu zle zajiskřilo.

Žena byla opět rychlejší. Plochou dlaní mu zatlačila do hrudi. Odstrčila ho tak prudce, až narazil zády do zdi a Ronco byl tak

19 -

překvapený, že nekladl žádný odpor. Už bylo taky pozdě, protože žena se rozhodla, že mu ukáže, co v ní je.

Ani tak mohutný chlap jako on se jí nebyl schopen ubránit. Tlak její dlaně se rovnal tlaku lisu, který mu vytlačoval vzduch z plic.

Žena se na něho chvíli upřeně dívala a v jejím pohledu bylo poselství. Ronco v nich viděl svou smrt. Žádného kostlivce s kosou, ale ten výraz byl jednoznačný.

Jeho smrt byla blízko…

Byl jejím pohledem tak hypnotizován, že nedával pozor na její druhou ruku, jejíž prsty se dotýkaly jeho břicha.

Potom zatlačila.

Když byla bolest tak nesnesitelná, že měl pocit, že ho propálí, zadíval se dolů.

A uviděl krev. Svou krev!

Vytékala mu z toho místa na těle, kde viděl už jen část ženiny ruky. V okamžiku své smrti ji viděl velmi jasně a zřetelně, ale potom se mu začal kalit zrak a první stíny z onoho světa ho vysvobodily od bolesti.

Byl mrtvý!

V obličeji ženy se nic nepohnulo. Vytáhla ruku, otřela ji a rozevřela mu ruku, kterou ji stále svíral. Pak se otevřely dveře.

Stačilo jen pár kroků a byla u nich. Otevřela je dokořán, vešla do Rawlinsovy kanceláře a táhla za sebou mrtvé Roncovo tělo jako hadrovou loutku…

V Tannerově velíně, jak říkal své pracovně, panoval jako obvykle čilý ruch. Sotva jsme vešli, začalo na Tannera mluvit několik jeho podřízených najednou. Zamával rukama, čímž jim naznačil, že teď s nikým mluvit nechce. S výjimkou nového případu.

“Pojďte se mnou,” řekl a posunul si klobouk dozadu.

Suko se zastavil u automatu. Drobné už měl připravené. Potom vzal do rukou tři poháry s vodou a donesl je do Tannerovy kanceláře,

20 -

kde je postavil na stůl.

“Děkuji,” řekl šéfinspektor, “právě to teď potřebuji.”

I mně přišla studená voda velmi vhod, protože v místnosti bylo horko.

Tanner dopadl ztěžka na židli za psací stůl a zadíval se na nás:

“Víte co, začínám pomalu přemýšlet o odchodu do penze.”

“Proč?”

“Ale, důvodů je hodně. Nejde jen o tento případ, mám tu několik dalších vražd, ale teď o tom nemluvme. Kolegové z noční směny vyjeli. Vypukla válka gangů.”

V tu chvíli nás to nezajímalo, protože jsme netušili souvislosti.

Čekali jsme na informace z Prahy a neustále se dívali na hodinky.

I Tanner každou chvilku poklepal na ciferník. “Doufejme, že kolegové z Čech budou tak hodní, že nám své informace předají. Nic jiného mě v tuto chvíli nezajímá. Ještě teď nemůžu uvěřit tomu, co jsem viděl. Žena stažená z kůže…” otřásl se. “Kdo může něco takového udělat?!”

“Normální člověk ne,” řekl Suko. “Ale bohužel to není nic ojedinělého. Zažili jsme něco podobného v Monte Carlu s tou vdovou voodoo, ale myslím, že to s tímhle případem nijak nesouvisí.”

“To doufám.” Potom se skoro zasmál a začal mluvit o své ženě, která se i po tolika letech jeho služby u policie nemohla s jeho povoláním smířit, “Představte si, že chtěla, abychom jeli do

Benátek. To mi řekla minulý víkend a už si začínala balit kufry.”

“Tak proč tam nejsi?” zeptal jsem se.

“Ha, co bych dělal v Benátkách? Copak jsem nějaký čerstvě

zamilovaný mladíček?”

“To ne.”

Suko se náhle odmlčel a my jsme slyšeli, jak si mumlá pro sebe:

“Co chce ten vrah dělat s lidskou kůží? K čemu ji, u všech čertů, potřeboval?”

Pochopil jsem, že Suko svým povídáním o Shao chtěl jen na chvíli uniknout té hrůzné podívané, kterou jsme měli za sebou.

“Třeba jí chce použít k nějakému rituálu,” odpověděl jsem na jeho tichou otázku.

“Myslíš?”

“Jistě.”

“A k jakému?”

Pokrčil jsem rameny a řekl: “To už po mně chceš bohužel příliš. Existuje mnoho variant různých magií a není možné všechny znát. Já jen vím, že tohle není normální případ.”

“Jo, to si myslím taky. A co tady mohla hledat ta Anna Skoralová?”

“Určitě sem nepřijela na prázdniny,” zamumlal Tanner.

“Sledovala stopu a pak na to tak ošklivě doplatila.”

“Jakou stopu?” vyzvídal Suko.

“To musíme zjistit.”

“Máte nějaké podezření?”

Podezření jsme neměli, ani nemohli mít, protože všechno bylo zatím příliš mlhavé a my neměli pevnou půdu pod nohama.

Potom se ozval Tanner: “Víte co, nebudeme tady sedět a ztrácet čas domněnkami. Já tam zkusím zavolat.” Vzal papír, kde měl napsáno telefonní číslo a zvedl sluchátko. Pomalu a pečlivě vyťukával každou číslici a doufal, že dostane spojení s pevninou.

Čekali jsme.

Trvalo to dost dlouho. Ale měli jsme štěstí.

Linka nebyla obsazená a Tanner málem vyskočil ze židle, když se mu na druhé straně někdo ozval. Česky sice neuměl, ale měli tam někoho, kdo mluvil anglicky a spojil ho s žádanou osobou. Zdálo se, že už na jeho zavolání čekali.

“Funguje to,” řekl směrem k nám a posunul si palcem klobouk ještě více na zátylek. Kupodivu mu nespadl z hlavy.

Pak. už. všechno probíhalo hladce. Poslouchali jsme spolu s ním přes hlasitý odposlech. Hovor se současně zaznamenával na magnetofonový pásek, abychom si ho mohli dle potřeby přehrávat.

Dozvěděli jsme se tolik novinek, že jsme skoro spadli ze židle. Že Anna Skoralová byla speciální agentkou, už jsme věděli; jméno ničemy, který po ní šel, jsme se dověděli až teď. Nebyl to nikdo jiný než londýnský kníže podsvětí Logan Costello.

Dokonce samotného Tannera zamrazilo, protože s tímhle v

žádném případě nepočítal. Přesně kladenými otázkami jsme se dopátrali, o co vlastně šlo.

I Češi nechtěli, aby se Costellův vliv rozšířil do jejich země. Dostali hlášku, že si tam hodlá založit pobočku. Nepožádali nás o pomoc oficiálně, ale nasadili na to tajnou agentku. Co z toho vzešlo, jsme viděli všichni. Pražští kolegové nevěděli, zda je Costello ještě v Praze. Věděli jen, že tam byl a že se s někým setkal.

S kým?

S vrahem Anny Skoralové?

Pak by její smrt měla jakousi logiku, pokud se o něčem takovém vůbec dá mluvit. Proč jim nestačilo ji třeba zastřelit? Proč ten otřesný čin, stáhnout mrtvou z kůže? Podobalo se to rituálu, a to pochopitelně nejvíc zajímalo mě. Já a Suko jsme věděli, že byly časy, kdy Costello spolupracoval s Asmodisem. Buď už to skončilo, nebo nás oklamali zdánlivým klidem. Díky jejich spolupráci jsme se k tomu mafiánovi dostali, a tak jsme si dovedli docela dobře představit, že ji po nějaké době obnovili.

Dál už se Tanner mnoho nového nedověděl. Kolegové z Prahy byli smrtí své agentky otřeseni. Tanner jim přislíbil, že je bude průběžně informovat o stavu vyšetřování, potom položil sluchátko s povzbudivým gestem.

“Tak, přátelé, teď víme všechno, nebo taky vůbec nic.”

“Spíš nic,” řekl jsem.

“Říká ti to něco?”

“Pokud ano, tak jen mlhavě.”

Tanner se zaklonil, až pod ním židle zavrzala. “Myslím, že si myslíte totéž, co já. Že tady došlo k uzavření dalšího nekalého spojenectví. A to se mi vůbec nelíbí.”

“Nám taky ne.”

“Costello a ďábel…”

“Musí to být zrovna ďábel?” zeptal se Suko.

“Kdo jiný?”

“To nevím. Praha má dost hrůzyplnou historii. Vzpomeň na Golema, toho umělého obra, který byl předlohou pro Goethova Fausta. Já bych na to nepřísahal, Tannere.”

“Pak jsem vedle. Démoni jsou váš obor. Je jich nespočet. Tak se

23 -

toho ujměte vy a jeďte do Prahy.”

“To asi budeme muset,” řekl jsem.

“A přivezte s sebou Costella jako nádavek.”

“Pokud tam ještě bude,” namítl Suko. “Nemohl bych na to přísahat, ale mám dojem, že Costello je v tomto případě jen malá ryba.”

“To je možné,” řekl Tanner.

Ozvalo se zaklepání. Vešel jeden z podřízených se sešitem v podpaží. Položil ho Tannerovi na stůl a čekal.

“Co je to?”

“Případ z dnešní noci, šéfe.”

“A co s tím mám dělat?”

“Je to pro vaši informaci. Jsou tam věci, které se zřejmě staly na

příkaz mafie. Já bych se na to podíval.”

“Mafie, mafie…” řekl Tanner skoro naštvaně. “Už to slovo nemůžu slyšet.”

“Ale nejde o žádné malé ryby. Naši hoši narazili na jednoho svědka, který se třásl strachy. A ten jim vyprávěl takové věci, že byste tomu nevěřil.”

“A vy ano?”

“Já mám taky pochybnosti.”

“O jaké věci jde?” zeptal jsem se. Vzbudilo to moji pozornost. Kolega se usmál. “Vidíte, to by mohlo spadat do vaší kompetence,

protože ten svědek dělá barmana a mluvil o nějaké ženě, která prý nemůže být člověkem.”

“A čím tedy?”

“To on neuměl přesně říct. Ale je to všecko v protokolu. On si myslí, že to byl robot, který vypadal jako člověk. Stroj s lidskou kůží, rozumíte?”

Rozuměli jsme. Slovo “kůže” nás doslova elektrizovalo. Určitě nebylo náhodou, že ho slyšíme už podruhé v souvislosti se zločinem.

Franku Rawlinsovi bylo před dvěma dny pětačtyřicet a únava z velkolepé oslavy mu ještě seděla ve všech údech. Nechal otevřít bar

24 -

zadarmo, a tak mnoho pijanů lámalo rekordy.

Ale teď už bylo po všem, vrátil se do práce a nemohl si stěžovat. Byl dobrým obchodníkem, dohlížel nad třemi kluby a pěti bary. Mohl jednat samostatně, jen jednou měsíčně podával hlášení nejvyššímu šéfovi, který všechno řídil z pozadí. A Costello se uměl pořádně naštvat, když všechno nešlo podle jeho představ. Jeho nejbližší spolupracovníci, ať už obchodníci či právníci, se mu starali o účty jako ti nejpoctivější účetní.

Rawlins byl muž s prošedivělými, pečlivě sestřiženými vlasy. Nebyl vysoký, proto si je česal dozadu. Aby byl nápadnější, koupil si brýle s červenými obroučkami. Červená barva byla něco jako jeho poznávací znamení. Nosíval i červené sako a ve volném čase červené kalhoty. Pochopitelně měl i červený smoking, kterému dal dnes večer přednost před červeným sakem.

Dnes nebyl dobrý večer. Přišel za ním Costello osobně. Vyslechl si jeho zprávu, prošel si doklady a nebyl spokojený. Zisk šel dolů a Costello nechtěl pochopit, že je to jen a jen vinou hospodářské situace. Dával vinu svým spolupracovníkům a to mohlo pro některé z nich špatně skončit.

Rawlins dostal lhůtu. Do tří měsíců měl obchod zase pozvednout o deset procent. Pokud ne, tak mohl jít zase prodávat auta, jak to dělal dřív. Ale ani tohle odvětví neprocházelo právě konjunkturou.

Proto nebyl v nejlepší náladě, když zaslechl poplašný signál. Málem se zakuckal ginem a jeho osobní strážce vyskočil.

“Ať je to kdo chce, Ronco, vyžeň ho.”

“Jasně, šéfe.”

Rawlins věděl, že se na Ronca může spolehnout. Měl na sebe znovu vztek, že nenechal nad bar a u vchodu instalovat videokameru. Až se mu zase podaří zvednout zisky, musí si o tom promluvit s kompetentními lidmi.

Gin ho pálil v hrdle. Rawlins se divil, proč tenhle nápoj tak rád pije. Whisky, koňak a vodka mu moc neříkaly.

Ronco vyšel do chodby. Přes polstrované dveře nebylo do kanceláře z chodby nic slyšet. Rawlins se jen divil, kde jeho osobní strážce tak dlouho vězí. Snad nemá potíže? Pro jistotu otevřel zásuvku a vytáhl revolver. Chvíli se na něj díval, než znovu sáhl do

25 -

zásuvky, vyndal z ní tlumič a našrouboval ho na hlaveň.

Pak zbraň uložil zpátky, ale zásuvku nechal pootevřenou. Člověk nikdy neví…

Ronco se stále nevracel. Rawlinse se pomalu začínala zmocňovat netrpělivost. Už chtěl sáhnout po zbrani a jít se podívat, když si všiml, že se pohnula klika u dveří směrem dolů a potom se dveře rozletěly.

A pak už tu byla ona.

Rawlins se chystal něco říct, ale najednou ztratil hlas.To, co viděl, bylo tak ohromující, že nemohl ani popadnout dech.

Do jeho kanceláře vešla cizí žena, kterou nikdy předtím neviděl, měla na sobě plášť a pod ním tmavé, přiléhavé šaty a za sebou cosi táhla po zemi jako hadrového panáka.

Ale ten panák za sebou na podlaze zanechával lepkavou stopu od krve. Byl to člověk, kterého Frank Rawlins znal Ronco!

Byl mrtvý!

Rawlins zkoprněl. Vražedkyní mohla být jen ta žena, která zůstala stát před ním a pravou nohou kopla do dveří, které se zavřely. Sotva se tak stalo, pustila mrtvého, kterého táhla za zápěstí. Jeho ruka dopadla na zem a Ronco zůstal ležet tak, že Rawlins viděl jeho strašnou ránu v břiše.

To nemůže být pravda! proběhlo mu hlavou. To se mu musí jen zdát!

Ale nezdálo, protože ta žena ho oslovila svým chladným, nezúčastněným hlasem: “Vy jste Rawlins. Kde je Costello?”

Muž mlčel.

Neznámá k němu přistoupila o krok blíž. “Kde je Costello?” Rawlins sebou trhl. Ještě stále v šoku zašeptal: “Není tady.”

“Kdy se vrátí?”

“Tak brzy to nebude.”

“Co to znamená?”

“Chtěl odjet z Londýna.”

“I ze země?”

“Ano.”

“Do Prahy?”

Teď teprve Rawlins pochopil, co udělal. Odpovídal té neznámé

26 -

vražedkyni na otázky, jako naivní školák učitelce. Za to všechno mohl ten šok z Roncovy smrti.

Brutální vražda!

Rawlinsovi se vhrnula krev do tváře. V koutcích úst mu cukalo a za čelem cítil tlak. Celým tělem mu projela vlna vzteku a když se té ženě podíval do obličeje, měl pocit, že se dívá na dokonalý vraždící stroj. Její krásné nohy ho v té chvíli zajímaly daleko méně, než její hladký obličej s ledovýma očima.

Frank Rawlins se ve své branži vyznal. Věděl, jak strašní dokáží být gansteři, sám přihlížel několika vraždám, ale takové oči ještě nikdy neviděl. Byly tak ledové, že mohly zmrazit pouhým pohledem. Měl-li do této chvíle nějaké pochyby, kdo Ronca zabil, teď už ne.

Dokonalejšího vraha si neuměl představit. Když je Ronco mrtvý, je teď na řadě on?

Jen s vypětím vší vůle odtrhl oči od ženy a začal myslet na sebe. Seděl tak, aby pohodlně dosáhl do zásuvky, kde měl připravenou zbraň. Jediným zkušeným pohybem ji vytáhl, namířil hlaveň na stojící ženu, ale ta nevypadala, že by to na ni učinilo nejmenší dojem.

“Tak to bychom měli,” řekl Rawlins. “Tys ho zabila?”

“Ano.” Odpověděla neznámá bez zaváhání. “Zabila jsem ho, protože jsem musela.”

“Jakto?”

“Protože mě k tobě nechtěl pustit.”

Rawlins začínal ztrácet nervy. Tahle ženská tady mluvila o vraždě jako o polévce, kterou si dala někde v bufetu. To byl vrchol. Byl jejím lhostejným chováním tak ohromen, že nebyl schopen normálního myšlení.

“Kde bych mohla Costella zastihnout?” zeptala se.

Rawlinsovi v té chvíli přetekla trpělivost. “Sakra, ty děvko, je mi moc líto, ale pro tebe žádný Costello není a ani nikdy nebude.” Vyskočil za psacím stolem s revolverem v ruce. “Protože pro tebe mám jedině smrt. Rozumíš?”

Žena nereagovala.

Rawlins ano. Byl s ní sám. Ona se sem vloupala. Když ji teď zastřelí, může tvrdit, že to bylo v nutné sebeobraně. Proti tomu by nemohli nic namítat ani poldové, ale on stejně neměl chuť je k tomu

27 -

zvát.

Ta žena před ním stála s ledovým klidem. Stiskl spoušť!

To, co se stalo potom, bylo tak neuvěřitelné, že si Rawlins

připadal jako divák, který sleduje zpomalený film na plátně.

Slyšel jen tichý zvuk, ale viděl, jak kulka zmizela v ženině hrudi. Proletěla nejdřív šaty, potom kůží a pak vydala podivně mlaskavý zvuk a jakési cinknutí.

Teď by ta žena měla padnout, měla by vystříknout krev, pokud zasáhl jednu z tepen.

Ale nic takového se nestalo.

Zůstala stát.

Jen trochu povytáhla obočí, sklonila hlavu a zadívala se dolů.

“Prostřelil jsi mi díru do šatů.”

Tak já jsem jí prostřelil díru do šatů! Díru! Já se z toho zblázním, sakra!

Vystřelil znovu.

Tentokrát ji zasáhl do pravé poloviny těla. Ale žena zase stála, jako by se nic nestalo.

Jen pohoršené kroutila hlavou. “Škoda,” řekla potom. “Velká škoda. Původně jsem tě chtěla nechat naživu. Ale teď už ne.”

Rawlins to slyšel a zalapal po dechu. Nechápal to, ale jediné, co pochopil bylo, že se nachází ve velkém nebezpečí. Na tuhle ženskou nemá. Ať už je to kdo chce, člověk to určitě není.

Potil se jako nikdy v životě a vůbec nevnímal, že spustil pravou ruku se zbraní. “Kdo jsi?” zeptal se přiškrceným hlasem. “Jak se jmenuješ?”

“Altea.”

“Jak?” zalapal po dechu.

Opakovala své jméno a dodala ještě něco, čemu nerozuměl. “Jsem Sigamův hřích…”

Rawlins se proti své vůli rozesmál. Z té odpovědi byl stejně moudrý jako předtím. Mohla stejně tak mluvit v nějakém dialektu ze starého Egypta a vyšlo by to nastejno. Potom jí položil otázku, která

28 -

ho trápila nejvíc: “Jak je možné, že nejsi mrtvá? Dvakrát jsem tě zasáhl. Musíš být mrtvá.”

Věnovala mu jeden ze svých ledových úsměvů, který říkal, že je nad věcí. Byla chladná a arogantní. “Nejsem mrtvá, protože jsem Sigamův hřích.”

“Co to sakra je?”

“Budu žít věčně. Jsem to, o čem lidstvo sní už od středověku.”

Nechtěl tomu věřit, ale Altea mu to dokázala. Pokrčila čelo a pak vzala kůži do dvou prstů a Frank Rawlins přihlížel, jak stahuje kůži jako tapetu.

S hrůzou si představoval, že teď odhalí svaly, cévy, kosti, ale pod

kůží nic takového nebylo.

Místo toho tam byla soukolí, řemenice, tenké lesklé tyče, spojující jednotlivá kolečka, a bylo vidět, jak jí to všechno v hlavě pracuje. Byl to umělý mozek loutky, robota…

“Proboha,” zasténal a jeho zděšení se vystupňovalo. To nebyl film, ani kniha, byla to skutečnost, kterou viděl na vlastní oči a nad kterou mu zůstával rozum stát.

Ona byla smrtí, byla hříchem, byla zhoubou. Ale on je ozbrojen. Ale k čemu mu to je?

Jak směšné!

Musí před ní utéct, ale jak? Zoufale se snažil na něco přijít. Chtěl na ni vystřílet celý zásobník a donutit ji, aby utekla, ale mělo by to na ni vůbec nějaký účinek?

Ne, se zbraní proti ní nic nezmůže. Tak to zkusí jinak, řekl si a byl rád, že úplně neztratil nervy. Rychle vrátil revolver do zásuvky a stejně rychle zvedl do výšky židli u psacího stolu.

Vykřikl a hodil ji po ní.

Nedíval se při tom, zda uskočila, nebo zůstala nehnutě stát. Jeho pohled byl namířen jen na dveře, ke kterým běžel.

Proběhl kolem ní, teď ji měl za zády a neviděl, co dělá.

Podařilo se mu otevřít dveře. Málem se o ně praštil do brady, ale v poslední chvíli uhnul a chystal se jimi proběhnout, když mu něco dopadlo na pravé rameno a stisklo.

Jeho sako leželo na zemi, měl na sobě jen bílou košili a když otočil hlavu, aby se podíval, zjistil, že ho drží její ruka. Její stisk sílil,

29 -

cítil každý prst. Nejdříve praskla látka, potom kůže.

Dveře se mu před očima zase zavřely a on strašně vykřikl. Jeho křik mu připadal tak cizí, že měl dojem, jako by křičel někdo cizí. Potom jím žena smýkla o zeď, jeho křik utichl a v té chvíli Frank věděl, že to křičel on.

Náraz o zeď mu vyrazil dech. Něco se mu tlačilo, či zařezávalo do ramena. Lapal po vzduchu a pravé rameno měl jako v ohni.

Slzy mu zaclonily pohled. Frank se až do této chvíle považoval za tvrdého chlapa, když vzpomínal na to, jak se probojovával životem. V poslední době sice nemusel snášet tělesnou bolest, na to měl své lidi, takže už nebyl v. nejlepší formě, ale přesto se ještě dokázal postavit na nohy.

Zoufale pátral očima po revolveru. Musel mu vyklouznout z ruky Ale teď ho stejně nepotřeboval. Tahle ženská-robot polykala kulky jako nic. Odnesly to jen její šaty, říkal si v duchu, jen ty její zatracené šaty.

Blížila se k němu.

S chladnou vypočítavostí, její ledové oči si ho měřily. Rty měla pohrdavě zvlněné a celý výraz ve tváři byl arogantní. Zabije ho, o tom už Rawlins nepochyboval. S Roncem taky neměla slitování. Byl to takový svalnatý chlap a teď tam leží jako hromádka hadrů.

Teprve teď ucítil, jak mu po pravé paži stéká něco teplého. Byla to jeho vlastní krev, která vytékala z ran na rameni, které tam zanechaly její dlouhé, štíhlé prsty.

Byly tvrdé jako ocel…

Představa oceli mu neustále kroužila hlavou a strach v něm stoupal s každým krokem té krásné, ale chladné bestie.

A pak už byla u něho.

Rawlins by byl nejraději před ní padl na kolena a škemral o život, ale věděl, že by mu to nepomohlo. Měl nevýslovný strach.

Pak přišla rána.

Žena už nepromluvila, jen jednala. Rawlins dostal ránu do hlavy. Před očima mu explodoval oheň a projela jím taková bolest, že druhou ránu už nevnímal. Ležel mrtvý u nohou té ženy, která se na svou další oběť dívala tím svým chladným, nezúčastněným pohledem.

30 -

Tady už skončila.

Obrátila se k odchodu s hněvem ve tváři. Její dnešní plán jí nevyšel. Chtěla se dostat ke Costellovi a on zase zmizel.

Co má dělat?

Odcházela z Rawlinsovy kanceláře. Ale nešla barem. Byly tu ještě jiné východy, kterými se mohla za tmy dostat na ulici nepozorovaně…

Jako barmana v jeho pracovních šatech jsem Hernanda Diaze neznal. Když teď před námi seděl ve svém nočnímu klubu, zrovna stoprocentně však nevypadal. Měl na sobě jen tričko, černé kalhoty, byl neoholen a měl kruhy pod očima. Jeho knírek vypadal jako špinavý proužek pod nosem.

Jeho byt taky nebyl z nejlepších. Byl v panelovém domě podobném krabici, s výhledem na Temži, v ne zrovna čisté čtvrti.

Když jsme přišli, právě jedl. Otevřela nám jeho sestra, ale hned šla po své práci. Připravila jen bratrovi něco k jídlu. Chléb se sýrem, a k tomu popíjel vinný střik.

Diaz měl nejdřív strach, potom poznal vrchního inspektora a uklidnil se. “Ach, to jste vy?”

“Ano, to jsem já. Volal jsem vám a vzal s sebou ještě dva kolegy.” Inspektor nás představil.

Diaz přikývl, odložil příbor a vyzval nás, abychom se posadili. Museli jsme si najít židle. Zašel jsem pro ně do vedlejšího pokoje, kde byly dvě a pro Tannera se našla jedna u stolu.

“Bydlíte tu sám?” zeptal jsem se.

“Ne, se svou sestrou. Dříve tu s námi bydleli i naši rodiče, ale ti už zemřeli. Je to hnusná díra, ale co můžu dělat? Jiní bydlí ještě hůř.”

To měl pravdu. Seděli jsme v kuchyni, která sloužila i za obývací pokoj. Někdo z rodiny musel být velmi pobožný, protože na zdech visely obrázky svatých. V rohu stál oltář a Diaz se usmíval, když si všiml našeho pohledu. “To vše tady zanechala moje matka a pak to po ní převzala sestra.” Napil se vinného střiku, utřel si ústa a řekl:

“Už jsem vypověděl všecko. Na víc si při nejlepší vůli nevzpomenu.

31 -

Objevil jsem ty mrtvoly…”

“To víme,” řekl Tanner. “Nám teď jde o něco jiného. Hledáme toho vraha.”

“Snad vražedkyni, ne?”

“Výborně, pane Diazi, takže jsme se dostali k jádru věci. Vy jste tedy přesvědčen o tom, že to udělala ta žena?”

“Jasně, kdo jiný?”

I tady seděl Tanner ve svém neodmyslitelném klobouku. Bylo horko, ale Tanner se tvářil, že mu to nevadí. Patřil k lidem, kteří těžko odvykají zlozvykům. “Víte, co mě nejvíc udivuje, pane Diazi?” zeptal se.

“Co?”

“Že jste o té ženě mluvil s takovou přesností. Musela na vás udělat hluboký dojem. Nebo se snad mýlím?”

“Ne, pane, vůbec ne. To byla ženská,” zavrtěl hlavou a ještě i teď mu naskočila husí kůže. “Tedy, to byla postava… už jsem v životě viděl hodně žen, ale takovou ne.”

“V zápisu jsme četli něco o tom, co vám předvedla s kůží na obličeji,” řekl Suko. “Co se přesně stalo?”

Diaz se obrátil na Suka. “Odtrhla si kus kůže. Představte si to!

Opravdu si stáhla kus kůže na obličeji! To je šílené, ne?”

“Popište to podrobně.”

Diaz se otřásl. “Na téhle straně,” ukázal. “Chytila ji do dvou prstů a stáhla ji. Objevil se otvor, do kterého bylo vidět.”

“Byl velký?”

“Ne, ale i tak jsem viděl tu mechaniku uvnitř.”

To byla ta věta, na kterou jsme čekali. Slovo Mechanika nám připomínalo panenku, uměle vyrobenou inteligenci, o Čemž často můžete číst v literatuře, nebo to vidět ve filmu. Vzpomněl jsem si Při tom na postavu Olympie z “Hoffmannových Povídek”.

“Vzpomínáte si na něco konkrétního?”

“To je těžké. Všecko se lesklo. Zboku jsem viděl nějaká kolečka.” Ta vzpomínka ho rozčilila. Pomáhal si při řeči rukama, neustále si jimi přejížděl po obličeji, upíjel vína a opakoval, jaký měl strach.

“Nechtěl jsem ji zavést k Rawlinsovi do kanceláře, ale když jsem viděl, že pod kůží nemá maso a kosti, dostal jsem z ní strach.”

“Tak jste ji tam zavedl,” řekl jsem.

“Ano, jinak to nešlo. Neměl jsem odvahu jí odporovat, to snad chápete, ne?”

“Jistě. Ale dál.”

“Už toho moc není. Varoval jsem Rawlinse poplašným zařízením a…”

“Ale ona chtěla mluvit s Loganem Costellem, ne?”

“Jasně.” Zvedl ruce ke stropu. “Ale ten sedí tak vysoko nade všemi, že už snad ani není skutečný. Dostal jsem strach, jen co vyslovila jeho jméno. Byl jsem z ní úplně vedle. Costello je přece nejvyšším pánem, který jen z pozadí tahá za nitky. Celé podsvětí tančí podle jeho píšťalky. A najednou si přijde nějaká ženská a mluví si o něm, jako by to byl nějaký Smith, nebo co.”

“Byl tam ten den?” zeptal se Tanner.

“Kde?”

“U vás.”

Diaz zčervenal. “Ne,” zamumlal. “Přímo u mě ne, ale u Rawlinse.”

“A bylo to opravdu toho večera, kdy k vám přišla ta žena?”

“Ano.”

“Viděl jste ho odcházet?”

“Ne, ani přicházet. V baráku je víc vchodů.”

Tanner si něco bručel, než položil další otázku, která patřila spíš mně. “Jak mohla ta žena vědět, že Costello přijde právě ten večer za Rawlinsem?”

“Nemám ponětí.”

“Víte co, Diazi?”

“Ne, pane, to nevím. Já jsem nevinen, já…”

“Neříkejte to tak nahlas, nebo vám ty nesmysly nakonec začneme věřit. Ale ještě jednu otázku. Nečetl jsem v protokolu jméno té ženy. Měla nějaké?”

Diaz si znovu prolil hrdlo vínem. “Každý má nějaké jméno, problém je v tom, že ona se mi nepředstavila. A já jsem se ani neptal. Chtěl jsem se jí co nejdřív zbavit, chápejte.”

“Proč? Vždyť jste říkal, že byla krásná?”

“Ano, byla krásná, ale studená a naháněla strach. Určitě nebyla

člověkem, nebylo v ní kouska citu, žádné teplo. Celý bar byl vzhůru nohama, když přišla. Všichni chlapi po ní koukali. Zapomněli na své společnice, které se samozřejmě zlobily, ale potom…” pokrčil rameny. “Když jsem s ní mluvil, cítil jsem, jak jsem stále menší a menší. Nakonec bych se byl vlezl do náprstku.”

“A přesto jste ji zavedl k šéfovi?”

“Co jsem měl dělat, pane?” zvolal Diaz. “Nebylo možné ji neposlechnout. Patřila k lidem, kteří jdou za svým cílem přes mrtvoly. Takovým nemůžete něco zakazovat. Kromě toho jsem byl rád, že zmizela a já se mohl vrátit ke své prácí.”

“A později jste našel šéfa mrtvého, ne?”

Diaz přikývl. Ještě teď zbledl, když si na to vzpomněl. “Ano, našel jsem je. Napřed jsem uviděl krev na chodbě, tak jsem vešel do Rawlinsovy kanceláře. Skoro neměl hlavu, všechno byla jedna krvavá kaše. A Ronco strašně krvácel z břicha. Něco takového jsem v životě neviděl.”

“No dobrá. Zbytek už známe,” řekl Tanner. “Bojíte se ještě teď, pane Diazi?”

“Ano.”

“Čeho?”

“Toho, že se ta ženská vrátí.”

“Co by od vás mohla chtít?”

“To nevím. Nevím ani, co chtěla od Rawlinse. A co chtěla od Costella?”

Na tyto otázky jsme bohužel neznali odpovědi ani my. A ten Fernando Diaz nám taky moc nepomohl, protože se sice s tou ženou bavil, ale nic konkrétního se o ní nedověděl. Z jejich rozhovoru jsme mnoho nových informací nezískali. Diaz měl prostě z té ženy příliš velký strach, než aby se jí na něco vyptával.

Ještě naposledy jsem mu položil otázku, na kterou už odpověděl:

“A ona si opravdu stáhla kousek kůže?”

“Ano, sakra, ano. Vzala ji do dvou prstů a stáhla ji. Asi takhle.” Napodobil ji a my se dívali.

“A neviděl jste žádné kosti,” ptal se Suko.

“Ne! Ani kosti, ani svaly, ani mozek! Jen tu mechaniku, kterou jí do hlavy musel implantovat sám ďábel.”

“A ta žena vám neprozradila ani slovo z toho, co má v plánu?”

“To už jste se taky ptali. Ale dala si jednu vodku. Pak jsem se jí chtěl zbavit a řekl jí, že když odejde, napíšu tu vodku na účet podniku, ale to už není zajímavé. Stejně neodešla.” Praštil pěstí do stolu. “Když vyslovila Costellovo jméno, úplně jsem se zpotil.”

“Dovedu si představit,” řekl jsem. “Rawlins a Ronco jsou mrtví. Vy máte strach. Musíte ho mít. Určitě víte, že i váš šéf patřil do sítě, v níž sedí Costello jako pavouk. Proto se vás chci zeptat ještě na jedno: Jak reagovala na smrt obou mužů mafie?”

“Jak to mám vědět?”

Zasmáli jsme se všichni tři, protože tu odpověď ze sebe vychrlil tak rychle, že nemohla být pravdivá. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že mafie už Diazovi vyhrožovala a on měl strach.

“Co vám řekli?” pokračoval Tanner. “Vyhrožovali vám?”

“Ne.”

“Ale byli za vámi?”

Pokrčil rameny a odpověděl vyhýbavě. “Já mívám často návštěvy.

Lidi jako já mají hodně přátel. Jsem společenský člověk.”

“Ano, i tak by se to dalo říct. Pokusí se ti vaši přátelé tu ženu najít?”

Barman se nedal vyvést z míry. “Proč by měli?” Tanner mávnul rukou a ostře si Diaze měřil: “No dobře, kdybyste si ještě na něco vzpomněl, zavolejte nám. Tenhle případ může nabýt takových rozměrů, že vás to může rozdrtit. Tak to neberte na lehkou váhu.”

“Já… já si to zapamatuju.”

“To doufám. A pokud jde o ty vaše přátele, dával bych si na vašem místě pozor. Nejsou vždycky milí, já to vím.” Vstal. “Mějte se dobře, Diazi, a myslete také na svou sestru.”

“No jasně, pane.”

“Pak se nemůže nic stát.”

I já a Suko jsme se zvedli k odchodu. Z bytu se už stala rozpálená trouba, protože venku bylo neobvykle teplé, dubnové počasí. Sluneční paprsky pronikaly do malého pokoje a zahřívaly ho jako skleník. Sluneční kotouč byl za okenním sklem rozmazaný, jako by se sklo pod jeho žárem chtělo roztavit.

Diaz zůstal sedět. Nemusel nás doprovázet ke dveřím. Scházeli

jsme po schodech dolů. I na schodišti byl vzduch dusný a nedýchatelný. V takovém dusnu se člověku těžko myslí. Teprve když jsme vyšli z domu, cítil jsem se líp.

Tannerův řidič čekal u obou aut. Na jeho uniformě bylo vidět, že měl o auta bližší zájem. Zastavili jsme se u nich a měli jsme pocit, že toho víme ještě míň, než předtím.

“Jedno je jisté,” shrnul to Tanner. “Budeme muset honit neznámou vražedkyni. Robota v lidské kůži. Ne, že bych byl škodolibý, ale u toho vám přeju hodně štěstí. Doufám, že mi ten případ vezmou, protože technika zatím přece jen není tak daleko, aby bylo možné vyrobit robota, který samostatně myslí a mluví. V tomhle bude hrát roli magie.”

“Roboti už mluví,” řekl jsem. “Ale jen když se jich zeptáte na

předem naprogramované otázky.”

“To ano.”

“To byla mechanika, Johne,” upozornil mě Suko se zvednutým prstem. “Žádná elektronika s čipy a tak dále.”

“Máš pravdu.”

“Že by tohle byla stopa?”

Pokrčil jsem rameny. “To není tak jisté. Žádný pevný záchytný bod nemáme. Budeme to muset zkusit oklikou.”

“Má ta tvoje oklika nějaké jméno?” zeptal se Tanner.

“Jistě, Logan Costello.”

Tanner si posunul klobouk do čela a utřel si zpocené tváře. “To jsem si myslel. Výborně, Logan Costello. Tomu už se dávno chci dostat na kůži.”

“Tak snadné to nebude. Costello řekne jen to, co říct chce.

Myslím, že všechno popře. A myslím, že ani není v Londýně.”

“Tak kde?”

“V Praze!”

“Jo, máš pravdu,” řekl Tanner nabručeně. “Ale to ještě zjistíme.”

“Nejlépe hned,” řekl jsem a gestem naznačil Sukovi, aby nastoupil do svého BMW. V autě byl telefon. Některá čísla nosím v hlavě. Sice se přímo nedovolám Costellovi, ale k jednomu z těch jeho vazalů, slizkých jako hadi, kteří sedí v jakémsi Předpokoji, plném právníků a ekonomů. Má totiž několik legálních podniků a je významným

36 -

obchodníkem s potravinami. Proti importu nudlí z jeho vlasti jsem nic neměl. Bohužel ale nezůstalo při tom.

Sedl jsem si na místo spolujezdce. Tanner zůstal stát u otevřených dveří, aby mohl sledovat náš hovor. Sotva jsem dostal spojení, ozval se mi úplně neznámý hlas. Podle hlasu to musel být velmi dynamický muž, ale když uslyšel mé jméno, jeho hlas poněkud ochladí.

“Kdo je tam?”

“Vrchní inspektor Sinclair.”

“A tak. Co si přejete?”

“Hovořit s vaším pánem a mistrem Loganem Costellem. A žádné výmluvy, prosím.”

“Jak to výmluvy? I kdybyste byl samotným manželem naší královny, pan Costello není přítomen.”

“Kde je?”

“O tom nejsem informován.”

Tu lež jsem mu nespolkl. “Tak mi dejte někoho, kdo informován je.”

“Promiňte, ale nikoho takového neznám. Náš šéf není nikomu povinen sdělovat, co dělá a kde se zdržuje. A teď mě prosím omluvte. Mám práci.”

Položil a mně nezbylo nic než bezmocný vztek. Nemělo smysl zkoušet to podruhé. Ve skutečnosti nám nebyli povinni sdělit, kam Costello odcestoval. I když několik z nich to určitě ví, neřeknou nám to.

“Zajedeme tam?” zeptal se Tanner.

“Ne, to by nemělo smysl.”

“Takže do Prahy?”

“Myslím, že ano.”

“Tak to beze mě.”

S tím jsem počítal. Ještě jednou jsem vystoupil z auta a postavil se před Tannera. “Myslím, že se naše cesty opět rozdělují, Tannere. My dva pojedeme do Prahy a pokusíme se tam Costella vyšťourat.”

Tanner si přejel prstem okraj klobouku. “Ty si myslíš, že on ti ukáže cestu k té umělé ženské?”

“Doufám, ale pochopitelně to nemohu vědět s jistotou. Nevím

37 -

totiž, zda je jejím přítelem, nepřítelem, či stojí na neutrální půdě.”

“To budeme muset zjistit. Víš aspoň přibližně, kdy odletíš?”

“Ne, zatím nevím. Dneska už určitě ne.”

“Tak vám přeju hodně štěstí.”

“Díky, Tannere, to budeme potřebovat.”

Praha perla na Vltavě.

Město, které se vlastně ani nedá popsat, Trochu jsem ji znal, protože před několika lety jsem tam s Vladimírem Golenkovem honil létající mrtvoly. Ale od té doby se toho dost změnilo.

Železná opona už neexistovala, Československo taky ne; země se rozdělila na dva státy Českou republiku a Slovensko s hlavním městem Bratislavou.

Nebylo lehké letět do Prahy. Alespoň ne pro nás, protože jsme tam necestovali jako turisté. U policie v Praze už si na mě nikdo nevzpomínal, protože se vyměnili.

Naší kontaktní osobou měl být komisař Novák, který nás měl vyzvednout na letišti a zavézt nás do hotelu na Václavském náměstí, což je přímo ve středu města.

Sir James Powell nám tuto cestu umožnil a my museli zase jednou obdivovat jeho organizační schopnosti.

Bylo-li počasí v Londýně pěkné, dalo se počasí v Praze označit za překrásné. Nádherně modrá obloha bez mraků se na nás smála. Klenula se nad námi jako bleděmodrá báň, ze které se spustilo naše letadlo a blížilo se k přistávací ploše.

Měli jsme dobrého pilota, přistál se strojem hladce a několik dětí mu dokonce zatleskalo. I z nás spadlo napětí.

Suko se na mě usmál a řekl: “Tak, a můžeme se pustit do pátrání.”

“A najít ji,” doplnil jsem ho.

“Naši krásnou neznámou.”

“Naši umělou neznámou,” řekl jsem. Suko přikývl.

“K tomuto městu se to hodí. Když si vzpomenu na Golema,

38 -

prvního umělého člověka, kterého vytvořil rabi Low. Židovství, židovská mystika, kabala, člověk uplácaný z jílu, to všechno se prostě k tomuto městu hodí, ačkoliv už je to skoro pět století.”

Suko se usmíval. “Zdá se, že máš to město rád.”

“To mám. Ale mám rád i Vídeň a Budapešť. Mám k těmto městům daleko vřelejší vztah než třeba k americkým, ale to bude tím, že mám rád všechno, co má historii. Ulice, domy, prostě všechno,” pokrčil jsem rameny.

“Nezapomeň na pivo.”

“To samozřejmě taky.” Mlaskl jsem jazykem. “Taková Plzeň, to je něco. Musíme přemluvit komisaře, aby s námi zašel do pivnice.”

“A pak se tam zapomenout.”

“Vždyť budu mít s sebou tebe,” řekl jsem s potutelným úsměvem.

“To je taky zapotřebí, protože jak vidím, tohle město ti

učarovalo.”

Nic nás nehonilo, proto jsme vystupovali mezi posledními. Zadíval jsem se přes rolovací dráhu a zahlédl i kopcovité okolí města. Moderní panelová výstavba v dálce splývala v kompaktní stíny a nedaleko vzlétal k obloze další stříbrný stroj.

Uvítalo nás velmi teplé počasí. Mírný vánek z východu nám ovanul tváře. Přinesl s sebou vůni květin i jejich pyl. Nejlepší čas pro alergiky. Starý autobus nás odvezl k terminálu. Šli jsme až dozadu, odkud jsme měli nejlepší přehled. Kontrolovali nás celníci a vojáci, ale všechno proběhlo bez problému a my si směli jít pro svá zavazadla.

Čekali jsme u pásu a divili se, že nás ještě nikdo nehledá. Policie byla o našem příjezdu informována, ale žádný komisař Novák se zatím neukázal.

“Snad na nás nezapomněli,” mumlal Suko.

“Tomu nevěřím,” řekl jsem.

Měl jsem pravdu, protože neuběhlo ani pět minut a někdo mi poklepal po rameně. Suko si toho všiml a oba jsme se obrátili.

Stál před námi tlustý člověk v uniformě. Měl obličej jako usměvavý klaun. Jeho malá černá očka zajiskřila. Oslovil nás německy.

“Pánové jsou z Londýna? Pan John Sinclair a Suko?”

“Ano, to jsme my.”

“Tak pojďte prosím se mnou. Komisař Novák už vás čeká.”

“Ach, to nejste vy?”

“Ne, pane Sinclaire,” odpověděl s takovým úsměvem, jako by pro nás měl další překvapení. Šli jsme za ním. Byl to veselý člověk, celou dobu si pískal nějakou písničku a já se musel smát, když jsem se mu díval na záda.

Sukovi se to moc nelíbilo. Díval se na mě dost skepticky.

Šli jsme jinou cestou, než ostatní pasažéři a ocitli se v oddělené části letiště, s velkými panoramatickými skly. Chodby, dveře, zaměstnanci, kteří pobíhali sem a tam, zvonící telefony, klapání Psacích strojů, všude čilý pracovní shon.

“Pan komisař Novák se před námi schoval?” zeptal jsem se.

“Ne, ne, hned tam budeme.” Zastavil se před zeleně natřenými dveřmi. Z protějšího okna sem Pronikalo slunce, které jim dodávalo zlatavého nádechu, takže vypadaly jako čerstvě natřené.

Vyhlédl jsem z okna ven. Bylo vidět jen velké hangáry, rolovací dráhy ne.

Policista, který nás doprovázel, zaklepal na dveře, otevřel je a pustil nás napřed. “Prosím, pánové, přeji příjemnou zábavu.”

“Té si asi užijeme dost.”

Suko vešel do místnosti první. Přes žaluzie sem pronikalo jen málo přímého světla. Pouze na podlaze byly světlé a tmavé světelné pruhy. A přesně tam, kde vzor končil, stál psací stůl, za nímž seděl komisař Novák.

Ne, to nebyl komisař, ale komisařka. Vstala a usmála se na nás.

“Vítejte v Praze,” řekla anglicky a bavila se naším překvapením.

S tím jsme opravdu nepočítali, protože komisařka byla atraktivní štíhlá žena kolem třicítky. Měla na sobě elegantní hnědý kostýmek, který ladil s jejími vlasy. V kostýmku zářila sněhově bílá halenka. Ironicky se usmívala, když se zeptala: “Překvapeni?”

“To bych řekl,” přiznal jsem.

Se smíchem obešla psací stůl a podala nám ruku. “Posaďte se prosím, pánové,” vyzvala nás, ukázala na dvě židle a stále ještě se bavila našimi překvapenými obličeji. “Já jsem Milena Nováková, komisařka.”

“Těší mě,” řekl Suko.

“Vám nikdo neřekl, s kým budete v Praze spolupracovat?”

“Bohužel ne.”

“Doufám, že nejste zklamán, pane Sinclaire.”

“Ne, naopak.”

“To mě těší.”

Počkali jsme, až si sedne a pak jsme se posadili my. “Jestli máte chuť, nechám vám přinést kávu.”

“Děkujeme, teď ne.” Mluvil za mě Suko. “Myslím, že tady budeme mít hodně práce.”

Milena Nováková přikývla. Shrnula si polodlouhé vlasy dozadu a

přehodila nohu přes nohu. Mimochodem, měla moc pěkné nohy.

“Jsem stejného názoru, inspektore, ale bude velmi těžké vůbec najít jeho stopu.”

“Co o tom víte?” zeptal jsem se.

“Moc ne. Můj šéf mě trochu zasvětil. Hledáte muže jménem Logan Costello a údajně se má zdržovat tady ve městě.”

“Správně.”

Milena přikývla. “My jsme samozřejmě okamžitě začali pátrat. V hotelech a penzionech, ale takové jméno se nevyskytuje v žádné hotelové knize. Je mi líto.”

“Což neznamená, že tu Costello není. Je přece spousta možností

zůstat inkognito.”

“Teď už ano.” Povytáhla obočí. “Smím se zeptat, co ten Costello udělal?”

Odpověděl Suko: “Mafie, paní kolegyně, je to velký mafiánský boss.”

“Ach, říkejte mi Mileno, to nezní tak úředně. Já vám budu také říkat jménem.” Nečekala na náš souhlas a pokračovala: “Takže velké zvíře?”

“Správně,” potvrdil Suko. “Costello je v Londýně nejvyšším bosem. Jeho rukama procházejí všechny obchody. Řídí prakticky celé podsvětí…”

Při těch slovech to v očích Mileny Novákové několikrát zablýsklo. Suko se musel trefit do bolavého místa, což potvrzovalo její pokyvování hlavou. “Ano, myslím, že je to velké nebezpečí. My

41 -

už to tu cítíme taky. Mafie už se nám tu začíná rozpínat také. Je tomu šest týdnů, co byl zastřelen můj kolega. Prý to udělali také lidé z mafie. Zatím jsme toho vraha, či vrahy nedopadli. Prý utekli do zahraničí. Praha je bohužel velice důležité město a stává se z ní místo organizovaného zločinu. Odtud je blízko na východ a do Společenství nezávislých států. V posledních letech se toho hodně stalo. Václavské náměstí se stalo pro turisty velmi nejistým, děje se tu bohužel spousta přepadení a oloupení. Velkým tempem se nám tu rozmáhá i prostituce, ale to vy asi víte. Takže, vy tady chcete najít Logana Costella.”

“Mimo jiné,” odpověděl jsem.

Milena Nováková se mírně pousmála. “Ano, já jsem si hned myslela, že za tím bude ještě něco jiného.”

Opětoval jsem její úsměv. “Copak vy o nás víte, jestli se mohu zeptat?”

“Na tuto otázku jsem čekala, Johne. Tak hloupá samozřejmě nejsem. Vím, že proti mně nesedí žádný začátečník. Slyšela jsem, že už jste tu byl, Johne.”

“Ale to už je dost dlouho.”

“No, já jsem se porozhlédla v archivu. Sice se toho u nás hodně změnilo, ale všechny spisy nezmizely a létající mrtvoly v Praze nejsou zapomenuty.” Její pohled ztvrdl. “Není to náhodou tak, že váš nynější příjezd nějak souvisí s dalším horkým případem?”

“Nejste daleko od pravdy.”

“Pak tedy moje informace souhlasí.”

“Jaké informace?”

“Které jsem o vás získala. Můj nadřízený mi řekl, že v Londýně byli dost sdílní. Vím, že vám říkají lovec duchů a takového člověka můžeme v Praze potřebovat. Žijeme tu mezi duchy, máme tu domy, ve kterých straší a místa, nad nimiž leží kletba. Stačí jen zajít na Starý židovský hřbitov. Naše historie je také známá duchy a strašidelnými historkami. Například Golem rabího Löwa.”

“Jistě…”

Milena se podivila: “Říkáte to s tak zvláštním tónem v hlase.”

“Vědomě, vážená, vědomě. Je docela dobře možné, že nás pátrání zavede právě tímto směrem.”

42 -

“Ach,” povzdechla a opřela si ruku o opěradlo židle.

“Vyprávějte.”

“Hledáme jednu ženu,” řekl Suko.

“Jak se jmenuje?”

“To bohužel nevíme.”

Milenina tvář nabyla udiveného výrazu: “Mám se zasmát? Asi ne, protože jde zřejmě o něco velmi vážného.”

“Ano,” řekl jsem. “Je to vážné. Jak už se můj Partner zmínil, jde o ženu, jejíž jméno neznáme. My sami jsme ji neviděli, můžeme ji pouze popsat. Je to údajně velmi krásná žena. Ale velmi chladná, Mileno.”

“Ale to zní, jako byste se do té ženy přímo zamiloval.”

“Bůh chraň, to ne. Ale teď vážně. Ta žena je prý dokonalá. Příliš dokonalá, aby mohla být člověkem, přestože tak vypadá.” Odmlčel jsem se a čekal na Mileninu reakci.

Neříkala nic, ale bylo vidět, že přemýšlí. “Příliš dokonalá, aby byla člověkem,” mumlala si. “Mám z toho usuzovat, že ta neznámá není lidskou bytostí?”

“Dalo by se to tak říct.”

“Nebo by bylo přesnější ženský golem?”

“Správně.”

Milena Nováková zůstala poměrně klidná. Odfoukla si pramen vlasů z čela a ruce měla položené na opěrkách židle. Jediné, čeho jsme si všimli bylo, že se jí mírně chvějí prsty.

“Pochopila jste to, Mileno?”

“Přijde mi to zatěžko.”

“To chápu. Ale řeknu vám ještě něco.” Popsal jsem tu ženu, jak nejlépe jsem uměl a také její chování. Milena vypadala, že ji to dost vyvedlo z míry.

“Co mi to tu říkáte? Že si stáhla kůži z čela a uvnitř vypadala jako robot?”

“Ano, s mechanikou v hlavě.”

“Ale Golem byl vymodelován z jílu.”

“Dnes už jsou prostě modernější metody,” odpověděl jsem, aniž bych měl v hlasu špetku ironie. “Myslím, že stojíme před dílem magie. Nevím, odkud se ta osoba vzala, z čeho pochází, nevím prostě

43 -

nic. Domnívám se jen, že ji můžeme najít v tomto městě.”

“No dobře, ale kde?”

“Nemám ponětí.”

“Vás nic nenapadá, Mileno?” zeptal se Suko. “Nebo nejste z Prahy?”

“To jsem, vyznám se tu dobře. Ale nevím, co ta žena sleduje.”

“To nevíme ani my.”

“A její jméno také neznáte?”

“Ne.”

Milena se zamyslela a po chvíli řekla: “Jestli je pravda, co jste mi řekli, pak si ta žena zvolila správné místo.” Nato se ironicky zasmála, jako by ji napadlo něco konkrétního. “Praha žije se svými mrtvými, se svými hřbitovy a se svou historií. Golem je všudypřítomný, přestože ho není vidět.”

“Jak to myslíte?”

“Máme tady dům doktora Fausta, kde prý ještě dnes straší. Máme tady místa, kde se to strašidly jen hemží a je tu i ten Starý židovský hřbitov, jak jistě víte.”

“Ten já znám.”

“Tím lépe.”

“Máte na mysli něco konkrétního?”

“Ano, Johne, mám. Je tu židovská čtvrt, kam musíte jít, pokud chcete říct, že jste byl v Praze.”

“Říkáte to tak, jako byste nás tam posílala,” řekl Suko.

Milena si odkašlala a pak odpověděla: “Ano, tak jsem to myslela. Pokud ta žena skutečně existuje, pokusí se vyhledat jedno z těch historických míst. Konec konců, je to něco jako dokonalejší Golem, je-li pravda, co říkáte.”

“Z toho vycházím.”

“Hm,” řekla Milena a vypadala, že chce vstát, ale nakonec zůstala sedět. “Pak bych měla ještě jednu otázku, Johne. Jakou souvislost má ta žena s tím mafiánským bossem?”

“Spojitost zatím hledáme,” řekl Suko.

“Takže vy nemáte žádnou stopu?”

“Bohužel jen velmi mlhavou. Ta žena se vyptávala v jednom londýnském baru po Costellovi, nic víc nevíme. Naše domněnka, že

odcestovala do Prahy, vychází právě z toho, že se po Costellovi sháněla.”

“To je prostě geniální.”

“Čirá náhoda.”

“Tu jako policisté potřebujeme stejně jako zvědavé sousedy.”

“To máte pravdu.”

Teď vstala. “Tak pojedeme,” řekla.

“Napřed do hotelu, ne?” zeptal jsem se.

“Ale ovšem.”

“A potom?”

Usmála se a při tom se jí udělaly dolíčky ve tvářích. “Nezmínila jsem se o zvědavých sousedech jen tak náhodou. Vždycky se najdou pozorné oči, které vidí ve dne v noci. Proto zajedeme k židovskému hřbitovu a navštívíme synagogu.”

“Co prosím?”

“Nebojte se, je to jeden z nejstarších podniků v Praze, který se jmenuje “Ke staré synagoze”. Stojí uprostřed ghetta a já jsem si jistá, že se vám tam bude líbit.”

“Proč nám?” zeptal se Suko.

“Copak nehoníte duchy?”

“Ano, mimo jiné.”

“Tak to si určitě přijdete na své, pánové.”

Hotel na Václavském náměstí byl sice slušně vybavený, ale patřil k historickým stavbám, které teprve čekaly na rekonstrukci, a proto ještě zdaleka neodpovídal evropským normám. Nechtěli jsme tu bydlet dlouho, ale zpráva o našem příjezdu už se rozkřikla, což jsme zjistili Při svém příjezdu. Na recepci už pro nás ležela obálka, kterou vrátný poněkud rozpačitě dával Sukovi.

Zahlédl jsem to koutkem oka. Suko poodešel několik kroků stranou, otevřel obálku a vytáhl z ní dopis. Když si přečetl obsah, hlasitě si povzdechl.

Obrátil jsem se k němu.

“K čertu,” zaklel Suko.

“Co se stalo?” Podal mi dopis. Milena k nám také přistoupila. Postavila se vedle mě a četla si text, který jsem polohlasně odříkával.

“Sigamův hřích vás zničí…”

“To je ono,” šeptal Suko.

“Co je ono?” zeptala se Milena.

Slyšel jsem sice její otázku, ale neodpověděl jsem jí. Těžkým krokem jsem zamířil ke křeslům v hale a do jednoho se spustil. Cítil jsem, jak mi vyrazil studený pot na čele a vnímal Sukův stín nad sebou.

“S tím jsi nepočítal, co?”

“Ne, ty snad ano?”

“Ne.”

“Tak Sigam,” zašeptal jsem. “Teď už je mi ledacos jasné.”

“Smím se zeptat, oč jde?” ozvala se znovu Milena.

Posadila se proti mně. Mlčky jsem se na ni podíval a ona si všimla mého potu na čele. Řekla, že podle toho, jak vypadám, jsem musel dostat velmi špatnou zprávu.

“Přinejmenším překvapivou,” přiznal jsem.

“Od Costella?”

“To je otázka.”

“Smím si to přečíst?”

Podal jsem Mileně dopis, ona si ho přečetla a kroutila hlavou, protože z jeho obsahu nebyla moudrá.

Vrátila mi ho se slovy: “Nic mi to neříká. Sigam je podivné jméno. Ale myslím, že vy ho znáte, Johne.”

“Znám.”

“Kdo je to?”

Jo, pomyslel jsem si, jak mám té ženě vysvětlit, kdo je Sigam?

Na chvíli jsem se zadíval do stropu, vyzdobeného bohatou štukou připomínající staré časy, ale nic jsem tam nevyčetl. “Když přečtete slovo Sigam pozpátku, dostanete slovo Magis.”

“Och, to zavání magií…”

“Ano, stačilo by pozměnit poslední hlásku a máme magie kouzlo, chcete-li. Takže my hledáme kouzlo.”

“Moment, jde jen o slovo, nebo je to něco konkrétního?”

46 -

“Bohužel nejde jen o abstraktní pojem, Mileno. Sigam je umělá bytost, vytvořená ďáblem. Jestli chcete, má něco málo společného s vaším Golemem. Vidíte sama, že tady v Praze dostávají události spád. Sigama stvořil sám Satan. Je to to nejodpornější stvoření. Kdybyste ho viděla, nenajdete na něm nic přirozeného. Jeho tvář je plochá, jako obraz v zrcadle. Kdysi se rozbila, a když ji Satan znovu slepoval, jednotlivé díly do sebe přesně nezapadly. Tak to je Sigam.”

“A co je ten hřích?”

“To zatím nevím.”

“No, aspoň, že nemusíme začít úplně od Adama a Evy,” řekla Milena a usmála se.

“To si myslím i já.”

“Měl bych nápad,” řekl Suko, čímž upoutal naši pozornost.

“Nezajímejme se o to, kdo tu zprávu napsal. Soustřeďme se na pojem Sigamův hřích. Víme, že je abstraktní, ale myslím, že něco za tím je. Musíme tu abstrakci vyluštit.”

“Dokážeš to?” zeptal jsem se.

“Nejsem si jistý, ale myslím na tu ženu. Zatím nemá jméno. Ale dovedu si představit, že se jí může říkat Sigamův hřích. Ano, přátelé, ta neznámá je Sigamův hřích, který má za úkol nás zničit.”

Milena Nováková zatleskala.

“Vy ale máte fantazii, Suko.”

“Promiňte, ale někdy máme fantazie málo. Mohu vás ujistit, že realita je mnohem fantastičtější. Zeptejte se Johna, on vám to může potvrdit.”

“Ano?” podívala se na mě.

Přikývl jsem.

“Dobře, dostali jsme se o něco dál. Budeme té ženě říkat Sigamův

hřích. Takže jsme zase o kousek dál.”

Suko se zvedl, šel k recepci a já věděl, co tam chce. Krátce hovořil s vrátným, pak se obrátil a vrátil se k nám. “Ten dopis sem donesl nějaký kluk. Víc toho ten člověk neví.”

“Smůla.”

“Ne, Mileno. Někdo už ví, že jsme v Praze a ten někdo se sám

přihlásí.”

“To je pravda. Ale už ne se vzkazem.” “To máte pravdu. Příště to

bude něco horšího.” Podíval jsem se na hodinky. “Kdy vyrazíme?”

“Kolik času potřebujete na to, abyste se osprchovali a převlékli?”

“Nebude to trvat dlouho.” “Dobře, tak já počkám tady dole.” Starým výtahem jsme vyjeli do třetího patra. Oba jsme byli velmi zamyšlení. Viděl jsem, jak se Suko otřásl. “Sigam,” řekl, “ten mi ještě chyběl ke štěstí.”

“Jo, to mně taky.”

“A ta žena myslíš, že je jeho hříchem?” “Vypadá to tak.”

“Pak musí být krása hříchem, když si vzpomenu na popis, který nám dal Fernando Diaz.” Suko otevřel dveře a podržel mi je. “Jsem zvědav, jestli se s ní někdy setkáme tváří v tvář. Možné je všecko.”

“A k tomu ještě Costello.” Suko se na chodbě zastavil a zamyšleně řekl: “Ten trojúhelník se mi vůbec nelíbí.” “Mně taky ne.”

Za půl hodiny už jsme byli na cestě, avšak ne autem, ale pěšky. Podívali jsme se na Vltavu a na známý Karlův most. Jinak jsme nestačili vůbec sledovat všechny pamětihodnosti, kolem kterých jsme šli.

Židovská čtvrt byla ještě užší, tajuplnější a plná živého obchodování, jemuž ani nevadily úzké uličky, dlážděné kočičími hlavami. Turisté, kteří se nechali vozit v bryčkách tažených koňmi, fotografovali téměř všecko, protože všude se nabízely zajímavé pohledy.

I my jsme na chvíli zapomněli na své poslání a nechali se unést zdejší atmosférou. Bylo by nesprávné označit ji za morbidní. Byla prostě zvláštní, měla v sobě nádech minulosti a linuly se z ní kuchyňské vůně. Díval jsem se na staré domy tisknoucí se k sobě.

Uličky se schody, které vedly jednou nahoru, podruhé zase dolů a ztrácely se někde v hloubce plné stínů. Obchůdky se zataženými výlohami, hospůdky, jejichž otevřenými dveřmi bylo slyšet hudbu.

Viděli jsme ortodoxní Židy, kteří znovu chodili po ulicích ve svých tradičních oděvech, protože v České republice je svoboda vyznání. Prodavači, děti, výrostci i muzikanti, ti všichni byli často velmi pestrobarevně oblečeni.

A pochopitelně turisté, zejména Němci, kteří jezdili do Prahy ve velkém počtu.

Milena Nováková nás pobaveně a se zájmem pozorovala. Potom se najednou zastavila a zahrála si na průvodkyni cizinců, když ukázala na jednu budovu, která unikla naší pozornosti. Byl to rekonstruovaný dům, omítnutý na růžovo, s malou zvonicí a velkým orlojem.

“Podívejte se, to je stará židovská radnice. Byla nově rekonstruována. Všimněte si prosím toho orloje.”

Učinili jsme tak, ale ničeho zvláštního jsme si nevšimli. Pokrčil jsem rameny.

“A co vy, Suko?” zeptala se.

Inspektor Suko se zasmál. “Ano, už to vidím. Ručičky se točí opačným směrem.”

“Správně, máte dobrý postřeh. To jsou totiž hebrejské hodiny, které na té věži vidíte. Jejich ručičky se točí doleva.”

A já osel jsem si toho nevšiml. No jo, někdy je člověk prostě slepý.

Milena pokračovala. “Není tu jen židovská radnice, ale také muzeum. V jeho blízkosti najdeme vchod na židovský hřbitov, kde je hrob rabího Löwa.

Mrkl jsem na ni. “Vy mluvíte tak, Mileno, jako byste věděla, že se všechno soustřeďuje na židovském hřbitově.”

“Zdá se vám to nepravděpodobné?”

“To já nevím, ale…”

Přerušila mě. “Podívejte se, hledáme prohřešek, umělou bytost. Takovou byl i Golem. A já si myslím, že je jen logické, že oba najdeme na místě, kde leží hrob rabího Löwa. No, a to je na židovském hřbitově.”

V tom měla pravdu. Šli jsme dál, což mi přišlo vhod, protože jsem se necítil v náladě, abych poslouchal historické výklady. Tady šlo o úplně jiné věci, a to proklatě nebezpečné.

O magii a nakonec i o ďábla, protože jsem postupně dospěl k závěru, že hledáme Sigama a s tím jsem získal ve Státech ty nejhorší zkušenosti.

Už jsme nebyli daleko od cíle. Hospůdka byla v jedné ze starých

uliček a budova, ve které byla zřízena, spadala pod památkovou ochranu. Na hřbitov to odtud bylo jen pár kroků, stačilo zajít za roh. Ta hospůdka byla něco jako výchozí stanice, protože se tady mohli návštěvníci patřičně naladit.

Vešli jsme do chladné haly. Na chvíli jsem zavřel oči a vychutnával mírný chlad, který mi ovanul kůži. Potom jsem je znovu otevřel a rozhlédl se kolem.

Hala byla až do stropu, který byl ze žlutého štuku, obložená dřevem. Všiml jsem si potrubí nepříliš důvěryhodně vyhlížejícího plynového topení a byl rád, že se při dnešním počasí nemuselo topit.

“Kam si chcete sednout?” zeptala se Milena.

“Mně je to jedno. Vy jste tu šéfová, Mileno.”

Zasmála se a šla napřed. Ucítil jsem pivo a podvědomě jsem začal polykat. Už jsem si před sebou představoval půllitr dobrého plzeňského nebo Budweiseru.

V podniku nebylo moc lidí. Bylo tu dost místa, aby se hosté mohli rozptýlit. Malými okny sem pronikalo jen málo světla a Milena nám našla stůl, od kterého jsme měli výhled ke vchodu. Všimla si mého úsměvu a řekla: “Myslíte si totéž, co já?”

“Ano, člověk nikdy neví, co se může stát.”

“Nebo, kdo ještě přijde,” doplnil Suko.

“To je ještě lepší.”

Pak přišel číšník. Objednali jsme si pivoZdálo se, že ani nic jiného nečekal, odhadl nás na turisty a trochu se zarazil, když na něho Milena promluvila česky.

“Co jste mu řekla?”

“Že nám má přinést plnou míru.”

“Rozumím.”

“Je to všude stejné. Nedávno jsem byla v Mnichově a zašla si do zahrádky, kde jsem si taky objednala pivo. Počasí bylo hezké, zahrádka plná, ale o to méně plné byly džbánky. Ale tady jsem doma, tak si můžu poroučet.”

“To máte pravdu.”

Seděla mezi námi a opřela se nám rukama o ramena. “Chtěla jsem se vás ještě na něco zeptat, Johne a Suko.”

“Prosím, ptejte se.”

“Všimla jsem si, že jste se oba často ohlíželi. Myslíte si, že nás

někdo sledoval?”

“Ano.”

“Kdo?”

Pokrčil jsem rameny. “Mohl to být někdo z Costellových lidí.

Určitě už ví, že jsme v Praze, tak podniká odpovídající kroky.”

“Proč by to dělal?”

“Protože bychom mu mohli narušit jeho obchody.”

“A jaké, prosím vás?”

“Těžko říct. Chce tady něco domluvit a pravděpodobně navázat na staré časy, kdy uzavřel pakt s ďáblem. Je to velmi nebezpečná smlouva, to mi věřte, a já věřím, že ji chce obnovit. Možná že Sigam a jeho hřích stojí na jeho straně. Takříkajíc mu urovnávají terén.”

“To je velmi odvážné, řekla bych.”

“Už se nám nese pivo,” oznámil Suko a tím nás na chvíli odvedl od tématu.

Číšník před nás postavil tři džbánky. Vypadaly lákavě, orosené, po stranách stékala sražená voda. Nahoře byly čepičky bílé, husté pěny. Zazářily mi oči jako děcku o Vánocích.

“Na zdraví,” řekl jsem pln nedočkavosti a chytil džbánek za ucho.

Půllitr nejlepšího piva, na to jsem se těšil už v letadle.

A teď stál přede mnou a já se konečně napil.

Přátelé, to bylo blaho. Připadal jsem si jako v osmém nebi, sedmé už bylo málo. Když jsem džbánek odložil, byl poloprázdný. Blaženě jsem si povzdechl, slyšel, jak se Milena se Sukem zasmáli a teprve teď jsem si všiml, že ti dva nepili. Udiveně jsem na ně pohlédl. “Proč jste nic nepili? Vy nemáte žízeň?”

“Ale ano, Johne, máme,” řekl Suko a smál se při tom. “Ale bylo moc zábavné tě pozorovat, s jakou chutí piješ, takže jsme na svoje pivo zapomněli.”

“Má pravdu,” potvrdila Milena.

Opřel jsem se do opěradla. Byly tu tvrdé, dřevěné lavice, ale to mi nevadilo. “Tak se napijte teď,” řekl jsem.

Tentokrát jsem byl pozorovatelem já a vykulil jsem oči, když jsem zjistil, že Milena toho na jeden zátah vypila víc, než já. Postavila na stůl skoro prázdný džbánek.

Zmohl jsem se jen na “Och, to je výkon hodný olympionika.” Kolegyně si setřela pěnu z úst. “Jo, milý Johne, tohle pravá

Pražačka zvládne levou rukou.”

“To jsem viděl.”

Natáhl jsem si pod stolem nohy. “Víte, co mi připadá škoda?” zeptal jsem se.

“Ne, ale můžu si to domyslet,” ozval se Suko

“Co, Suko?” zeptala se Milena

“Že tu nejsme na dovolené, ale služebně.”

“Správně,” potvrdil jsem.

Milena, která seděla mezi námi, nás oba objala kolem ramen.

“Víte co, až ten případ vyřešíme, tak tu zůstanete ještě aspoň na tři dny.”

“Kéž by to bylo tak jednoduché,” zamumlal jsem.

“Ale prosím vás. Copak nemáte dovolenou?”

“Kdyby šlo o to,” řekl Suko, “mohli bychom zůstat v Praze třeba

půl roku.”

“To by stačilo, abyste Prahu poznali.”

“Jenže my máme svého šéfa.”

“Ten může přijet taky.”

Zasmáli jsme se Sukem oba najednou. “To ho špatně znáte, našeho starého paviána. Ten by nám dal. Ale jinak je to správný chlap a jsme s ním spokojeni.”

Milena se opřela lokty o stůl. “Dovolíte,” řekla, “musím se zajít podívat, jaké tady mají toalety.”

“Ty také rekonstruovali?” zeptal jsem se, když jsem uhýbal.

“Já to zjistím.”

“Pak nám to řeknete.”

“Určitě.”

Dívali jsme se za ní, jak mizí v zadní části podniku. “Tak co, Johne, co si o ní myslíš?” zeptal se Suko.

“Příjemná žena.”

“Souhlasím.”

“Není špatné být v Praze.” Usmál jsem se, ale úsměv mi rychle zmizel, protože jsem měl pocit, jako bych dostal ledovou sprchu.

Rozhlédl jsem se kolem.

Ale nic jsem neviděl.

Ještě jsem se neposadil a zamyšleně jsem zůstal stát u stolu. “Děje se něco?” zeptal se Suko.

“Doufám, že ne,” zamumlal jsem a sedl si na své místo…

I Milenu Novákovou zamrazilo.

Ale mohlo to být i tím, že vešla do nejchladnější části podniku. Prošla velkou pivnicí a šla širokou, okachlíkovanou chodbou, která vedla k toaletám. Ale nebylo to jen nízkou teplotou, že se Milena tak chvěla, muselo to být ještě něčím jiným, něco se muselo vplížit do chodby.

Aby tomu přišla na kloub, zpomalila krok, aby mohla lépe vnímat, co se kolem ní děje.

Viděla otevřené dveře do kuchyně, kde se naopak všichni potili horkem. Podívala se i do spíže, kde stály seřazené různé nádoby, krabice a velké kartony, slyšela hlasy a potom do ní vrazil číšník, který právě vyšel z toalety. Byl to mladík, který byl cítit potem a měl vlasy spletené do mozartovského copu. “To nemůžete dávat pozor?” vyjel na ni.

“Kde tady najdu toalety?” zeptala se Milena.

“Ještě o kousek dál a pak doprava.”

“Děkuji.”

Číšník odspěchal. Milena si přehodila přes rameno řemínek od kabelky a pokračovala v chůzi. Po pravé straně opravdu uviděla dvoje dveře, z nichž jedny vedly na dámskou toaletu.

Na chvíli zaváhala, než je otevřela. Sama nevěděla, proč, ale zřejmě to bylo kvůli tomu nepříjemnému pocitu, kterého se nemohla zbavit.

Ohlédla se.

Nikdo tu nebyl, kdo by se o ni zajímal. Bylo to od ní vlastně hloupé, protože tady nebylo nic, co by ji mělo znepokojovat. Proč potom ten nával paniky. Že by to bylo tím, že jsou tu ti dva lovci duchů, kteří přemýšlejí tak rozdílně a jinak než ona? Ano, to by mohlo být ono. Dosud příběhy o duších a strašidlech jen slyšela, tady

rozdíl mezi generacemi nehrál roli. Všechny tyhle historky ji zajímaly. Ale zde se něco změnilo. Měla pocit ohrožení, který si neuměla vysvětlit.

Milena potlačila strach a otevřela dveře. Pokud by došlo k nejhoršímu a ona by se musela bránit, má v kabelce pistoli.

Ocitla se v chodbě před kabinami. I tady byly zdi vykachlíkovány až ke stropu. Okamžitě zaznamenala nepříjemný pach, ze kterého se jí udělalo špatně. Byl to pach silného desinfekčního prostředku, který byl tak pronikavý, že ho cítila dokonce i na jazyku.

Dveře za ní zapadly a kolem se rozhostilo ticho. Zdálo se, že mimo ni na toaletě nikdo není. Bylo tu stejně mrtvo jako na prázdném nádraží. Na zdi visela umývadla a nad nimi zrcadla, která byla tak oprýskaná, že se v nich téměř nedalo vidět.

Podlaha byla mokrá. Vedle umývadel visely našedlé ručníky. Dva koše z umělé hmoty téměř přetékaly. Nebyla tu okna a na stropě visela zářivka zašpiněná od mušinců.

Ke kabinám vedly létací dveře. I teď Milena zaváhala, než jimi prošla. Měla pocit, že stojí před tunelem, který vede do neznáma.

Znovu se přemohla a vešla do prostoru před kabinami.

Ty stály v řadě vedle sebe, rozdělené umakartovými stěnami. Nepůsobily právě nejčistším dojmem, ale to nebylo to, co Milenu znepokojovalo.

Žádná z kabin nebyla obsazena. Všechny dveře byly otevřené. Komisařka vešla do té uprostřed. Dokonce tu byl i toaletní papír, i když ten nejlevnější. Teprve když se zavřela, cítila se nepozorována. Otevřela kabelku a přesvědčila se, že tam má pistoli. Byla to značka Brigant ráže 7,62 mm, vyráběná v bývalém Československu. Milena ji zatím naštěstí nemusela používat často a doufala, že to tak zůstane.

Nechala kabelku otevřenou jistota je jistota.

Vyšla z kabiny a zjistila, že se nic nezměnilo. To ji mělo uklidnit, ale nestalo se. Stejně jako předtím cítila, že ji někdo pozoruje. Nikoho však nebylo vidět a neozval se ani žádný podezřelý zvuk.

Chodbička už byla prázdná.

Naslouchala vlastním krokům, které jí připadaly podivně hlasité. Mohlo to být ozvěnou od vykachlíčkovaných zdí. Každý krok jako by ji pronásledoval a podivně jí duněl v uších.

54 -

Milena si šla umýt ruce. Umyvadla byla sice stará, ale dost velká, takže si na ně mohla odložit kabelku. Z kohoutků tekla jen studená voda. Milena si postříkala obličej, aby se osvěžila.

Neutřela si ruce do ručníků, ale použila vlastní kapesník, který si

před odchodem naparfémovala. Vůně byla osvěžující.

Její pohled mechanicky padl do zrcadla. Přestože bylo už velmi zašlé, viděla jak sebe, tak prostor za sebou. A v té chvíli poznala, že ji pocity neklamaly.

Nebyla tu sama!

Za ní stála cizí žena, kterou Milena při svém příchodu neviděla.

V první chvíli se lekla, zůstala nehybně stát a teprve postupně se uklidnila. Instinkt jí napovídal, že ta žena není normální lidskou bytostí. Nepřišla na toaletu ze stejných důvodů jako každý Jiný člověk, šlo jí o něco jiného a Mileně pojednou vyrazil po těle studený pot.

Milena tu ženu sice neznala, ale vytušila, že to musí být ta, o níž hovořil John Sinclair se Sukem. Vzchop se, znělo jí v hlavě. Nenech se vyvést z rovnováhy! Zachovej si chladné nervy! Co ti může udělat? Jsi ozbrojená a bude-li to nutné, budeš střílet.

Když se Milena otočila, přitáhla si k sobě kabelku. Teď uviděla ženu jasně před sebou z bezprostřední blízkosti.

Žena nehybně stála.

Obě ženy se měřily pohledem.

Milena musela v duchu přiznat, že je to skutečně dokonalá kráska. Nebylo na ní nic rušivého, ani její nepříliš elegantní oblečení kalhoty a volná halenka.

“Všechno je v pořádku, můžete jít na toaletu,” oslovila ji Milena. Bez odpovědi.

“Stalo se vám něco?”

Milena mluvila anglicky a konečně dostala od ženy odpověď také v angličtině která poněkud vyplnila mezery v mozaice.

“Kdo jste?” zeptala se jí žena.

“Milena Nováková. A vy?”

“Já jsem Altea.”

To jméno jí nic neříkalo. Ani jeden z Angličanů o žádné Altee nehovořil. Nebo se zmýlila? Potom si uvědomila, že Angličané

55 -

neuvedli vůbec žádné jméno. Zřejmě dosud její jméno neznali. Ta žena byla jako fantom. Objevovala se a zase mizela.

Co asi chce?

Milenu teď napadlo, že je v nevýhodě. Když bude chtít odejít, musí projít kolem ní a to může být dost těžké.

“Prosím, ráda bych…”

“Nikam nepůjdeš!” zněla úsečná odpověď.

Komisařku to ohromilo. “Co jste to řekla?” zeptala se překvapeně.

“Tady přikazuji já!” odpověděla žena.

Ačkoliv to pro Milenu nebylo lehké, dokázala se přimět k úsměvu. “Přikazujete? Já si od vás nenechám nic přikazovat. Chci odtud odejít a to také udělám.”

“Jen to zkus!”

Milena se zarazila. Nesnášela násilí. Nešla k policii, protože by měla ráda střílení a zločin. Chtěla si ve službě počínat rozumně a vyhýbat se zbytečným střetům. Dosud se jí to dařilo, ale tentokrát to vypadalo, že se situace bude vyvíjet jiným směrem. Zmocnila se jí mírná panika.

Najednou ve vzduchu viselo napětí…

“Necháte mě odejít!” pronesla Milena pevným hlasem. “Mí společníci mě začnou postrádat a…”

“Sinclair s tím svým kamarádem přijdou na řadu po tobě!” řekla žena chladně a stejně tak se tvářila. Milena si připadala, jako by nad ní a nad oběma lovci duchů byl vynesen rozsudek smrti. Cítila, že musí něco udělat a sáhla do kabelky. Měla pistoli uloženou tak, aby ji měla po ruce. Altea se nepohnula, ani když na ni mířila.

“Ustupte! Nenuťte mě udělat něco, co v podstatě udělat nechci!”

“Střílet?”

“Ano!”

Altea se povýšeně usmála. “Co si myslíte, že tím proti mně zmůžete?” zeptala se.

“Vy jste snad neprůstřelná?”

“Ano, to jsem.”

Ta jednoduchá odpověď Milenu zaskočila. Znělo to sice neuvěřitelně, ale ona té ženě věřila.

Altea si povšimla jejího vnitřního zmatku a chovala se nadřazeně.

Milena se dívala, jak zvedá ruku. Mozkem jí proběhla matná vzpomínka.

Neříkali jí Suko s Johnem Sinclairem o něčem podobném? Ten barman v Londýně byl svědkem toho, jak si ta žena stáhla kůži na čele.

Udělá to i teď?

Vypadalo to tak, protože Altea položila prsty do místa, kde začínaly vlasy nad čelem.

Uchopila do nich měkkou kůži a usmívala se při tom. Milena však měla oči jen pro její prsty a úsměv nevnímala. Stalo se to, co očekávala, a proto ji to nijak nepřekvapilo.

Její zájem to však vzbudilo.

Altea lehce přitlačila prsty a stáhla si kůži z čela.

U normálního člověka by muselo být vidět krvavé svalstvo a lebeční kost. Ale nic takového policistka neuviděla. Místo toho se ukázal dutý otvor, v jehož nitru se zaleskl kov. Milena uviděla mechanické soukolí.

Roztřásla se. Nedokázala se ovládnout, protože to, co viděla, bylo popřením všech přírodních zákonů.

Altea nebyla lidskou bytostí, nebyla však ani živá mrtvá, žádná zombie, byla… ano, co vlastně byla? Dokonalý robot s mechanikou, která musela být dílem neznámé magie. Jinak si to policistka neuměla vysvětlit.

Londýnský barman popsal svůj zážitek podobně. Proč se právě jí, která s tím vším má tak málo společného, musí něco takového stát?

Milena tak křečovitě svírala rukojeť pistole, až ji začala bolet ruka. Přesto věděla, že je to zbytečné. Zbraň jí proti této bytosti byla asi stejně platná jako kdyby držela mýdlo.

Altea spustila ruku dolů.

Milena by byla nejraději zavřela oči, protože se nechtěla dívat do otvoru v čele. Nesnášela pohled na točící se kolečka, která s tichým vrněním vzájemně zapadala do sebe a poháněla celý vnitřní mechanismus té ženy robota.

Kůže utržená z čela visela Altee přes oči a dotýkala se nosních dírek. Obličej tím byl znetvořen a tvořil nápadný kontrast k usmívajícím se rtům.

“Už je ti to jasné?” promluvila Altea a Milena se teprve teď probrala ze zamyšlení a uvědomila si, že hovoří k ní.

“Kdo jsi?” zeptala se jí.

“Sigamův hřích.”

Milena si v tu chvíli uvědomila, že tutéž otázku jí položila už před chvílí, ale odpověď byla jiná. John Sinclair se Sukem vyslovili ten pojem v pivnici.

Sigamův hřích… Kde asi je ten Sigam?

Altea se znovu usmála. “Přemýšlíš o tom, vidím to na tobě.” Vzala mezi prsty staženou kůži a přilepila ji zpět na místo. Kůže tak dokonale Přilnula, že nebylo vůbec poznat, že tam ještě před chvílí nebyla. Nezůstala tam žádná mezera ani vráska, nic. Čelo bylo dokonale hladké.

Tuto bytost stvořil Sigam. Už samotné jméno působilo na Milenu tísnivě. Byl někde tady nablízku? Skrýval se a pozoroval ji? Ukáže se a napadne ji? Všechny tyto otázky jí vířily hlavou a ona chtěla znát odpovědi. Proto se zeptala: “Kde je Sigam?”

“Ty ho znáš?” otázala se Altea místo odpovědi.

“Slyšela jsem o něm.”

“Ano, to věřím. Sinclair a Suko s ním mají zkušenosti. Říkal mi to. Znám je oba. Netušila jsem však, že budou tak rychlí a objeví se v Praze tak brzy. Tohle si nedáme líbit. Jsou to naši nepřátelé a nepřátel je nutno se zbavit. Máme před sebou úkol, který musíme splnit a nic nám v tom nesmí zabránit.”

Milena byla dost inteligentní na to, aby pochopila, co tato slova znamenají. Rozhodli se je zabít. A ona nyní věděla, že rozsudek smrti platí i pro ni.

V místnosti začala být zima jako v hrobce. To se sem nepozorovaně vplížila smrt a takto oznamovala svou přítomnost. Milenu zamrazilo v zádech a v tu chvíli jí problesklo hlavou, že už asi nemá naději uniknout.

Bude muset střílet!

Jenže Altea se její zbraně nebála. Když jí Milena namířila na hlavu, řekla povýšeným, ironickým hlasem: “Co proti mně zmohou zbraně?”

“Jdi mi z cesty!” vyzvala ji Milena.

“Opravdu?”

“Ano, zmizni!” Mileně přeskakoval hlas. Vzpomněla si na oba detektivy. Nevěděla, jak dlouho je pryč, ale určitě už dost na to, aby to vzbudilo jejich podezření. S největší pravděpodobností se přijdou podívat, co se děje. Nedívala se na hodinky a teď už je to zbytečné.

Ruce se jí silně třásly.

Překonala to tím, že stiskla spoušť. Vyšla rána a kulka zasáhla.

Milena Nováková se sama polekala. Najednou to bylo tak jednoduché. Výstřel, a Altee pronikla kulka do těla. Milena sice mířila na hlavu, ale při výstřelu zbraň mírně strhla a zasáhla její trup. Altea groteskním pohybem uskočila doprava, jako by se chtěla střele vyhnout a uvolnila Mileně cestu ke dveřím. Jenže Milena byla příliš vyděšená, aby toho využila.

Tolik ji ohromil vlastní výstřel, že nebyla chvíli schopna se pohnout.

Jen pomalu se vzpamatovávala a otočila hlavu, aby se podívala, co dělá její soupeřka.

Ta ani nevykřikla, ani nezasténala. Žádná krev. Milena však viděla, kudy jí projektil pronikl do těla. V pravé části hrudníku měla po okrajích rány opálený otvor po kulce. Musela jí uvíznout v těle, ale nezranila ji. Netekla ani kapka krve. Jak také, když měla pod kůží jen tu magickou mechaniku.

Mileně chvíli trvalo, než to pochopila. Bylo to pro ni tak nové a neuvěřitelné. Ve své dosavadní praxi se s ničím podobným nesetkala. Jen z vyprávění znala různé přízraky, které se údajně vyskytovaly. O Praze se dalo říci, že byla městem duchů a strašidel. Strašení tu prý má tradici, ale ona se s tím v praxi nikdy nesetkala.

Teď to prožila na vlastní kůži.

Altea se zasmála. Výstřel dávno dozněl a vypadalo to, že chce Mileně něco říct. Otevřela ústa a usmívala se lačným úsměvem, jako by se už těšila na Milenino krvavé maso. Nepromluvila sice, ale její pohled řekl Mileně dost. Byla v něm taková lačnost, že Mileně vytanulo v mysli slovo kanibalismus.

Milena vystřelila podruhé.

Tentokrát mířila na nohu a zasáhla ji. Kulka pronikla do pravého

stehna. Náraz, který by se dal porovnat s ranou pěstí způsobil, že Altea upadla.

Rozstřílím ji na kusy! říkala si v duchu Milena plna spravedlivého hněvu. Nebudu s ní mít žádné slitování, protože ani ona žádné nemá.

Ozval se výkřik!

Pronikavý, až to zabolelo do uší. Nepocházel ani od Mileny, ani od Altey. Policistka se obrátila. Reagovala automaticky, namířila zbraň, připravena znovu vystřelit.

Mířila na dveře, odkud se ozval výkřik.

Stála v nich postarší žena, nehybná jako socha. Byla to korpulentní dáma v modrotiskových šatech. Přes pravé rameno jí visela velká kabelka.

Bledý, kulatý, strachem zpocený obličej se široce otevřenýma očima a ústy, z nichž vyšel ten pronikavý výkřik, dal Mileně zapomenout na její situaci a způsobil, že se soustředila jen na jedno že za tím obličejem jsou otevřené dveře.

Možnost útěku!

Když se Altea na zemi pohnula a pokoušela se vstát, Milena vyrazila. Žena stále křičela. Vůbec se nepotřebovala nadechnout a neuhnula, když Milena mířila přímo na ni. Došlo k nevyhnutelné srážce. Tlustá žena zakvičela, jak dopadla na zadek. Když kolem ní Milena probíhala, ohnala se po ní žena kabelkou a zasáhla ji do lýtka. Komisařka kvůli tomu málem upadla. Naštěstí se mohla opřít o zeď a pak už dlouhými kroky utíkala pryč. Uklouzla, ale zachytily ji

však pevné ruce číšníka.

“Co se vám stalo?” zeptal se jí.

Milena nemohla odpovědět. Všechno se jí rozmazalo před očima.

“Držte mě, prosím vás,” zamumlala, “držte mě.”

Kolena pod ní povolila a v duchu jí ještě proběhla naděje, že to všechno byl jen zlý sen.

Začínali jsme být nervózní.

Na náš vkus už byla Milena Nováková pryč příliš dlouho.

Bylo to už deset minut.

Uhodil jsem dlaní do stolu. “I když beru v úvahu, že ženy bývají na toaletách déle, než muži, zdá se mi to už dost divné.”

“Nevyjadřuj se tak šroubovitě, Johne, a řekni rovnou, že máš o ni strach,” řekl Suko.

“Mám.”

“Co by se jí tady mohlo stát?” zeptal se a otočil hlavu k východu.

“To nevím.”

“Sigam?”

“Doufám, že ne.”

“Tak jeho hřích?”

“To spíš,” zamumlal jsem. “Ta neznámá z londýnského baru. Zatraceně, kdybych tak aspoň věděl, co se za tím vším skrývá. Co to má za smysl?”

Suko se zvedl. Nedovedl mi sice na mé otázky odpovědět, ale chtěl se jít podívat. Nevadilo mu, že musí jít na dámskou toaletu.

Za posledních deset minut se lokál téměř naplnil. Hrnuli se sem v davech turisté. Těšili se na to, že se ochladí pivem, zejména Němci.

Položil jsem peníze vedle půllitru a protáhl se mezerou mezi stolem a dřevěnou lavicí.

“Je tu volno?” zeptal se mě postarší muž, který byl cítit potem.

“Ano, můžete se posadit,” odpověděl jsem.

S poděkováním zaujal mé místo a hlasitě volal směrem ke dveřím:

“Pojďte sem, našel jsem volný stůl!”

Suko odešel od stolu z druhé strany. V pivnici, teď nastal chaos a hluk. Alespoň mně to tak připadalo a při pohledu na číšníky jsem viděl, že ani oni tím nejsou příliš nadšeni.

Museli jsme se protlačit mezi nově příchozími hosty, kteří hledali volná místa. Byli jsme rádi, když jsme se konečně dostali do chodby vedoucí k toaletám.

“Kam teď?” zeptal se Suko.

Musel jsem ustoupit, protože kolem právě procházeli dva číšníci s podnosy plnými pivních sklenic. Konečně jsme měli volnou cestu a proběhli oblakem kuchyňských vůní, které se linuly z levé strany. Tady se tedy připravovaly pokrmy. Bohužel, i sem už rychle pronikala rychlá jídla. Knedlíky se připravovaly z hotové směsi ze

sáčků a i maso se dováželo ve formě polotovarů. Nese to s sebou hromadné stravování, kdy už není čas na tradiční způsob vaření.

Běžel jsem před Sukem, díval se do široké chodby a uslyšel pronikavý křik.

Řezal do uší jako siréna. Krátce předtím se mi zdálo, že slyším výstřel, ale nebyl jsem si zcela jistý.

Ale ten křik byl skutečný a byl to křik ženy. Nával turistů vyvedl z míry i personál. Všichni na sebe něco pokřikovali, číšníci volali objednávky. V kuchyni se pracovalo jako o závod. Jedni myli nádobí, druzí nosili suroviny, na chodbě se to jimi jen hemžilo. Na dlážděné podlaze se začaly objevovat první louže vody či rozlitého piva, po kterých se dalo snadno uklouznout, ale já se zahleděl doprava, kde se objevil číšník s Milenou Novákovou.

Muselo se jí něco stát, protože byla bledá a vypadala, že omdlí.

Číšník ji opřel o zeď a držel ji. aby neupadla.

Rychle jsem byl u něho. Oslovil jsem ho německy: “Co je s ní?”

“Jdou na ni mdloby.”

“Děkuji, že jste se o ni postaral. Patří ke mně. Ještě jednou

děkuji.”

Číšník zmizel. Byl jsem mu vděčný, že se o Milenu postaral. Vypadala opravdu špatně. Měla obličej jako plátno, namodralé rty a celá se chvěla.

Suko už stál vedle mě. “Co je s ní?” zeptal se.

“To zatím nevím.”

Milena nás nevnímala. Dívala se skrze nás prázdným pohledem. Pohybovala rty, ale nebylo jí rozumět. Něco nám chtěla sdělit, ale nebyla schopna vydat hlásku.

Třel jsem jí tváře. Nejdřív se lekla, potom otevřela oči a začala vnímat. “Mileno, prosím vás, musíte se…”

“Johne!” konečně mě poznala. Pak uviděla i Suka a usmála se. Chytila se mě za rameno. “Jsem tak ráda, že jste přišli. Byla jsem… ona tam byla…”

“Co se vám stalo?”

“Viděla jsem ji, Johne. Jmenuje se Altea.” Milenin hlas byl ještě slabý a já měl v tom hluku co dělat, abych jí rozuměl.

“Kdo je Altea?”

“Ten hřích.”

Zamrazilo mě v zádech. Dokonce i Sukovi naskočila husí kůže.

Zadíval se k toaletě. “Tam jste ji viděla?”

“Najednou tam stála a chtěla mě zabít!”

Suko vyrazil. Chtěl jsem se pustit za ním, ale Milena se mě křečovitě držela. “Nenechávejte mě samotnou. Chci jít s vámi. Už je mi líp.”

Když jsme vešli na toalety, našli jsme tam Suka. Když nás uviděl, pokrčil rameny a řekl: “Nikde nic.”

“Byla tady,” tvrdila Milena teď už pevným hlasem. “Střílela jsem po ní.” Teprve teď si všimla, že má pistoli ještě v ruce. Dokonce ani číšník si jí nevšiml. Asi v tom spěchu. Milena mi ji teď podávala se slovy: “Podívejte se do zásobníku. Vystřílela jsem dva náboje. Nejde o žádný hloupý vtip.”

“My vám věříme,” řekl jsem. “Kde k tomu došlo? Tady?”

“Ano, tady.”

“Utekla,” konstatoval Suko. “Je pryč. Už ji nenajdeme.” Ukázal jsem na druhé dveře. “Za nimi jsou kabiny?” Milena přikývla.

Přiskočil jsem ke dveřím a prudce je otevřel. Příliš jsem nedoufal, že Alteu ještě zastihnu, a když jsem vtrhl dovnitř, narazil jsem na ženu, která si před zrcadlem upravovala vlasy. Začala křičet a nadávat mi do zvrhlíků. Nedal jsem se jejími nadávkami a křikem zastrašit. Snažil jsem se ji uklidnit a ptal se jí na Alteu, kterou jsem co nejvěrněji popsal.

“Co od ní chcete?” zeptala se nedůvěřivě.

“Hledám ji.”

“Už je pryč.”

“Ale viděla jste ji?”

“Ano. A slyšela jsem taky výstřely. To ta… ta druhá střílela. Bylo to hrozné. Tohle město začíná být nebezpečné.”

“Ta druhá byla policistka a já jsem také od policie. Takže se

můžete uklidnit.”

“No, jen jestli je to pravda.”

Ignoroval jsem její poznámku a zeptal se: “Takže sem do kabin nešla?”

“Ne!”

“Děkuji vám a přeji příjemný pobyt v Praze.”

“Nechte si svou ironii, pane.”

Nechal jsem ji už na pokoji a vrátil se za Sukem a Milenou. Oba vypadali zklamaně. Ani výraz mého obličeje jim náladu nezlepšil. Zatím jsme sice prohrávali, ale přesto jsme mohli být rádi, že z toho Milena vyvázla živá a nestala se další obětí té ženy.

“Pojďte, tady už nic nenajdeme,” řekl jsem, chytil je pod paží a vedl ven. Vyšli jsme do zahrady a zamířili doprava, kde byl větší klid. Milena už se vzpamatovala. Už nebyla tak bledá a omlouvala se nám za to, že selhala, ale my jí to neměli za zlé, protože jsme si uměli představit, jak jí asi bylo.

“Každý by v takové situaci dostal strach, Mileno.”

“To je pravda, ale…” zasmála se a zavrtěla hlavou. “Víte, je to strašně zvláštní, když o něčem mluvíte a potom to najednou zažijete na vlastní kůži. Úplně jsem vypadla z role. Všechno šlo tak rychle, že jsem nevěděla, co dělat. Střílela jsem, ale…” hlas jí selhal.

“Zasáhla jste ji?” zajímal se Suko.

“Dvakrát. Do pravé části hrudníku a do stehna, ale k ničemu to nebylo. Jen se smála a bavila se tím. Vstala, jako by se nic nestalo.” Milena si přejela rukou po tváři. “To je také logické, po tom, co jsem viděla.”

“Co jste viděla?”

“Stáhla si kůži přesně tak, jak mi to předtím líčil John.”

Teď jsme byli překvapeni my. Oba jsme žadonili, aby nám situaci přesně popsala, což Milena ochotně učinila. Dokázali jsme se vžít do toho, co asi prožívala. Altea, Sigamův hřích, jí tak zřejmě chtěla demonstrovat, jak je nezranitelná.

“Je to dokonalá mechanická loutka,” šeptala Milena. “Není jako Golem, je něco úplně jiného. Žije, ale není člověk. Nedovedu to pochopit.”

“To je magie,” řekl jsem, přestože jsem si byl vědom toho, že ta odpověď zní asi hloupě.

“Jistě,” odpověděla.

“Co budeme dělat teď?” zeptal se Suko jako turista, který už si prohlédl tři pamětihodnosti a neví, zda má zájem o další.

64 -

“Musíme najít Alteu.”

“To vím, ale kde?”

Usmál jsem se: “Na hřbitově, který je prakticky za rohem.” Suko chtěl něco říct, ale Milena ho předběhla.

“To nejde,” prohlásila kategoricky.

“Proč ne?”

“Hned vám to řeknu. Ten hřbitov je magnetem pro turisty. Neustále se o něm mluví v zahraničních masmédiích. Je tak známý, že je přes den neustále plný turistů.”

“Zdůraznila jste slovo ,přes den’?”

“Ano.”

“A co v noci?”

“To je prázdný.”

“Za chvíli nebude,” řekl jsem a všiml si jejího zděšení. “Nebojte se, my vás ubráníme.”

“Vy tam opravdu chcete jít teď večer?”

“Ano, protože jsem si skoro jistý, že tam naši novou přítelkyni najdeme.”

“A co Sigam?” ozval se Suko.

“Toho možná taky. Dostaneme dvě mouchy jednou ranou.” Suko zavrtěl hlavou. “Já bych šel ještě o krok dál,” řekl.

“Jak to myslíš?” zajímalo mě.

“Tři mouchy. Nebo řekněme raději jednoho tučného čmeláka.

Jmenuje se Costello.”

“Ano, to máš pravdu, na toho jsem zapomněl.”

Milena se na nás jen nechápavě dívala. “Neberete si toho trochu moc najednou?” zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. “To je náš způsob práce, víte. Zatím nám to vychází.”

“No, člověk se nesmí vzdávat naděje. Ale tři na to nestačíme.

Mohu přizvat několik svých kolegů. Mohli by hřbitov obklíčit.”

“Vážně? A co byste jim řekla? Že honíme něco jako Golema v ženské podobě? Ženu, kterou někdo stvořil ne z hlíny, ale z plechu a přetáhl přes ni lidskou kůži?”

“Přestaňte prosím!” otřásla se Milena. “Je mi z toho špatně a mám strach. Vím, že nás ten netvor zabije a ptám se, co jsme mu udělali?

65 -

Víte to?”

“Ne, ale tady jde o princip. Sigam je jedním z našich nepřátel, za nímž stojí sám ďábel a ten znovu navázal kontakt s Costellem. Svou roli tu hraje magie i politika. Costello chce profitovat z nové situace. Chce dobýt i Prahu. Rád by z Londýna řídil východní mafii a potřebuje při tom pomoc. Nevím, jak se dokázal spojit se Sigamem, ale dokázal to a my za to musíme zaplatit.”

“Proč my?” zeptala se Milena.

“Protože to tak vypadá.”

“To si nemyslím.”

“Proč ne?”

“Neříkali jste, že Altea zabila v Londýně dva z Costellových lidí?”

“To je pravda,” odpověděl Suko za mě.

Zamyslel jsem se nad tím. Skutečně tomu tak bylo. Jenže, můžeme z toho usuzovat, že Altea a Costello stojí na opačné straně? A pak tu ještě byla ta brutální vražda Anny Skoralové, které stáhli kůži z těla. Musel jsem si přiznat, že mi to zatím nedává smysl.

Milena mě vytrhla ze zamyšlení otázkou: “Zdá se, že jste po mé poznámce znejistěl, Johne.”

“Trochu ano, přiznávám.”

“Ještě stále chcete jít na hřbitov?”

“To ano.”

Pokrčila rameny a řekla spíš sama pro sebe: “Golem, propána, tak stará historka, která neupadla v zapomnění ani v době komunismu. Ale nikdy jsem si nemyslela, že se jí někdy budu muset zabývat.” Pak se zase obrátila k nám: “Dobrá, tak půjdeme na hřbitov. Skoro jste mě přesvědčil, že mezi těmi starými hroby najdeme stopu po Altei.”

Otřásla se.

Útěk se jí podařil. Ale Altea to v principu nepovažovala za útěk, nýbrž za taktický ústup, či krátkodobý odklad. Pro ni bylo důležité,

66 -

aby teď zařídila jiné věci, které odklad nesnesly. Odešla z pivnice ve všem tom zmatku zcela nepozorována. Turisté hrnoucí se dovnitř si jí nevšímali, protože měli co dělat, aby našli volný

Ocitla se v uličce, udělala pár kroků a pak se přitiskla ke zdi.

Čekala.

Davy lidí se před ní valily jako proud. Praha byla přeplněná, zejména v těchto teplých jarních dnech, kdy se teploměr vyšplhal povážlivě vzhůru.

Altea věděla, že tu nemůže zůstat stát, potřebovala klid, aby se mohla připravit na to, co ji čeká.

Její poslání se dalo označit třemi slovy: smrt. zabíjení, strach. Byla dílem samotného Satana, který ji stvořil na prosbu Sigama,

který už nechtěl být sám. Byla dílem čisté magie.

Ďábel vyformoval z roztaveného kovu lidskou postavu, ale nebyl to člověk.

Chyběla jí duše.

Stejně jako Sigamovi. Přesto však se od Sigama lišila. Ona měla ve svém nitru mechanické soukolí, které do sebe přesně zapadalo a jehož pohonem byl magický dech pekla. Proto nepotřebovala žádné elektronické čipy.

Asmodis do ní vdechl život, hrál si na stvořitele, ale nikdy nedokázal svému výtvoru vdechnout duši.

Odpradávna bylo jeho cílem a snahou získávat lidské duše do své moci, ale když nějakou duši získal, nebyla už jako předtím. Změnily se, nasákly pekelným zlem.

Ďábel často sázel na krásu, jako u Altey, protože lidé se nezměnili. Krása pro ně znamenala stále nejvíc, zejména nyní, v moderních časech, kdy nejvíc platila krása a mládí. Zde mělo všechno zlé a špatné snadnou práci a Altea byla produktem této doby.

Pod kůží se točilo soukolí, jehož zásluhou žila. Chodila, jednala. Mohla dokonce jíst a pít, ale netrávila. Její nitro bylo jiné. Nemusela jíst, ale ďábel jí tuto možnost dal proto, aby nebyla v jistých situacích nápadná.

Teď se odlepila od zdi. Sluneční paprsky byly ještě teplé. Ale ona se nepotila. Pomalu šla uličkou vzhůru a mířila k židovské radnici, na

67 -

jejíž věži se točily ručičky na orloji obráceně. Věděla, že není sama, ale věděla také, že v jistém smyslu zklamala.

Kvůli jejímu zaváhání ta druhá žena utekla, to už se nesmí nikdy stát. Příště bude rychlejší a to příště už bude velmi brzy.

Ze svého místa už jasně viděla radnici.

Někdo tu byl. Cítila to svými smysly, které jí satan vdechl.

Altea se znovu přitiskla ke zdi, tentokrát u staré lucerny, jejíž světlo se odráželo od šedivé zdi.

Vedle parkovala auta. Altea se dívala přes jejich střechy. Cítila, že ten, jehož očekává, přijde zepředu. Byla vzrušená, když se podívala na své Prsty; zjistila, že se chvějí.

Její bratr přicházel.

Pohnula rty. “Sigame,” zašeptala a znělo to jako volání o pomoc. Přes zvukovou kulisu, která ji obklopovala, dostala jasné poselství. Byl to zvuk koňských kopyt a kol kočáru na dlažbě z kočičích hlav.

Ty zvuky jí něco říkaly. Tušila, že ten kočár jede pro ni.

Zadívala se doprava a uviděla koně s kočárem. Kůň měl na hřbetě zelenou deku, se stoickým klidem kráčel svou cestou a nevšímal si lidí kolem, protože na ně byl zvyklý.

Na kozlíku seděl mladý, plavovlasý muž v uniformě. Modrý kabátec se žlutým proužkem, držel pevně v rukou uzdu a jeho tělo se pohybovalo v rytmu drkotání kočáru.

To je on.

Věděla to určitě, přestože muže na kozlíku ještě neviděla.

Altea, která dosud stála pod lucernou, teď udělala dva kroky kupředu a postavila se na kraj chodníku. Protáhla se mezi dvěma auty, udělala další krok. Povoz kolem ní musel projet. Konečně byl kůň těsně před ní a zastavil.

Neklidně pohazoval hlavou, ržál a mladý muž na kozlíku měl co dělat, aby ho uklidnil. Zvíře něco zneklidňovalo. Pravděpodobně ucítil podivnou auru muže uvnitř kočáru. Nebyla stejná, jako lidská aura. Zafrkal a Altea zvedla ruku.

Kůň se okamžitě uklidnil. Sklopil hlavu a vypadal najednou skoro odevzdaně.

Kočí jí pokývl. Usmál se a zčervenal, protože ještě nikdy neviděl tak dokonalou ženu. “Nastupte si. Už vás čekají,” oslovil ji.

“Já vím,” řekla Altea. Vyšvihla se nahoru a posadila se na sedadlo.

Teď byla obsazená obě.

Před ní seděl ten, jehož znala a který ji očekával byl to Sigam!

Kočí zapráskal bičem, aniž by se při tom dotkl hřbetu koně. Kůň ten signál vzal na vědomí a dal se do pohybu. Kopyta zahrabala po kamenné dlažbě, kočár sebou trhl a rozjel se.

Altea nepromluvila. Jen se dívala na postavu před sebou.

Sigam se vtiskl do pravého rohu sedadla. Měl na sobě tmavé šaty, sako zapnuté až ke krku. Jeho tvář vypadala jako maska posazená nakřivo, ale ne proto, že by měl nakloněnou hlavu, on prostě tak vypadal. Ďáblovi se dílo nepovedlo. Popelavý obličej vypadal jako slepený ze střepů zašlých zrcadel. Oči byly šikmo položené, bezmasé rty vypadaly jako čárka, nos mírně nakřivo a ostrý a uši nezapadaly do celkové podoby.

Oči byly studené, mrtvé, vodnaté, bez života. Vypadaly jako skleněné koule zasazené do toho pokřiveného obličeje.

Sigam byl bez citu a jeho oči to ještě podtrhovaly. Altea nic neříkala. Jen se na Sigama dívala.

Byl pro ni něco jako bratr, protože měli oba jednoho stvořitele. Dívali se vzájemně do tváře, ale mlčeli. Altea se zadívala na Sigamovy ruce. Měl je položené na šedivé dece, kterou si přikryl nohy.

Teprve až se kočí dostal s kočárem z dosah lidského hemžení, promluvil: “Selhala jsi!”

Altea mu neodporovala. Měl pravdu. V podstatě selhala.

“Proč?” zeptal se.

“Byli rychlejší.”

“Kdo?”

“Všichni.”

“A co teď?”

“Začneme znovu od začátku.”

Poprvé se usmál, ale nebyl to normální lidský úsměv. Podobal se

zlému šklebu. Jeho úzká ústa se roztáhla do boku a současně šikmo vzhůru a vypadala jako řezná rána na tváři. “To je špatné. Ty víš, o co nám jde.”

“Ano, vím.”

“Zklamala jsi mistra.”

“Napravím to.”

Sigam mlčel a Altea nevěděla, co by ještě dodala. Kůň táhl kočár do další přelidněné ulice. Ale Sigam a Altea viděli jen sebe, nevnímali zvukovou kulisu a Sigam nervózně pohyboval rukama na dece.

“Věř mi,” řekla Altea.

“Možná tě potrestá.”

“Ne, musí mi dát ještě jednu šanci. Ty znáš ty dva Angličany a víš, jak jsou nebezpeční.”

“To je pravda.”

“Nedokázala jsem to napoprvé. Moc mi k tomu nechybělo, ale pak se okolnosti proti mně spikly.”

Sigam přikývl, ale nevypadal přesvědčeně. “Budeš to muset vysvětlit mistrovi.”

“Čeká na mě?”

“Ano, s ostatními.”

“Tak k němu hned pojedeme?”

“Ano.”

“Co na to řekne Costello?”

“To nevím, ale ten do toho nemá co mluvit. Bude se držet stranou. Tohle město patří k nám. Stvoříme nové Golemy, jiné, než jakého udělal rabín. Nebudeme je dělat z jílu, budou jako ty, a když nám Costello při tom pomůže, může zůstat. Pokud ne, roztrháme ho na kusy.”

Jeho se oči na krátký okamžik zaleskly a Altea přikývla. S tím naprosto a bez výhrad souhlasila.

“Kde čeká?” zeptala se.

“V tom starém domě.”

“Kočí ví, kudy jet?”

“Ano.”

“Co s ním pak uděláme?”

“To nevím.”

“Může nás vyzradit?”

“Je podplacený. Odveze nás, kam budeme chtít. Peněz dostal dost.”

Altea spokojeně přikývla. Důvěřovala Sigamovi. Existoval déle než ona. Ona si nejdříve musí na svět zvyknout.

Jelikož Sigam dál nemluvil, měla příležitost Pozorovat, kudy jedou. Zdálo se, že se kočí v Praze vyzná. Ten nezabloudí. Už vyjeli z ulice, kde nastoupila, a vjeli do ještě užší. Byla tak úzká, že se do ní kočár stěží vešel, a byla průjezdná jen v jednom směru.

Lemovaly ji domy s šedivými, sešlými fasádami. Vyjít se z ní dalo jen po strmých schodech, které se čas od času vyskytovaly mezi domy a vedly buď do jiné ulice, či na malá náměstí starého města. A nad tím vším se rozprostírala modrá obloha. Ale vzduch byl nehybný a ani vítr nedokázal vyhnat z tak úzké uličky pach. Zdálo se, že ze všech otvorů a výklenků vystupuje pára, která se plazí nad kamennou dlažbou. Na konci uličky se shlukl menší dav kolem dvou hudebníků, kteří posbírali mince a začali hrát.

“Zastav!” přikázal Sigam.

Musel to říct hodně nahlas, aby ho mladý kočí slyšel. Ten trhl opratěmi a kůň zastavil.

Všechny ostatní zvuky utichly a bylo slyšet jen hudbu. Oba cestující vystoupili z kočáru. Byla to česká hudba, veselá a přímo vybízející k tanci.

Kočí měl zaplaceno dopředu a měl štěstí, že ho ti dva nechali jet dál svou cestou. Když ti dva byli na pár kroků od kočáru, pocítil mladík najednou divný závan, jako by ho ovanul ledový chlad vězení. Celou dobu, co je vezl, měl nepříjemný pocit a byl rád, že se jich konečně zbavilProti svému zvyku mírně švihl koně po zádech Kůň na to nebyl zvyklý, a tak se s pronikavým zaržáním rozběhl neobvykle rychle. Kočár se na hrbolaté dlažbě tak zakymácel, že málem narazil do zdi, ale naštěstí se nepřevrátil.

Sigam s Alteou se za ním dívali a pak pro ně přestal existovat.

Sigam se zadíval na Alteu a v očích mu hořel podivný, studený oheň. Zahleděl se na hlouček lidí a muzikanty, jako by se na ně chtěl v nejbližším okamžiku vrhnout a roztrhat je.

Ale šel dál.

Mířil k jednomu z těch starých kamenných schodišť mezi domy, vedoucích do výšky, jako by chtěly skončit až u samého nebe.

Ale byl to klamný dojem. Od ohybu stačilo vyjít čtyři schody a ocitli jste se na malém náměstí, kde pražilo slunce.

V mnoha oknech byly truhlíky s pestrobarevnými květinami, které visely dolů a vítaly návštěvníky. Sigam čekal nahoře na Alteu, která vyšla po schodech za ním a vystoupila na tiché náměstí. Bylo tu opravdu podivuhodné ticho. Jako by město bylo daleko.

“Tady je to?”

Sigam přikývl. S holou lebkou a studenou, popelavou kůží vypadal jako pravý upír z Nosferatu. K dokonalému obrazu chyběly jen dlouhé vampýří špičáky.

Obrátil se doprava a ukázal na tmavou fasádu jednoho domu. I okna byla tmavá. Dům byl neobydlený. Byl nízký a široký a krčil se mezi kolemstojícími domy. V jeho oknech nebyly žádné květiny.

“Tam jsou.”

“Co chceš dělat?”

“Budu jednat výhradně podle pokynů našeho mistra; pokud nebudou s námi spolupracovat, zabijeme je.”

Altea přikývla. “Kolik jich je?”

“Několik.”

Sigam zamířil ke vchodu do domu. Dveře sotva držely v závěsech a při každém otevření hrozily vypadnutím.

Sigam se do nich opřel a nahlédl do pološera domu, kde to páchlo vlhkostí a prachem.

Vlouzl dovnitř jako stín. Nedal se vyrušit ani zvukem, který připomínal nabíjení zásobníku do pistole. Střely mu neublížily, jen ho otravovalo, když ho některá zasáhla.

Zprava se k němu blížil nějaký stín. Byl to muž se samopalem v rukou a dopustil se té chyby, že nahlédl do otevřených dveří a byl oslněn pronikajícím světlem.

O vteřinu později vykřikl. Sigam mu rozbil obličej. Muž ještě stačil stisknout spoušť, ale dávka se zavrtala do země. Potom zavrávoral a padl na zem jako špalek.

Altea dveře zavřela. Sigam si rukou setřel krev ze šatů.

O raněného muže se nezajímal. Vešel do poměrně velké místnosti, vytvořené zbouráním příček mezi několika místnostmi.

Bylo tu dost místa pro čekající muže, z nichž jeden vypadal jako ulitý z betonu. Byl to Logan Costello, kterému se v podsvětí skutečně říkalo betonová tvář.

Costello vyskočil, když zazněla střelba. Poznal už Sigamovu brutalitu a spoléhal na své dva osobní strážce, kteří vytáhli velkorážní revolvery. Ale vystřelit si nedovolili, protože najednou ucítili pekelný dech, který se k nim blížil.

Byl to Sigam.

Díval se upřeně před sebe a jeho pohled padl na Costella.

Ten couvl o krok dozadu. Polekal se Sigamova zjevu. Zdálo se mu, že jeho tvář se vznáší ve vzduchu a blíží se k němu jako plochý balon. Jeho tělo nebylo vidět. Jako by ho pohltila temnota. Ani ženu, která šla za ním, nebylo téměř vidět, ale mafiánský boss věděl, jak vypadá. Jen se nesmí nechat její krásou vyvést z míry.

“To nebylo zrovna přátelské uvítání, Costello,” řekl Sigam lhostejným hlasem. “Takové věci já nedělám. Doufám, že ty i tví muži víte, kdo je tady pánem.” Šťouchl ho do hrudi a velký Costello klesl do židle, která pod ním zavrzala.

Jeho dva osobní strážci zastrčili revolvery. Byli seznámeni se situací, a přestože pro ně lidský život nic neznamenal, zažili teď na vlastní kůži, co je skutečný strach. Ti velcí a otrlí vrazi byli najednou tiše jako pěny.

Altea se postavila za Sigama. Překřížila ruce na prsou a

přenechala slovo svému bratrovi. Ten se rozhlédl po ostatních.

Viděl, že už ho nikdo nebude rušit a sklonil svou plochou hlavu. Costello k němu vzhlížel zespodu. Situace, na jakou nebyl zvyklý, protože normálně vzhlíželi druzí k němu. Většinou ho prosili a škemrali. Tak daleko to Costello ještě nedopracoval, ale tušil, že tady vítězem nebude. Pustil se do velmi nebezpečné hry. Věřil, že ovládne východ, tedy Varšavu a Prahu, ale tam se setkal s odporem.

Ale on nebyl muž, který by něco jen tak vzdal. Už dřív se spojil s peklem a chtěl to udělat i teď. Jen bude muset překonat pár překážek. Nebude to tak jednoduché, jak předpokládal. V tomhle městě už ho

předběhli jiní.

Se Sigamem se dostal do styku, aniž by chtěl. Zpočátku neposlouchal varování a smál se jim. Potom po něm začala jít tajná policie. Poslali do Londýna agentku, aby ho prověřila.

Ale k tomu se ta ubožačka nedostala.

Někdo ji zavraždil, stáhl z kůže a tu si odnesl.

Možná byl pachatelem Sigam, ale ten si s ďáblovou pomocí opatřil společnici a teď měl Costello na krku dvě kreatury z pekla.

Hledal možnosti, jak se s nimi dohodnout. Dělal to tak vždycky, proto se mu dařilo uzavírat kompromisy s temnými silami.

Ano, a pak tu bylo ještě něco.

Dva muži, které proklínal do horoucích pekel, protože mu už léta působili potíže a dokonce mu už několikrát připravili nějakou tu porážku, což si musel přiznat. Sinclair se Sukem vyslídili jeho stopu až do Prahy. Teď jsou tady a Costello je chce vidět mrtvé.

Vlastně byl rád, že jsou ve městě. Jeho problémy se tím odsunou na později, protože ani Sigamovi nebyli ti dva neznámí. I on, jako uměle vytvořená bytost, musel už od těch dvou spolknout několik porážek. Byl ďáblovým výtvorem a přinesl si na svět nejen svou krutost, ale také pohrdání lidmi. Byl naprogramován, aby kolem sebe rozstřikoval jed.

Jako u Costella.

Ačkoliv Sigam před ním jen stál, pouhá jeho přítomnost Costella znervózňovala. Vyzařovalo z něho něco, co si nedovedl vysvětlit. Costello už několikrát navázal kontakt s ďáblem, setkal se s ním v několika podobách, v podobě netvora i v podobě člověka, ale ďábel na něho kupodivu nepůsobil tak nepříznivě, jako Sigam.

S tím chladem, který z něho vycházel, si nevěděl rady. Bylo to cosi jedovatého a jemu připadalo, jako by se mu to vtíralo až do mozku. To pohrdání lidmi, chladná zloba, brutalita. Ten dáblův výtvor na Costella působil téměř hůř než sám ďábel.

Žádná ohnivá tvář, ani řeřavé oči, jen ta studená, odporná maska, která tolik zapadala do města, kde byl stvořen Golem

Města, kde se vyskytli první nemrtví, stroje bez duše, na zemi nabité magií. Chápal, že tu Sigam a Altea cítí pevnou půdu pod nohama a že mu neustoupí ani o centimetr. Za to, že žije, vlastně

74 -

vděčil ďáblovi, se kterým kdysi spolupracoval, protože Sigam neposlouchal nikoho jiného, jen ďábla. Muž, kterého zranil a který teď zalezl do kouta, ho vůbec nezajímal, přestože tiše škemral, aby k němu zavolali lékaře, protože měl strašné bolesti.

Costello se pevně chytil rukama opěrek u židle, jako by to byly dvě záchranné kotvy. Dlaně se mu tolik potily, že brzy cítil, jak je dřevo pod nimi mokré a stejně tak se potil i v obličeji.

Nemluvil. Cokoli by řekl, mohlo by u Sigama vyvolat nevypočitatelnou reakci. Proto byl raději zticha.

Po chvíli, která mu připadala nekonečná, promluvil Sigam.

Vyrazil ze sebe trhaně jen jednu větu: “Oni ještě žijí!”

Costello zachoval klid. Tvářil se lhostejně, jen jeho ruce, které ještě pevněji sevřely opěrky, ho prozrazovaly. Věděl, koho Sigam myslí tím “oni”. Takže Altea zklamala. Costello nevěděl, zda z toho má mít radost. V podstatě by neměl, protože Sinclair po něm šel, ale věděl taky, že jako on, tak i Suko se striktně řídí zákonem, který pro Sigama neměl nejmenší důležitost.

Oni ještě žijí!

A když žijí, tak taky budou bojovat!

Situace dostávala spád. Zřejmě nevyhnutelně dojde ke konfrontaci, která přinese konečné rozhodnutí.

“Slyšel jsi? Oni ještě žijí!” Costello mlčky přikývl.

“Co říkáš?”

Mafián měl na sebe vztek, že před tím umělým tvorem ztratil všechnu svoji obvyklou jistotu. Připadal si před ním tak proklatě malý. Usilovně přemýšlel, co má Sigamovi odpovědět, protože mu proboha svatého nesmí říct nic, co by se mu nelíbilo. Nakonec ze sebe vypravil: “Musíme je zabít!”

Pozorně sledoval Sigama.

Ale ten neudělal nic. Zdálo se, že taková odpověď se mu líbila, což po krátkém mlčení potvrdil: “Ano, máš pravdu.”

“Mám ti pomoct?” zeptal se Costello.

Sigam se výsměšně zasmál. “Ano, mohl bys mi pomoct, ale co chceš dělat? Vždyť jsi v tomhle městě inkognito a dostal ses sem jen mou zásluhou. Chtěl ses tady uchytit, aniž by ses zajímal o to, že

75 -

město bude patřit mně. Ďábel mi ho slíbil, protože jsem Golemovým následovníkem. Poslal jsem k tobě svou sestru do Londýna, ale tys ji ani nepřijal, přestože v tu dobu jsi tam ještě byl. A takové věci my neodpouštíme. Chtěl jsi mou sestru přelstít, ale oba muži, kteří se o to pokusili, jsou teď mrtví a ty bys tu chtěl převzít žezlo. Jenže to se ti nepodaří.”

“To už teď vím.”

“Škemráš?”

“Ne, jen jsem pochopil svůj omyl. Stáhnu se z tohoto města a…”

Sigam dal Costellovi políček přes ústa. Byla to nečekaně tvrdá facka. Mafián měl pocit, že má vyražené přední zuby. Hlava se mu zvrátila a narazila o opěradlo.

Oba jeho strážci se chystali vyskočit a zasáhnout, protože na to byli zvyklí, ale Sigam je zarazil. Zachytil prvního v pohybu a mrštil jím doprostřed místnosti.

“Patří tobě, sestro!” řekl.

Druhý z hromotluků chtěl vystřelit.

Stiskl spoušť a kulka se zavrtala Sigamovi do břicha. U člověka by okamžitě nastalo silné krvácení, ale u Sigama se nestalo nic.

Ani se nepodíval, kam byl zasažen, jen hmátl po střelcově ruce. Costellův osobní strážce, bývalý boxer a těžká váha, měl pocit, že mu ruku sevřel obří svěrák. Nedokázal se vůbec bránit, když mu Sigam ruku zkroutil, slyšel jen zvuk lámaných kostí a mohl zešílet bolestí. Potom ho rána pěstí poslala k zemí.

Dopadl na obličej.

A už nikdy nevstal, protože Sigam ho dorazil pravou rukou, kterou ho proklál jako kopím.

Pak se obrátil, aby se podíval, jak si Altea poradila s prvním z nich. Během celé scény seděl Costello strnule na své židli a nevěřícně zíral, co se děje s muži, kterým tolik důvěřoval.

Jeden z nich byl ještě naživu.

Ale měl proti sobě Alteu a ta nedovolila, aby se dostal ke dveřím.

Postavila se mu do cesty. Stála tam, temná silueta v příšeří, jako bohyně smrti. Nechala ho přiblížit až k sobě a on sáhl po zbrani. Byl na pokraji zhroucení. Nemohl už dýchat, měl pootevřená ústa a z nich mu vycházel sípavý dech.

Pak vystřelil.

Výstřely narušily ticho v domě. Zdi se rozechvěly, skla se rozezvučela v okenních rámech. Najednou byl všude zvířený prach.

Mafiánův strážce zasáhl. Stál prkenně rozkročen, horní polovinu

těla mírně v záklonu, jako by už nevěřil svému střeleckému umění.

Altea byla zasažena, kulky zůstaly vězet někde v jejím umělém těle, ale to jí vůbec nebránilo v tom, aby se k němu přibližovalaMafián se nervově zhroutil, když pochopil, jak je bezmocný.

Vystřílel do ní celý bubínek svého revolveru, pak se napřáhl a hodil po ní zbraň. Mířil přesně, zbraň ji zasáhla rovnou do tváře. Nejprve to vydalo přitlumený zvuk a potom jako když narazí kov na kov, protože tenká kůže nedokázala náraz utlumit.

Altea se však nezastavila. Necítila bolest, byla robotem, poháněným pekelnou energií.

Uchopila gangstera za rameno, ten se jí ještě pokusil vytrhnout, ale proti tak nepřestavitelné síle nic nezmohl.

Altea si ho přitáhla k sobě jako hračku. Potom natáhla ruku a roztočila ho.

Nakonec ho pustila.

Mafián proletěl napříč místností jako řvoucí klubko a narazil do zdi.

Costello zavřel oči, když uslyšel zvuky, které se při tom ozvaly.

Bylo to příšerné a on to nechtěl vidět. Přesto oči zase otevřel.

Altea stála a dívala se na jeho strážce, který ležel na zemi. Strčila do něho, pak se k němu sklonila a zatřásla jím. Narovnala se a zvedla ramena.

Costello věděl, co to gesto znamená. Bylo jednoznačné a říkalo, že Giovanni, jak se jeho strážce jmenoval, už nežije.

Sigam spokojeně přikývl.

Po celou dobu neříkal nic, jen se díval, jak si jeho sestra počíná.

Když ukončila Giovanniho život, byla spokojená. Costello si najednou poprvé v životě připadal nevýslovně sám a jakoby sevřený v nelítostných kleštích. Na jedné straně stál Sigam, na druhé jeho hřích.

Ani při svých schůzkách s ďáblem nemíval Costello tak šíleně

nevýslovný strach. Třásl se a cítil smrt, protože mu do nosu pronikal pach čerstvé krve. Kleště se svíraly. Costellovým tělem proběhla vlna nesnesitelného horka, kterou pak vystřídal stejně nesnesitelný chlad.

Sigam s Alteou ho prozatím nechali na pokoji. Mohlo to trvat několik minut, než Sigam, to mužské a zároveň bezpohlavní stvoření, přerušil mlčení.

“Muselo to tak být, protože to byl trest i pro tebe. Měl jsi vědět, že se nemáš plést do našich záležitostí. My jsme tu pány, my tu rozkazujeme, ne ty, Costello.”

Na to mohl jen přikývnout. Nebyl stavu vypravit ze sebe slovo. Připadal si, jako by ho násilím vrátili do dětství. Do doby, kdy měl strach ze světa dospělých. Nebyl schopen ani myslet, třásl se po celém těle, strach ho přepadal v mohutných vlnách a cítil se tak sám, jako nikdy předtím.

A to se ho smrt jen dotkla, zatímco jeho muže si vzala. Costello si říkal, zda by nebylo lepší, kdyby i on ležel mrtvý na podlaze vedle svých druhů, protože nevěděl, jaká zkouška ho ještě čeká.

Byl to osud v podobě těch dvou “sourozenců”. Blížili se k němu každý z jedné strany, tiše jako šelmy. Viděl jen jejich oči, které zářily ze tmy světlej i, než jejich obličeje.

Costello nevěděl, na kterého z nich se má dívat napřed. Otáčel hlavou doprava, odkud šel Sigam a zase doleva, odkud se blížila Altea.

Oba se zastavili těsně vedle něho.

Jako dva kati u odsouzence na smrt. V Londýně byl katem on, ale tady byl obětí a musel vytrpět všechna muka, která předtím nařizoval páchat na jiných.

“Co si myslíš?” zeptal se ho Sigam. “Ale buď upřímný!”

Costello nebyl schopen mluvit. Měl ústa slepená, jen s námahou polkl a stejně namáhavě ze sebe vysoukal odpověď: “Já… já mám strach…” Taková slova by byl nikdy předtím nevyslovil, ale v této chvíli necítil nic jiného, než panickou hrůzu ze smrti, která v něm hluboko seděla. Už byl tak daleko, že se divil, že ještě neklečí na kolenou a neprosí o život.

Sigam promluvil smířlivě. “Ano, řekl jsi pravdu. Byl jsi upřímný.

78 -

A teď mi pověz, jak si to představuješ dál.”

Costellovi stékal do očí slaný pot, který ho tak pálil, že téměř neviděl. Jen obrysy Sigamovy a Alteiny postavy v přítmí místnosti, kterou se vznášel pach krve. “To si umím představit,” zašeptal a zatínal prsty do opěrek. “Zabijete i mě.”

“Zasloužil by sis smrt!” konstatoval Sigam chladně. “Opravdu by sis to zasloužil, ale my tě ušetříme. Protože víme, žes jednou patřil k nám. nezapomněli jsme, že jsi byl pod ochranou ďábla. Prozatím jsi potrestán dost, avšak z těch, které jsi Přivedl s sebou do tohoto města, už žádný nežije.

Sami si to zavinili. Měli zůstat doma.” Pak se drsně zasmál. “Tak, dost řečí, čekají nás ještě další nepřátelé, které musíme zlikvidovat.”

“Já chci tu ženu!” řekla Altea.

Costello ji slyšel a marně přemýšlel, jakou ženu má na mysli. Že by Sinclair vzal do Prahy i Jane Collinsovou?

Sigam souhlasil. “Je tvoje, mně stačí ti dva muži,” řekl.

Costello si oddechl. Už se cítil o něco lépe, když se ti dva pekelní sourozenci začali zajímat o něco jiného. Mají teď jiné problémy, protože Sinclair se Sukem a ta žena jsou soupeři z jiného těsta než jeho osobní strážci, kteří ho sice dokázali uchránit před lidskými nepřáteli, ale proti magickým mocnostem byli bezmocní.

Altea zamířila ke dveřím a pootevřela je. Dávala si načas.

Pozorovala okolí, aby zjistila, zda je čistý vzduch.

Sigam zůstal stát vedle Costella, ale už si ho nevšímal. Přesto si mafián netroufal pohnout ani prstem. Dokonce si ani netroufal přemýšlet, protože nevěděl, jaké schopnosti ti dva mají.

Venku dosud nezapadlo slunce, ale nachýlilo se k západu a zbarvilo oblohu do ruda, což zvláštním způsobem doplňovalo napjatou atmosféru.

Altea zase zavřela dveře a obrátila se k nim. Několikrát pokývala hlavou, jako by tím chtěla potvrdit, co venku viděla. Pak řekla: “Brzy se začne stmívat.”

“To je dobře,” řekl Sigam.

“Vhodná chvíle vyrazit na hřbitov.” Sigam se zasmál. “Ano, tam je určitě zastihneme. Je tam jeho hrob. Půjdou ho navštívit. Rabína, který tenkrát stvořil Golema, ale my jsme nesrovnatelně lepší.” V té

79 -

chvíli sevřel Costellovo zápěstí ocelovým stiskem. “Věříš, že jsme lepší?” zeptal se naléhavě.

“Ano!” zasténal Costello. “Ano, proklatě, věřím ti to.”

“Mám strach,” řekla Milena Nováková a zimomřivě povytáhla ramena, přestože bylo ještě dost teplo.

Slunce stálo na obloze jako velký červený míč, shlížející na město jako krvavá koule. Vypadalo, jako by chtělo každou chvíli prasknout a vylít svůj strašlivý obsah na město na Vltavě.

Utěšovali jsme Milenu. Hodili jsme ji do studené vody a ona teď musí plavat. Pracovala sice jako policistka, ale případy, se kterými se setkala, se nedaly s tím dnešním vůbec srovnat. Byly to stejné protiklady jako oheň a voda a my jsme chápali, že pro ni není jednoduché pochopit všechno to neznámé, s čím se dnes setkala.

Dověděli jsme se od ní, že duchů a strašidel je ve městě dost, zejména za časné zimy, kdy se všude plazí mlha a za každým rohem jako by číhaly stíny. Ale my jsme sem přijeli na začátku léta, a přece se sem vloudily temné mocnosti.

Jak už jsem řekl, chvíli trvalo, než se Milena smířila s novou situací. Ale pak se sebrala a zašla zatelefonovat z malé pošty na svou policejní stanici. Chtěla se informovat na Costella a jeho muže. Domnívala se, že už o nich možná na stanici něco vědí.

Čekali jsme na ni v malé hale pošty u okna a nechali se ohřívat posledními slunečními paprsky. Suko se mě zeptal: “Ty si myslíš, že jdeme správnou cestou, když se vydáme na židovský hřbitov?” Ve tváři měl skeptický výraz, ale zdálo se, že je s tím srozuměn.

“Proč ne? Je to jediná možnost, jinou šanci nemáme.”

“Můžeš mi to vysvětlit?” zeptal se Suko.

“Vracej se ke kořenům,” citoval jsem.

Pokrčil čelo a opakoval: “Zpátky ke kořenům a k počátkům!”

“Ano, tam, kde to začalo.”

“Ale to je víc než čtyři sta let nazpátek, Johne!” namítl Suko.

“No a? Copak čas někdy hrál nějakou roli. když šlo o magii? Sám víš, že ne. Stačí jen pomyslet na všechna ta stvoření, která vytvořila

80 -

černá magie. Jejich věk se téměř nedá odhadnout Myslím, že ten hřbitov je velmi důležitým místem. Je možné, že tam Sigam s Alteou chodí načerpat síly. Nepovažuji nic za nemožné. V tomto městě se začnou dít hrozné věci, které jsou teď teprve na začátku. Je to dokonce tak zlé, že ani Logan Costello nebude mít na nic vliv. Nadvládu převzaly zcela jiné mocnosti.”

“Při tom jim mohl Costello být neocenitelným pomocníkem!”

Suko byl jiného názoru. “To si nemyslím. Podle mého názoru považují Costella a jeho bandu spíš za přítěž.”

“A co z toho usuzuješ?”

Pokrčil jsem rameny. “Že ho vyženou z města, bude-li mít štěstí. Ale může mít i smůlu. Pak najdou jeho mrtvolu místo v Temži ve Vltavě. Mám dojem, že se odvážil moc daleko.”

“I přes podporu jistého nejmenovaného démona?” zeptal se Suko.

“Myslíš Asmodise?”

“Ano.”

Mávl jsem rukou. “Nech toho. Sám víš nejlíp, jak se jejich náklonnost snadno mění v nepřízeň. Dnes už nic není jak bývalo. V dnešní době má Asmodis daleko víc nepřátel než kdysi; musí se starat o jiné věci. Má proti sobě Spuka, komisaře Mallmanna a Assungu, o kterých jsme bohudíky už dlouho nic neslyšeli. Jak Asmodise znám, bude naprosto spoléhat na Sigama a Alteu. Tak vypadá nová situace. Tohle město je pro ně jako stvořené svou historií. Ještě před nedávnem tu vládl zcela jiný systém. Nikde jinde se zvrat neprojevil tak rozporuplně, jako právě v tomto městě. I z toho důvodu, že se Slovensko vymanilo z dominantního vlivu českého státu.”

“Mluvíš, jako bys věděl vše dopředu,” řekl Suko.

“To ne, ale doufám, že se příliš nemýlím, a že těm dvěma uděláme na židovském hřbitově pěknou čáru přes rozpočet.”

Suko přikývl, ale dodal: “Bude těžké je zlikvidovat.”

“To vím,” odpověděl jsem.

“Budou tam sami?”

“To nevím, nejsem jasnovidec.”

“Tak jsem to nemyslel, Johne. Je přece možné. že si Sigam

přivede posily. Myslím tím zombie, které jsme zažili na londýnském

81 -

letišti.”

Teď nakousl něco, nač jsem raději nechtěl myslet. Tehdy byl Sigam vůdcem živých mrtvých, chtěl oživit jejich dávnou slávu, ale my mu udělali pořádně tlustou čáru přes rozpočet.

Otevřely se dveře telefonní kabiny a v nich se objevila Milena Nováková. Prohrábla si rukama husté tmavé vlasy a tvářila se velmi vážně, když k nám mířila. Sedla si na lavičku u okna.

“Špatné zprávy?” zeptal se jí Suko.

Pokrčila rameny. “Jak se to vezme,” odpověděla. “V každém

případě ne dobré.”

“Tak mluvte.”

“Mí kolegové zatím nemají na Costella a jeho lidi žádnou stopu.

Nevědí, kde jsou. Vypadá to, jako by je město pohltilo.”

“Budu upřímný, Mileno, o Praze toho moc nevím, ale to, co jsem zatím viděl, mi stačilo. Na Starém Městě je téměř každý dům vhodným úkrytem. Tam můžeme hledat donekonečna.”

“To není tak jednoduché, Johne. Zločinci se chovají jinak než obyčejní turisté. Už bychom si jich všimli. Naše policie má všude svoje informátory, kteří se dobře vyznají v podsvětí. Jsem prostě přesvědčená o tom, že by už o nich věděli.

Pak pokrčila rameny. “Ale co není teď, může být za chvíli.” Když se mě zeptala, zda platí náš výlet na židovský hřbitov, otřásla se.

“To jistě,” odpověděl jsem.

“Je to velké riziko. Nemůžeme si být jistí, že tam oba přijdou i s Costellem. Na to upozorňuji.”

“Ale je to možnost,” řekl jsem. “Tady na poště nic nevyřešíme.” Milena se zadívala oknem na ulici. “Tím bych si nebyla tak jistá,”

odpověděla. “Je docela dobře možné, že nás sledují a hrají si s námi na kočku a myš.”

Nesouhlasně jsem zavrtěl hlavou. “To těžko.”

“Ano, proč myslíte?”

Zasmál jsem se jejímu udivenému pohledu. “Já a Suko ty dva známe. A zatím jsme na ně nenarazili. A přinejmenším Sigam je od pohledu velmi nápadný.” Milena souhlasně pokyvovala. Popsal jsem jí Sigama podrobně a pochyboval jsem, že by svůj vzhled změnil.

Nakonec Milena s naším návrhem souhlasila. “Dobrá, půjdeme

82 -

tedy na židovský hřbitov”. Snažila se, aby její hlas zněl rozhodně, ale nebylo možné v něm přeslechnout mírné rozechvění.

A upřímně řečeno, i já jsem se cítil nesvůj při představě, že se setměním vkročím na území mrtvých…

Dům byl temný a my jsme tam nerozhodně stáli a nevěděli, zda vejít dovnitř, či zůstat venku. Stál u vchodu do židovského hřbitova, jehož pozemek byl tak úzký, že tu nebylo dost místa pro náhrobky, a tak je postupně vršili přes sebe, až z toho vznikl dokonalý zmatek. Dům před námi vypadal jako malý hrad. Po levé straně čněla vzhůru věž s červenou kupolí. Po její pravé straně byla přilepená nízká stavba se sedlovou střechou.

Za ní už bylo vidět koruny stromů, které stály na hřbitově.

Milena nám vysvětlila funkci tohoto domu. Teď je v něm židovské muzeum, kde se vystavují předměty jako upomínky na nejhorší doby židovské historie.

Ve večerních hodinách však už o něj turisté, kteří se sem přes den hrnou v davech, přestanou mít zájem. Měli jsme před sebou moře náhrobků, nad nimiž se rozprostíraly koruny vzrostlých kaštanů. Milena nám řekla, že od roku 1787 už se na hřbitově nepohřbívá. Ale předtím tu bylo pohřbeno během zhruba třistaletého období víc než deset tisíc lidí. A to na ploše ne větší než fotbalový stadion. To bylo nepředstavitelné. Mrtví tu leželi ve dvou vrstvách nad sebou. Pro nedostatek místa buď nechávali na místě jen staré náhrobky, nebo přikládali nové těsně ke starým, takže pak vypadaly jako kamenná kniha.

“Počet není přesný,” řekla Milena, “ale mělo by jich být kolem dvanácti tisíc.”

Potřásl jsem hlavou. “Tak to může hodně dlouho trvat, než najdeme hrob rabiho Löwa.”

Usmála se. “Ten se nedá přehlédnout. Leží na něm spousta lístků a smotaných papírků. Poutníci tam zanechávají svá přání. Nechávají je tam místo květin. Je to podle prastarého židovského zvyku. Jak už

83 -

jsem řekla, Praha je bohatá na různé zajímavosti a tento hřbitov není výjimkou.” Ukázala kupředu. “Mrtví tu nemají klid, Protože tudy denně projdou tisíce turistů. Říká se, že v noci běhají po hrobech postavy v bílých rubáších. Prý jsou to zemřelé děti, které nenašli cestu na onen svět.” Pokusila se o úsměv, ale nezvládla to, protože situace byla příliš vážná. Každý z nás věděl, že návštěva hřbitova nebude žádnou procházkou. Určitě tam nepotkáme děti v rubáších, ale jiné postavy, mnohem nebezpečnější, specializované na zabíjení.

Sigama a jeho hřích.

Podíval jsem se na Suka. Ten jen pokrčil rameny. “Pokud jde o

mě, můžeme jít, Johne.”

“Už všichni návštěvníci odešli?”

“To se nedá nikdy s jistotou říct.”

“Ale ano, můžeme jít, nemusíte mít strach, že tam někoho potkáme,” řekla Milena. “Kdo z turistů by se potuloval potmě na hřbitově, kde náhrobky vrhají temné stíny, které vypadají, jako bytosti z onoho světa?”

“To jste řekla dobře,” pochválil jsem ji.

“Říká se, že Pražané mají bujnou fantazii.”

“To máte,” přisvědčil jsem.

Milena zamířila přes ulici. Zastavila se znovu před muzeem. Skupinka Němců vycházela ze hřbitova jako poslední. Byli neobvykle zamlklí a žena mezi nimi zašeptala: “Tady bych nechtěla zůstat přes noc.”

Neubránil jsem se úsměvu, protože to přesně odpovídalo názoru Mileny Novákové. Němci přešli na druhou stranu, a když jsem je měl za zády, zaplavil mě pocit, že teď už nás čekají jen mrtví.

Milena šla napřed a neustále se ohlížela, aby se ujistila, že jdeme za ní. Sama by tam v žádném případě nešla. Zvedl se vítr, který si pohrával s listy kaštanů. Museli jsme jít podél staré zdi, která patřila muzeu a vítr k nám přivanul zvláštní pach.

Byla to směs různých parfémů, potu, zeleně a vlhkosti.

Ale bylo v tom i cosi dalšího, těžko definovatelného, co by se dalo popsat jen s notnou dávkou fantazie. Byl to “pach” starých náhrobků, pokrytých prachem a nánosy špíny.

Jedna cesta vedla po obvodu hřbitova, ale my jsme vešli na tu

hlavní.

Nechtěli jsme se loudat po hřbitově. Měli jsme svůj cíl a tím byl hrob rabiho Löwa.

Než jsme se vydali na cestu mezi náhrobky, Milena se znovu zastavila a obrátila se k nám. Tvářila se vážně, byla vnitřně napjatá a stále ještě vypadala, že by se nejraději přece jen obrátila a odešla.

“Teď jsme se ocitli v samém srdci historie,” řekla ztlumeným hlasem a lekla se, když z koruny kaštanu vyletěl pták. “Co je na všech historkách a pověstech pravdy, to bohužel nevím. Neuvidíme tu ani žádné kosti, protože ty se už dávno rozpadly na prach a leží hluboko pod zemí. To, co je na tomto hřbitově údajně nejtajuplnější, jsou náhrobky, které jsou postaveny tak těsně vedle sebe. Budeme se držet cesty, která vede rovnou ke hrobu rabiho Löwa.”

“To je důležité,” řekl jsem.

Milena se na mě podívala svýma tmavohnědýma očima. “Proč tam vůbec chcete jít? Rabi už je…”

“Mileno, prosím vás, tak se na to nesmíte dívat. Jsme sice v širším slova smyslu také turisté, ale jde nám o něco úplně jiného. To, co udělal on. byl pouhý začátek. Zahrál si na Pánaboha, stvořil prvního umělého člověka, což byla senzace v té době i dnes. Sám Goethe potom podle jeho vzoru stvořil svého Fausta. Tím to všechno začalo a já si myslím, že právě proto tady potkáme umělé bytosti, které následovaly.”

“Vy si myslíte, že tam najdete Sigama a Alteu?”

“Ano, domnívám se, že budou někde blízko u hrobu.”

“Ale tam už dnes nic neuvidí. Zůstala jen legenda.”

“Právě to nás k té myšlence přivedlo. Zatím jsme sice neviděli ani Alteu, ani Sigama, ale myslíme si, že ten hrob je pro ně důležitý. Necháme se překvapit.”

Milena zakroutila hlavou. “To mi skoro připadá, jako byste se do

těch bytostí uměl vžít. Jste zvláštní.”

“Snažíme se. Naučili jsme se to za dlouhá léta práce s nadpřirozenými silami. Nejsme sice ani démoni, ani jiná pekelná stvoření, ale ze zkušenosti víme, jak se zachovají.”

Milena se zadívala na Suka, jako by od nebo čekala něco jiného.

Ale ten se usmál a zklamal ji tím, že souhlasně pokyvoval hlavou.

“Dobrá, tak pojďte,” rezignovala Milena.

Její hlas ještě stále nezněl přesvědčeně. Přitáhl jsem si ji na okamžik k sobě a pošeptal jsem jí: “Nebojte se, Mileno, my na vás dáme pozor.”

“To doufám,” odpověděla.

O chvíli později už jsme se ocitli ve světě náhrobků. Byl to skutečně svět sám pro sebe a každý návštěvník si na něj musel napřed zvyknout. Nebyli jsme výjimkou.

Díky mimořádně teplému dni do sebe náhrobky nasály teplo a teď by se dalo předpokládat, že je budou zase vyzařovat ven.

Kupodivu z nich ale dýchal chlad, který nám ovanul tváře a mně přinejmenším připomínal dech mrtvých, kteří nám posílají pozdrav z onoho světa.

Cesta byla ušlapaná tisíci nohou, jen sem a tam se zasvětlal nějaký kamínek.

Někde ve větvích zapípal pták. V tom tichu to znělo velmi tajuplně. Přenechali jsme Mileně vedení. Suko šel hned za ní a já na konci.

Bylo dost těžké zvyknout si na zdejší atmosféru a chaos tmavých náhrobků. Některé byly holé, na jiných rostl mech a rostliny. Další byly omyté deštěm a zvětralé, takže nápisy na nich již zcela vymizely. Nebyly stejně vysoké, některé z nich už stály nakřivo a mně se zdálo, jako by nespadly jen zásluhou nějakých neviditelných rukou, které je drží. Ale ve skutečnosti nespadly jen zásluhou jiných náhrobků, které stály v těsné blízkosti a podpíraly je.

Nebyl tu žádný kříž.

Náhrobky měly většinou obdélníkový tvar. Rozdílné byly jen stříšky nad nimi či tvar horního konce. Některé byly vytesané do špičky, jiné do oblouku. Na všech však bylo vidět, že musely odevzdat svou daň zubu času.

Neviděl jsem mezi nimi žádný nepoškozený. Kameny byly popraskané, zvětralé, na některých chyběly celé kusy a stály tak sehnuté, jako by se ohýbaly pod velkou tíhou utrpení.

Bylo slyšet jen naše kroky. Žádné jiné zvuky k našemu sluchu nedoléhaly. Kráčeli jsme po liduprázdném hřbitově, kde s námi byli jen mrtví svědkové židovské historie.

Pokoušel jsem se odvrátit své myšlenky od všeho ostatního a soustředit se jen na Sigama a jeho hřích.

Jsou tady nejsou tady?

Zatím jsem je neviděl. Bylo pro ně snadné někde se skrýt, protože úkrytů tady bylo nespočet.

Zadíval jsem se k nebi. Nad námi se rozprostíraly koruny kaštanů. Divil jsem se, že jejich kořeny mají na starém hřbitově ještě dost místa a že už dávno nevyvrátily náhrobky.

Někdy jsme se museli ohnout před nízko visícími větvemi, jindy jsme zase zachytili oděvem o drsný kámen některého náhrobku a ozvaly se zvuky, které mi připadaly jako by nás chytaly kostnaté prsty mrtvých. Obloha už byla temná. Na západě ji ještě zdobily poslední červánky.

Vál mírný vánek, který nám hladil obličeje. Vzduchem se vznášel pyl. Bylo období nebezpečné pro alergiky, ale s tímhle jsem já naštěstí problémy neměl.

Uprostřed se starý hřbitov ještě víc zužoval a hroby na sebe byly natěsnány ještě hustěji

Procházet mezi nimi začalo být velmi obtížné a navíc mi vadilo, že turisté tu po sobě zanechali spoustu odpadků, které jednoduše odhazovali na zem. Našlo se tu všecko, plechovky, papírky a prázdné krabice od sušenek, zbytky čokolády.

Zatím bylo ještě trochu světla, ale stíny už převažovaly. Oba protiklady se spojovaly ve zvláštní světelnou hru. Jejím výsledkem byla podivná šeď, v níž zanikaly obrysy náhrobků, které vypadaly, jako by se překrývaly

Milena se zastavila. Suko za ní. Oba jsme slyšeli její tichou poznámku: “Už nejsme daleko od hrobu rabího Löwa. Tak dávejte pozor!”

Pak jsme uslyšeli výkřik.

Nebyl to ani tak výkřik, jako tiché zvolání, ze kterého zaznívalo utrpení. Jako bolestný povzdech, jako by někdo velmi trpěl, slyšel nás přicházet a prosil nás o pomoc.

Suko měl stejné myšlenky jako já. Obešel Milenu a převzal vedení.

Já jsem jí položil ruku na záda. “Kdo to mohl volat?” zašeptal

jsem. Na obličeji jsem jí poznal, že se bojí.

“To já nevím.”

“Altea?”

Pokrčil jsem rameny “Uvidíme,” řekl jsem. Ten, kdo na sebe upozornil svým tichým voláním, nemohl být daleko.

Suko už byl kus před námi. Viděli jsme, jak se Protahuje mezi náhrobky. Milena mi vysvětlila, že u hrobu rabího Löwa je dost místa, aby si ho turisté mohli prohlédnout.

“Je na něm něco zvláštního?”

“Ne, vůbec nic. Vypadá stejně jako ostatní. Možná je o něco širší,” odpověděla.

Suko na nás čekal. Dál už nešel. Zřejmě byl u cíle. Sténání se ozvalo znovu.

Suko na nás mával.

Zrychlili jsme krok. Tušili jsme, že nás čeká něco mimořádného, jinak by Suko tak rozčileně negestikuloval.

Pak už jsme byli u něho.

Milena otevřela ústa a jen stěží spolkla překvapený povzdech.

Ani já jsem s něčím takovým nepočítal, ale z toho, co jsem viděl, bylo jasné, že jsme očekáváni. Nazval bych to morbidním uvítáním.

K nakloněnému náhrobku byl přivázán tenkým nylonovým provazem muž. Svázali ho jako balík a provazy se mu zařezávaly do těla.

“Kdo je to?” zeptala se Milena.

Znali jsme ho oba a já přenechal odpověď na Sukovi. Ten tiše

řekl: “Logan Costello.”

Kdybychom ho potkali za jiných okolností, asi bychom ho pozdravili slovy: “Tak se zase setkáváme.” Ale my jsme byli plni napětí, zvlášť teď, když jsme došli ke hrobu rabiho Löwa a teď jsme tu ještě našli takové překvapení. Všichni tři jsme oněměli úžasem; jen jsme zírali a nejvíc Milena, která se několikrát ohlédla, zda někoho neuvidí nablízku.

Prohlížel jsem si Costella. Vypadal, že je na tom velmi zle, a já si

88 -

v duchu pomyslel, že tentokrát došla řada na něho. Nikdy předtím jsem ho neviděl samotného a už vůbec ne v takové situaci. Zdálo se, že ho opustil Bůh, svět i jeho osobní strážci. Kdo by teď uviděl tu malou, podsaditou postavu, stěží by uvěřil, že jde o jednoho z největších mafiánů v Evropě. Nebyl ničím víc než bezmocným, svázaným uzlíčkem, který se kvůli pevně staženým provazům nemohl ani pohnout.

Přitiskli ho těsně k náhrobku, aby ho mohli svázat co nejpevněji. Byl od hlavy k patě ovázaný tenkými vlákny jako pavučinou. Poslední smyčku měl utaženou pod bradou tak pevně, že nemohl ani mluvit. Dokázal na sebe upozornit jen chroptěním a vzdycháním. Zřejmě nás slyšel přicházet a snažil se zavolat.

Oči měl vytřeštěné strachem. Obličej zarudlý, pootevřená ústa. Z koutku mu vytékaly sliny, které zasychaly na bradě a zanechávaly po sobě světlou stopu.

Přerývaně dýchal. Poznal nás a pokoušel se promluvit.

“Nemluvte, Costello, když vám to dělá potíže,” řekl jsem mu.

“Ne,” zachroptěl, “ne, já můžu. Já… já chci mluvit, rozumíte?”

“Dobrá. Co se stalo?”

“Chtějí vás zabít.”

“To my víme.”

Betonový obličej, jak se Costellovi říkalo, nevycházel z údivu.

“Jenže oni jsou silní, moc silní,” sípal. “Ten Sigam a jeho sestra už všechny pozabíjeli Viděl jsem to na vlastní oči. Zůstal jsem sám.”

“Koho zabili?”

“Mé lidi. Byli se mnou tři. Ani jeden z nich už nežije. Musel jsem

přihlížet, jak umírají.”

To bylo tvrdé i pro takového zločince, jako byl Costello, protože i on musel mít nějaký cit. Sklopil jsem zrak. V té chvíli jsem uviděl lístky se vzkazy, které vypadly ze štěrbin náhrobku, když k němu přivazovali Costella.

“Proč vás sem přivázali?” slyšel jsem Suka.

“Už o mě nemají zájem.”

Suko nedůvěřivě pokračoval: “Byl to jediný důvod?”

“Myslím, že ano.”

“Co jste jim udělal?”

89 -

“Zkusil jsem zakotvit v Praze, jo, zkusil jsem to,” vysoukal ze sebe s námahou. “Ale není to jednoduché. Chtěl jsem se dostat na východ, ale oni byli proti tomu, prý bude město patřit jim.”

“Sigamovi?”

“A jí. Praha prý bude patřit jim, tak mi to řekli. Chtějí pokračovat v rabínově díle. Proto prý byla stvořena Altea. Je Sigamovým hříchem, ale bude stát na jeho straně, to mi musíte věřit. Ona a žádná jiná. Je to robot potažený lidskou kůží. A má nepředstavitelnou sílu.” Odmlčel se, jako by o něčem přemýšlel. “Pojdeme tady všichni čtyři, oni čekali jen na vás. Věděli, že sem přijdete. Začalo to v historické části města a tady to má i skončit. Takové jsou jejich plány, u všech čertů!”

“Kde teď ti dva jsou?” zeptal jsem se.

“Nemám tušení, Sinclaire.”

“Jsou na hřbitově?”

“To určitě. Jsou všude a zároveň nikde.” Mluvení ho unavilo, pokusil se nadechnout a jak pohnul hlavou, odřel se o drsný kámen. Bylo vidět, že má na několika místech stejné odřeniny. Teď na nich byla zaschlá krev.

Měl pravdu. Jestli se někdo chtěl dobře skrýt, pak nemohl najít lepší místo, než tenhle hřbitov plný zákoutí a náhrobků, na kterém už se začalo stmívat a byl plný stínů.

Učinil jsem něco, co nemělo valný smysl. Rozhlédl jsem se ze svého místa po hřbitově.

Pochopitelně jsem nikoho neviděl. Jen samé náhrobky, které mi uprostřed potemnělých zdí připomínaly bludiště.

“Co ještě mají v plánu?” zeptal se Suko.

“To já nevím.”

“Ale my je musíme najít, Costello.”

“To vím.”

“Takže?”

“Já jejich plány neznám.”

Mluvil zřejmě pravdu. I přes svou minulost nepatřil právě k jejich přátelům, a tak jsme museli Předpokládat, že ho použili jako návnadu na nás.

Ne, že bych byl škodolibý, ale ten člověk si takové ponížení

90 -

zasloužil. Myslel jsem na to, kolik utrpení a bolesti způsobil. Jen prodejem drog měl na svědomí tisíce lidí. Proti tomu byl tento trest směšný.

Costello zřejmě uhodl mé myšlenky, protože zašeptal: “Máš radost, že mě tu takhle vidíš, že?”

Pokrčil jsem rameny.

Na to ze sebe vydal zvuk, který se podobal zavrčení. “Neraduj se předčasně, Sinclaire, ještě jsi nevyhrál, ještě ne! Tohle je předehra, představení teprve začne.”

“Ano, to víme.”

“Nechcete ho rozvázat?” zeptala se Milena.

Suko zvedl ramena. “To zatím nevíme. Vlastně je tady dobře zaopatřen, řekl bych.”

“Vy svině!” zasípal Costello. “Máte vždycky plnou hubu morálky, ale když přijde na věc, jste jako jiní. Teď to vidím na vlastní oči.”

To mě rozčililo. “Nezapomínejte, kdo jste, Costello!”

“Nejsem žádný démon, ani ďáblův výtvor.”

“To je pravda,” souhlasil jsem. “To ale neznamená, že jste na naší straně. Stačí jen vzpomenout na nedávnou minulost. A ani teď nebudete stát na naší straně.”

“Budu, Sinclaire, budu. Tentokrát ano!” Jeho tvrdé oči dostaly prosebný výraz, což bylo u něho něco úplně nového. “Všechno proběhlo jinak, než jsem si to představoval, byl to můj veliký omyl a chci se co nejrychleji dostat z tohoto proklatého hřbitova i z tohoto proklatého města. Už mě tu nic nedrží.”

“Ale ano, ty provazy.”

“Sinclaire, teď nemám náladu na tvůj humor a ani ho nechápu.”

“Já jsem vás taky nikdy nechápal, Costello. To mi můžete věřit.”

“Rozřežeme mu ty provazy?” zeptal se Suko.

Přikývl jsem. “Udělej to ty.” Costello mlčel.

Možná by se byl chtěl zasmát z pocitu vítězství, ale radši se ovládl, protože věděl, že jsem plný hněvu.

Zatímco Suko vytáhl kapesní nůž a rozřezával tenké provazy, zajímal jsem se o naše okolí. Počítal jsem s tím, že naši dva nepřátelé číhají nablízku, ale nebylo po nich nikde ani stopy. Na hřbitově už

91 -

byla mnohem větší tma než nad korunami stromů.

Milena přistoupila těsně ke mně. “Tak nelítostného a tvrdého jsem vás ještě neviděla, Johne.”

“Vy neznáte Costella. Je to svině.”

Chvíli přemýšlela a pak řekla: “Možná máte pravdu, Johne, možná jsem naivní, ale chci vám říct, že s podobnými gangstery zatím nemám zkušenosti. Socialismus ještě není tak daleko a tehdy jsme se potýkali s jiným druhem zločinců. Spíše politickými.”

“Já vím,” řekl jsem.

“A než jsme se vzpamatovali, už se mafii podařilo k nám jednou nohou dostat. Teď chceme zabránit tomu, aby sem nevkročili i tou druhou.”

“No vidíte, takže byste vlastně měla mé chování vůči Costellovi chápat. Bývaly doby, kdy byl spojencem ďábla a ještě daleko bezohlednější, než je dnes.”

“Jak k tomu došlo?”

“To vám budu vyprávět, až bude víc času.” Po té odpovědi jsem se obrátil k Sukovi, protože jsem chtěl vědět, jak je daleko s uvolňováním Costella.

Už přeřezával poslední smyčky. Costello sice stál na vlastních nohou, ale nedokázal se na nich udržet. Zapotácel se a byl by upadl, kdyby ho Suko nezachytil.

Vypadal jako hromádka neštěstí.

Tenké nylonové provazy se mu zařezaly tak hluboko, že mu omezily krevní oběh do té míry, že zatím nebyl schopen odejít ze hřbitova a musel zůstat na místě.

Suko ho podpíral a Costello se celý rozechvělý posadil a opřel zády o náhrobek. Těkal očima a měl v nich strach, protože počítal s tím, že se každou chvíli objeví ty dvě umělé bytosti.

Postavil jsem se před něho. “Tak ještě jednou, Costello. Mluvil jste pravdu, když jste nám řekl, že vás sem dovlekli ti dva?”

“Jistě.”

“Přivázali vás a co se stalo potom? Chci, abyste mi to podrobně popsal.”

“Jenže dál už není co říct,” zasípal, “potom zmizeli. Prostě se vypařili. Obrátili se a odešli. jako bych tu nebyl.”

“Nemluvili o tom, kam půjdou?”

“Ne.”

“Ale číhají tu někde?”

“Myslím si to,” odpověděl a unaveným pohybem si sáhl na roztržený ret, který mu otekl.

Když jsem s ním hovořil, musel jsem se k němu sklonit. Teď jsem se narovnal a viděl jsem, že mi Suko chce něco říct.

“Neměli bychom se rozdělit a celé to tu prohledat?”

Možná to vypadá jako hloupost, ale Suko to řekl ze zkušenosti. Ani já bych proti tomu v zásadě nic neměl, ale tady jsem měl o účelnosti něčeho podobného své pochybnosti.

“Ne, zůstaneme spolu. Víš, jak je Sigam nebezpečný, a teď má ještě pomocnici. Zatím nedokážeme Alteu správně odhadnout. Já jsem pro to, abychom zůstali spolu.”

“A počkali tady?”

“To taky.”

“Co tím myslíš?”

To jsem sám nevěděl. “Jestliže nás sem měl Costello nalákat, pak z toho musíme vyvozovat, že je tady něco zvláštního, aspoň pro ně. Sigam s Alteou nás tu chtěli mít a proto je jisté, že se tu objeví. Možná jsme jim už kousek vyšli vstříc tím, že jsme odvázali Costella. Takže počítej s tím, že se tu brzy objeví. Já si dokonce myslím, že jen čekají, až bude úplná tma.”

Suka to nijak nevyděsilo.

“Máme svítilny,” řekl.

Costello nás poslouchal a to, co jsme řekli, se mu vůbec nelíbilo. Teď se ozval: “Hrome, zatracená práce! Vy jste se zbláznili. Nemůžete to mít v hlavě v pořádku. Když se tu ti dva objeví, tak bude po vás. Oni… oni jsou prostě lepší, to mi můžete věřit.” “Vy máte strach o svou kůži,” konstatoval Suko.

“Taky že mám.”

“Tak prosím, můžete jít.”

Costello vyfoukl vzduch. “Co jsi to řekl, Číňane?” Už to zase začínal být ten starý, arogantní Costello, ale Suko zachoval klid.

“Že můžeš zmizet!” řekl jsem za něho.

Mafián nevěděl, jak se má zachovat. Ze své perspektivy vsedě

nemohl vidět nic než stíny, které se plazily mezi náhrobky.

Pro něho to muselo být ještě větší bludiště než pro nás, ale nechtěl tu zůstat uvězněn. To nám bylo jasné.

Pravou rukou se opřel o náhrobek a zvedal se. Trvalo mu to dlouho a musel vstávat na etapy, ale nakonec stál. Přidržoval se přitom náhrobku.

“Dokážete odejít sám?” zeptal jsem se.

Protáhl spodní část obličeje a řekl: “Sám a tobě navzdory, Siňclaire, na to se spolehni.”

“Tak zmizte!”

Když udělal dva kroky, musel se zastavit. Jeho krevní oběh ještě nefungoval tak, jak by si to byl přál. Při třetím kroku se musel zachytit dalšího náhrobku a zastavil se vedle komisařky. Zvedl hlavu.

Milena ustoupila.

Costello se zašklebil. “Nemusíš ze mě mít strach, krásko, ty ne!”

“Proč já ne?” zeptala se Milena.

“Protože Praha je pro mě mrtvá.”

Těmi slovy se rozloučil. Za námi se už neohlédl a mě v nitru žralo, když jsem ho viděl odcházet. Raději bych ho byl dopravil s pouty na rukou zpět do Londýna, ale k tomu bych potřeboval mít důkazy a ty jsem bohužel neměl. Ani v Praze, ani v Londýně. Costello se vždycky uměl držet v pozadí a nechal za sebe pracovat své lidi.

Odcházel vratkým krokem a mohl být rád, že se může opírat o náhrobky. Nad hlavami nám šuměly koruny kaštanů, jako by se chtěly s Costellem rozloučit.

“Myslíš, že to zvládne?” zeptal se Suko.

“Ne.”

“Tak proč jsi ho nechal jít?”

“Byl pro nás návnadou. Teď jí zase bude pro ně. Uvidíme, zda to vyjde.”

“Tak tomu tak úplně nerozumím,” řekl Suko.

“Já taky ne,” prohlásila Milena.

“To je úplně jednoduché,” řekl jsem a díval jsem se za postavou mizející ve tmě. “Altea a Sigam určitě hřbitov hlídají. Uvidí ho a vyjdou ze svých úkrytů.”

“Víš to jistě?”

“Ano.”

“Co asi s Costellem udělají?” Pokrčil jsem rameny.

Zmlkli jsme. Každý z nás se ponořil do vlastních myšlenek. Poprvé jsem začal vnímat ticho, které tu panovalo. Ačkoliv v blízkosti hřbitova byla ulice, ruch sem nepronikal. Jen sem tam jsme zaslechli nějaké auto, jinak bylo absolutní ticho.

A právě to se mi nelíbilo. Připadalo mi jako ticho před bouří. Čekal jsem, že každou chvíli zahřmí. Costellovy kroky už nebylo slyšet.

“Myslíte, že už je pryč?” zeptala se Milena.

Pokrčil jsem rameny. “Od něho se dá čekat všechno,” zamumlal jsem a udělal pár kroků kupředu. Zůstal jsem stát u tří náhrobků stojících těsně u sebe. Vypadaly jako otevřená kniha, jejíž stránky zkameněly.

Čas ubíhal. Z ulice sem dolehl smích. Pak jsme zaslechli kroky, zpozorněli jsme, ale zvuky zase utichly.

Napětí rostlo z vteřiny na vteřinu. Nevydrželi jsme se Sukem klidně stát. Neustále jsme se rozhlíželi, zda neuvidíme něco podezřelého, ale nic se nedělo. Jen listí v korunách šumělo, jak si s ním pohrával vítr.

Cítil jsem napětí, ale snažil jsem se vypadat klidně. Zato Milena se neustále otáčela dokola, dívala se na náhrobek rabiho Löwa a pokaždé se tvářila, jako by nám chtěla vynadat.

Dokud jsme neuviděli světlo.

Blikalo modře nad náhrobky, pak odtančilo stranou a ztratilo se nám z dohledu. Potom se zase vrátilo a zbarvilo všechno do modra. Současně nabíralo na intenzitě a propůjčovalo celému okolí mrtvolnou bledost.

Milena mi sevřela paži. “To by mohli být oni, Johne. Ano, jsou to oni!”

“Kdo?”

“Duchové mrtvých dětí!”

Já jsem si myslel něco jiného, ale neřekl jsem nic a pak jsme z místa, odkud vycházelo to modré světlo, zaslechli tlumený výkřik.

95 -

Byl to lidský výkřik a my okamžitě věděli, kdo křičel.

Costello!

“Mají ho,” konstatoval Suko.

“Chceš tam jít?”

“Ne, já… proboha, Johne, k zemi!”

Zatáhl jsem hlavu, strhl Milenu a viděl Suka, jak se vrhl k zemi.

Něco na nás letělo tmou z místa, kde svítilo světlo.

Byla to postava, která mi připomněla létající pražské mrtvoly. Ale ten, kdo k nám letěl, byl Logan Costello.

Někdo jím mrštil tak nepředstavitelnou silou. Narazil do jednoho z náhrobků tak silně, že ho vyvrátil.

Pak dopadl na zem a zůstal ležet. Byl mrtev?

Vypadalo to tak, protože se nehýbal. Musel si zlomit vaz, měl pootevřená ústa a nejevil známky života, ale když jsem se k němu sklonil a přiložil mu ucho k ústům, slyšel jsem, že ještě slabě dýchá. Krutý osud mu nedopřál ani milosrdné bezvědomí. Costello se nemohl pohnout a musel mít příšerné bolesti.

Díval se na mě pohledem, kterým mě obviňoval z toho, v jakém je stavu.

“Měl jste tu zůstat,” řekl jsem.

Na mou poznámku neodpověděl. Jen sotva slyšitelně zašeptal:

“Já… já… se nemohu hýbat.”

To jsem viděl sám. Narovnal jsem se a ustoupil od něho.

V té chvíli se ozval pronikavý smích. Vycházel z místa, kde svítilo modré světlo.

Zahleděli jsme se tím směrem a poprvé spatřili Sigamův hřích, krásnou Alteu. Nikdo z nás se nepohnul. Altea si vybrala dobré místo. Stála v Plném světle, abychom ji co nejlíp viděli.

Ani z takové vzdálenosti se nedala přehlédnout její dokonalost. Čistá, ale ledová krása, kterou ještě víc podtrhovalo modré světlo. Ozářená tím pekelným světlem vypadala jako ztělesnění zla a podle toho, jak tam stála, se dalo poznat, že necítí žádný strach.

Měla neuvěřitelně čistý obličej, lemovaný záplavou vlasů. Kdo ji spatřil, toho by nikdy ani ve snu nenapadlo, že je ďáblovým výtvorem. Byla dokonale krásná, ale zároveň neskutečně chladná.

Byla to žena jako z obrázkové knížky. Bez viditelných vad. Dívala se na mě a já jejímu pohledu neuhnul. Dívali jsme se jeden druhému do očí. V jejích zřítelnicích se nic nepohnulo. Byly ploché a studené, připadaly mi neobvykle velké, což bylo způsobeno tím modrým světlem, v němž vynikal každý detail.

Kdyby byla normální ženou, lákala by její překrásně tvarovaná ústa k polibku, ale já věděl, z čeho je stvořena uvnitř a nenechal se ošálit.

Čekala na mě.

Ačkoliv mi to nenaznačila jediným gestem, věděl jsem to. Prostě jsem to cítil, ale nezapomněl jsem na Sigama. Toho zatím nebylo vidět.

Vedle mě se ozval Suko: “Ta vzdálenost je celkem výhodná.

Můžeš střílet.”

“Ne, ještě ne.”

“Co ti v tom brání?”

“Cítím, že ode mě něco chce. Chce, abych za ní šel.”

“To myslíš vážně?”

“Asi ano.”

“Bože, Johne, vždyť víš, čeho je schopná. Přece se za ní nechceš vydat sám!”

“Zůstaň tu s Milenou.”

“Proč?”

“Kvůli Sigamovi.”

“Já tě sice nechápu, ale co mi zbývá?!”

“Dobře, Suko, tak já jdu. Kdyby se objevil Sigam…”

“Mám na něho připravený bič na démony.”

“Doufám, že bude stačit.”

Poklepal mi po rameni a já vyšel. Nespouštěl jsem Alteu z očí a když jsem udělal první krok, postřehl jsem u ní první reakci.

Zacukalo jí v koutcích úst. Usmála se?

Pokud to byl úsměv, pak nebyl teplý a přátelský; byl výrazem ďábelské radosti z toho, že já, její nepřítel, jdu k ní, abych se stal její obětí.

Kráčel jsem velmi pomalu a obezřetně. Nespěchal jsem, věděl

jsem, že ona na mě počká a ona neudělala nic, čím by mě chtěla popohnat. Stála tam s rukama svěšenýma podél těla. Upírala na mě temné oči, ale když jsem přišel blíž, všiml jsem si, že se v nich odráží světlo, které jim dodává stříbrozeleného lesku a ihned mě napadlo, že takový lesk má kov. Možná proto, že jsem věděl, jak to vypadá v jejím nitru.

Po obou stranách cesty stály nehybní kamenní strážci z dávné minulosti. V té tmě jsem je vnímal jako stíny, mezi nimiž profukoval hvízdavě vítr.

Se hřbitovy jsem už měl bohaté zkušenosti. Věděl jsem, že tady na nás nevyleze z hrobu žádný zombie, přesto mi připadal stejně tajemný, jako ty, které jimi byly obydleny.

Pochopitelně mě to nenechalo v klidu a po těle mi běhal mráz.

Husí kůže mi naskočila všude, málem i na čele.

Altea na mě čekala.

Už jsem měl za sebou skoro polovinu cesty. Čím víc jsem se blížil k ní i k tomu světlu, tím víc jsem cítil přítomnost pekla.

Křížek na hrudi se začal zahřívat. Vysílal ke mně varovné znamení. Usmíval jsem se, když jsem na to myslel. Zatím jsem ho nechal tam, kde je. Vytáhnu ho až v pravou chvíli.

Zatím jsem mohl jít normálně, protože Altea nejevila žádné známky toho, že by mě chtěla napadnout.

Už jsem se ocitl v dosahu světla. Poslední kroky jsem možná ušel dost rychle. Z křížku už šlehaly blesky.

Zastavil jsem se.

Teď už nás nic nedělilo. Žádný náhrobek, protože i tady, jako všude jinde, lemovaly cestu. Jen byly na tomto místě daleko víc zhroucené a bylo mezi nimi víc prostoru.

Nedokázal jsem říct, odkud přicházelo to modré světlo. Ale bylo zde a ozařovalo Alteinu postavu jako aura. Teď jsem ji viděl až po paty, kde se světlo ztrácelo.

“Tak tady jsem,” řekl jsem. “Ty jsi Altea, Sigamův hřích. Co ode

mě chceš?”

“Tvůj život!” řekla stroze.

Její hlas nezněl nenávistně, ani hněvivě, nebyly v něm vůbec žádné pocity.

“Mám tady stát?” zeptal jsem se.

“Ano.”

“Proč?”

“Vadíš mému bratrovi i mně. Už dříve jsi ho několikrát vyrušil.” Mluvila pravdu a já odpověděl: “I on mě rušil.”

“To už se nikdy nestane.”

“To doufám!” řekl jsem a dodal: “Chtěl bych vědět ještě něco.”

“A co?”

“Kde je tvůj bratr?”

Mlčky se na mě dívala. Na rtech jí pohrával znovu ten slabý úsměv. Čekal jsem, že něco řekne, ale ona udělala něco, co mě překvapilo, ačkoliv jsem to mohl čekat.

Zvedla pravou ruku a dotkla se kůže na čele. Pomalu, velmi pomalu si ji stahovala…

“Bože, já mám o něho strach, Suko,” řekla Milena.

Suko učinil zamítavé gesto. “To nemusíte, John už si poradil v horších situacích.”

“Ale ne proti Altee.”

“To sice máte pravdu, ale já se víc obávám jejího bratra.”

“Sigama?”

“Koho jiného?”

“Ten se tu zatím neukázal, Suko.”

“To ale v žádném případě neznamená, že tu není.” Sotva to Suko dořekl, uskočil a otočil se tak prudce, jako by ho právě v té chvíli objevil.

Ale nikdo tam nebyl. Jen samé náhrobky, přes jejichž vrcholky se snažil dohlédnout, ale byla už taková tma, že přikrývala všechno. Neviděl vůbec nic.

Zhluboka se nadechl.

Vzduch chutnal vlhkostí a byl v něm cítit i prach z náhrobků. Blízko ležel Costello. Pokoušel se něco říct, ale nedařilo se mu to. Nakonec Suko porozuměl tichým slovům: “Necítím záda, nemůžu se pohnout. Nechci být mrzákem, který musí sedět v invalidním

99 -

křesle…” Najednou se rozplakal jako děcko, ale projevit vůči němu soucit nebylo v jeho případě namístě.

Vtom do Suka strčila Milena. “Něco jsem zaslechla.”

“Co?”

“Nějaký zvuk.”

Suko se zadíval kupředu a zjistil, že John už došel na místo. Postavil se tak, aby na něho dopadal vnější okraj světla a tam zůstal stát. Dál už nebylo nic vidět, ale Sukovu pozornost upoutalo něco jiného.

Jakési škrábání…

Milena je slyšela taky. Zavěsila se do Suka, jako by v něm hledala oporu. Ale on potřeboval mít ruce volné, aby mohl použít bič na démony.

Milena se zatvářila překvapeně, když uviděla černou rukojeť. Pozorovala, jak Suko bičem třikrát zakroužil ve vzduchu. Vtom z duté trubice vyletěly tři řemínky, jejichž konce se při pohybu propletly.

“Co je to?” zeptala se Milena.

“Zbraň.”

Vtom zase uslyšeli ten zvuk. Tentokrát se ozval blíž, téměř na dosah a Suko se obezřetně obracel doprava. Ze svého místa viděl do mezery mezi náhrobky, kde se najednou pohnul stín a z něho vystoupila postava.

“To je… člověk…” zašeptala Milena.

“Ne, to není člověk, ale Sigam,” odpověděl Suko.

Altea mě chtěla ohromit stejně, jak to už udělala několika jiným lidem, ale já už jsem na to byl připraven a vůbec to se mnou nehnulo. Nedal jsem najevo vůbec nic, žádné napětí, žádný úlek, jen jsem pozoroval, jak si stáhla velký kus kůže z čela a při tom neukápla ani

kapka krve.

Dílo čisté magie!

Všechno to začalo zavražděním Anny Skoralové. To její kůže byla použita k tomu, aby Posloužila této umělé bytosti.

100 -

Pod ní byla kovová kostra a soustava soukolí. v čelním otvoru jsem viděl jemné hřídele a točící se soukolí, kde jednotlivá kolečka zapadala do sebe a jedno pohánělo druhé, takže celý mechanismus zůstával v nepřetržitém pohybu.

Neměla v sobě žádnou elektroniku. Ďábel se při jejím stvoření držel starých časů mechaniky. Jen přeskočil několik století a nepoužil ke stavbě těla jílu, jako to kdysi udělal rabi Low.

Slyšel jsem něco.

K mému sluchu doléhalo slabé tikání, jako by tikaly najednou několikery náramkové hodinky. To tikání způsobovala kolečka, otáčející se v soukolí za jejím čelem. Ďáblovo dílo bylo v neustálém pohybu. Ale já ho zastavím!

Altea pustila kůži, kterou dosud držela mezi prsty. Ta spadla dolů a přilepila se jí na nos. Otvor na čele zůstal otevřený a z jejího krásného obličeje se najednou stala znetvořená karikatura.

Na jejím stvoření se zčásti podílel člověk, zčásti magie a zčásti peklo.

Zasmála se. Tentokrát zle. Chtěla mi nahnat strach, ale já se nedal zmást, protože jsem věděl, co budu dělat.

Nalákal jsem ji tím, že jsem ucouvl. Chtěl jsem, aby si myslela, že mám strach a svůj herecký výkon jsem ještě doplnil tím, že jsem se nahrbil.

Tak jsem na chvíli uhnul z jejího zorného pole, což bylo mým úmyslem. Nechtěl jsem, aby viděla, jak vytahuji křížek. Měla za sebou ďábla, byl jejím stvořitelem, ale ani ten nebude mít nic, co by proti silám v křížku mohl nasadit.

Ještě chvíli jsem zůstal shrbený. Pak jsem uslyšel kroky.

Vypadalo to, že mi můj plán vyjde. Altea ke mě přistoupila blíž.

To jsem slyšel její kroky. Šeptala do tmy: “Já tě dostanu, Sinclaire.”

Přikrčil jsem se ještě víc. Musel jsem vyčkat, až nastane ten pravý okamžik, a to nebude tak jednoduché. Kdyby mě zasáhla tou svou neuvěřitelnou silou a mrštila se mnou o náhrobek, mohl bych si zlomit vaz. Nezapomněl jsem na to, jak letěl Costello vzduchem.

“Máš strach, Sinclaire. Bojíš se jako vyděšený pes.” Mluvila na

mě shora a já ji nechal mluvit. Udělala další krok.

Teď už jsem ji viděl líp.

Měl jsem její nohy ve svém zorném poli. Pohybovaly se ve tmě.

Kdybych teď natáhl ruku, měl bych ji.

Ale neudělal jsem to.

Vymrštil jsem se z podřepu jako stín. Nevěděl jsem, zda bytost jako Altea může cítit strach, nebo aspoň úlek.

Doskočil jsem těsně k ní.

Během těch několika vteřin, co jsem stál proti ní, jsem zaznamenal v jejích temných očích strach. Ale mě zajímala mechanika za otvorem v čele.

Ta byla mým cílem.

Ale nejen mým, i mého křížku. Rozmáchl jsem se a zabodl talisman přímo do něj.

Popsat Sigama není lehké. Jediný vhodný příměr by snad byl studený děs.

Podobal se člověku, ale zřejmě se ďáblovi nepovedl tak dobře, jak si to byl ďábel přál. Satan nebyl Bůh a při tvoření Sigama musel mít špatný den, protože proporce jeho obličeje nebyly správné. Všechno, co na něm mohlo být, bylo nakřivo. Začínalo to očima, pokračovalo nosem, ústy a bradou.

Oči mu svítily jako signální světla zaoceánské lodi. Pleť měl zsinalou s nádechem do šeda. Viděl Suka těsně před sebou a jeho křivé rty se pokřivily ještě víc.

Milena, která ho sice znala podle popisu, si v duchu říkala, že

představa a skutečnost jsou dvě rozdílné věci.

Dostala hrozný strach a myslela na útěk. Jenže teď to nebylo možné. Jeho podivné oči ji přibily na místo.

U Suka to bylo jiné.

Ten měl svůj bič a pevně věřil tomu, že nad Sigamem zvítězí.

Jen mu vadilo, že se ten Satanův výtvor objevil poněkud

předčasně. Suko ještě neměl bič připraven a musel to dohnat.

Napřáhl se, až se jeho paže ocitla daleko za hlavou. Sigam zareagoval.

S největší pravděpodobností nebyl schopen myslet, byl to u něho nejspíš jen pud sebezáchovy, ale v té chvíli oběma ukázal, jaká v něm vězí síla.

Než mohl Suko směrem k němu prásknout řemínky, držel už Sigam v rukou jeden z náhrobků.

Stačil jeden prudký pohyb a vytrhl ho ze země. Vtom Suko práskl bičem.

Sigam zvedl náhrobek nad hlavu.

Řemínky zasáhly kámen, ale ne postavu za ním. Suko zaslechl dopad biče a v té chvíli věděl, že se s Milenou ocitli ve velkém nebezpečí. Podcenil Sigamovu chytrost.

Sigam po nich ten náhrobek hodí.

Suko už podruhé neuhodil. Naopak, uskočil, Dopadl při tom na Milenu a strhl ji s sebou. Měli štěstí, že dopadli do mezery mezi náhrobky, protože v té chvíli dopadl náhrobek, kterým Sigam mrštil, na zem.

Byl by je zasáhl a polámal jim kosti, ne-li víc.

Teď je však minul a dopadl zadní stranou do hlíny. Ještě jednou odskočil a pak zůstal ležet.

Suko se chystal ke skoku, ale v té chvíli hřbitovem zazněl pronikavý výkřik. Sigam ztratil o ně dva zájem a dal se na šílený útěk.

Kličkoval mezi náhrobky, až pomalu mizel ve tmě. Suko poznal, kdo křičel.

Byla to Altea a inspektor Suko viděl její konec jako na filmovém plátně.

Křížek jí vyčníval z hlavy!

Zabodl jsem ho mezi kolečka a hřídele a doufal, že tam zůstane

vězet.

A moje naděje se splnila. Křížek se do mechanismu doslova

103 -

zasekl oběma kratšími rameny tak, že vyčnívalo jen to nejdelší. Kolečka se přestala točit a celý mechanismus se zastavil.

Altea se přestala hýbat!

Stála na místě jako nějaká kněžka s rukama zdviženýma k nebi, jako by vzývala nějakou modlu. Hlavu v mírném záklonu, oči, v nichž svítily podivné ohníčky, byly obrácené v sloup’ Ohníčky však rychle pohasly.

Hlava jí padla na hruď.

Zůstala však držet na krku. V té chvíli se síla v křížku rozvinula naplno účinkem přímého kontaktu s ďábelskou magií.

Ze stříbra šlehalo oslnivé světlo, které proniklo do skloněné hlavy. Altea otevřela ústa. Vydala skřípavý zvuk, který se podobal pile.

V hlavě se jí rozsvítilo, zapotácela se a nedokázala se udržet na nohou.

Vypadalo to chvíli, že se zhroutí na mě. Ale v poslední chvíli se obrátila a upadla na jeden z náhrobků, jako na tělo mrtvého milence.

Můj křížek zůstal vězet uvnitř její hlavy. Jeho světlo zničilo mechaniku. Kov, z něhož byla stvořena, se tavil pod vlivem velkého žáru. Z otvoru v hlavě začal vytékat roztavený kov a stékal jí po obličeji.

Byl tak rozžhavený, že vytekl na náhrobek pod ní. Stoupaly z něj obláčky páry. Potom se Alteino tělo roztrhlo v úrovni hrudi a roztavený kov z ní vytekl ven a zatvrdnul na kamenném náhrobku jako tenká vrstva. Alteiny ruce, kterými svírala náhrobek, rovněž praskly, a tím měl kov volnou cestu.

Z celé Alteiny postavy se stal jen roztavený kov, který se rozlil po náhrobku. Kůže se odpařila. Cítil jsem pach škvaření a odvrátil se.

Jeden předmět se ale neodpařil. Jako symbol vítězství ležel můj křížek na horním okraji náhrobku, ze kterého stékal roztavený kov jako slzy.

Dotkl jsem se křížku. Byl chladný.

S dobrým pocitem jsem si ho pověsil na krk.

Když jsem se otočil, stáli za mnou Milena se Sukem. Na jejích tvářích se zračila úleva. Ačkoliv jsme neměli příliš důvodů k jásání, protože Sigam nám unikl, z Milenina polibku jsem měl upřímnou

radost…

Zůstával ještě někdo Logan Costello!

Toho to postihlo. Neměl jsem tušení, co se stalo s jeho zády, věděl jsem jen to, že se nemůže pohnout. Pravděpodobně byl ochrnutý. Bude muset sedět v invalidním křesle a to z něj udělá ještě brutálnějšího člověka, který bude o to víc pohrdat lidmi. Tak jsem si to alespoň myslel.

My jsme se k němu ale nezachovali tak krutě a odnesli ho ze

hřbitova jako bezmocné dítě…

KONEC