Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 29 - Duchové útočí

1

Nastalo počasí, které by se mělo zakázat. Nebe otevřelo stavidla a zdálo se, že se chce lidem pomstít za necitlivé zásahy do přírody.

K tomu se přidal silný vítr, který se brzy změnil ve vichřici a hnal vodní přívaly padající z nebe skoro vodorovně proti nám.

Drkotali jsme se v tomhle vražedném počasí v roveru a hledali postavu, která vlastně neměla existovat, přesto však podle věrohodných svědectví existovala.

Na palubní desce svítilo modré světlo. Kontrolka dálkových světel, ale při tomto počasí nám ani ta nic nepomohla a mně zase jednou z úst unikl peprný komentář ke svízelné situací.

Část letiště byla uzavřena, protože postava, o níž je řeč, byla viděna právě tam.

Suko, který seděl vedle mě a upřeně se díval přes přední sklo, zavrtěl hlavou: “Tu nemáme šanci dostat, Johne.”

“Vyčkej a uvidíme!”

“Dej na mě. Přemýšlel jsem o tom a myslím, že ty výmysly o tom, co kdosi viděl, jsou výplodem bohapusté fantazie.”

Mlčel jsem, ale v duchu jsem mu dal zčásti za pravdu. Ta postava musela vypadat, jako by vystoupila z filmu nebo z pohádkového světa. Měla to být bojovnice,

ozbrojená a skoro nahá. Tak prý se objevila na rozjezdové dráze a vidělo ji několik svědků. Popsali ji prakticky stejně, a to byl důvod, proč jsem začal věřit, že na tom něco je a že nás nevyhánějí do takového počasí zbytečně. Zaměstnanci bezpečnostních složek na letišti nás už znali. Zasahovali jsme tam dost často, ale zatím jsme nikdy nevyjeli na rozjezdovou dráhu v takovém nečase. Nebylo vidět vůbec nic.

Připadalo nám, že vládu nad přírodními živly převzal nějaký zlý démon, který nám chtěl dokázat, čeho všeho je schopen. Do roveru se opíraly prudké poryvy větru a déšť bušil do karoserie, jako by spojenými silami hodlaly auto převrhnout.

Déšť hlasitě šuměl a kapky bubnovaly na sklo s takovou razancí, že jsme téměř neslyšeli vlastního slova.

Omezili jsme se proto na to nejnutnější a na občasné zaklení.

Byli jsme neustále ve střehu a snažili jsme se v té mizérii najít i něco pozitivního.

Přes clonu hustého deště skoro nebylo vidět a rover spíš plaval, než jel. Takhle nějak vypadá akvaplaning.

Ale nechtěl jsem to ještě vzdát. Přece i my musíme jednou uvidět to, co viděli ostatní. Zatím se však žádná postava nikde neukázala.

Jeli jsme dál. S velkým provozem v protisměru si dnes nemusíme dělat starosti, říkal jsem si v duchu se šibeničním humorem. Míjeli jsme letadla odstavená v této části letiště; vypadala jako siluety obřích ptáků. Jinak jsme viděli jen déšť.

Pneumatiky projížděly loužemi, které se za námi zase rychle uzavíraly. Kolem auta stříkaly skutečné fontány.

Ozval se autotelefon. Volal šéf letištní bezpečnostní služby, prý co je nového, a Suko mu oznámil, že jsme zatím nic neviděli.

Nechtěl tomu věřit. “Jak je to možné, my všichni jsme tu postavu viděli.”

“Ale my ne!” odpověděl suše Suko.

“Asi se ukáže později.”

Suko se zasmál. “Doufejme, pane.”

“Objeďte to ještě několikrát. Necháme letiště uzavřené.”

“To budete muset.”

“Hodně štěstí.”

“Nápodobně.” Suko zavrtěl hlavou a obrátil se ke mně.

“Já vůbec nevím, proč ten chlap volal. Že by neměl co na práci?”

“To je možné.” Zase jsme projeli pořádnou louží. Voda kolem nás stříkala na všechny strany.

Pro společnost, provozující letiště, to byla nepříjemná věc. Musela uzavřít letiště, protože nemohla zajistit bezpečnost cestujících ani zaměstnanců. Vyčlenili četu, která přízrak honila, ale nepodařilo se jim ho chytit. Pokaždé, když se k němu přiblížili, zmizel, jako by se rozplynul v dešti.

Ale co to vlastně bylo za postavu?

Suko a já jsme zatím žádnou neviděli. Byli jsme odkázáni jen na výpovědi svědků. Kladli jsme si otázku, jak je vůbec možné, aby se někde zjevila taková žena.

To, že se jednalo o ženu, bylo prokázáno nad všechnu pochybnost. Oba jsme samozřejmě uvažovali, kdo to může být.

Z vlastní bohaté zkušenosti víme, že existují bytosti, které nepocházejí z našeho světa, žijí v jiných světech, jiných dimenzích, jak říkáme. Namátkou třeba Roya, Kařina strašná sestra. S tou jsme měli mimochodem opravdu špatné zkušenosti.

Proto jsme považovali za možné, že žena, která se zjevuje na letišti, opustila Atlantidu nebo nějaký podobný svět magickou branou, aby se dostala do našeho světa.

Naše oddělení u Scotland Yarďu se právě takovými případy zabývalo. Přitom nehrálo žádnou roli, jestli zrovna svítí slunce, nebo lije.

“Viděl jsi film Umírej pomalu?” zeptal jsem se Suka.

“Jen druhý díl.”

“Ten byl dobrý. Odehrával se taky na letišti.”

“Jenže ve sněhu.”

“To by nám tak ještě chybělo.”

Rover dostal mírný smyk, protože jsem jel moc rychle.

Když jsme míjeli hangáry, snížil jsem rychlost.

“Ten déšť snad už musí jednou přestat,” řekl Suko.

Přikývl jsem a v té chvíli jsem ztuhl. I Suko si toho všiml.

“To je ona!” šeptl jsem a ukázal před auto. Prudce jsem zabrzdil, protože jsem ji v žádném případě nechtěl přejet.

Stáli jsme tedy a před námi se ve světle předních světel zřetelně rýsovaly proudy deště. Jako bychom se spolu dohodli, rozepnuli jsme se Sukem oba najednou bezpečnostní pásy. Měli jsme teď větší volnost, ale zatím

jsme nevystoupili, protože jsme si postavu chtěli prohlédnout do nejmenších podrobností.

Vybavil jsem si svědecké výpovědi. Všichni ti lidé uváděli, že tajemnou ženu neustále obklopuje namodralé světlo. Teď tomu bylo také tak a rozhodně s tím neměla nic společného světla našeho auta.

“Vypadá vážně tak, jako by sem přišla z jiné dimenze,” zašeptal Suko.

Mlčky jsem přikývl a pozorně jsem postavu sledoval.

Měla oholenou hlavu, jak to i dnes někteří lidé nosí. Jen vzadu měla ponechaný malý ostrůvek vlasů. Měla kulatou hlavu, malý nos, tenké rty a úzké oči.

Liják pokračoval a já se v duchu ptal, zda ta žena, která na sobě měla jen kus látky, přehozený kolem ramenou a sahající po kolena, nemrzne. Na nohou měla vysoké holínky. U boků měla tři meče a další bylo vidět v toulci na zádech. A jeden držela v ruce.

“Ano, to je určitě ona,” šeptal Suko. “Nepřipadá ti povědomá?” zeptal se.

“Určitě.”

“No a?”

“Připomíná mi mou babičku zamlada.”

“To spíš mou.”

“Kvůli těm oholeným vlasům?”

“Taky.”

Žertováním jsme se poněkud zbavili napětí. Věděli jsme, že musíme vystoupit z roveru. Zjevení na nás čekalo, to bylo z jeho chování zřejmé.

Podíval jsem se na Suka.

“Ano, vystoupíme.”

Otevřel dveře na své straně.

Déšť neustával. Když jsem otevřel dveře na své straně a vnitřní osvětlení v autě se rozsvítilo, měl jsem dojem, že vystupuji do hlubokého jezera, jehož hladina se zlatě leskne. A to jezero že ukrývá na dně tajemství.

Suko přibouchl dveře a já zlomek vteřiny po něm. Vykročili jsme oba současně.

Žena se ani nepohnula. Vypadalo to, že jí déšť nevadí, na rozdíl ode mne. Nemám rád, když mi déšť bičuje obličej. Vmžiku jsme byli promáčení na kůži. Takhle nějak vypadám, když vycházím ze sprchy.

Při každém kroku jsem si nabíral do bot a rozstřikoval vodu. Teď se do nás opřel vítr, který na tak velké otevřené ploše často měnil směr. Jednou foukal zepředu, pak nám zase vrhal proudy vody do zad.

Tajemná bojovnice vypadala jako socha.

Vůbec se nepohnula a háv se jí lepil na tělo. Světla našeho roveru na ni dopadala přímo, takže bylo možné rozeznat pod mokrou látkou tvary její postavy. Před námi stála plnokrevná žena. I přes oholenou hlavu z ní vyzařovala zvláštní erotika nespoutané bytosti, která přesně ví, oč jde.

Nezdálo se, že by proti nám chtěla použít jednoho ze svých mečů. Proto jsme i my nechali klesnout ruce se zbraněmi. Nechtěli jsme ji v žádném případě provokovat.

Teď jsme tedy věděli, že se svědkové nemýlili. Jim ovšem za pár vteřin zmizela z očí, před námi zůstala.

“Rozumíš tomu?” ptal se Suko.

“Ne, zatím ne.”

“Tak jsme si kvit.”

“Pokud jde o tohle, tak ano.”

“Co bude teď?”

Pokrčil jsem rameny. “Upřímně řečeno, my od ní nic nechceme. Ona zřejmě chce něco od nás. Proč by jinak čekala?

“Třeba pro nás má nějaké poselství nebo nabídku.

Člověk nikdy neví.”

“Pak by to mohla konečně říct.”

“Vydrž.”

Ale žena neudělala nic. Jen se na nás dívala, jako by na nás bylo něco zajímavého. Ale proč právě na nás? Ne, tady něco nehrálo. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že se dívá jen na mne a mého přítele si nevšímá.

Chtěl jsem to vědět s jistotou, proto jsem se jí upřeně zadíval do očí. Ty mi dají nejspolehlivější odpověď.

A moje domněnka se mi potvrdila.

Neznámá se zajímala jen o mne. Suko pro ni neexistoval. Když jsem to zjistil, začal jsem se cítit nepříjemně. Odkašlal jsem si a přemýšlel, co říct Sukovi.

“Máš taky dojem, že se ta bojovnice zajímá výhradně o mne?”

“Právě jsem tě na to chtěl upozornit. Zdá se, že se jí líbíš.”

“Blbost!”

“Ale ano.”

Otřel jsem si vodu z obličeje, ale nic to nepomohlo, protože jsem ho měl hned zase mokrý. “Pokud je to opravdu tak, měl bych se ji pokusit nějak přimět k řeči.”

“Jak to chceš udělat?”

“Půjdu za ní.”

“Do toho, Johne, ale dej si pozor.”

“Dobrá, kryj mi záda.”

“Jasně.”

Necítil jsem se ve své kůži. Oba jsme měli pocit, jako by nás vytrhli z normálního světa a přenesli někam, kde je jen déšť a voda. To, že za námi stálo auto s rozsvícenými světly, nám nebylo příliš platné, protože v tom lijáku to stejně nebylo moc poznat.

Šlapal jsem do kaluží a byl jsem úplně promáčený, jako by mě vytáhli oblečeného z bazénu.

Bojovnice přihlížela, jak se k ní blížím. Neučinila jediný pohyb a vyčkávala. Byla obklopena modrou aurou a meč, který držela v obou rukou, byl namířen špičkou k nebi.

Nevypadalo to, že by mě chtěla napadnout.

Můj optimismus rostl. Nebál jsem se jí. Spíš jsem byl zdravě zvědavý a pociťoval napětí.

Pak se pohnula. Byl to jen sotva postřehnutelný pohyb hlavy, ale zaujalo mne spíš něco jiného.

Světlo, které ji obklopovalo, nabralo na intenzitě a změnilo se ve světle modrou zář. Ona stála uprostřed, na kratičký okamžik ji bylo zřetelně vidět a pak najednou zmizela.

Rozplynula se, propadla se do země nebo odletěla do vesmíru, nevím.

Prostě jsem ji neviděl.

Několika kroky jsem dorazil na místo, kde předtím stála. Ale tam už nebylo nic, žádná stopa. Liják všechno smyl.

Pomalu jsem se otočil k Sukovi, který stál blíž k autu.

“Viděl jsi to?” volal jsem na něho.

Neodpověděl a šel mi naproti. Když přišel ke mně, řekl:

“Ano, viděl.”

“Co tomu říkáš?”

“Jestli po mně chceš vysvětlení, tak to nemám, stejně jako ty. Lituji.”

“Já to nechápu, Suko,” řekl jsem. “Proč tak dlouho čekala, když pak zmizela, jakmile jsem se k ní přiblížil?” Nemohl jsem si to srovnat v hlavě a rozhlížel jsem se, zda ji neuvidím na jiném místě.

Ale zmizela dokonale. Nezanechala po sobě žádné stopy. Zjevila se jako duch a jako duch také zmizela.

Teprve teď jsem si všiml, že kolem nás není tak úplná tma.

Nedaleko svítila letištní světla připomínající studená slunce a vydatný déšť před nimi vytvářel hustou clonu. Znovu jsem vnímal šumění deště a cítil všudypřítomnou studenou vodu.

Žena se už neukázala. Zahrála si s námi stejně jako s ostatními. Přesto jsem věřil, že s námi to bylo jiné. Důkazy jsem pro to neměl, ale spoléhal jsem na své pocity.

“Co to mělo znamenat, Suko?”

“O tom si můžeme promluvit, ale prosím tě ne tady.

Pojďme do auta.”

“Dobře. Pojedeme?”

“Asi ano. Co tady ještě?”

Pokrčil jsem rameny. “Nemyslíš, že je možné, že se ještě vrátí?”

“Možné je všecko.”

“Ostatní svědkové ji taky viděli několikrát.”

Měl pravdu. Mírně rozladěný jsem se vracel k r o věru.

Suko šel po mém boku a oba jsme se ohlíželi, zda ji ještě neuvidíme.

Nastoupili jsme a zavřeli za sebou dveře. Nestalo se nic. Bojovnice už se neukázala. Připadali jsme si, jako bychom stáli na parkovišti uprostřed močálu.

Suko si uhladil vlasy dozadu a zeptal se: “O čem teď přemýšlíš?”

“Čekám, jestli se ještě neobjeví. Nevěřím, že by zmizela navždy. Jsem si jistý, že se ještě setkáme.”

“Já si to myslím taky, Johne, ale nemusí to být hned dnes.”

“Já bych zase řekl, že ano,” odpověděl jsem. Obklopovalo nás tiché bubnování deště. V mokrých šatech jsem se začal třást zimou.

Zároveň s nastartováním motoru jsem pustil topení a taky stěrače.

Znovu zazvonil telefon a byl to zase vedoucí bezpečnostní služby na letišti.

“Už jsme ji viděli,” oznámil mu Suko.

“Cože?”

“Ano, ale jen jednou.”

“Tak to se vám ukáže znovu. Zkuste tu osobu zadržet.”

“Vy byste mě rozesmál,” řekl Suko. “Zmizela jako

přízrak. Nestačili jsme udělat vůbec nic.”

“Zatraceně!”

“My se vám ozveme,” řekl Suko, který se chtěl vyhnout zlostným výlevům šéfa ochranky. “Jeď, Johne. Navrhuji, abychom jeli k letištní budově. Tam uvidíme, co dál.”

“Pokud k ní dojedeme,” řekl jsem.

“Proč bychom neměli?”

“No, nějak se nemůžu zbavit dojmu, že objeví znovu, a tentokrát nás napadne.”

“Tomu nevěřím. Je sice ozbrojená, až z toho jde strach, ale nepřipadala mi krvelačná. Neboj se, v její blízkosti nám žádné nebezpečí nehrozí.”

“Když myslíš.”

Ani jednomu z nás to zjevení nešlo z hlavy, ale už jsme o tom nemluvili. Myslel jsem radši na to, jak bude báječné, až se převleču.

Možná že se najde v šatně letištní ochranky nějaké suché šatstvo, které mi padne. Stačilo by mi i kimono…

Déšť pomalu ustával. Nebušil nám už do auta tak prudce.

Ve světle předních reflektorů se kapky třpytily jako brilianty. V dešti a mlze se rýsovaly obrysy hlavní budovy.

“Rád bych věděl, jak se jmenuje,” mumlal jsem si pro sebe.

“Můžeš se jí zeptat, až se zase ukáže.”

Suko ji uviděl o chvíli dřív než já. Najednou stála před námi ve světle předních reflektorů a já jen tak tak stihl zabrzdit, abych ji nepřejel.

Meč tentokrát nedržela v obou rukou, jen v levé, a pravou mi kynula.

Zůstal jsem sedět.

“Hej,” řekl Suko, “to mává na tebe.”

“Já vím.”

“Tak nespi a vystup!”

Měl pravdu. Otevřel jsem dveře a pomalu vystoupil z roveru.

Déšť mi opět zalil obličej a mokré šaty se mi lepily na

tělo.

Bojovnice na mě čekala. Předpokládal jsem, že tentokrát tak rychle nezmizí. Kynula mi přece, což nemohlo znamenat nic jiného, než že mi chce něco sdělit. Tak jsem pochopil její znamení. Zabouchl jsem za sebou dveře.

Žena čekala a pozorovala mě. Déšť jí stékal po těle, lehký oděv měla stejně promáčený jako já své šaty. Po holé hlavě jí stékaly potůčky.

Zastavil jsem se krok před ní. Jeden druhého jsme si prohlíželi z bezprostřední blízkosti.

Neříkal jsem nic, i ona mlčela, ale pak namířila meč proti mně. Instinktivně se mi napjaly svaly, protože jsem počítal s tím, že mě napadne.

Přesto jsem nevytáhl zbraň. Zkušenost mi říkala, že kdyby mě chtěla zabít, učinila výpad rychleji. Ten pohyb ale vypadal, jako by mě spíš chtěla pasovat na rytíře. Položila mi meč plochou stranou na rameno a já ucítil jemný tlak. Nebylo to nepříjemné, naopak, dělalo mi to

dobře, protože jsem zapomněl na mokro a soustředil se jen na ni.

Byla to živá žena, žádná loutka. Zdálo se mi, že v jejích

očích čtu poselství.

Přestal jsem si všímat jemného tlaku meče na rameni a uvolnil jsem se. Musela si toho všimnout, protože se jí poprvé mihl po tváři úsměv.

Vzal jsem to jako výzvu, abych ji oslovil, a také jsem to udělal. Mluvil jsem dost tiše, ale tak, abych přehlušil déšť.

“Tys mě hledala, že?”

Dala si s odpovědí načas. Když konečně přitakala, byl jsem její stručností poněkud zklamán a okamžitě jsem jí položil druhou otázku.

“Proč?”

“Jsi Sinclair,” konstatovala.

“To jsem.”

“Čas jít se blíží.”

“Jít?” Pokrčil jsem čelo. “Vždyť už jsem na místě.

Stojíme proti sobě.”

“Ne, ty nejsi na místě a já taky ne, ale byla jsem tam, Johne Sinclaire.”

Mluvila v hádankách a já začal být zvědavý. “Kde jsi byla? Odkud jsi přišla?”

“Viděla jsem téci krev, která se vpíjela do země. Byla to krev spravedlivých. Přišli o život na velkém bitevním poli. A duchové těch mrtvých strašlivě trpí. Volají po pomstě. Schyluje se k bitvě duchů, Sinclaire, a ty při tom budeš muset být jako jeden z nejdůležitějších. Jsi velmi důležitý.”

“Proč jsem důležitý?”

“To ještě uvidíš.”

Začal jsem se cítit mnohem jistěji. “Možná máš pravdu, ale k tomu potřebuji informace.”

“Dostaneš je, ale ne tady a ne teď. Musíš přijít na místo, kde tekla krev a kde lidé trpěli. Tam jsi očekáván, Johne Sinclaire.”

“No dobře, ale chci se tě na něco zeptat: Proč ses tady se mnou sešla? Je to velice nápadné. Nemohlas to zařídit nějak jinak?”

“Mohla, ale chtěla jsem na sebe upozornit, abys mi věřil. Budeš muset přijít. Znamení, kdy to má být, dostaneš včas.”

Pokýval jsem hlavou. “Co ti dává jistotu, že přijdu? To mám přijít jen proto, že mě o to neznámá žena požádala?”

“Ta žena to s tebou myslí dobře.”

“Jak se jmenuješ?”

“Mé jméno teď není důležité. Chtěla jsem ti jen ukázat, co umím. Musela jsem se objevit právě takto, abych tě přesvědčila. Moje první zjevení bylo jen předehrou dramatu, které bude následovat.”

“Na tom místě, o kterém jsi mluvila?”

“Hádáš správně.”

“Tak mi prozraď aspoň něco. Vždyť o tobě nic nevím.”

“Culloden,” řekla, “dobře si to jméno zapamatuj. To jediné je pro nejbližší budoucnost důležité, tam se znovu sejdeme. Culloden, Johne Sinclaire, zapamatuj si to…”

“Dobrá, zapamatuji.”

“Neříká ti to nic?”

“Ne, v této chvíli ne, ale určitě zjistím, co znamená.”

“Ale co nejrychleji, Johne Sinclaire!” Zdůraznila moje jméno, potom se znovo objevilo to ostré světlo a obklopilo

ji. Okamžik to vypadalo, jako by světlo houstlo a zůstalo viset ve vzduchu naplněném deštěm.

Ženino tělo se najednou zmenšilo, světlo proniklo dovnitř a vzápětí bylo místo, na kterém stála, prázdné. Neznámá už tu nebyla. Splnila svoje poslání a vyřídila mi, co vyřídit měla.

Zhluboka jsem si vydechl.

Bodavá bolest v čele ustala. Cítil jsem se prázdný a vyčerpaný. Přemýšlel jsem o ní a nebyl jsem z toho moudrý. Poskytla mi informace, které pro mne údajně mají být v nejbližší budoucnosti důležité. Dobrá, ale pak budu muset nejdřív zjistit, co a kde je Culloden, což má být místo našeho příštího setkání, a pokud možno, proč se máme sejít právě tam.

“Chceš tu zapustit kořeny?” vytrhl mne z úvah Sukův hlas. Kolega a přítel vystoupil z auta a stál vedle mě.

“Ne.”

“Tak pojď do auta.”

Tentokrát řídil on. Viděl, že jsem zamyšlený, a nechal si otázky aspoň v první chvíli pro sebe.

Připoutal jsem se.

“Tak co se stalo, Johne?”

“Měli bychom zrušit poplach.”

“Tady na letišti?”

“Ano.”

“To je určitě potěší. Ale co je s tebou, kamaráde? Tváříš se, jako bys sice věděl víc, ale pořád ne dost.”

“Je to přesně tak.”

“Kdo je ta žena?”

“Můžeš se mi vysmát nebo mi vynadat, ale jméno neznám. Prostě mi ho neřekla. Nechtěla mi ho říct.”

“Přestože ses jí ptal, předpokládám.”

“Ano.”

“Nevěřila ti?”

“Nevím. Vysvětlila mi jen to, že ji budu potřebovat a že ona potřebuje mě.” Zatřepal jsem hlavou a setřásl z vlasů kapky deště. “Zní to hloupě, ale je to tak. Upozornila mě na něco, co pro mě v nejbližší budoucnosti bude důležité. Na Culloden…”

Suko byl překvapený. “Prosím?” Opakoval jsem mu to slovo.

“To mi nic neříká, Johne, vážně ne.”

“Mně v tuto chvíli taky ne.”

“Ale zní to velice britsky.”

“Ano, ono to prý taky má nějakou souvislost s naší zemí,” řekl jsem zamyšleně. “S krveproli-tím, s duchy, s mrtvými, s bitevním polem. O tom všem se ta dáma letmo zmínila. Pokusím se to zjistit. Pak bychom měli část rébusu.” Zadíval jsem se na své mokré ruce, jako bych z nich mohl něco vyčíst. “Zarazilo mě taky, že ta osoba zdůrazňovala moje jméno. Neustále je opakovala s opravdu zvláštním důrazem, jako by na něm bylo něco mimořádného.”

“Že by mělo něco společného s tím Cullodenem?”

“Musí.”

“To zjistíme,” řekl Suko. “To by neměl být tak velký problém.”

“Zkusíme to.” Než jsme odjeli, zadíval jsem se ještě jednou ven. Všechno bylo zastřeno hustým deštěm. Padal k zemi neúnavně a monotónně, všechno bylo šedivé a tak nějak podobně to vypadalo i v mém nitru, mám-li být upřímný.

Ale to se změní. Alespoň jsem si to pevně předsevzal…

Měli jsme štěstí, našli pro nás suché oblečení, které nám padlo. Nechali nás dokonce i osprchovat.

Utřeli jsme se škrablavými erárními ručníky a pak se navlékli do sportovních souprav letištní ochranky.

Pořád mi strašil v hlavě ten Culloden. Chtěl jsem se co nejdřív dostat aspoň kousek dál. Očekával nás velitel ochranky, jistý Greg Scorcy, ale o toho se postaral Suko. Já jsem požádal o mobil, který mi ochotně zapůjčili. S přístrojem v ruce jsem si sedl na lavičku v šatně a vyťukal číslo své kanceláře.

Ozvala se Glenda Perkinsová, se kterou jsem se ale nemohl dlouho bavit. Požádal jsem ji jen, aby mě spojila se sirem Jamesem Powellem.

“Je u sebe, máš štěstí. Nestalo se ti nic?”

“Nemusíš si dělat starosti. Zmokl jsem sice trochu, ale dá se to vydržet.”

Sotva jsem domluvil, musel jsem kýchnout, ale to už Glenda neslyšela, protože mě přepojovala. Pak jsem uslyšel

hlas svého šéfa, který byl o našem výjezdu na letiště informován.

“Mám zprávy, že jste měli úspěch, Johne.”

“Jen napůl.”

“On, proč si to myslíte?”

“To byl jen začátek. Hlavní problémy teprve přijdou. Ta žena byla jen poslem.”

Sire James měl dnes svůj humorný den a řekl: “Slyšel jsem, že byla velice půvabná.”

“Jenže ona nepřišla proto, aby nás sváděla. Jde údajně o velice vážnou věc, která se mě osobně týká, jak to tak vypadá.”

“Tak mi to povězte od začátku.”

“To taky mám v úmyslu.” Opřel jsem se zády o zeď a podrobně jsem informoval šéfa, co se přihodilo na letišti.

Jako obvykle mě pozorně vyslechl. Nepřerušoval mě.

Slyšel jsem jen jeho dech.

“Ano, pane, tak to bylo. Mám-li být upřímný, tak si nevím rady.”

“Proč?”

“To místo, o kterém ta bojovnice mluvila, mi vůbec nic neříká.”

“Culloden?”

“Ano.”

“Probůh, Johne, a co vaše znalosti z historie? Měl byste

vědět, co se tam stalo. Ještě pořád nic?”

“Ne.”

“Tak já vám pomohu.”

“V to jsem doufal, sire.”

Zabrumlal něco, čemu jsem nerozuměl, a potom mi po

částech servíroval informace.

“Culloden leží ve Skotsku, Johne, tedy ve vaší druhé vlasti, smím-li to tak říci.”

“Máte pravdu, sire. Teď, když to říkáte, jsem si vzpomněl. Culloden ve Skotsku.”

“Tak vidíte.”

“Ale co dál?”

“Moment, Johne, moment. U Cullodenu je bitevní pole. Tam Angličané krvavě porazili poslední povstání Skotů. Když vám ta žena řekla, že je tam půda nasáklá lidskou krví, mluvila pravdu. Našlo tam smrt velké množství Skotů i Angličanů. Culloden je jednou z nejtemnějších kapitol britské historie.”

“Děkuji, sire, už jsem se chytil. Postupně si vzpomínám. Učili jsme se o tom ve škole, ale stejně mi není jasné, co mám s Cullodenem společného já. Umíte odpovědět i na to?”

“Ne.”

“A nějaké vodítko nemáte?”

Superintendant se zasmál. “Chcete ze mě dostat co nejvíc, že?”

“To bude povoláním.”

“Dobrá, tak přemýšlejme dál. Skotské klany tam bojovaly proti Angličanům. Jak zní vaše ctěné jméno, víme. Je francouzského původu, což vám jistě nemusím říkat, ale je hodně rozšířené i ve Skotsku. Nebo vám musím připomínat, že tam žije klan Sinclairů?”

“Ne, pane, ale dobře, že jste se o tom zmínil. To by mohla být stopa.”

“Vy jste se o klan Sinclairů nikdy nezajímal?”

“Abych pravdu řekl, tak ne.”

“Ani když jste byl u rodičů?”

“Tehdy jsem se věnoval jiným věcem. Divné ale je, že se ani můj otec o to nezajímal, aspoň pokud vím. Možná proto, že jsme dlouho žili v Londýně a minulost rodu mezitím upadla v zapomenutí. Budu se muset pokusit otevřít staré hroby.”

“Správně, Johne. Dá se myslím předpokládat, že v té bitvě přišli o život i členové vaší rodiny. Přesné datum bitvy neznám. Muselo to být kolem roku 1750, ale to se dá najít. V každém případě je u Cullodenu neutěšený kraj, močálovitý, ďáblova domovina.”

“Vhodné místo pro tu bezejmennou bojovnici, jak jsem ji poznal.”

“Doufám, že tu ženu zase uvidíte, jestli se přenesla do Cullodenu.”

“Jsem si jist, že mě tam bude čekat.”

Potom začal sir James hovořit o aktuálních problémech.

“Na letišti už zase obnovili normální provoz, myslím.”

“I přes špatné počasí. Ta dáma se už tam neukáže. Svého úkolu se zhostila, naši pozornost upoutala a na stopu nás přivedla.”

“Kdy odcestujete?”

“Zítra, předpokládám. Chtěl bych mít v noci klid.”

“Rozumím.”

“Jestli to nevadí, promluvíme si později, pane. Musím se jít domů převléknout.”

“Tak běžte.”

Byl to velmi dlouhý rozhovor, po kterém mi v hlavě vířily nejrůznější myšlenky, přičemž jméno Culloden se neustále dralo do popředí. Tam byly vyvražděny skotské klany až na malé zbytky. Skotové se odjakživa bouřili proti anglické nadvládě. Dramatik Friedrich Schiller zobrazil tento boj ve svém dramatu. Marie Stuartovna patří ještě dnes skoro na všech školách mezi povinnou četbu. I v tomto dramatu Skotové prohráli, protože Marii sťali a její sokyně, královna Alžběta, triumfovala. Vztahy mezi Skoty a Angličany byly od počátku problematické. Odjakživa prolévali vzájemně svou krev a ještě dnes se každý Skot cítí uražen, označí-li ho někdo za Angličana, neboť na Culloden žádný z nich nezapomněl.

Ale zatím jsem nenašel žádnou souvislost s mou osobou, protože jsem žil o stovky let později. Samozřejmě, když jsem přemýšlel o té neznámé bojovnici, zajímalo mě, zda u toho tehdy byla.

Ano či ne?

Pokud ano, pak musela nějakým velice záhadným způsobem přežít a teď se vrátila, aby mě informovala o boji, který zdá se pokračuje dál. Nelíbilo se mi to, ale nemohl jsem proti tomu nic dělat.

Neměl jsem chvíli klidu. Vždycky se vyskytlo něco nového, ale tak už můj život vypadal.

Zvedl jsem se z dřevěné lavičky, která byla všechno, jen ne pohodlná.

Místnost byla bez oken a útulná asi jako márnice. Na zelených zdech byly špinavé šmouhy a různé nápisy. Ti, co se sem chodili převlékat, vyjadřovali své pocity malůvkami a nápisy na zdech.

Sbalil jsem si vlhké oblečení a vyšel ven. Chodbou jsem došel do kanceláře, kde seděl Suko s velitelem letištní ochranky. Greg Scorcy se na mne usmál.

Sedl jsem si na židli a díval se ven širokým oknem.

Už nepršelo. Vítr rozehnal těžká mračna a nad letištěm se klenula modrá obloha. “Provoz už je zase normální?”

“Ano, pane Sinclaire, však už bylo načase.”

“To je mi jasné.”

Sorcy se předklonil a zeptal se mě: “Už jste nějak pokročili ve vyšetřování?”

“Ano.”

“A můžete mi něco sdělit?” Díval jsem se do jeho vybledlých očí, jejichž barva se téměř nelišila od barvy jeho vlasů. “Bohužel o tom s vámi nemohu mluvit, pane Sorcy, ale nemusíte se obávat, že by se tady to zjevení ještě ukázalo. S tím je konec.”

“Konec?” odfrkl popuzeně. “Tak proč se tady vůbec objevila a ochromila provoz letiště? Tohle není žádný film, k čertu.”

“Máte pravdu.”

“Tak mi alespoň normálně odpovězte na mou otázku.”

“Mohu vám jen říct, že na sebe chtěla upozornit, a to se jí taky podařilo. Věřte si tomu nebo ne, chtěla, abyste zavolal nás, pane Scorcy, a vy jste to udělal, takže dosáhla svého. Víc vám nemohu říct. Dál už to není váš problém. Teď to začal být problém náš.”

“To doufám. A máte vysvětlení, jak a proč se tady objevila?”

“To bohužel nemám.”

“Tak to toho moc nemáte.”

“To já vím, ale pokračujeme ve vyšetřování.”

“A teď už bychom měli jet,” ozval se Suko. “Ještě jednou srdečný dík za suché oblečení, pane Scorcy.”

“Rádo se stalo.” Velitel ochranky byl dost rozladěný, což jsem chápal. Určitě od nás čekal víc informací, ale ty jsme mu při nejlepší vůli nemohli dát. Dělal svou práci a my zase svoji.

Doprovodil nás k autu. Venku už bylo slyšet hluk motorů startujících letadel. Na jedné straně žijeme v přetechnizovaném světě, na druhé straně se do něho neustále promítá minulost a připomíná se nám. Ale mně to někdy kupodivu nepřipadalo vůbec špatné.

Hodili jsme mokré šaty na zadní sedadla. Tentokrát jsem si zase sedl za volant já, a když jsem nastartoval, řekl mi Suko s tázavým tónem v hlase: “To byl zřejmě začátek, že?”

“Na to můžeš vzít jed.”

“Radši ne, chtěl bych ještě nějakou chvíli žít.”

2

Byl jsem rád, když jsem dorazil do svého malého bytu a Suka předal jeho přítelkyni Shao. Byla mi pořád zima, protože jsme na sobě měli mokré šaty dost dlouho.

Na to vždycky pomůže hlt whisky. Dobrá skotská mi znovu připomněla Skotsko a Culloden. Historické bitevní pole, nasáklé krví Skotů a Angličanů, kteří zde ve velkém umírali proto, že se neuměli dohodnout. Hloupost je stará jako lidstvo samo a trvá až po dnešní dobu. Stále dochází k místním konfliktům, jako by lidé byli slepí a nepoučitelní.

Stál jsem u skříně a přemýšlel o tom, že tentokrát

zřejmě budu řešit případ, který se mne bude týkat osobně.

Hrome, kdo asi je ta bojovnice?

Měl jsem na ni víc naléhat, aby mi prozradila svoje jméno. Na druhé straně mi připadala dost silná na to, aby řekla jen to, co říci chtěla, a tak jsem si to přestal vyčítat.

Dvakrát za sebou jsem kýchl. Stále jsem se třásl a chystal se znovu pod horkou sprchu. Potom si promluvím

se Sukem a vymyslíme strategický plán. Možná by mi s tím mohl pomoci i Bili Conolly, který se odjakživa zajímal o historii. Chtěl jsem se o Cullodenu dozvědět co nejvíc a budu vděčný za každý tip.

Pověsil jsem mokré oblečení přes okraj vany a svlékl půjčený sportovní úbor. Necítil jsem se v něm dobře a pod cizí sprchou taky ne. Zato v důvěrně známém prostředí jsem vychutnával horkou vodu, která mi tekla po hlavě a hladila mne po těle.

Připomněla mi déšť na letišti. Vůbec bych se nedivil, kdyby se teď přede mnou objevila ona bojovnice jako zloduch, který mě přišel zabít.

Ale nic takového se nestalo. Vysprchoval jsem se, aniž by mě někdo vyrušil, postavil se na rohožku před vanou a osušil se. Čisté oblečení viselo v ložnici, kam jsem vešel o chvíli později. Spodní prádlo, tmavě modrá košile a džíny. Hned jsem se cítil mnohem lépe. I vzpomínka na neznámou bojovnici pomalu bledla. Cítil jsem, jak ve mně roste napětí a už jsem se začal skoro těšit, co mne ve Skotsku čeká.

Zašel jsem do obývacího pokoje, vklouzl do kožených pantofli a už jsem sahal po telefonu, abych zavolal Suka, když jsem si toho všiml.

Někdo tu musel být.

U telefonu něco leželo. Vypadalo to jako neobvykle velká záložka do knihy a věděl jsem jistě, že než jsem šel do sprchy, tak to tu ještě nebylo.

Kdo to tady nechal?

Zvedl jsem to. Bylo to z umělé hmoty a já si důkladně prohlížel přední stranu.

Byl na ní znak znázorňující rukojeť meče ve tvaru černého kříže. V horní části byla helmice s kohoutem. Ze zadní strany helmice splýval rudý závoj a kohout zvedal hlavu k nebi. Měl černé tělo, zelená ocasní péra, červený hřebínek a žlutý zobák.

Zakroutil jsem hlavou a zadíval se níž.

Pod figurou byl kostkovaný vzor, zeleno-červenomodrý, na bílém poli. Kolem celého znaku se vinula světlá látková stužka s rozstřiženými konci. To všechno ale bylo bezvýznamné, protože mě zaujalo to, co bylo pod znakem.

Bylo tam napsáno jméno, které jsem dobře znal. SINCLAIR.

Upustil jsem tu věc, jako by začala pálit. Přistála vedle telefonu a moje jméno se mi na chvíli rozmazalo před očima. Vyslovil jsem je šeptem a vrtěl přitom hlavou. Pochopitelně jsem pochopil, co znamená ten obrázek. Byl to znak klanu Sinclairů. Věděl jsem samozřejmě, že každý skotský klan měl vlastní znak. Hlavou mi problesklo několik jmen, která jsem už dávno zapomněl.

Mě zajímalo výlučně jméno Sinclair. Kromě toho bych byl rád věděl, kdo u mne byl, když jsem stál pod sprchou. Určitě mi tu nezanechal tu upomínku bezdůvodně.

V úvahu připadala prakticky jen jediná osoba ona bojovnice z letiště. To ona musela být u mne v bytě a zanechat mi tu ten vzkaz.

To byla další směrovka na Skotsko a na Culloden. Všechno mi připadalo čím dál záhadnější. Vyčítal jsem si, že jsem se měl historií rodu zabývat už dříve. Doufal jsem, že není pozdě, do-stávám-li se k tomu až dnes, a celý případ mi začal připadat Čím dál naléhavější. Kdo mi pomůže? Určitě ta neznámá, ta se však neukazuje. Vzpomněl jsem si na svého otce, který odešel do Skotska na odpočinek. Určitě bude vědět víc. Já sám jsem se nikdy při svých pobytech v Lauderu nezajímal o původ jména Sinclair ani o naše předky.

Teď budu muset. Tajemná neznámá si pospíšila Zamyšleně jsem se usadil do křesla. Telefon jsem si

postavil na klín. Číslo svých rodičů jsem znal zpaměti.

Ohlásila se matka. Hned si začala stěžovat, že jim málo volám a ještě méně jezdím domů. Naposledy jsem byl doma o loňském Silvestru a na zpáteční cestě jsem se zapletl do vražedného případu, v němž hráli hlavní roli satanisté.

“Chceš mi snad oznámit, že přijedeš, chlapče?” zeptala se s nadějí v hlase.

“Ne napevno, mami.”

“Aha.” Znělo to zklamaně.

“Pojedu do Skotska. Pokud to půjde, zastavím se i v Lauderu. Teď bych ale rád mluvil s otcem.”

“Tak to máš smůlu, ten tu není.”

“Bude dlouho pryč?” zeptal jsem se rozčarovaně.

“Ne, ne, šel se známými do lesa. Šli se podívat, které stromy bude zapotřebí porazit. Večer bude doma, pokud ho chlapi zase nezatáhnou do hospody.”

Když jsem to slyšel, musel jsem se usmát. Přál jsem otci trochu toho povyražení.

“Já ti nemůžu pomoct, chlapče?” zeptala se máti.

“Děkuji, mami, ale myslím, že ne.”

“Nechceš to aspoň zkusit?”

Povzdechl jsem si, protože jsem znal svou matku. Když ta si něco umínila, tak nedala pokoj, dokud nebylo po jejím.

“Tak co, chlapče?”

“Víš, mami, ono je to dost složité. Jde o naše jméno.”

“Prosím? Co s ním má být?”

“Taky bych rád věděl. Tak jsem si myslel, že by táta možná mohl o původu našeho jména i historii rodiny něco vědět. Já se ho na to zeptám později.”

“Myslíš na klan Sinclairů, který v tomhle kraji ještě i teď žije? Ale ti sídlí kus od nás na severozápad.”

“Ano, ten mám na mysli.”

“V tom tě budu muset zklamat, Johne. Ani otec, ani já jsme se se Sinclairy jako klanem nikdy nestýkali. V tomto ohledu málo dbáme o tradice. Víš, že nemáme rádi, když se lidé šťourají v minulosti. Minulost by měli lidé nechat v klidu odpočívat.”

“Jakou minulost konkrétně myslíš, mami?”

“Třeba na tu krvavou bitvu, o které jsem se za svých mladých let učila ve škole.”

Odpověď mi prozradila, že matka o historii přece jen

něco ví.

“Myslíš bitvu u Cullodenu?” ujistil jsem se.

“Přesně tu.”

“A víš o tom něco víc?”

“Tebe to zajímá?”

“Ano.”

“Tak to asi bude mít nějakou souvislost s tvým novým

případem,” poznamenala.

“Tak nějak.”

“Škoda, Johne, u mne jsi opravdu na nesprávné adrese. Já ti o tom mnoho nepovím, ale mohla bych něco vyčíst z knih.”

“To můžu sám, mami.”

“Copak se zase stalo? Proč tě najednou zajímá historická bitva?”

“Zatím to přesně nevím, mami, ale pracuju na tom.”

“Ty mi nechceš nic říct.”

“Ani nemůžu.”

“Přestaň, chlapče. Já tě znám. Ty prostě o tom nechceš mluvit se starou hloupou ženskou.”

“Ale mami, tak to není. Posílám ti pusu.”

“Po telefonu?”

“Jak jinak?”

“Přála bych si, abys byl tady.”

“Pokusím se to nějak zařídit, mami. Možná ještě večer zavolám.”

“Nebo ti má zavolat táta?”

“Nevím, jestli budu doma. Dávej na sebe pozor, mami.”

“Ty taky, Johne.”

S úsměvem jsem položil sluchátko. Mluvit s matkou byl pro mne pokaždé zážitek. Přál jsem jí i otci ještě dlouhý život, daleko od ruchu velkoměst a od rozčilovaní, kterému se bohužel nedá vždycky vyhnout.

Měl jsem stopu. Už podruhé jsem na ni byl naveden. Stačilo se jen podívat na erb rodu Sinclairů a bylo mi jasné, že existuje spojení mezi ním a tou neznámou.

Najednou jsem si přál ji vidět a zeptat se jí na jméno. Pro osobu jako ona nebyl zřejmě žádný problém přemísťovat se z místa na místo a vniknout někomu do pokoje. Nepotřebovala se nikam vloupat, stačilo, když se zmaterializovala až na místě. Něco takového si většina lidí neumí představit. Mně to nedělalo potíže, protože jsem se s podobnými fenomény setkával častěji. V každém případě budu muset zasvětit do nového vývoje situace Suka. Už jsem chtěl vstát a jít za ním do vedlejšího bytu, když se z předsíně ozvaly nějaké zvuky.

Ke dveřím mého obýváku se blížily kroky.

O několik vteřin později se zjevila. Nebyl jsem příliš

překvapen, když jsem ji uviděl, jak zůstala stát ve dveřích.

“Vítám vás ve svém skromném příbytku,” řekl jsem s úsměvem.

Mlčky pokývala hlavou.

Nevstal jsem, jen jsem ji pozoroval. Všiml jsem si, že tentokrát nedrží v ruce žádnou zbraň. Meče měla zastrčené za opaskem a další v toulci na zádech.

Byla stejně málo oděna jako na letišti, ale už nevypadala jako téměř nahá.

“Pojďte se posadit,” vyzval jsem ji.

“Ne, zůstanu stát.”

“Jak si přejete. Dáte si něco k pití? Výbornou skotskou whisky?”

“Ne.”

“Dobrá, tak tedy ne.” Sepjal jsem ruce a řekl jsem:

“Samozřejmě mě velice zajímá, proč jste se zde objevila, a přemýšlím nad vaším neobvyklým chováním. Připadá mi, jako byste pocházela z jiné doby. Mýlím se snad?”

“Nemýlíš.”

“Výborně. A proč vás tak ostříhali?”

“Chtěla jsem to.”

“Měla jste pro to nějaký důvod?”

“Jistě, ale to teď není důležité. Chci, abys jel do Skotska. Řekla jsem ti o Cullodenu. Místo, kde došlo k osudové bitvě, je pro každého Sinclaira důležité, protože tam prolili krev i jeho předkové.”

Zatvářil jsem se odmítavě. “Tak moment, tím si nejsem tak jistý. Mí předkové? Pocházím z přímé linie klanu Sinclairů, nebo jsem k tomu jménu přišel spíš náhodou? Se skotským klanem toho jména jsem zatím nepřišel do styku.”

“To já vím, Johne, ale pro tento případ jsi velice

důležitý.”

“Proč?”

“Protože mrtví nemají kliď.”

“Kteří mrtví?”

“Z obou bojujících stran.”

“A co s tím máte společného vy?”

“Já u toho budu jako pozorovatelka. Ale smiř se s tím, Johne, mrtví nám nedopřejí klidu. Chtějí opustit onen svět a honit se po nebi jako vojska duchů. Schyluje se k bouři, duchové se chtějí pomstít, protože nezapomněli na porážku u Cullodenu.”

“Ale to by měli. Časy se změnily.”

“Myslíš, že jim dokážeš zabránit ve vzájemném střetu?”

“Ne, duchům ne.”

“Vím, jak jsi silný. Jsi Sinclair, výjimečný Sinclair, a byl jsi vyvolen, abys střetnutí duchů zabránil.”

“Proto tě za mnou poslali?”

Bojovnice zavrtěla hlavou. “Máš o mně nesprávnou představu. Nikdo mne neposlal, rozhodla jsem se k tomu sama, protože vidím, že takto to dál nejde. Ale bohužel jsem příliš slabá na to, abych to dokázala bez pomoci. Musím mít někoho po svém boku, někoho silnějšího, než jsem já. Někoho, kdo dokáže být hrdinou.”

Mávl jsem rukou. “Ta poklona mi sice lichotí, ale vybrala jste si nesprávného. Já jsem nikdy nebyl hrdina a nikdy se hrdinou nestanu.”

“Já to vidím jinak, Johne.”

“To je mi velice líto.”

“Budeš se muset vydat do Cullodenu.”

“To mám v úmyslu, ale je tu jeden problém. Rád bych věděl, s kým mám tu čest. Přiznávám, že jste mi sympatická, ale nerad pracuji se ženami či muži, kteří nemají jméno.”

“Já jméno mám.”

“A nechceš mi ho říct?”

“Ovšem.”

“Tak to udělej.”

Pořádně mě napínala. “Mohl jsi na ně přijít sám, my dva patříme svým způsobem k sobě.”

“Moment…”

“Jmenuji se Geraldina Sinclairová.”

Bác, to sedlo!

Úplně jsem zkameněl. Zíral jsem na ni v němém údivu. Je mnoho Sinclairů, ale v této spojitosti mě její odpověď opravdu překvapila. Tušil jsem, že mi bude dlouho trvat, než se z toho vzpamatuju.

Takže Sinclairová.

Žena z rodu mých předků. Žena, která umí zacházet se zbraněmi, jinak by určitě neustále nenosila meče.

Geraldina Sinclairová. Každá slabika se mi vrývala do mozku. Opravdu pro mne nebylo lehké vyrovnat se s tím, že jsem se setkal se svou dávnou příbuznou. Klan Sinclairů se za ta léta rozvětvil a jednotlivé větve nežily na jednom místě. Mnozí z nich se rozutekli do různých koutů světa, stačí jen připomenout Henryho St. Claira. Nemohl bych ani říct, že cítím ke každému Sinclairovi přátelství či příbuzenskou náklonnost.

“Proč nic neříkáš, Johne?”

“Jsem překvapen.”

“To vidím.”

“Teď už vím,” řekl jsem a vstal, “proč jsi položila vedle telefonu znak našeho rodu.”

“Přinesla jsem ti ho.”

Pomalu jsem přešel očima od rodového erbu k Geraldině a zeptal jsem se: “A jaký jsi k tomu měla důvod?”

“Chtěla jsem ti připomenout závazky příslušníka klanu.

Ten erb je výzva, pobídka ke splnění povinnosti.”

“Jaké povinnosti?”

“Abys ses vydal do Cullodenu.”

“To už patří minulosti. Culloden je historie. Je mi líto, ale já nemám pocit, že by mě volala nějaká povinnost. Necítím potřebu zasahovat do historie nebo se pokoušet točit kolem osudu.”

“To taky nemusíš. To kolo se točí samo.”

“Jak se to projevuje?”

Svraštila hladké čelo. “Vojska duchů už se shromáždila. Chystají se k bitvě, k velkému útoku. Někdo se proti tomu musí postavit.”

Ukázal jsem si ukazováčkem na hruď. “Proč to mám být právě já?”

“Protože tě k tomu předurčil osud.”

“Ne, ne, Geraldino. Já myslím, že jsi mě k tomu vybrala ty, ne osud.”

“Já jsem jen uposlechla jeho příkazu. Ani já nenacházím klid, Johne. Jestli tě to uklidní, půjdu s tebou do vlasti a budu po tvém boku. Ne stále, ale často. Budeme bojovat bok po boku proti nepřátelům, jako dva praví Sinclairové.”

“Nebudeme dva, ale tři,” opravil jsem ji. “Můj přítel Suko pojede s námi.”

Geraldina proti tomu nic nenamítala, naopak řekla:

“Tím lépe pro nás.”

“Takže se ve třech postavíme vojsku duchů?”

“Pokusíme se.”

“Prima, už se těším.”

Usmála se, přistoupila ke mně a najednou ode mne byla jen na šířku dlaně. Její závoj byl tak světlý a průsvitný, že pod ním bylo jasně vidět obrysy těla.

Pod látkou se rýsovala pevná prsa, zaoblené boky, dlouhé nohy.

Bylo to velmi svůdné, až mi z toho vyschlo v krku.

“Jsem žena,” řekla, “a ty jsi muž. Možná jednou přijde čas, kdy se poznáme blíže.” Pohladila mne po tváři. Než jsem však na ten dotyk stačil zareagovat, ustoupila a potom ji hned obklopilo ono namodralé světlo. V jediném okamžiku ji odneslo z tohoto světa někam do neznáma.

Moje návštěvnice zmizela. Zůstal jsem doma sám, jen s erbem Sinclairů. Ten pro mne byl důkazem, že se mi to nezdálo.

Musel jsem si dát další hlt whisky na úlek!

3

Když jsem přišel k Sukovi do bytu, kolega a přítel ležel na posteli. Převalil se na břicho, nahý, jak ho Bůh stvořil. Shao ho právě masírovala a svými šikovnými prsty mu probírala svaly, aby se uvolnily.

“Ach jo, takhle bych se jednou chtěl mít,” povzdechl jsem si.

“To můžeš, Johne,” řekla Shao. “Polož se vedle.”

“Děkují, teď ne. Možná někdy jindy.” Zamával jsem znakem. “Jedna moje přítelkyně mi zanechala doma vzkaz, přátelé. Toto je sinclairovský erb.”

Položil jsem ho Sukovi vedle hlavy, protože nepochopil, o čem mluvím.

“Ještě jednou, prosím. Vznáším se ještě v sedmém nebi.

Co jsi to říkal?”

Vysvětlil jsem mu to podruhé a Suko doslova vyskočil. Omotal si ručník kolem boků, sedl si na okraj postele a zeptal se: “Neříkej, že tě přišla navštívit naše společná přítelkyně.”

“Ano, přišla.”

“A něco ti tam nechala?”

“Říkám ti, ten znak. Chtěla mi tím naznačit, jak je ten

případ naléhavý.”

“A co? Pustíš se do toho?”

“Už jsem se rozhodl. Měli bychom se už dneska pokusit dojet tak daleko, jak to půjde. Po cestě můžeme někde přenocovat.”

Suko souhlasil. “Tak to musí doopravdy hořet. Nebo to vidím přehnaně?”

“V žádném případě. Pokud mohu věřit tomu, co mi ta žena řekla, tak se něco chystá a sice válka duchů.”

“Ty vždycky říkáš ta žena,” vmísila se do toho Shao.

“Copak nemá jméno?”

“Ale ano, má.”

“Tak nenapínej.”

“Jmenuje se,” dopřál jsem si dramatickou pauzu,

“Geraldina Sinclairová.”

Suko neříkal nic a Shao také oněměla překvapením. Oba se na mě nechápavě dívali. Potom Shao jméno tiše opakovala a dodala: “Tvoje příbuzná, která už pěkných pár století nežije, nemám pravdu?”

“Dá se na to dívat i tak. Můj předek, i když nejsem

přesvědčen o tom, že pocházím z přímé linie. Sinclairové

se totiž hodně rozvětvili. Rod je prakticky rozptýlen do všech koutů světa. Jinak by to pro mě nebylo tak velké překvapení, protože na bitevním poli u Cullodenu se skotské klany postavily anglickým vojskům.”

“Klany včetně Sinclairů,” dodal Suko.

“Ti u toho určitě byli také.”

“A co tam teď máme dělat my o více než dvě stě let později?” zeptal se Suko, který pořád ještě nebyl s mými informacemi spokojen.

“Už jsem ti říkal, že se připravuje útok duchů tehdejších padlých, a ten je nutné zastavit. Tak mi to vysvětlila Geraldina. Zvolila si nás, abychom bojovali po jejím boku.”

Suko vypadal jako by kousl do citronu. “Poslouchej, co to má znamenat? Jak si to ta tvoje pradávná sestřenice představuje?”

Nad tou sestřenicí jsem se musel usmát. “To nevím. Ale vycházejme z toho mála, co o duších víme. Že jsou to nehmotné bytosti, které nenacházejí v hrobech klid.”

“Což ale Geraldina není,” přerušil mě Suko. “Myslím nehmotná.”

“Ne, ta je skutečná.”

“A přesto přežila,” vmísila se Shao. Pokrčil jsem rameny.

“Je to zombie?” vyzvídal Suko. “Tys ji měl blízko. Já ji viděl jen na dost velkou vzdálenost.”

“Zombiové vypadají jinak, když vylezou z hrobu. Abych pravdu řekl, tak přesně nevím, co Geraldina je. Ale když už se na to ptáš, tak bych ji označil za zjevení.”

“To nám moc nepomůže.”

“To uznávám.”

“Ale jsme na ni odkázáni.”

“Pokud jde o Skotsko, tak ano.”

Suko se postavil a přitáhl si Shao k sobě. “Co ty na to

říkáš? Máme tam jet?”

“Když to musí být…”

“Tak dobře.”

Usmál jsem se sám pro sebe. To je celá Shao. Znala Sukovu povahu a věděla, co potřebuje. Kromě toho i její minulost byla obestřena rouškou tajemství. Její pramáti byla bohyně Slunce Amaterasu.

“Tak já jdu k sobě sbalit si věci,” řekl jsem oběma.

“Mám na tebe zazvonit?”

“Ano.”

Se Shao jsem se rozloučil polibkem na obě tváře.

Ještě na chodbě jsem slyšel zvonit telefon. Rychle jsem odemkl dveře, položil erb vedle telefonu a ohlásil se udýchaným hlasem.

“Nevyrušil jsem tě, Johne?” zeptal se mě otec a popřál mi dobrý den. Určitě nevolal z domu, protože jsem v pozadí slyšel změť hlasů. “Tvá matka mi sem volala a říkala mi, že máš nějaké problémy.”

“Přehání.”

“To já vím, Johne. Ale oč jde?”

“O Culloden.”

“O tu bitvu?”

“Ano, a o to, že existují opodstatněné obavy, že se bude opakovat jako velká bitva duchů. Něco se připravuje, táti, a věř mi, že to myslím vážně.”

“Můžeš mi říct něco konkrétního?”

“To by dlouho trvalo.”

“Nevadí.”

Zavázal jsem otce napřed mlčením a pak jsem mu dopodrobna vylíčil všechno, co jsem věděl. Velice jsem ho překvapil, když jsem mu řekl o Geraldině Sinclairové. Tu jsem mu naservíroval až nakonec jako šlehačku na dort a hned jsem se ho zeptal: “Říká ti něco to jméno?”

“V této chvíli ne.”

“Znáš historii rodu Sinclairů? Vyznamenali se něčím?”

“Johne, to mi není známo. Víš dobře, že jsme se o to nikdy nezajímali, ale slibuji, že se to pokusím co nejdřív zjistit.”

“To by bylo fajn.”

Otec si odkašlal. Slyšel jsem, jak někomu říká, že potřebuje ticho, aby mohl telefonovat, a pak se ozval znovu. “Ale ta Geraldina je už mrtvá, ne?” zeptal se.

“Ovšem.”

“A přesto se objevila u tebe v londýnském bytě?

Nechápu, jak je něco takového možné.”

Tiše jsem se zasmál. “Musím ti, táti, vysvětlovat, co všechno je možné?”

“To zrovna ne, ty už jsi zažil všelijaké divné věci. Ale musíš chápat, že v tomto případě mě to mimořádně zajímá, protože v tom figuruje naše jméno.”

“To chápu. Teď lituji, že jsme se už dříve nezajímali o historii našeho rodu. Ale co není, může být.” Tím jsem svého otce nenápadně vyzval, aby pro to něco udělal. Slíbil mi, že udělá, co bude v jeho silách. “Kde tě zastihnu?” zeptal se.

“Já ti zavolám. Z místa, kde se Sukem po cestě přenocujeme.”

“Dobrá, Johne. Ale měl bych ještě jednu otázku. Znáš bojiště u Cullodenu?”

“Ne, nikdy jsem tam nebyl.”

V duchu jsem viděl, jak se otec tváří. “Je to místo, kde lišky dávají dobrou noc. Nehostinné, větrné, náhorní plošina a navíc samý močál. A ke všemu je to místo prokleté, protože je nasáklé krví Skotů a Angličanů. Čas od času se tam koná sjezd zástupců rodů na památku bitvy.”

“Nevíš náhodou, kdy je příští?”

“Ne. Musel bych to zjistit, jestli je to důležité.”

“Všechno je důležité, otče, co se týká Cullodenu.”

“Pokusím se. Přeji ti šťastnou cestu.”

“Děkuji a pozdravuj ode mne matku.”

“Budu.”

Měl jsem zpocené čelo, když jsem pokládal sluchátko.

S podobným případem jsem se dosud nesetkal, přitom jsem věděl, že vojska duchů nejsou v historii naší země žádnou raritou.

Uvidíme, jakou roli v tom všem vlastně hraje Geraldina Sinclairová. Další telefonický hovor jsem měl se svým nadřízeným, sirem Jamesem. Vysvětlil jsem mu, že chceme odjet hned.

“Chtěl jsem vám to sám doporučit. Alespoň budete mít celý zítřejší den na pátrání.”

“Je něco nového, pane?” zeptal jsem se ještě.

“Ne, a u vás?”

“Taky ne.” Nechtěl jsem sira Jamese zbytečně zatěžovat rodinnými problémy.

Potom jsem vzal malý kufřík, nabalil si věci, zhasl světla a vyšel z bytu.

Suko už byl taky připravený. Po cestě do podzemních garáží se mě zeptal: “Kterým autem pojedeme?”

“Tvým,” odpověděl jsem.

“Proč?”

“Myslím, že potřebuje trochu provětrat. Nebo ho chceš nechat zrezivět?”

Po těch slovech jsem dlouhými kroky zamířil k jeho BMW.

Vyjasnilo se a nebe se bělalo chomáči bílých beránků.

Jelikož jsme vyjeli brzy odpoledne, podařilo se nám do večera ujet dost velkou vzdálenost, a když jsme za sebou měli průmyslovou část střední Anglie, přišel Suko s návrhem, že bychom mohli přenocovat u mých rodičů v Lauderu. “Já jsem pro, pokud to vydržíš,” odpověděl jsem.

U benzinové pumpy jsem nakoupil něco k zakousnutí. Prodávali tam různé polotovary, omelety a záviny, které na místě ohřívali v mikrovlnkách. Zeptal jsem se dívky, která mě obsluhovala, jaká je v tom náplň.

“Má to být mexická směs,” odpověděla.

“A je to skutečně?” vyzvídal jsem.

“To nevím, ještě jsem to nezkoušela.”

Koupil jsem k tomu dvě plechovky koly a vracel se na parkoviště, kde na mě čekal Suko. Nedočkavě plechovku

otevřel a pil, zatímco já rozbaloval jídlo. Suko mě sledoval skeptickým pohledem.

“Nedívej se na mě tak vyčítavě, nic jiného neměli,” řekl jsem.

“A co je to?”

“Mexické omelety.”

“No, to bude asi dobrota!”

Podal jsem mu jednu i s papírem a řekl: “Napřed to ochutnej, než si začneš stěžovat.”

Oba zaráz jsme se do nich zakousli, podívali se na sebe a Suko řekl: “Chutná to líp, než vypadá. Ode dneška budu na nákupy posílat vždycky tebe.”

“Už se těším.”

Procházeli jsme se po parkovišti, abychom si protáhli ztuhlé nohy. Foukal čerstvý vítr. Soudil jsem, že na severu bude ještě silnější.

Dny už byly dost dlouhé, a protože rodiče bydleli nedaleko hranice, doufal jsem, že k nim přijedeme ve slušnou dobu.

Suko dojedl jako první, zahodil papír do odpadkového koše, utřel si ruce a zeptal se: “Johne, už jsme toho tolik namluvili o tom Cullodenu, tak mi teď konečně řekni, kde leží. Nebo to ještě nevíš?”

“Přesně ne.”

“Ale přibližně snad ano.”

“Inverness znáš, ne? Leží u pověstného jezera Loch Ness. U toho, v němž prý žije ona známá obluda.”

Suko se zatvářil zděšeně. “To je tedy nadělení!”

“Co ti na tom vadí?”

“Tam přece jezdí spousta turistů s batohy na zádech a karavanistů.”

“To je pravda, ale ne v tuto dobu. To bys musel ještě pár měsíců počkat.”

Suko se podíval na hodinky.

“Víš co, měli bychom jet, nebo budeme muset tahat tvé rodiče z postele.”

Měl pravdu. Měli jsme před sebou ještě značný kus cesty, a protože jsme nejeli po dálnici, trvalo to mnohem déle. Nechtěl jsem volat, protože už jsem se těšil na překvapené obličeje svých rodičů. Doufal jsem, že se otci mezitím podařilo zjistit něco o rodině Sinclairových.

Vrátil jsem se v myšlenkách k Geraldině. Nemohl jsem uvěřit, že se před dvěma stovkami let zúčastnila oné bitvy. Tehdejší válečníci nevypadali jako ona. Podle mého názoru musela mít úplně jiné poslání. Doufal jsem, že mi jednou prozradí, jaké.

Za normálních okolností už bych byl dávno ospalý a unavený, ale setkání s ní mě tak rozrušilo, že jsem se cítil čilý jako rybička. Kromě toho jsem se nechal unášet pohledem na překrásnou okolní krajinu, která se vlnila tím víc, čím dál jsme jeli k severu. V dálce už se rýsovalo skotské pohoří Grampiany.

Pod nimi leží městečko Lauder, které se uhnízdilo mezi zalesněnými kopci. Bývalo to tiché místo, pro mé rodiče na stáři ideální, a jim se tam moc líbilo.

Když jsme do něj vjeli, soumrak už dost pokročil. Městečko bylo tiché, osvětlené jen několika pouličními svítilnami.

V domech se svítilo a na chodnících se tvořily světelné obrazce, jak se světlo filtrovalo přes okna. Projeli jsme i kolem policejní stanice. Vzpomněl jsem si na seržanta McGratha, který tu stále ještě sloužil, a představoval jsem si, jak se budou mí rodiče tvářit, až před nimi najednou budu stát.

Jejich domek stál na kopci, dál od náměstí. Znal jsem cestu nazpaměť. BMW se pomalu plížil vzhůru a já už viděl starou lipovou alej, která v létě poskytovala tolik příjemného stínu. Měl jsem radost, když jsem viděl, že se v rodičovském domku svítí.

“Jsou ještě vzhůru.”

Suko zastavil vůz přede dveřmi a zívl: “Ano a já už se

těším, až si lehnu. Ta jízda mě pěkně utahala.”

“Vždyť jsi chtěl řídit.”

“To já vím. Tak neotálej a vystup!”

Když se dveře od auta přibouchly, obklopila nás tma. Jen nad domovními dveřmi svítilo světlo. Zřejmě slyšeli náš příjezd, protože se dveře otevřely a ve světle se objevil otec. Viděl auto a dvě postavy, ale nepoznal nás. Zavolal jsem na něho: “Mám hlad!”

“Ne, to není možné!” zvolal Horace F. Sinclair.

“Ale je,” odpověděl jsem se smíchem.

“Kdo to přijel?” ozval se ženský hlas z domu.

“To je John.”

“Cože?”

Otec se smál se mnou, když jsme si padli do náručí. Díval jsem se mu přes rameno do předsíně. Matka přicházela a tvářila se překvapeně, přesně jak jsem si představoval.

Matka přišla k nám, odstrčila otce a teď mě pro změnu objímala ona. Říkala, že s takovým překvapením nepočítala. Smála se radostně a zároveň mi vyčítala, že jsem jí nezavolal předem. Potom se rodiče pozdravili se Sukem a matka běžela připravit něco k jídlu.

“Stačí nějaké sendviče,” řekl jsem.

“Dobře, jak myslíš.”

Vážená paní Mary Sinclairová byla radostí úplně bez sebe. Otec se neprojevoval tak impulzivně. Pozval nás do své pracovny, kde jsme si mohli v klidu promluvit.

“Přinesu vám všechno tam, až to bude hotové,” slibovala matka a utíkala do kuchyně, jako by o čtyřicet let omládla.

Otcova pracovna byla velmi příjemně zařízena.

Rozesadili jsme se na kožené sedací soupravě.

Zvedl jsem se a šel do domácího baru pro whisky, pro otce a pro sebe. Suko nechtěl nic. Vypadal ospale a unaveně, a tak jsem se ho zeptal: “Chceš si jít lehnout hned?”

“Kdyby to nevadilo.”

“Dobře, tak pojď, ukážu ti tvůj pokoj.”

Suko se omluvil otci, který mávl rukou. “To je přece samozřejmé, když jste tak dlouho řídil, musíte si odpočinout.”

“Děkuji a na shledanou zítra,” řekl Suko na odchodu.

Když se matka dověděla, že Suko jde spát, byla z toho celá nervózní. Tvrdila nám, že mu musí převléknout postel. Ta byla samozřejmě čistě povlečena, jak jsem matku znal. Po chvíli přesvědčovaní se mi podařilo vytlačit ji z pokoje a

Suko, který už seděl na okraji postele, řekl: “Zítra mi

řekneš, o čem jste mluvili.”

“Dobře. Dobrou noc.”

“Tobě taky.”

Rodiče už mezitím prostírali na stolek, který stál mezi

křesly.

Matka připravila kávu a sendviče. Jako obvykle je namazala paštikou nebo proložila rostbífem a krůtím masem.

Jedli jsme a já se těšil z pohledu na rodiče, kteří byli

očividně rádi, že jsem přijel.

Otec říkal, že jsme museli utéct z práce, a já s plnými ústy přikyvoval.

“Jez, Johne. Mám jich dost,” pobízela mě matka.

“Já víc nesním,” protestoval jsem.

“Nemám donést něco nahoru Sukovi?” ptala se.

“Jen to ne, mami. Ten už leží v posteli. Je úplně hotový, jak se říká, a já taky dlouho nevydržím.”

“To chápu,” řekl otec. “Zato toho budeš vědět víc než on.”

“To bych byl rád.”

“Ale moc jsem toho nezjistil. Alespoň ne žádné podrobnosti. Díval jsem se do knih. Ta beznadějná bitva se odehrála v roce 1746. Dvanáct set Skotů tehdy stálo proti čtyřnásobné přesile. Neměli vůbec žádnou naději. Angličané vzpouru krutě potlačili. Močálovitá krajina kolem Cullodenu nasákla krví našich mužů.”

“A Sinclairové u toho byli taky?”

“Předpokládám, že byli. Na tvém místě bych se v budoucnu víc zabýval studiem svých předků, Johne.”

“Dobrý nápad. A co se o Cullodenu vypráví? Myslím nějaké historky, které bych měl znát. Určitě mě na něj Geraldina neupozornila jen tak bezdůvodně.”

“Myslíš něco nadpřirozeného?”

“Jistě.”

Otec pokrčil rameny. “Tak to ti moc nepomohu, fiíká se sice, že na bojišti straší a že se tam občas vyskytne nějaký duch, ale jinak nic přesnějšího.”

“A na nebi nad bitevním polem?”

“To ti neřeknu, Johne. Proč na nebi?”

“Protože Geraldina mluvila o nebeském vojsku, což se dá interpretovat tak, že se bitva mezi duchy zemřelých odehraje na nebi.”

“Panebože, to zní strašně,” zašeptala matka.

“Je to jenom domněnka,” snažil jsem se ji uklidnit.

“O tom jsem nic neslyšel,” řekl otec. “To, že nejde o přirozené věci, jsem se dověděl až od tebe. O návštěvě té Geraldiny Sinclairové.”

“Já vím.”

“Neuvedla nic konkrétnějšího?”

“Ne. Mluvila jen o Cullodenu a o nebeském vojsku duchů.”

“Co to může znamenat?” Pokrčil jsem rameny.

“Nechceš nám to říct?”

“Dá se předpokládat, že se duchové tehdejších bojovníků nesmířili s porážkou. Proto opustí svůj svět, aby se pomstili.”

“Pomstili? Ale komu?”

“Vítězům.”

“Ale ti už dávno pomřeli. Od té doby uběhla dvě století.

To nechápu.”

“Já taky ne. Ale jaký důvod tedy ta Geraldina Sinclairová mohla mít, aby mě navštívila?”

“Já myslím, že ti to určitě řekne. Zřejmě na tebe čeká v Cullodenu. Teď je to pusté, lidmi zapomenuté místo. Nejraději bych jel s tebou, abych to na vlastní oči viděl.”

“To nejde, Horaci, zůstaneš pěkně doma.” ozvala se okamžitě matka.

Otec se na mě smutně podíval. “Tak to vidíš, Johne, takové jsou ženy.”

“Já vím.”

“Buď rád, že si o tebe ještě dělám starosti. To znamená, že mi tvůj osud není lhostejný.”

“Ovšem, Mary.” Otec na mě mrkl a navrhl: “Co bys

řekl malé procházce, aby nám vytrávilo?”

“Rád.”

“Chcete jít do hospody?” zeptala se matka.

“Nikdo nic takového neřekl, mami. Jdeme se nadýchat trochu čerstvého vzduchu. Ale nepůjdeme daleko, neboj se.”

“Doufám.”

Natáhl jsem si bundu, protože noci byly dost chladné, a otec si dokonce oblékl zimník.

Před domem si od srdce vydechl. “Není nad malou noční procházku, co říkáš?”

“Souhlasím.” Šel jsem vedle něho s rukama v kapsách.

“Ale prozraď mi, opravdu ses chtěl jít jenom projít, nebo máš něco za lubem?”

“Uhodls.”

“A co to je?”

“Pojďme kousek dál, synu.” Došli jsme až k lipové aleji a zastavili se pod větvemi. Tam vyrukoval otec s pravdou ven. “Od chvíle, kdy jsem ti telefonoval, mám pocit, že mě někdo sleduje, Johne, a proto jsem moc rád, že ses u nás objevil.”

“Sleduje? A kdo by tě mohl sledovat?”

“To nevím.”

“Takže jsi nikoho neviděl.”

“Ne. Je to jen pocit.”

“Jenže z něčeho ten pocit musel vzniknout. Musí mít

nějaký důvod.”

“Kdybych ti ho řekl, tak mě budeš považovat za blázna. Měl jsem pocit, že vidím stín, který se najednou zjevil blízko mne. Ano, Johne, byl to jen stín, ale hrozně jsem se lekl. Vyvedlo mě to z míry.”

“To si umím představit. A co dál?”

“Dál nic.”

“Nemáš tušení, co to mohlo mít za důvod?”

Podíval se na mě a já si všiml, že je bledý. “To mám, Johne, zřejmě to souvisí s naším rodem. Můžeš se mi smát, ale je to jediný důvod, který mi napadl.”

Ačkoliv jsem pochopil, vyptával jsem se dál.

“Myslíš s někým konkrétním z naší rodiny?”

“To je také možné.”

“S Geraldinou Sinclairovou?”

Přikývl.

Při své práci jsem se snažil vyškrtnout ze svého slovníku slova jako nemožné, vyloučené, neuvěřitelné, nepochopitelné, ale někdy jsem se setkal s takovými věcmi,

jako například teď ten otcův zážitek, kdy taková slova nejlépe vystihovala situaci.

“Proč mlčíš, Johne?”

“Přemýšlím.”

“To já jsem přemýšlel taky, hochu.” Položil mi ruku na rameno. “Ale bohužel jsem nedospěl k žádnému závěru. Pokud mě pozorovala ta Geraldina, jaký k tomu měla důvod? A proč se mi nezjevila jako tobě?”

“To nevím, tati.”

“To je záhada.”

“A nejen to. Musí to mít souvislost s naší rodinou. Ale ne s tou nynější, nýbrž s těmi, kteří bojovali u Cullodenu. Jenže my bohužel nevíme, co se tehdy stalo. Obávám se, že ani nebudu mít čas to zjistit, tati. Musíme zítra ráno jet. Culloden na nás čeká. Doufám, že tam se dovíme víc.”

“Takže zatím tápeš ve tmě?”

“Ano.” Odkopl jsem kamínek a poslouchal, jak se kutálí.

“Tápu ve tmě, protože jsem dostal velmi málo informací. Myslím, že mi to ta moje prapratetička prozradí až v Cullodenu.”

Otec pokyvoval hlavou, překřížil si ruce na prsou a řekl:

“Vždyť se to týká i mne. Jsem také Sinclair, i když mě historie našeho rodu dosud příliš nezajímala.”

“A proč vlastně ne?” Pokrčil rameny.

“Správná otázka, na kterou bych ti rád upřímně odpověděl. Nejsem ani reakcionář, ani tradicionalista, Johne. Žiji teď, v této době a s minulostí nechci mít nic společného. Co je pryč, je pryč. Prostě mě to nezajímá.

Nemám rád setkání válečných veteránů, ani setkání rodů, která se neustále pořádají. Nechci ti jmenovat jednotlivé členy naší rodiny. Oni mezi sebou udržují kontakt, kontrolují trh s alkoholem, vím, ale co se děje uvnitř, to ti neřeknu.”

“Dobře, tati. Přesto jsme se dostali do situace, kdy nás to zajímat musí, a já pátrám po důvodu.”

“I já, Johne.”

“Podstatné jsou dvě věci.” Poodešel jsem pár kroků stranou. “Culloden a jméno Sinclair. Ty dva pojmy musí něco spojovat.”

“Ale já nevím, co.”

Obrátil jsem se k němu a zeptal se: “Říkal jsi o tom matce?”

“Ne.”

“Ani o tom pocitu, že tě někdo sleduje, předpokládám.”

“Ne.”

“Kde se to stalo? Venku? Nebo doma?”

“Obojí.”

“To není dobré. Jsme tedy pod dohledem. Kdo to může být? Co jsme udělali, že je zajímáme?”

“Nevím, Johne, opravdu nevím,” řekl otec zamyšleně.

“No, uvidíme.” Zadíval jsem se na Lauder pod námi, na jeho noční osvětlení, které se rozplývalo v mlze.

Zaposlouchal jsem se do svého nitra. Když měl můj otec pocit, že je sledován, mohlo by se to přenést i na mě. Ale nic takového jsem necítil. Obklopovalo nás normální noční ticho. Jen chvílemi se k nám donesl zvuk jedoucího auta.

“Vrátím se do domu, Johne,” řekl otec.

“Ano, běž.”

“Ty ještě zůstaneš?”

“Ještě se trochu projdu.”

Přistoupil ke mně. “Myslím, že jsem tě znepokojil.”

“Upřímně řečeno ano.”

“Promiň, to jsem nechtěl.”

“To nic, tati. Je dobré, když člověk chodí po světě s otevřenýma očima.”

Otec chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to.

Najednou se otřásl.

“Co je ti?” zeptal jsem se.

“Neumím ti to vysvětlit, Johne, ale jsou zase tady.”

“Ti, co tě pozorují?”

“Ovšem,” zašeptal.

Proč jsem já necítil nic a můj otec ano? Zadíval jsem se k nebi, ale nic neobvyklého jsem neviděl.

Klouzal jsem pohledem dál po korunách lip. O kus dál stály jiné stromy, starý dub a platan.

Zamrkal jsem. Zdálo se mi to, nebo se tam něco pohnulo? Větve byly nehybné, ale mezi nimi se rýsovalo něco jako mrak.

Mlha, opar…

Rozběhl jsem se ke stromu. Najednou byla mnohem

větší zima, aniž by k tomu byl nějaký vysvětlitelný důvod.

Stejně náhle to zmizelo. I ten podivný chlad byl pryč, jen cosi v mé blízkosti do sebe vsákla temná noc.

Vrátil jsem se k otci, který mě sledoval s vážným výrazem v očích. “Cítil jsi to taky?”

“Ano.”

“Ochladilo se, že?”

“Ano, bylo to jako studený dech.”

“To je přesné. Viděl jsi něco?”

“Ano i ne. Možná stín. Něco se vznášelo ve vzduchu.”

Můj otec si tiše povzdechl. “Ano, Johne, stejný pocit jsem měl i já. Stín, žádná postava s konkrétními tvary.”

“Pojďme domů,” řekl jsem.

“Tak už i ty?”

“Půjdu si lehnout, tati. Já jsem sice neřídil, ale i tak jsem z té dlouhé cesty unavený.”

“To chápu.”

Matka už na nás čekala a uvítala nás pátravým pohledem.

Znal jsem ten pohled důvěrně. Takhle se na mě dívala pokaždé, když jsem přišel pozdě domů ze školy. Už dávno jsem pochopil, že je zbytečné vymýšlet si jakékoliv výmluvy.

Matka vždycky bezpečně vycítila, že něco není v pořádku. I tentokrát. “Tak a teď mi řekněte, co se děje.”

“Nic.”

“Já vám nevěřím.” .

“Proč, mami?”

Zřejmě i ona si vzpomněla na moje dětství, protože řekla: “Vypadáš stejně, jako když jsi byl školák a něco jsi vyvedl. Tam venku se muselo něco stát.”

Otec byl moudrý a neříkal nic. “Něco tam bylo, mami, mlha, duchové, kteří poletovali ve vzduchu a chtěli nás spolknout.”

“Přestaň, Johne, prosím tě!” Pohrozila mi ukazováčkem.

“Však já na to přijdu. Nebylo by to poprvé, že se stane něco hrozného, když k nám přijedeš na návštěvu. Bývalo by pro

nás všechny bylo mnohem lepší, kdybys vykonával povolání svého otce, jak jsme to měli v plánu.”

“Já bych nemohl být právníkem.”

“Neříkej hlouposti, chlapče, všechno se dá naučit.”

“Jenže já jsem se odjakživa nerad učil.”

“Ty musíš mít zkrátka vždycky poslední slovo,” řekla, ale usmívala se při tom.

“Co chcete dělat teď? Máte dnes večer ještě něco v plánu?”

“Ne, půjdu si lehnout.”

“Já jsem si to myslela, Johne. Všechno máš připravené.

Postel je čistě povlečená, ale chtěla jsem ještě…”

“Děkuji, to úplně stačí.”

“Stejně už je pozdě.”

Poděkoval jsem matce polibkem na tvář a ona roztála. U táty byla zdrženlivější. “Myslím, že my půjdeme taky spát, viď, Horaci, nebo máš ještě práci?”

“Ne, jsem už taky rád, že si mohu jít lehnout.”

“To jsem si myslela.”

4

V domku u rodičů jsem měl svůj vlastní pokoj. Byla tu i koupelna pro hosty, kde jsem se vysprchoval a vyčistil si zuby. Unavený jsem se vrátil do pokoje, kde mě čekala postel s načechranými polštáři a přikrývkou. Ležet v takové posteli bylo skutečné blaho.

Zhasl jsem lampičku na nočním stolku a chystal se spát.

Měl bych usnout okamžitě, ale nestalo se tak. Únavu potlačil jiný pocit.

Sotva jsem si lehl, ucítil jsem podivný neklid. Nervozita, vyvolaná pravděpodobně tím, co mi vyprávěl otec, i mými vlastními zážitky venku.

Něco tam určitě bylo. Něco tajuplného, čemu jsem nerozuměl. Někdo nás potají pozoroval, jak to správně nazval otec.

Ale kdo a proč?

Někdo z říše mrtvých, z jiné dimenze? Něco takového se může stát a bylo to i pravděpodobné. Ale já jsem nepatřil

k těm, kteří by byli přáteli démonů a temných mocností. Naopak.

Tento případ však nebyl takový jako jiné. Nějak se vymykal obvyklému rámci tím, že se mě osobně týkal. Byla to soukromá záležitost, kterou vyvolali mně neznámí protivníci. Příčina musela ležet v dávné minulosti, zhruba před dvěma stovkami let.

Culloden!

Místo, kde se odehrála bitva.

Země nasáklá krví mnoha lidí. Včetně mých předků, nebo chcete-li osob, které nosily stejné jméno jako já.

Co se tam tehdy stalo? Muselo to být něco mimořádného, když to ještě po tolika letech vyplavalo na povrch.

Můj neklid rostl. Nejraději bych vstal a chodil po domě. Ale to jsem nemohl kvůli rodičům udělat, protože matka by se určitě probudila a zasypala mě otázkami.

Proto jsem se posadil a podložil si záda polštáři. Když jsem se podíval doleva, viděl jsem v šeru okno. Závěsy nebyly zatažené. Díval jsem se na temné sklo, kolem něhož se kontrastně rýsovaly bílé rámy.

Venku byla tma a ticho. Suko zřejmě spal hlubokým spánkem a já mu to přál. Koneckonců, nebyl na tomto případě angažován tak osobně jako já.

Jak jsem se upřeně díval na okno, znovu jsem si vzpomněl na ten nepřirozený chlad a na ten oblak ve větvích stromů.

Byl to jen zrakový klam?

Odpověď mi nakonec dal pohled do okna. Něco se tam

dělo.

Nějaký pohyb.

Mlhavý, neslyšný, tajemný.

Seděl jsem jako přikovaný, protože jsem věděl, že se něco stane. Bylo mi jasné, že mě před tím nemůže ochránit ani domovní zeď. Už jsem pociťoval chlad, který se kradl do pokoje a dosáhl až ke mně.

Zaplavil mi celé tělo i obličej a já měl pocit, jako bych byl uzavřen v nějakém plastovém pouzdře, které mi nedovolovalo pohyb.

Pak přišli!

Údivem jsem vytřeštil oči. Duchové v pokoji nabyli obrysů skutečných postav. Už to nebyly jen nehmotné stíny, ale jeden od druhého se lišil. Zaplnili prostor svými znetvořenými tvářemi a kostlivčími hnáty, sahali na mě a zase ustupovali, ale přesto to nebyl stejný pocit, jako kdyby byli trojrozměrní.

Cítil jsem, jak se mne dotýkají po celém těle a zanechávají po sobě ledové stopy. Tančili kolem mne, plazili se po stropě i po zdech. Vetřelci vypadali nestvůrně, zrůdně, přitom nadutě a výhružně. Měli zlé a přitom prázdné oči a jeden vedle druhého holou bledou lebku.

Neustále po mně natahovali ruce, ale nezpůsobili mi žádné zranění. Sápali se po mně svými drápy, jako by mi chtěli vyrvat vnitřnosti.

To, co jsem prožíval, bylo děsivé a šílené. Připadal jsem si jako zajatec. Zajímavé bylo, že se mohli dotýkat i mého křížku, aniž jim to ublížilo.

Byl jich plný pokoj. Kolem mě se plazila studená mlha jako duch mrtvých. Stále jsem seděl na posteli.

Polštář za zády mě studil jako led.

Pak se konečně začalo něco dít. Stále jsem čekal, že se mnou duchové naváží spojení.

Mezi vším tím tichým rejem jsem uslyšel vzdálené hlasy, které ke mně pronikaly odněkud z jiné dimenze. Byly to hlasy duchů, duchů padlých válečníků.

“Je to on!”

“Je to Sinclair!”

“Smrt všem Sinclairům!”

“Pobijeme je na bitevním poli!”

“Ať zhynou zrádci!”

“Vrátíme se a konečně se pomstíme…”

Ty šeptající hlasy duchů se vzájemně překrývaly a zaplnily mi celou hlavu. Tlačily se mi do mozku, nemohl jsem už na nic jiného myslet, protože oni byli v převaze. Vyhráli, protože se jim podařilo vyřadit mou mysl.

Nemohl jsem se pohnout.

Napadali mě ze všech stran. Bezpočet prstů se mne dotýkalo, i když to nebyly prsty takové, jak je známe. Bylo to jen jakési podivné plasma.

Před obličejem se mi zjevily tři strašné obličeje. Vypadaly jako nafouklé rybí hlavy. Protáhlé, s oválnými otvory úst, skelné oči, samozřejmě holé lebky, které v temném pokoji namodrale světélkovaly. Zlé, vypoulené oči, velké ruce podobné pařátům, které mi šermovaly před očima, jako by mě chtěly stáhnout z kůže.

Přestal jsem vnímat čas. Nerozeznával jsem minuty od vteřin. Naštěstí jsem překonal první šok. Podařilo se mi trochu volněji dýchat a pokusil jsem se pohnout rukou, abych sáhl na křížek.

Ale nešlo to.

Moje vlastní ruka mi připadala jako z kamene. Přes všechnu námahu se mi nepodařilo s ní pohnout.

Vítězili nade mnou a věděli to. Dotírali čím dál víc.

Měl jsem otevřená ústa, abych mohl dýchat. To, co mi pronikalo do plic, však nebyl vzduch, jaký běžně dýcháme. Změnil se, byl strašně studený, ostrý. Jako průvan mi pronikal do průdušek a připadalo mi, jako by obsahoval duchy, kteří chtějí proniknout do mého těla.

A pak tu zase byly ty hlasy. Zdálo se, že jediné, co je zajímá, je moje jméno.

“Sinclair, ten ničema!”

“Zrádce!”

“Čeká ho krutý konec!”

“Všichni Sinclairové zemřou…”

Znamená to můj konec? Mrazilo mě po celém těle i v nitru. Byl jsem uvězněn v ledovém kvádru a nemohl se ani pohnout. Nedostal jsem ze sebe ani tichý povzdech.

Roztrhají mě? Čeká mě krutá smrt v domě mých rodičů? Za něco, s čím jsem neměl vůbec nic společného?

Ale osud byl ke mně milostivý. Přišla záchrana. Vnímal jsem to jako malý zázrak. Najednou jsem slyšel úplně jiný zvuk.

To hvízdání se mi nezdálo. Ani to, že duchové se začali chovat vystrašeně, najednou se jich zmocnila panika a dali se na útěk.

Uskakovali stranou, tančili po pokoji jako šílení. Pohled se mi vyjasnil. Mohl jsem konečně dýchat, ale pak se mi překvapením zatajil dech.

To když jsem poznal, kdo mě přišel zachránit. Byla to Geraldina Sinclairová!

To ona začala bojovat proti duchům!

Byla ozbrojena svými šesti meči. Čtyři z nich měla za opaskem a v každé ruce držela po jednom.

Dala se do boje.

Poprvé jsem na vlastní oči viděl, jaká síla a energie se v tom štíhlém těle skrývá. Byla to bojovnice, která dokonale ovládala své zbraně. Oháněla se meči na všechny strany. Jejich ostří svištěla vzduchem. Jednou rukou útočila doprava, druhou doleva. Geraldina byla mistryní ve svém oboru.

Mohl jsem jen přihlížet, jak kolem mě duchové padají, i když nebylo slyšet jediný sten.

Geraldina je zahnala na útěk. Zabíjela je, jako by měli normální, hmotná těla. Rozsekávala jim lebky na kusy a ty pak mizely jako dým ve větru.

V okamžení se pokoj vyprázdnil a Geraldina tančila a obracela se na všechny strany, aby vyhladila poslední vetřelce. Ale už tu nikdo nebyl.

Geraldina je zahnala. Mohl jsem jen zírat v tichém obdivu. Ona přistoupila k oknu a zadívala se ven do tmy.

Ale nic tam neuviděla, a tak se zase obrátila ke mně. Zamířila k mé posteli a usmívala se. Zasunula oba meče za opasek.

“Děkuji ti,” řekl jsem.

Geraldina pokrčila-rameny. “Věděla jsem, že to udělají, Johne.”

“Ano, to jsem poznal,” odpověděl jsem a byl jsem rád, že se zas mohu volně pohybovat. Po tom nepřirozeném mrazu už nebylo ani stopy.

“Tak už víš, co nás čeká?”

“Ne úplně.”

Usmívala se a já mluvil dál. “Slyšel jsem jejich hlasy, dá-li se to tak vůbec říct. Pronikaly mi do hlavy a musím upřímně přiznat, že jsem úplně nepochopil jejich poselství. Mluvili o Sinclairech a o zradě.”

“To já vím,” odpověděla.

Podíval jsem se jí do tváře a zeptal se: “Měli pravdu?”

“Myslí si to,” odpověděla.

“Byli Sinclairové zrádci?”

“Já myslím, že ne.”

“Ale oni tomu věří.”

“To ano.”

“A chtějí se za domnělou zradu pomstít.”

“Vytvořili vojsko duchů. Chtějí víc než jen pomstu. Sám jsi viděl, jak jsou nebezpeční. Myslím, že by tě nenechali naživu, protože s sebou přinesli chlad z říše mrtvých.”

“To už teď vím. Ale zatím nevím, jak se proti nim mám chránit. Jedině že bys mi tu nechala některý ze svých mečů.”

“Ne, to nejde. Zatím ne. Budeš muset na něco přijít, ale nemusí to být hned teď, stačí až na bitevním poli, kam by ses měl dostavit. Zítřejší noc rozhodne. Měj se na pozoru a především se snaž co nejrychleji dojet na místo.”

“Spolehni se.”

“To také dělám.” Ustupovala od mé postele a řekla:

“Teď půjdu. Uvidíme se zase zítra v noci, až se vojsko duchů bude vznášet nad bitevním polem. Duchové padlých prostě nemají klid. Nechtějí se smířit se svou porážkou. Zjevují se znovu a znovu a chtějí změnit porážku ve vítězství.”

“Ty k nim nepatříš?”

“Je to tak, uhodl jsi.”

“Proč?”

“Jsem Sinclairová.”

“A nejsi mrtvá.”

Usmála se, zamávala mi, otevřela okno a vyšla z pokoje.

Zůstal jsem ležet v posteli šokován a zamyšlen, neustále jsem se díval k oknu a cítil jsem studený vzduch, který sem posílala noc. Teď už byl bez duchů.

Už jsem toho sice věděl víc, ale mnoho věcí mi ještě zůstávalo záhadou.

Sinclairové, přesněji řečeno sinclairovský klan byl označen za zrádce. Koho asi Sinclairové zradili? Nebo to je jen báchorka?

Nemělo smysl nad tím přemýšlet. Vstal jsem a zavřel okno. Než jsem je zavřel, vyhlédl jsem ven, ale nic podezřelého se už neukázalo.

V tomto domě jsem nebyl jediný, kdo nosil jméno Sinclair. Stejné příjmení měli mí rodiče. Když jsem na to pomyslel, dostal jsem o ně strach.

Po špičkách jsem vyšel z pokoje a připlížil se ke dveřím ložnice rodičů. Malá závěsná lampa šířila po chodbě mléčné světlo.

Poslouchal jsem za dveřmi. . Všude byl klid.

Napadlo mi, jestli vlastně není až příliš nápadný. Rozbušilo se mi srdce.

Co nejtišeji jsem otevřel dveře a nahlédl dovnitř.

Nechtěl jsem rozsvítit a ani jsem nemusel. Oba leželi spořádaně v posteli.

Ale teprve až jsem uslyšel jejich klidný dech, vrátil se mi klid a s tím i normální srdeční tep.

Tiše jsem dveře zase zavřel a vrátil se k sobě do pokoje. Lehl jsem si do postele a doufal, že konečně usnu.

Povedlo se mi to až za hodinu. V Morfeově náručí jsem zapomněl na to, co jsem prožil…

Matka mi ráno řekla, že vypadám špatně. “Jako bys celou noc nezamhouřil oka, chlapče,” řekla.

“To se ti jenom zdá, mami.”

“Nezdá. Co na to říkáte vy, Suko?”

Ten se přímé odpovědi vyhnul tím, že řekl: “Já jsem spal jako dudek.”

“Ano, já vím, ale neodpověděl jste na mou otázku,” nedala se matka.

Napil jsem se kávy a snědl kousek čerstvého pečiva.

“Přemýšlel jsem, mami. A máš pravdu, spal jsem špatně.”

“Neříkala jsem to? Na tohle mají matky šestý smysl. Ale ve tvém věku, Johne, by člověk neměl mít problémy se spaním.”

“Já je taky za normálních okolností nemívám, mami. Chtěl bych ti oznámit, že musíme hned po snídani vyrazit na cestu a nemůžeme tady zůstat.”

“Ale snídani dojíš.”

To jsem znal. To, co toho rána stálo na stole, by stačilo nasytit celou kumpanii. Matka ještě slíbila, že nám nabalí něco na cestu. Vejce a její výtečné masové závitky, které jsou dobré i za studena. Viděla ve mně zkrátka stále malého chlapečka.

Vyhýbali jsme se služebním tématům a místo toho jsme hovořili o počasí. Jaro tady na severu ještě tolik nepokročilo. Můj otec se poslední dobou angažoval do ochrany životního prostředí a radil místním ochráncům přírody jako právník bezplatně. Měl tedy stále co dělat a velmi dobře znal celé okolí.

Oba rodiče přirozeně chtěli, abychom se tady na zpáteční cestě opět zastavili. Nechtěl jsem nic slibovat, proto jsme to ponechali otevřené.

Otci jsem ukázal znak klanu Sinclairů, který mi zanechala Geraldina v Londýně. Vzal ho do ruky a pečlivě si ho prohlížel. “Ano, to je on, ale nechci tím říct, že je to znak náš. Johne, víš přece, jak se dívám na tradice.”

“Jistě,” řekl jsem s úsměvem, “tys byl vždycky levičák.”

“Levičák nebo pravičák. Byl jsem vždycky pro to, aby člověk dělal něco, co bude sloužit ostatním, a k tomu nepotřebuješ vstupovat do žádné strany, která tě sešněruje partajními pravidly a otravuje vnitrostranickými spory. To, co tady děláme my, je apolitické, a to se mi líbí.”

Ještě chvíli jsme to téma probírali a potom nastal čas loučení.

Matka odešla z kuchyně pro tašku, do níž nám nachystala proviant. Využil jsem příležitosti a informoval jsem Suka i otce o svých nočních zážitcích.

Oba to vyděsilo a oba se pozastavili nad slovem

“zrádce”.

“Sinclairové že zradili?” zeptal se otec.

“Tak mi to bylo řečeno.”

“Tomu nevěřím.”

“Ti duchové to neustále opakovali. Chtěli mě zabít.

Kdyby se neobjevila Geraldina, už bych tu teď neseděl.”

“To máš asi pravdu, chlapče. Jen bych rád věděl, zda se to vztahovalo výhradně na tebe, nebo zda hrozí nebezpečí i matce a mně.”

“To si nemyslím, táti.”

Obdařil mě skeptickým pohledem. “A můžeš mi říct, proč si to nemyslíš?”

“Ano, mohu. Teď se všechno soustředí na Culloden. Možná mě jejich útok měl odradit od úmyslu jet na bojiště. Možné to je, nemyslíš?”

Otec vyhlédl z okna od kuchyně, jako by bojiště leželo tam venku. “Možné je všechno, Johne. Já jsem tam bohužel nikdy nebyl a teď si to vyčítám.”

“Já bych tam z vlastní vůle taky nejel,” odpověděl jsem.

“V každém případě ses přesvědčil, Johne, jak jsou ti duchové nebezpeční,” ozval se Suko. “Nepůsobil na ně ani tvůj křížek, a to už je co říct.”

“Uvědomuji si to.”

Matka se zatím vrátila. “Tak, tady je vaše taška, ještě vám do ní něco přibalím.”

Nebránili jsme jí, protože jsme věděli, že je to zbytečné. Odnesli jsme kufry do auta. Když pak byla i taška s jídlem na cestu na zadním sedadle, mohli jsme vyrazit. Doufali jsme, že nám vydrží hezké počasí. Byl sice vítr, ale nepršelo a na obloze se mezi mraky ukazovaly i kusy čisté modři.

Mí rodiče s námi vyšli ven. Podali jsme si s otcem ruku. Mrkl na mě. “Hodně štěstí, chlapče, a snaž se rozluštit tu záhadu, která obklopuje jméno Sinclair.”

“Pokusím se, tati.”

Matka nám pochopitelně udělila rady na cestu a řekla nám, že počítá s tím, že se tu zastavíme na zpáteční cestě a přespíme u nich.

“Je to vždycky tak náročné?” otázal se Suko, když jsme vyjeli. Vypadal odpočatě, spánek ho osvěžil.

“Vždycky, kamaráde,” odpověděl jsem.

Suko se na mě podíval a řekl: “Stejně si myslím, že bys nebyl spokojený, kdyby to bylo jinačí.”

“Máš pravdu.”

“Máš o ně strach?”

“Mám. Ti duchové označili Sinclairy za zrádce. A mí rodiče to jméno nosí také. Doufám, že se duchové, nebo kdo to vlastně je, soustředí na mě.”

“Já bych řekl, že ano.”

“Kde bereš tu jistotu, Suko?”

“Jinak by tví rodiče už nežili,” odpověděl.

Když jsem se na to podíval z této stránky, musel jsem uznat, že má asi pravdu.

Jeli jsme stále na sever. Přes vrchovinu, přes hory, kolem říček a jezer. Kolem rozlehlých luk, samotou, která za chvíli přijde o svůj klid, protože nastane invaze turistů z celé Evropy. Ale zatím ještě nebyla turistická sezóna. Viděli jsme skotskou přírodu čistou a neposkvrněnou, takovou, jaká bývala dřív.

Jeli jsme po silnici označené na mapě číslem 9. Vinula se jako obrovský had na sever a pak se stáčela na východ kolem proslulých jezer. Minuli jsme několik malých vesniček, jejichž jména jsem nikdy neslyšel, a pak jsme zase jeli liduprázdnou krajinou. Našli jsme si na mapě pevný bod.

Bylo to hnízdo jménem Tomatin a leželo několik mil jižně od historického bitevního pole. Odtamtud jsme chtěli jet přímo k cíli.

Před Tomatinem jsme se ocitli brzy odpoledne a chvíli si vydechli. Pojedli jsme něco ze zásob, které nám nabalila matka.

Odbočili jsme z hlavní silnice na mnohem užší cestu a museli jsme přejet vodní tok po starém kamenném mostě.

Bylo to pěkně ospalé hnízdo. Malé domky se zahrádkami, obehnanými kamennými zdmi, které je chránily před větrem. Dlážděné ulice, žádné asfaltky. Z komínů se kouřilo.

Přesto ani Tomatin neunikl turismu. Bylo tu několik hostinců, jak jsme si přečetli na vývěsních štítech.

To všechno nám připadalo normální, až na spoustu aut, zaparkovaných v ulicích.

“Co se tady děje?” ptal se Suko a vrtěl hlavou.

“Nemám potuchy.”

“Vypadá to na nějaké setkání.”

“Taky mi to tak připadá.”

“Aha…”

“Co myslíš tím aha?”

“Nic tě nenapadá?”

“Zatím ne.”

Suko se pro sebe tiše zasmál. “Mohlo by jít o setkání klanů, ne?”

Neříkal jsem nic, ale v duchu jsem se lekl, protože Suko nemusel být daleko od pravdy. Klany hrály v tomto případě zásadní roli, protože na bitevním poli u Cullodenu tekla krev jejich příslušníků.

“V každém případě se tu chystá něco, co nám nemusí být příjemné, Johne.”

“Taky to tak vidím,” odpověděl jsem.

Vesnice se táhla kolem silnice. Uprostřed se vozovka rozšiřovala, až jsme dorazili na místo, které by se dalo označit za tržiště. Domy tu stály těsně vedle sebe. Tady už nevypadaly všechny stejně, některé z nich byly zřejmě před nedávném nalíčené.

Suko se ušklíbl a řekl: “Teď už stačí jen najít místo na zaparkování a všechno bude v nejlepším pořádku. Když se na to tady tak dívám, připadám si jako v Londýně.”

“Jestli nic nenajdeme, pojedeme rovnou do Cullodenu.”

“Počkej ještě.”

Museli jsme zase vyjet z “centra” a naštěstí jsme našli volné místo na zaparkování. Přes příkop vedla polní cesta, která ho přemosťovala. Za ní se rozprostírala velká louka, na níž stálo už několik aut. Pro naše BMW tu bylo místa dost.

Na louce však nebyla jen auta. V pozadí se popásalo několik krav. Ale ty se o nás nezajímaly. Jen občas zamávaly ocasem, aby zahnaly obtížný hmyz.

Vraceli jsme se do centra pěšky. Tam se situace nezměnila. Všude zaparkovaná auta, ale člověka jsme žádného neviděli. Pravděpodobně se zdržovali v hostinci, jehož jsme si na cestě sem nevšimli, protože jeho průčelí zakrývaly vysoké stromy. Teď jsme ho uviděli i s vlajkami, které se třepotaly ve větru.

Zastavili jsme se.

Ukázal jsem na vlajky a řekl Sukovi: “Podívej se na znaky na těch vlajkách, Suko, á bude ti všechno jasné.”

“Jak to myslíš?”

“Jsou to rodové erby.”

“Myslíš?”

“Určitě.”

Šli jsme blíž. Jelikož se vlajky pohybovaly ve větru, bylo těžké přečíst nápisy na nich. Ale při troše trpělivosti se nám to podařilo, a tak jsme si přečetli jména jako McNeil, McNamara, McClusky a další. Můj otec hovořil o tradicionalistech; tady by se s nimi mohl setkat tváří v tvář.

“Půjdeme se do toho hostince podívat?” zeptal se Suko. Souhlasil jsem.

“Určitě nám neuvěří, že jsme členy některého z klanů.

Mně v žádném případě.”

“To máš pravdu. Číňan mezi nimi asi nebyl.” Hostinec nebyl vysoký, zato prostorný. V průčelí byla řada oken vedle sebe. Když jsme přišli blíž, ucítili jsme vůni jídla, ale neslyšeli jsme žádné hlasy. Když jsme prošli dveřmi, ocitli jsme se v šeré místnosti s nízkým stropem. Hostinský a dva pomocníci měli plné ruce práce s točením hnědého piva do sklenic. Jelikož v místnosti nebyl jediný host, nezbývalo nám než předpokládat, že je za ní ještě další sál.

A bylo tomu tak, protože oba pomocníci nosili podnosy plné piv k lítačkám. Když je otevřeli, bylo vidět chodbu a slyšet hlasy.

Dveře se zase zavřely, hostinský vzhlédl a utřel si rukávem pot z čela.

Potom se zadíval na nás.

“Přejete si?” zeptal se.

“Dvakrát vodu,” objednal jsem.

To se mu zřejmě nelíbilo. Jeho jinak bledý obličej zčervenal až po kořínky vlasů a on řekl: “Co jste říkal? Vodu?”

“Ano, je na tom snad něco špatného?”

“Něčeho, do čeho načuraly husy a třely se v tom ryby, bych se nikdy v životě nenapil.”

“Však nemusíte,” řekl jsem. “Mimochodem, vy tady prodáváte vodu z rybníka?”

Na to už neřekl nic a pozoroval nás, jak si sedáme ke stolu. Přinesl nám dokonce i sklenice, ale nalít jsme si museli sami.

Než hostinský odešel, chytil jsem ho za rukáv. Hospody bývají odjakživa dobrým zdrojem informací, a tak tomu bylo i zde. “Nekoná se tu náhodou setkání velkých klanů?”

“Ano.”

“Jak často se scházejí?”

“To nevím. Tady u nás se to koná poprvé. Ale vy snad patříte k nim, ne?”

“Ne.”

“Já už ale nemám volné pokoje. Říkám vám to rovnou, pro případ, že byste tady chtěli zůstat přes noc.”

“To ne, my musíme jet dál. To setkání mě zajímá jen z toho důvodu, že nedaleko odtud je místo, kde se kdysi bojovalo.”

“Myslíte Culloden?”

“Ano.”

“No, tak tam se chtějí účastníci setkání taky vydat. Chtějí uctít památku padlých. Ti lidé se nemohou smířit s porážkou. Jsou to Skotové a Skotsko je svobodná země.”

“To vím.”

“Sešly se tu zástupci všech klanů?”

Zrzavý hostinský se s nelibostí zadíval na Suka. “To já nevím, nejsem odborník. Jestli vás to zajímá, jděte se zeptat přímo jich a nevyptávejte se mne.”

“To také uděláme,” odpověděl jsem. “Ale přesto bych si dovolil ještě jednu otázku.”

Zatvářil se neochotně: “A jakou?”

“Kdy se mají vydat na bojiště?”

“Večer.”

“Děkuji.”

Hostinský se musel zase pustit do práce, protože oba číšníci přišli s novými objednávkami. Dali jsme se Sukem hlavy k sobě. Mluvili jsme tiše, protože jsme nechtěli, aby bylo něco z našeho rozhovoru slyšet.

“Takže večer,” řekl Suko zamyšleně. “S nástupem tmy.”

“Nelíbí se ti to?”

Zasmál se. “Tobě snad ano?”

“Ne. Vůbec se mi to nelíbí, zvláště po tom, co jsem zažil v noci. Je možné, že se to bude opakovat. Duchové opustí svou říši a zaútočí na lidi, aby je potrestali.”

“Víš to jistě?”

“Předpokládám to.”

“Jenže je také možné, že se tihle členové klanů pokusí spojit s těmi z jiného světa,” řekl Suko.

“A proč by to dělali?” zeptal jsem se překvapeně.

“Aby se pomstili za porážku před dobrými dvěma sty let.”

“To myslíš vážně?”

“Je to jedna z možností, Johne. Přesnější souvislosti se dozvíme, až budeme na místě. To si myslím já.”

Nad jeho slovy jsem se zamyslel. Na takovou možnost jsem vůbec nepomyslel. Mé myšlenky se pohybovaly jiným směrem. “Otázkou je, jakou roli v tom sehraje Geraldina Sinclairová. Patří také k téhle společnosti?” Odpověděl jsem si sám. “Ne, to nemůže. Je Sinclairová.”

Suko souhlasil. “Zrádkyně.”

Zasmál jsem se. “Náš erb jsem na žádné z těch vlajek neviděl.”

“Což je dobře. Aspoň budeš nezaujatý.”

Podíval jsem se na hodinky. “Měli bychom zaplatit a odjet.”

“Nemám nic proti tomu,” řekl Suko.

Hostinský přišel okamžitě, když jsem na něho mávl.

“Jedete dál?” zeptal se.

“Ano.”

“Směr Culloden?”

Nelíbil se mi tón jeho hlasu, proto jsem k němu vzhlédl.

“Ano, možná proč?”

“Nechci se plést do vašich věcí, ale rád bych vám dal jednu radu.”

“Rádi si ji poslechneme.”

Opřel se rukama o opěradla dvou židlí a naklonil se k nám. “Já jsem sice taky Skot a miluji svou vlast, ale nejsem zdaleka tak oddaný tradicím jako mí hosté v zadní místnosti. Nemyslím, že se jim bude líbit, když zjistí, že mají na svém setkání na bitevním poli nezvané hosty. To si prostě neumím představit. Naopak, myslím si, že jestli uvidí nějaké cizince, udělají všechno proto, aby je zahnali. Ti muži jsou militantní. Nevěřím, že to má co dělat se starými ideály.”

“Chcete tím říct, že nezapomněli na tu porážku?”

“Ano. Jsou to velcí nacionalisté. Takové typy se nezaleknou ani použití zbraní. Víte, já svou vlast miluji, abych to ještě jednou zdůraznil, ale nemám nic ani proti Angličanům a jiným Evropanům, kteří k nám v létě jezdí a nechávají tu své peníze. Neměli bychom je vyhánět. Evropa se vyvíjí společně, ale to ti lidé tam vzadu nechtějí vidět.”

“Zajímavé,” řekl jsem. “Co myslíte, že mají v plánu, pane?”

Narovnal se a pokrčil rameny. “To bohužel nevím.”

“Ani nemáte nějaké podezření?”

“Ne.”

“A o čem se tam mluví?”

“To nevím, já jsem celou dobu tady a svých číšníků se nechci ptát. Může to být taky zcela neškodné. Nějaké proslovy, vztyčování vlajek s hudebním doprovodem, co já vím. Ale že by se mi ti muži líbili, to nemohu říct. To jsem vám chtěl říct. Jestli se přesto rozhodnete jet na bitevní pole, nemůžu vám v tom bránit, pánové.”

“Každopádně vám za radu děkujeme,” řekl jsem a pak jsme se zvedli k odchodu. “Raději to místo objedeme obloukem.”

Hostinský pokýval hlavou.

“Bylo by to lepší.”

Vyšli jsme z lokálu a zastavili se venku pod stromy. Podívali jsme se na sebe, nechali projít dvě ženy a pak Suko promluvil:

“Myslíš si totéž, co já?”

“Přijde na to, co si myslíš.”

“Že bychom si to měli okouknout zezadu. Nevěřím, že by ta místnost neměla žádné okno.”

“Výborně, jdeme.”

Cestu jsme našli snadno. Z levé strany hostince vedla úzká pěšina. Oddělovala od hostince kus zahrady a vzadu za domem se ztrácela. U zdi stály nádoby na odpadky. Po malém oploceném výběhu běhaly slepice a hledaly něco na zub. Byl tu i malý dřevěný kurník. Slepice bohužel kdákaly tak hlasitě, že jsme pochybovali, jestli vůbec něco z toho, o čem se mluví v sále, pochytíme.

Nikdo nás nepozoroval. Šli jsme těsně podél zdi, protáhli jsme se kolem kontejnerů na odpadky, kde to páchlo po shnilém ovoci, a brzy jsme zaslechli vzrušené mužské hlasy ze dvou otevřených oken.

Člověk musí mít štěstí. Suko prošel sehnutý pod oknem a na druhé straně se narovnal a zůstal stát. Za zády měl na šedo natřené dveře.

Já jsem stál proti němu. Oba jsme natahovali uši, abychom něco slyšeli, protože v sále nemluvil jediný řečník. Mluvilo několik mužů zároveň a navíc, kdákání slepic nás opravdu rušilo.

Potom zvolal někdo tak hlasitě, až mu přeskakoval hlas:

“Nesmíme tuto potupu přijmout! Nesmíme už nadále žít v takové hanbě! Pro žádného z nás Angličané nezvítězili. My jsme skuteční vítězové, protože naši porážku zavinil zrádce ve vlastních řadách. Jeho jméno křičí z kronik jako vypálené znamení. Sinclair, tím zrádcem byl Sinclair! Ale o toho se postaráme později. Teď je pro nás nejdůležitější to, že na nás nezapomněli mrtví. Naši předkové, kteří museli porážku zažít na vlastní kůži a jejichž duchové nenalézají klidu. Budou stát po našem boku, bratři, protože už se nám zjevili. Vojsko duchů se shromáždí na bitevním poli a já vám přísahám, že naše potupa bude jednou provždy zapomenuta. Brzy už nebude nic takové jako dnes. Vše se dostane do pohybu a my pak vztyčíme své vlajky na poli cti, nikoliv na poli pohany!”

Řečník mluvil tak ohnivě, že jeho hlas na konci proslovu doslova zanikl v ohlušujícím potlesku. Slyšeli jsme toho dost, abychom věděli, oč shromážděným tradicionalistům jde. Chtěli otočit nazpět kolem času a

jejich setkání na bitevním poli mělo být počátečním krokem.

Ten proslov nevěstil nic dobrého. Pokud jsem pochopil, tito lidé chtěli, aby bylo zapomenuto, že se do Skotska navrátil klid a mír.

Ale nepoučitelní lidé se vyskytují v každé době a tihle budou o to nebezpečnější, že se spojí s nadpřirozenými silami. To bylo zkázonosné spojenectví.

Podíval jsem se na Suka pohledem, kterému rozuměl jen on. Sehnul se, aby prošel pod oknem ke mně, vtom se však za ním otevřely ty šedivé dveře.

Vyšel z nich červenolící muž ve skotské sukni, podíval se na nás a pochopil.

Obličej se mu pokřivil hněvem. Chystal se vykřiknout, ale Suko byl rychlejší.

Ze svého sehnutého postoje se rozmáchl a udeřil muže hranou pravé ruky.

Zasáhl ho do krku dřív, než stačil vykřiknout. Muž obrátil oči v sloup a padl jako podťatý.

Suko ho rychle zachytil a položil ho mezi kontejnery na odpadky, na hromadu slupek od brambor.

“Nemohl toho moc vidět, Johne.”

“Hlavní je, aby si na nic nevzpomněl.”

Na tomto místě už jsme neměli co dělat. Dlouhými kroky jsme spěchali na louku, kde jsme zaparkovali auto. Když jsme ho uviděli, právě si ho zvědavě prohlížela kráva. Suko dostal strach, aby mu neznečistila kapotu.

Ale naštěstí to byla čistotná kráva.

Kráva odešla teprve až jsme odjeli. Ohnala se ocasem, jako by nám chtěla poslat neuctivý pozdrav.

Vzhůru na Culloden!

5

Osamělé, nehostinné a tak trochu tajemné bylo místo, kde se před dvěma sty let odehrála bitva, jejíž stopy byly dnes smazány. Čas všechno pohřbil, jen v hlavách některých zatvrzelců se vzpomínky na dávnou porážku uchovaly.

Byla to kopcovitá krajina, po níž nevedly téměř žádné asfaltové silnice, jen turistické stezky, které se v létě zaplnily turisty s batohy na zádech.

Po historickém bitevním poli se proháněl vítr, jako by chtěl vzpomínky odvát. Ale nebylo to tady tak liduprázdné, jak jsme si mysleli. Po okolí bylo rozseto pár dvorců. Byla to obydlená stavení, viděli jsme, že se kouří z komína toho nejbližšího. Viděli jsme tam i ovce a bylo slyšet štěkání psa. Před dvorcem stálo terénní auto.

Jinak jsme byli sami. Připadali jsme si jako součást přírody a nebe nad námi se klenulo jako obrovité plátno. Plula po něm bílá a šedivá oblaka všemožných odstínů těchto dvou barev, od špinavé šedi až po zářivě bílou.

Slunce se schovalo za mraky. Ačkoliv už byl duben, vypadalo spíš jako v zimě, bledé, nevýrazné.

Tak tady se odehrála krvavá bitva. Suko ani já jsme se nikdy nezabývali minulostí, žili jsme v přítomnosti, ale přesto nám bylo zřejmé, že dnes kus minulosti prožijeme.

Země zatím příliš barvami nehýřila, převládala mezi nimi zelená a hnědá. Tráva tu rostla až po kotníky a tvořila měkké polštáře. Povrch byl nerovný, plný hrbolů a jam, v nichž se místy držela voda zřejmě ještě od posledního deště.

Příroda zde ukazovala svou drsnější tvář. Fauna musela odolávat věčnému střídání ročních období, probouzení života a umírání, ale přesto tu život neustále pokračoval.

Ze země zvědavě vykukovaly kameny. Některé byly zaváté pískem, ač jsem marně přemýšlel, kde se tu vzal. Rostly tu kleče, které se pevně zachytily svými kořeny v půdě jako uzlovatýma rukama.

Ve vzduchu létali ptáci. Žila tu dravá zvěř, ale i menší zvířata, která hledala potravu v půdě.

V trávě už kvetlo první luční kvítí, které dávalo příslib brzkého léta. Sníh už tu neležel, ale všechno bylo pokryto rosou, která jako by zapomněla po ránu uschnout.

Suko do mne mírně strčil a vytrhl mě tím ze zamyšlení.

“Jako v pohádce,” zašeptal jsem.

“Co, prosím tě?”

“Krajina přece.” Zhluboka jsem se nadechl čistého vzduchu. “Přímo cítím, že se tady něco důležitého stalo.”

“Myslíš tu bitvu?”

Přikývl jsem.

“Ale to už je dávno, Johne.”

Zatímco mluvil, díval jsem se do země a přemýšlel o tom, kdo všechno tady prolil svou krev. Stateční, ale i vyčerpaní muži, kteří zde položili svůj život proto, aby zachránili něco, co za to nestálo.

Byli mezi nimi i Sinclairové?

O jejich roli jsem toho bohužel věděl málo, ale věděl jsem už, že k takzvaným hrdinům určitě nepatřili. Jejich role mi nebyla jasná, věděl jsem jen, že Geraldina Sinclairová byla rozhodující osobou.

Vyvolal jsem si v mysli její podobu. Připadalo mi, že se vůbec nehodí do doby, kdy se to všechno odehrálo. Spíše mi připadala jako někdo, kdo přišel z jiného světa, ze světa fantazie, čemuž odpovídalo jak její oblečení, tak zbraně.

Pak jsem se snažil představit, jak asi probíhala bitva. Krutá a krvavá, nemilosrdná. Padlo tu mnoho mužů a jejich krev se vsákla do země.

“Chceš tu ještě zůstat?” zeptal se Suko.

“Rád bych, nebo máš lepší nápad?”

“Mám být upřímný?”

“Jistě.”

“Mně to tady nic neříká. Daleko raději bych si promluvil s lidmi z některého toho dvorce. Myslím si, že někdo z nich by možná mohl vědět, kdo se to sešel v tom hostinci. Třeba i někoho znají. Ty máš jiný názor?”

“Ne.”

“Ale zajímá tě to víc tady.”

“To ano. Sám nevím, co mě k tomuto místu tak

přitahuje. Věř mi, nebo ne, cítím podivnou vazbu.”

“Kvůli Geraldině Sinclairové?”

“To určitě taky.”

“Chceš ji zase vidět a doufáš také, že se ti tady ukáže?”

“To je jen část pravdy. Doufám taky, že nasaju něco z tehdejší atmosféry. Ti muži se tady nescházejí bezdůvodně. Mají nějaký plán. A já ten plán chci znát. Nemohou si přece myslet, že mohou znovu bojovat proti vojskům anglického krále. Za prvé máme královnu a za druhé už v dnešním světě není místa pro separatisty.”

“Jenže oni se o to přesto chtějí pokusit, Johne. Ve tvých úvahách je nějaká chyba.”

“A já na ni chci přijít. Neodvážil bych se plánům těch lidí vysmívat. Musí za tím něco být. Chtějí udělat něco, s čím určitě nebudeme souhlasit.”

“A ty vůbec nevíš, o jaký plán jde?”

“Ne.”

“Možná by nám opravdu něco mohli říct místní.”

“Asi máš pravdu.”

“Proto tam zajedu nebo zajdu. Jestli chceš, nechám ti tu auto a…”

“Ne, ne, jen jeď. Já půjdu pěšky. Ten kousek v případě potřeby dojdu.”

“Dobrá, takže se uvidíme později.” Poplácal mne po rameni. “Ale buď ve střehu, Johne. Tohle bitevní pole v sobě má něco zvláštního. Já sice necítím to, co ty, ale to, co už víme, je důvodem k maximální opatrnosti.”

“Slibuji, že budu opatrný,” řekl jsem.

“Tak na shledanou,” rozloučil se Suko.

Vydal se na cestu. Díval jsem se za ním tak dlouho, dokud nenastoupil do svého BMW a nerozjel se. Bude muset přejet přes kopec, aby dojel do nejbližšího dvorce.

Zůstal jsem sám, ale měl jsem podivný pocit, že sám nejsem. Ne že by mě někdo pozoroval, muselo to být něco jiného. Nějaké neviditelné oči, které mne sledovaly. Nebezpečné. Připadalo mi, že mě přímo propalují. Zadíval jsem se na oblohu a pak znovu přes pole. Jak jsem tam stál, cítil jsem ostrý vítr, který mi foukal kolem uší, jako by mi chtěl pošeptat poselství z minulosti.

Ale to všechno byly jen pocity, s nimiž jsem si zatím nevěděl rady. Mísila se v nich skutečnost s představami. Byla to poselství z jiného světa, která se týkala mé osoby.

Aniž jsem to vnímal, šel jsem po bitevním poli stále dál. Šlapal jsem po historické půdě nasáklé krví. Byla měkká jako koberec.

Opravdu byl vítr chladnější, nebo to byl chlad, který se mě zmocňoval zevnitř, až jsem se roztřásl? Nemohl jsem se zbavit vzpomínek, ač v době, kdy tu probíhala bitva, jsem nebyl naživu.

Neustále jsem vyhlížel k obloze, zda na ní neuvidím

nějaká zjevení. Ale pluly po ní jen mraky.

Smrt tu sklidila bohatou žeň a zanechala v mých vzpomínkách cosi, co nemělo konkrétní tvar, ale co jsem intuitivně cítil.

Ne že bych k tomuto místu cítil nějaké pouto, ale nebylo mi ani úplně cizí, i když jsem se tu v žádném případě necítil dobře.

Ale bylo tu něco, co jsem nechápal. Zastavil jsem se a sáhl na svůj křížek. Položil jsem si ho do dlaně a on se mírně zahřál, což byla reakce na nebezpečí.

Znovu jsem křížek schoval. Jen jsem zkoušel, jak na toto místo zareaguje. To, že bitva, která se odehrála v minulosti, ještě neskončila, mne podivně odzbrojovalo. Cítil jsem se bezmocný.

Něco viselo ve vzduchu. Vzpomínka?

Usmál jsem se vlastní fantazii, ale úsměv mi ztuhl na rtech. Vzpomínky se dostavily, obklíčily mě jako něco neviditelného, jejich přítomnost však byla přímo hmatatelná. Ušel jsem několik dalších kroků. Nesledoval jsem žádný cíl, chtěl jsem jen zůstat na bitevním poli, jako by mezi ním a mnou existovalo nějaké pouto.

Kolem mě bylo ticho.

Slyšel jsem jen vlastní kroky. Pak jsem něco ucítil.

Byl to pach, který mi byl nepříjemný. V čistém vzduchu byl zvlášť nápadný. Pronikl mi do nosu a já nevěděl, kde se tu vzal.

Prostě tu byl. Otočil jsem se.

Nic jsem neviděl, žádný možný zdroj pachu.

Pachu, který se vznášel nad bitevním polem jako poklop a pod kterým jsem se pohyboval.

Přemýšlel jsem, kde se tady vzal, a napadlo mi také, zda se neotevřela některá z bran do jiných světů.

Snažil jsem se přijít tomu na kloub.

Znovu jsem se zastavil a pokrčil nos. Pach byl čím dál silnější, téměř nesnesitelný.

Muselo se dít něco nekalého. A pak jsem to pochopil.

Hned, jak mi to napadlo, jsem to slovo vyřkl: “Krev, tak je cítit krev!”

Zašeptal jsem tu větu, abych si sám potvrdil svou domněnku. Opravdu to byl pach krve!

Zatajil jsem dech. Byl to pach staré krve, čerstvá páchne jinak. Pátral jsem očima po zdroji. Přece nemohl pocházet odnikud, muselo tu něco být. Vrátil jsem se v myšlenkách do minulosti a přemýšlel jsem o tisících, které tu tehdy padly a jejichž krev napojila půdu. V tu chvíli jsem si uvědomil, že se minulost vrací.

Šílené, že?

Pach byl neustále intenzivnější. Představoval jsem si, že se nad bitevním polem vznášejí narudlá mračna a všechno zahalují. Byly to jen představy, ale nezůstalo při nich dlouho.

Kolem mne to pojednou začalo podivně bublat. Nejen na jednom místě, ale všude.

Bublání vycházelo ze země mezi stromy. Vypadalo to jako praskající olejové bubliny, které vystupují na zemský povrch.

Olejové?

Ne, to nebyl olej!

Byla to jiná tekutina, a mne už to nepřekvapilo. Byla to krev!

Stará krev!

Krev tehdejších bojovníků, kteří padli na bitevním poli u Cullodenu. Vsákla se hluboko do země, odkud ji nikdo nemohl odstranit, a vystoupila na povrch jako svědectví nesmyslného boje, který si vyžádal tolik mrtvých. Nikdo je nepohřbil, nikdo je odtud neodnesl. Zůstali tady ležet. Jejich těla se postupně rozpadla a časem zmizela. Až na tu krev v zemi.

Musela se nahromadit v hloubce a teď začala stoupat na povrch, vytékala puklinami a otvory v zemi, tvořila bubliny, které na vzduchu praskaly. Hluboko pod zemským povrchem musí být velká zásobárna, která se právě začala tlačit na povrch.

Všude, kam jsem se podíval, se země hýbala. Mísila se s vodou v kalužích, kterých tu bylo všude plno.

Drala se na povrch pod velkým tlakem. Zatím ještě nestříkala v podobě fontán, ale tlačila na zemský povrch takovou silou, že už ji ani kořeny stromů nemohly zadržet.

Šířila se, její tlak se zvyšoval, povrch země se nafukoval, až praskl.

Do výšky vystříkly fontány krve, která se v podobě drobného rudého deště vracela k zemi.

Netroufal jsem si jít dál. Země u nohou se mi najednou pohnula. Cítil jsem, jak pode mnou povoluje, a pak jsem uviděl trhlinu. Z ní vyvěrala hustá tekutina, její povrch se nafoukl, vytvořil bublinu, která praskla a potřísnila mi boty a nohavice.

Puch byl v té chvíli už nesnesitelný. Nevěděl jsem v tu chvíli, co mám dělat.

Něco podobného jsem zažil, když jsem se setkal s podzemním netvorem, který byl tak silný, že dokázal prorazit zemský povrch. Celá země kolem mne byla poseta krátery, ve kterých jsem se málem utopil.

Musel jsem se zhluboka nadechnout, přestože se mi z pachu krve dělalo špatně. Čerstvý vzduch dávno zmizel a ani vítr nedokázal tak silný pach odvát. Smísil se s pachem země. Proto byl tak hnilobný.

Praskání bublin ustalo. Místo toho teď krev vyvěrala z děr daleko silněji. Viděl jsem dokonce malé prameny krve, které zaplňovaly prohlubně a vytvářely louže.

Když jsem se podíval, kde stojím, zjistil jsem, že stojím v jedné z nich.

Bylo mi jasné, že tomu nemohu zabránit. Dalo se tu do pohybu něco, co jsem nemohl ovlivnit. Byla to součást velkého plánu a muži, kteří se sešli v Tomatinu, to věděli.

Krev padlých, mrtvých členů starých klanů, která se dlouhou dobu hromadila v podzemí. Předpokládal jsem, že Geraldina Sinclairová mi o tom řekne víc.

Chtěl-li jsem uniknout pachu, musel jsem opustit bitevní pole a jít za Sukem. Ale to jsem udělat nechtěl, protože jsem vždy měl zájem na tom, abych vysvětlil záhady, objasnil i neobjasnitelné. Nejinak tomu bylo tentokrát, kdy se mne řízením osudu případ týkal, protože jsem sám Sinclair. Sinclairovský klan prostě sehrál v bitvě u Cullodenu mimořádně důležitou roli.

Stejně jako Geraldina!

Sotva jsem na ni pomyslel, začalo se něco dít. Jeden šedivý mrak vypadal, jako by se chtěl spojit se zemí. Když jsem na něj zadíval pozorněji, připadalo mi, že je plný podivných výjevů či postav. To už jsem prožil jednou v té všezničující mlze, ale když jsem se na ten mrak podíval podruhé, postavy zmizely.

Nad hlavou mi plul docela normální mrak.

Den se chýlil ke konci a světlo začalo ustupovat tmě. Stmívalo se.

Nebe dostávalo jinou barvu. Světle modrá se měnila v temnou noční modř.

Zaslechl jsem za sebou tichý zvuk. Někdo se blížil trávou.

Nebyl jsem sám! Prudce jsem se obrátil.

Přede mnou stála Geraldina Sinclairová!

Suko mě nerad nechal samotného. Na druhé straně, když to vzal z praktické stránky, potřebovali jsme víc informací a on byl přesvědčen o tom, že obyvatelé blízkého statku opravdu mohou něco vědět.

Byli doma. Nejen terénní vůz venku, ale také kouř z komína nasvědčoval, že v domě někdo musí být.

BMW poskakovalo po hrbolatém terénu. Suko pokaždé znervózněl, když uslyšel, že mu něco zespodu škrábe o podvozek. Sem by se opravdu více hodilo terénní vozidlo.

Na louce před domem se poklidně popásaly ovce a krávy. Ty ovšem určitě nemohly rodinu uživit. Lidé, kteří zde setrvávali, museli mít jiné zdroje obživy.

Před domem ležel pes. Byl to irský setr, který se pohnul až ve chvíli, kdy Suko zastavil auto a vypnul motor.

Znuděně se k němu loudal. Suko zpočátku nevěřil, že jde k němu, proto otevřel okénko u auta. Pes se rozběhl rychleji a začal vrčet.

“Snad mi nechceš něco udělat,” promluvil k němu Suko tím nejpřátelštějším hlasem, jakého byl v tu chvíli schopen, ale raději zůstal sedět v autě.

Setr se zastavil několik kroků od něho, připraven skočit. Suko se díval za něj na domovní dveře. Pokud je někdo v domě, musí už vědět, že někdo přijel. Chování psa ho muselo upozornit.

Suko se nemýlil. Dveře se otevřely a v nich stál muž středních let. Upřeně se na Suka díval. Suko neuhnul pohledem, protože věděl, že si o něm muž právě dělá úsudek.

Farmář, nebo kdo ten muž byl, měl na sobě staré pomuchlané sako, pod ním svetr a modráky. Vlasy měl tmavě hnědé, dlouhé až po uši. Byl opálený v obličeji, z něhož se na Suka dívaly dvě jasně modré oči. Od chvíle, kdy vyšel z domu, se nepohnul, ani nepromluvil. Teď se na Suka usmál a pokývl mu na pozdrav.

“Dobrý den,” pozdravil inspektor Suko.

“Můžete vystoupit, pane.”

“Děkuji.”

“Můj pes vám nic neudělá. Kdybych vás tady nechtěl, hnal by vás odtud rychleji, než si umíte představit.”

“To rád věřím,” odpověděl Suko.

“Pojďte dál.”

Suko vystoupil a setr, který se choval klidně, se nepolekal, ani když Suko přibouchl dveře u auta. Přiběhl k němu, očichal ho a pak se od něho nechal pohladit.

“Všechna čest,” řekl muž, “máte to u něho dobré. Tohle si od každého nenechá. Teď už vás přijal a bude vás chránit.”

Suko nepřestával psa hladit a poděkoval.

“A ani já jsem se ve vás nemýlil,” pokračoval muž. Přistoupil k Sukovi a podal mu ruku. “Když se někdo uchýlí na tuhle samotu, musí se umět vyznat v lidech a vědět, koho si může pustit domů a koho ne. Poznal jsem vám na očích, že jste čestný člověk.”

“Děkuji.”

“Prosím,” odpověděl muž věcně. Jeho řeč působila sebevědomě a Suko mu stiskl podanou ruku.

“Jmenuji se Suko a mám za sebou dlouhou cestu.”

“To jsem si myslel. Já jsem Melvin Hunt. Viděl jsem vás, když jste jel kolem. Je možné, že jste jeli ve dvou?”

“Teď musím složit poklonu já vám. Máte dobré oči.”

“To taky, ale můj dalekohled je lepší.”

“Tak je to tedy. Pozorujete okolí dalekohledem?”

Na mužově opáleném čele se utvořila svislá vráska.

“Ano, nedivte se. Když někdo žije na samotě, nesmí si myslet, že je sám. I tady ho mohou dostihnout negativní projevy civilizace. Pojďte do domu, pane Suko, řekl bych, že jste sem nepřijel bezdůvodně.”

“To je pravda. A pokud jde o toho druhého muže, viděl jste dobře. Skutečně se mnou jel, ale zůstal venku. Jmenuje se John Sinclair.”

Hunt se na okamžik zarazil a potom tiše řekl: “Sinclair?

Vážně?”

“Ano, je na tom něco divného?”

“V podstatě ne, ale o tom si můžeme promluvit uvnitř.

Právě jsem si uvařil čaj. Máte-li chuť, zvu vás.”

“Rád si vezmu, děkuji.”

V domě byla dost velká tma a nábytek vypadal, jako by ho majitel domu vyráběl sám. V krbu plápolal oheň. Kouř vystupoval komínem nad střechu.

Řada malých oken propouštěla dovnitř jen málo světla.

Byla tu i elektřina. Hunt si ji vyráběl sám generátorem.

Přinesl na stůl dva šálky s čajem. Posadil se proti Sukovi. Čajové aroma stoupalo Sukovi do nosu a navozovalo mu příjemné pocity. Když se napil, usmál se sám pro sebe. “Je to výborný čaj,” pochválil ho.

“Děkuji, pane Suko, moje žena to říká taky.”

“Je tady?”

“Teď právě ne. Je v Glasgow, ale vrátí se, až bude teplejší počasí. Nemám nic proti tomu, když jednou za čas stráví několik týdnů ve městě u příbuzných. Kromě toho mi dělá agentku, protože mi vyjednává s nakladatelem smlouvy, licence a tak dále.”

“Vy jste spisovatel?”

“Uhodl jste.”

“A o čem píšete?”

Melvin Hunt si přihladil vlasy. “Na to není snadné odpovědět. Když vám řeknu, že píši historické romány, tak to bude pravda stejně, jako kdybych vám řekl něco jiného.”

“Například co?”

“Abyste pochopil, jsou to zábavné romány,” odpověděl Hunt. “Zábavné romány na historickém pozadí.”

Suko se usmál. “Tak to jste si vybral správné místo.”

“Myslíte Culloden?”

“Jistě.”

“V tom s vámi souhlasím. Tato oblast je zajímává a já se do ní zakousl, protože bych rád vypátral pár věcí.”

“Jde o tu bitvu?”

Tentokrát se usmál Melvin Hunt. “Přirozeně, tomu se nedá vyhnout. Ale bitva pro mě není nejdůležitější, zajímají mne jiné věci.”

“Jaké?”

Hunt zamyšleně pozvedl obočí.

“Lidské osudy.”

“Osudy těch, kteří se tehdy u Cullodenu zúčastnili bitvy?”

“Ano, hádáte správně.”

“Na obou stranách?”

“Ne, spíše na skotské. Na straně mé vlasti, abych tak

řekl.”

“Takže vás zajímají skotské klany?”

“Ano.”

“Pocházíte vy sám z nějakého klanu, nebo k nějakému ještě patříte?”

“Ne, nepatřím. Utekl jsem do téhle samoty, protože jsem chtěl mít čas na rešerše. Chcete-li napsat historický

román, musíte přečíst spoustu knih, abyste rozuměl. Potrvá mi to celé léto. Až na podzim se dostanu k samotnému příběhu. Bude to velmi obsáhlá kniha, to vím už dnes, protože klany jsou velice rozvětvené a vzájemně se liší.”

“Kromě toho mezi nimi ještě existují takoví, kteří nezapomněli. Myslím novou generaci,” řekl Suko.

Hunt přivřel oči. “Smím se zeptat, jak to myslíte, Suko?”

“Jistě. Vyslechli jsme s mým partnerem čistě náhodou proslov na setkání nějakých tradicionalistů. Považujeme tyto muže za velmi nebezpečné, jejich řeči zněly velice výhružně. Ti lidé nezapomněli!”

“To je pravda, pane.”

“Říkáte to, jako byste ty lidi znal.”

“I to je pravda, ale nejsou to mí přátelé.”

“To jsem předpokládal.” Suko se zadíval Huntovi zpříma do očí. “Co máte v úmyslu?”

“Oni nemohou zapomenout. Nechtějí zapomenout na staré časy a nechat odpočívat v pokoji to, co se tehdy stalo.”

“To nezní dobře.”

“Ono to také není dobré. Tihle lidé nepochopili dějiny. To ostatně není jen skotská zvláštnost. Prožívají to v celé Evropě. Zatvrzelci se najdou všude, jako by vědomě chtěli plout proti proudu. Ta skupina, kterou jste vyslechli, jsou lidé, kteří se nechtějí smířit s porážkou, která se odehrála před více než dvěma sty let.”

Suko se zasmál. “Bože, to už je dávno pryč. Čas se nedá vrátit!”

Melvin Hunt se díval na své ruce, které měl položené dlaněmi na stole. “Normálně nedá, pane Suko. Ale takovým jako oni to nevysvětlíte. Jim to připadá nespravedlivé. Bohužel je to tak, my oba to víme, že tihle muži se nezaleknou ani násilí, aby se pomstili potomkům anglického krále. Víte, jak to tehdy bylo… Tehdy shromáždil vévoda z Cumberlandu vojáky z Vysočiny a postavil se jim do čela proti velké přesile. Ale nepodařilo se mu Skotsko zachránit a těm dnešním mstitelů m se to také nepodaří, protože situace je dnes pro ně ještě nevýhodnější, než byla tehdy.”

“My oba to víme, pane Hunte. Proč to nechápou oni?”

“Jsou přesvědčeni o opaku.”

“Ale jak to chtějí dokázat?”

Hunt se zaklonil a opřel o opěradlo. “Tuto otázku jsem si před několika týdny kladl také, když jsem se dověděl o jejich bláznivých plánech, ale zdá se, že nějakou možnost našli.”

“Jakou?”

“Nechtějí se bít normálními zbraněmi, umíte si to

představit?”

“Jistě.”

Melvin Hunt si odkašlal a napil se čaje. “Jo jo,” řekl tiše a zasmál se sám pro sebe, “sám nevím, proč vám to všechno povídám. Ale jak už jsem řekl, rozhodli se, že když to nejde normálními zbraněmi, musí to jít jinak.”

Suko tušil, co přijde, ale tvářil se, jako by nic nevěděl.

“Jaké zbraně máte na mysli?”

Hunt si povzdechl a protáhl se: “To je těžké vysvětlit a ještě těžší bude tomu uvěřit.”

“Můžete to zkusit.”

“Nemám proti vám nic, pane Suko, ale určitě jste člověk, který žije ve velkém městě a věří jen tomu, co vidí na vlastní oči. Tady nahoře ale běží čas jinak. Tady neplatí, že mrtví jsou mrtví, zapomenutí, i když to tak vypadá.”

“Mluvíte snad o magii?”

Hunt sebou trhl. “Tak tohle jsem nečekal. Takovou otázku mi ještě nikdo nepoložil. Musím ale přiznat, že jsem se tímto problémem zabýval.”

“A pro mne je to práce, povolání,” odpověděl Suko. Hunt se na něho chvíli díval, pak mlčky pokývl hlavou,

čímž chtěl naznačit, že pochopil.

“S tou magií máte pravdu, vystihl jste to přesně. Chtějí,

řečeno velice obecně, použít magických prostředků.”

“To jsem předpokládal. Můžete mi klidně popsat i detaily. Už se v těch věcech dost vyznám.”

“Připadá mi, jako byste sem přijeli právě proto.”

“Nemýlíte se.”

Hunta to na chvíli, zarazilo, ale pak řekl: “Dobrá, tak já se vám to pokusím vysvětlit. Tihle tradicionalisté si našli pomocníky, kteří budou bojovat na jejich straně. Jsou to ti, kteří kdysi v boji padli. Chtějí na Cullodenu uspořádat bitvu duchů, která napraví tehdejší porážku.”

“Tak duchové, říkáte?”

“Ano.”

“To jsem si myslel.”

“Vy to tedy chápete, Suko?”

“Proč bych to nechápal?” zeptal se Suko s úsměvem.

“Jen mi ještě prozraďte, čí duchové to budou. Možná si

myslíte totéž, co já, ale vy jste tu doma. Navíc jste odborník a já jsem zvědav na všechno, co mi řeknete.”

“Duchové těch mrtvých, kteří nenacházejí na onom světě klid. Duchové padlých bojovníků.”

“Výborně.”

Melvin Hunt tiše povzdechl. “Na tomto bitevním poli padlo víc než tisíc mužů. Jistě si dokážete představit, co by nás čekalo.”

“Žádná dětská hra.”

“Taky si myslím.”

“A ti lidé, kteří vedou plamenné řeči o pomstě, opravdu

vědí, jak s těmi duchy navázat kontakt?”

“Jinak by se sem nesjeli.”

“Pak mi nezbývá než doufat, že taky znáte řešení, jak z toho.”

“Prosím, nečekejte ode mne příliš, Suko,” zvedl Melvin ruce v obranném gestu. “Jsem jen badatel, který skládá jednotlivé střípky k sobě, ale ještě nemám celou skládanku pohromadě.”

“Kolik z ní máte složeno?”

“Řekl bych, že asi polovinu.”

“To je poměrně dost.”

“Ano, máte pravdu.”

“Tak v čem je problém?”

Hunt si odkašlal a konečně vyrukoval s pravdou ven.

“Podařilo se jim navázat spojení se světem mrtvých. Vzpomínáte si, jak jsem se zarazil, když jste vyslovil jméno Sinclairové?”

“Ano.”

Melvin na mě ukázal ukazováčkem. “Vidíte a právě to je ten háček Sinclair.”

“Myslíte konkrétně Geraldinu Sinclairovou?”

Hunt chtěl pokračovat v načaté řeči, ale zapomněl zavřít ústa. “Propána, vy toho víte hodně, Suko. Obdivuji vás.”

“Jinak bychom tu nebyli. Určitě máme stejné úmysly, jako vy, Mel vine, ale stále ještě nevíme, jakou roli sehrála Geraldina Sinclairová.” Ti dva jaksi mimochodem přešli k neformálnímu oslovování.

“V očích ostatních klanů byla zrádkyní.”

“Čeho se její zrada konkrétně týkala?”

“Údajně prodávala Angličanům informace o stavu skotského vojska a říká se, že jim prozradila místo, kde se scházeli velitelé.”

“A dál?”

“Nenáviděli ji za to.”

“To je mi jasné. Ale co se s ní stalo? Co s ní udělali?”

Spisovatel pokrčil rameny. “Hodně jich padlo. A pochopitelně se neutajilo, kdo je zradil. Ti, co přežili, Geraldinu Sinclairovou našli, ostříhali a mučili. Chtěli ji soudit a odsoudit. Angličané na tom pochopitelně neměli zájem, ale Skotové uspořádali tajný soud, uvěznili Geraldinu v podzemní kobce a chtěli ji štít. Ale dříve, než skončila jako Marie Stuartovna, ji Angličané našli a vysvobodili. Od té doby se Geraldina změnila. Stala se z ní bojovnice. Naučila se mistrně ovládat meče a začala se zabývat magickými rituály. Legenda praví, že ji to stále táhne ke Cullodenu, kde musí bojovat znovu a znovu.”

“A proti komu?”

Melvin Hunter ukázal ke stropu.

Suko pochopil a řekl: “Proti útočícím duchům?”

“Ano.”

Suko se usmál. “Dobře, že jsme se dostali tak daleko. Takže ona bojovala proti duchům, stavěla se proti jejich útokům, které se neustále opakovaly?”

“Tak prý to bylo.”

“Kdy?”

Melvin pokrčil rameny.

“Říká se, že tihle duchové nenalezli klid na onom světě a že se na ni vrhli pokaždé, když přišla na bitevní pole. To znamená, že na ně působila jako návnada.”

“Znamená to, že duchové útočí jen tehdy, když je Geraldina na bitevním poli?”

“Přesně tak.”

“Ale proč?”

Melvin se zamyslel. “To bohužel nevím. Nikde jsem to nevypátral a v tehdejší době jsem nežil.”

“Ale Geraldina přežila. Vždyť už měla být dávno mrtvá a zetlelá.”

“To je pravda, Suko.”

“Tak proč není?”

Hunt si vzdychl. “Kdybych to věděl, bylo by mi lépe. Ona žije a vysvětlení je třeba hledat mimo fyzikální zákony. Dosud probíhalo všechno poměrně bez problémů, až do nedávné doby. Pak se utvořila skupina tradicionalistů, a ti se dověděli, že Geraldina Sinclairová ještě žije. Zapřáhnou ji před káru a téže noci dojde k útoku duchů. Nemám žádný důkaz, ale myslím si, že Geraldinu Sinclairovu najdete na bitevním poli.”

“Já si to myslím také,” řekl Suko.

“Co budeme dělat?” zeptal se Melvin.

“Co myslíte vy, Melvine?”

“Já bych byl pro to, abychom tam zašli.”

“Je to nebezpečné,” odpověděl Suko. Hunt pokrčil rameny.

“Už jste se někdy setkal s tou skupinou z Tomatinu?”

“Několikrát.”

“Pak tedy musíte vědět, že nestojí na stejné straně.”

“Ano. Jednou jsme měli prudkou výměnu názorů. Vysvětloval jsem jim, co si to tom všem myslím, a oni by mě byli nejraději zatloukli do země. Ale nad to jsem povznesen. Pro mne je důležité vědět, že se jim nepodaří ani s pomocí duchů vnést do země nepokoj a znovu bojovat proti potomkům tehdejších vítězů. Bohužel se nedá zabránit tomu, aby dnes v noci nepřišli na bitevní pole. Domnívají se totiž, že se tam s nimi duchové spojí.”

“Bude tam ještě někdo. Geraldina Sinclairová a můj

přítel John Sinclair.”

“Vy také, Suko?”

“Myslíte si, že bych dokázal nechat přítele samotného?”

“Pak tam budu i já.”

Suko chtěl něco namítnout, ale uvědomil si, že tenhle

člověk na to má daleko větší právo než on sám, a souhlasil.

“Pak už se tedy stačí dohodnout, kdy vyrazíme.”

“Co nejrychleji.”

“Dobrá.” Suko vstal a zamířil ke dveřím.

“Moment, vzal bych si ještě klíčky od auta a zbraň.

Člověk nikdy neví.”

Na to Suko neodpověděl. Vyšel z domu a počkal u dveří.

Krajina mezitím potemněla. Zvedl se vítr a bylo chladno. Suko se zadíval na nebe, ale neobjevil tam nic neobvyklého. Ani mezi mraky, ani v mračnech samotných nedošlo k žádné změně. Nebe se nad ním klenulo jako nekonečná báň sahající až k horizontu.

Settr k němu přišel a otíral se mu o nohy. Automaticky ho začal hladit, když pes najednou zavrčel. Suka to překvapilo, protože se to vůbec nehodilo k přátelským vztahům, jaké mezi sebou navázali.

Suko zpozorněl. Zadíval se před sebe, ale viděl jen změny, které se udaly s krajinou. Kopce najednou připomínaly tmavé hrbolky v zamrzlém moři.

Nikde v dohledu nesvítilo žádné elektrické světlo a v domě za jeho zády se také zhaslo, když Melvin vyšel ze dveří.

I on slyšel, jak setr zavrčel. “Copak se děje, Corky?” zeptal se psa.

Ten znovu odpověděl vrčením.

“Víte, proč vrčí, Suko?”

“Ne, nevšiml jsem si ničeho neobvyklého a myslím, že to ještě nezačalo.”

“To není tak jisté. Pojďte, raději vyjedeme. Mám pocit, že už začíná být horko.” Pes utíkal za svým pánem do auta a uvelebil se na zadním sedadle.

Suko počkal, až si Hunt sedne za volant, a chystal se nastoupit, ale zarazil se ve dveřích, protože něco uviděl.

Setmělou krajinou se pohybovala světla. Řada světel.

Melvin Hunt se naklonil doleva přes sedadlo spolujezdce a řekl: “To jsou oni, Suko! Skupina už je na cestě. Přijedou na Culloden dřív než my.”

Inspektor nastoupil a přibouchl za sebou dveře. Pes za nimi nervózně vrčel. Hunter si vzal vojenskou pušku, kterou si položil na stehna. Hlaveň byla obrácena ke dveřím. “Obávám se, že to neproběhne pokojně,” řekl, když nastartoval.

Suko mlčel, ale myslel si totéž.

6

Pach krve nezmizel. Ležel nade mnou a Geraldinou jako těžký příkrov. Geraldina vypadala stejně, jak jsem si ji pamatoval z předchozích setkání.

Dívali jsme se na sebe. Na jejím oválném obličeji se neobjevil žádný úsměv. Nechtěl jsem protahovat mlčení, proto jsem řekl: “Myslím, že vím, proč jsi přišla, ale rád bych se dozvěděl pravdu od tebe.”

“Řeknu ti ji, Johne.”

“Prosím, začni.”

“Nechci, aby se ti lidé spojili s duchy. Chci, aby už konečně nastal mír a aby se na všechny mrtvé zapomnělo.”

“Mír? To se dobře poslouchá. Takže tys mě sem vylákala, abych ti pomohl nastolit mír?”

“Ano, my dva to musíme zkusit znovu. Pokusila jsem se o to před bitvou, a proto mě označili za zrádkyni. Nepochopili mě. Chtěla jsem Skotům vysvětlit, že proti Angličanům nic nezmohou, ale oni byli zatvrzelí a nechtěli se vzdát. Dali se do boje, umírali a prolévali krev. Jejich duše bloudí na onom světě. Nemají tam klid a neustále se vracejí jako duchové na cullodenské bitevní pole.”

“To jsem pochopil, Geraldino. Ale proč sem přijdou lidé, kteří žijí v přítomnosti?”

“Chtějí se s duchy spojit. Mám jim posloužit jako spojovací most, protože tím, že sem přijdu, přivolám duchy. Teprve pak se budou moci zjevit. Pro ně jsem zrádkyně. Už se to v minulých letech stalo mnohokrát. O Cullodenu se vyprávějí legendy, ale nikdo je nespojoval konkrétně se mnou. Upadla jsem v zapomnění. Jenže já existuji a neustále k sobě přitahuji nenávist duchů.”

Poslouchal jsem Geraldinin příběh tak zaujatě, že jsem přestal vnímat pach krve. “Jak to, že ještě existuješ?” zeptal jsem se. “Měla bys být dávno mrtvá a obrácená v prach.”

“Ano, to je pravda,” přisvědčila.

“Tak jak je možné, že ještě žiješ, Geraldino?”

“Neumíš si to domyslet, Johne?” odpověděla s úsměvem.

“Ne.”

“Jsem Sinclairová.”

“Já Sinclair, co je na tom?”

“Je to naše prokletí, nebo také výhoda, jak chceš. Sinclairové byli odjakživa mimořádní, to ti snad nemusím říkat. Vzpomeň si na Henryho St. Claira, toho mořeplavce, jsem tady já ach, je nás tolik, kdo nosíme toto jméno. Ty sám pocházíš z větve, která si dokonce říkala Synové světla, jak jsem slyšela.”

“Věřím ti, Geraldino, jenže já jsem nikdy neměl se Sinclairy jako s klanem nic společného. Když toho o mně tolik víš, musíš také vědět, že jsem už žil v jiné době jako Hector de Valois, také jako Richard Lví srdce a …”

“Ano, vím to, příteli.”

“Dobrá, pak jsem se tedy jednou náhodou narodil Sinclairovým, pokud se to tak dá říct.”

“Náhodou? Řízením osudu!”

“Opravdu? Proč?”

“Například proto, abys mi stál po boku v boji proti vojsku duchů. K bitvě dojde dnes a my dva budeme mít těžkou pozici, až se duchové spojí s živými. Noc už se blíží. Duchové zneklidněli. Jejich krev počla vřít, jak ses sám přesvědčil. Je přímo pod tvýma nohama. Cítí změny a nechce zůstat uvězněna v hlubinách země. Musí se dostat na povrch, protože duchové mrtvých ji budou potřebovat.”

“Pokud to ovšem dovolíme…”

“Ano.”

Mlčel jsem a Geraldina mne nechala přemýšlet. Rozhlížel jsem se kolem. Zatím se nic nezměnilo. Všude byl klid, krajina byla nehybná.

I nebe se nad námi klenulo jako vždycky. Pokud duchové přijdou, zatím se ještě zdržují ve své říši.

Ještě jsem měl na jazyku jednu otázku a nedokázal jsem ji nevyslovit. “A jakou roli v tom hraješ ty, Geraldino? Jak to, žes přežila? Jak je možné, že tu stojíš přede mnou?”

Po tváři se jí rozlil úsměv. “Věděla jsem, že ta otázka přijde, Johne, a ráda ti na ni odpovím. Unikla jsem smrti. Jak už jsem řekla, mezi Sinclairovými bylo několik výjimečných jedinců. Byla jsem jedním z nich. Než mi Skotové stačili srazit hlavu, Angličané mě osvobodili a pobili poslední povstalce. Věděli o mně, že jsem se pokoušela o smír, a tak mě nechali na svobodě. Schovávala jsem se a učila se poznávat nadpřirozené síly. Říkali mi čarodějnice a já jí určitě byla. Jsem na to pyšná, protože díky spojení s nadpřirozenými silami jsem se naučila, jak žít věčně.”

“Jsi ve spojení s peklem?”

“Ne, Johne, to nejsem!” Její odpověď zněla upřímně a já jí věřil. “Copak musí být každý, kdo je ve spojení s nadpřirozenými silami, spojencem pekla?”

“To nevím. Ale mám s tím své zkušenosti.”

“Mne se pekelné síly nezmocnily. Poznala jsem jednu moudrou ženu, která žila v rozbořeném klášteře, a ta mi ukázala cestu k jiným světům. Odemkla mi bránu vedoucí do jiného světa.”

“Jakého světa?”

“Nádherného. Je to svět všech statečných bojovníků.

Jejich duchové v něm žijí věčně.”

Vyslovil jsem myšlenku, která mne v tu chvíli napadla:

“Znám jednu říši, která se nápadně podobá té, o níž hovoříš. Nazývá se Avalon.”

“Ano, to je ona,” zašeptala. “Avalon. Ostrov štěstí, jinak též nazývaný Jabloňový ostrov. Tam čeká mocný král Artuš se svými rytíři od kulatého stolu na konec světa a drží stráž nad Anglií. Odtud jsem přišla. Každým rokem ten ostrov opouštím, abych navštívila zdejší bitevní pole. Je to něco jako prokletí mé existence. Stále znovu a znovu se musím pokoušet nastolit příměří mezi oběma stranami. Dosud se mi to nikdy nepodařilo, ale pak jsem v Avalonu zaslechla tvé jméno.”

“Vyslovila ho žena?”

“Ano.”

“Byla to Nadine Bergerová?”

“Byla.”

“Pak už je mi všechno jasné.”

“Čeká, až ji přijdeš navštívit, ale ostatní nechtějí, abys přišel, přestože bys mohl, protože vlastníš trůn z lidských kostí.”

To sice nebyla tak docela pravda, ale v tu chvíli jsem jí to nechtěl vysvětlovat. Sám k sobě jsem byl vždycky poctivý. Přistihl jsem Geraldinu při lži. Nebo při omylu? To, co říkala o Avalonu, byla pravda, znal jsem to z vlastní zkušenosti, ale to teď nebylo důležité. Chtěl jsem se od ní dovědět, kdy zaútočí duchové.

Geraldina pokrčila rameny a řekla: “Přesně to nevím, ale určitě přijdou.”

“O půlnoci?”

“V noci.”

“Dobrá, tak tedy v noci. A co budeme muset udělat, abychom jejich útok odrazili? Může se nám to vůbec podařit?”

“Bude to těžké.”

“To vím, ale to není odpověď na mou otázku.”

“Budeme proti sobě mít dva tábory: živé a mrtvé. Oba se pokusí navázat vzájemné spojení. Myslí si, že tak odčiní tehdejší porážku, kterou považují za velkou pohanu. Tentokrát proti nim nebudu sama. Jsi tu se mnou, Johne, a budeš mi muset pomoci.”

“Jaký úkol mi přidělíš?”

“Tvou starostí budou zástupci lidí.”

“Mají nějakého vůdce?”

“Ano.”

“Jak se jmenuje?”

“Gerald McLean. Je potomkem starého rodu. Jeho předek padl v boji proti Angličanům jako jeden z prvních, protože patřil k velitelům. Tenhle Gerald McLean je vůdcem i dnes. Dávám ti ho na starost.”

“Chceš, abych ho zabil?”

“Ne, žádné krveprolití. Jen ho musíš zabavit.”

“Myslíš, že je vůbec možné to dokázat?”

Usmála se. “Zkus to. A nezapomínej, že jsem tu také. Nebudeš mě sice vidět, ale já tě budu pozorovat, Johne. A ještě na jedno nezapomeň. Útoku duchů se nedá zabránit. Přijde dnes v noci. Bitva u Cullodenu se bude opakovat. Nelze tomu zabránit.”

Konečně jsem se dověděl víc, i když pořád ne všechno. Geraldina už nechtěla nic dalšího prozradit. Naopak, odcházela ode mne a její chodidla se při tom dotýkala země, jako by byla normální smrtelník.

Nebo se vznášela?

Nevím přesně, byla už tma.

Pak už jsem viděl stín, zjevení, které se vznášelo k mrakům jako duše mrtvého, spěchající do nebe, jak se obvykle říká.

Geraldina byla pryč.

Slyšel jsem její smích a pomalu se vzdalující slova: “Ty to zvládneš, Johne, musíš. Věř mi, zvládneme to spolu, jinak je konec!”

Nastalo ticho.

Geraldina se odmlčela. Pach krve však zůstal.

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval a zbavil se mrazení v zádech. Geraldina Sinclairová mi toho řekla dost, ale především mne ohromila informací o tom, že mám spojenkyni v Avalonu. Neměl jsem důvod o jejích slovech pochybovat. Stala se z ní hrdinná bojovnice, zařadila se k rytířům od kulatého stolu, které jsem na vlastní oči tehdy na ostrově viděl. Žila tam i Nadine Bergerová, která měla v držení tajemný grál.

Člověka vždy v jistou chvíli dohoní to, co souvisí s jeho vlastním osudem. Ani mne to neminulo. Ale že nad rodem Sinclairů visí prokletí, jsem zatím netušil.

V duchu jsem se musel smát. Sinclairové jsou zvláštní rodina, předky nevyjímaje.

Já se však k sinclairovskému původu necítím nijak zvlášť vázán, protože jsem už žil i jako jiný člověk. Moje

minulost byla obestřena tmou stejně jako má znovuzrození. Zajímalo mne, zda se dnes dozvím o svém rodu něco víc.

Nechtěl jsem se těmi myšlenkami nadále zabývat, bylo to příliš tíživé. Musel jsem se teď soustředit na to, abych zastavil ty zatvrzelé tradicionalisty, kteří se hodlali spojit s duchy padlých.

Může to vyjít?

Nevěděl jsem zatím, co udělám.

Geraldina už se sem nevrátí, protože se domnívá, že mě na všechno připravila.

Bitevní pole u Cullodenu přede mnou leželo jako nekonečné, temné jezero. Ptáky už nebylo slyšet, jako by cítili, že se něco chystá, a odtáhli jinam. Nad hlavou mi visely těžké mraky a vítr roznášel pach krve. Země se otevřela a vychrlila krev padlých. Teď už na povrch nic nevyvěralo. Prameny se uzavřely, a to pro mě bylo znamením, že první přípravy skončily.

Teď už tu chyběli jen ti zatvrzelci.

Nevěřil jsem, že by ještě stále seděli v hostinci a dodávali si odvahy alkoholem. Určitě už se vydali na cestu a brzy sem dorazí.

Suko odjel do blízkého dvorce. Byl jsem zvědav, co zjistí. Je také možné, že bude mít smůlu a narazí na předsunutou hlídku tradicionalistů.

Tma byla neproniknutelná jako stěna, která nepropustí žádné světlo. Ležela nad bitevním polem, jako by chtěla přikrýt všechny ty hrůzy, které se zde kdysi odehrály.

Ale zdání klame. V zemi to vřelo. Nebylo to sice slyšet, zato cítit. Chtěl jsem tomu pronikavému pachu krve uniknout, ale už k tomu nedošlo.

Uviděl jsem světla.

Jak jsou daleko, to jsem v té tmě mohl těžko odhadnout. Ale světla se pohybovala, slyšel jsem vzdálený zvuk motorů a viděl, jak světla poskakují. To znamenalo, že se sem blíží několik aut.

Zástupci skotských klanů se vydali na cestu, aby splnili slib.

Srdce se mi rozbušilo. Od tohoto okamžiku už jsem nemohl couvnout. Vzpomněl jsem si na Geraldinina slova. Chtěla, abych se jim postavil tváří v tvář.

Byli ještě dost daleko, ale podle světel, která poskakovala na nerovné cestě, jsem soudil, že míří ke mně.

V duchu jsem ještě slyšel, jak tito muži hlučeli nad svými sklenicemi. Pochyboval jsem o tom, že sem jedou střízliví. A opilci často ztrácejí přehled a dělají věci, kterých po vystřízlivění litují.

Čekal jsem.

Podíval jsem se na hodinky. Chyběla hodina do půlnoci.

Tak dlouho určitě nebudou ti muži čekat. Za několik minut budou tady a já se s nimi musím vypořádat.

Pokud jsem se nemýlil, mířila ke mně tři auta. Podle výšky předních reflektorů to byla terénní vozidla, která byla pro zdejší krajinu nejvhodnější.

Člověk by dostal strach, když stojí tak sám ve tmě a čeká na auta, která míří k němu. Připadala mi jako nebezpečná zvířata s velkýma svítícíma očima a otevřenou tlamou, jak se ženou za kořistí.

Teď už bylo slyšet motory naplno. Vozidla se ke mně řítila, jako by mě chtěla převálcovat.

Pak mě oslnilo světlo a já stál v jeho středu. Pach krve

zůstal, ale světla se nezbarvila doruda.

Co teď ti muži udělají? Zabrzdí, nebo mě přejedou?

Nebo se mi vyhnou?

Musel jsem čekat. Poslední z řidičů přidal plyn a předjel obě auta před sebou.

Ozvalo se krátké zatroubení. Zabolelo mě v uších, potom auto prudce zabrzdilo a po něm i obě ostatní.

Zůstala stát.

Motory běžely na volnoběh. Proti oslnivému světlu jsem viděl jen obrysy aut. Nechtěl jsem stát v tom prudkém světle a poodešel jsem z jejich dosahu. To se mužům zřejmě nelíbilo, protože se ozval řízný hlas:

“Stůj, nebo střelím!”

Neuposlechl jsem a s rukama nad hlavou jsem šel dlouhými kroky dál ze světla.

Muži nechali světla rozsvícená, ale ztlumili je. Všichni vystoupili a já zahlédl v jejich rukou zbraně.

“Přiveďte ho!”

Nechtěl jsem dovolit, aby se mnou jednali jako se zajatcem, proto jsem zvolal: “Nebojte se, McLeane, čekal jsem tu na vás a půjdu za vámi sám.”

“No dobře.”

Vydechl jsem si. Doufal jsem, že když půjdu dobrovolně, nebudou mě prohledávat a nenajdou u mě berettu. S rukama nad hlavou jsem šel k nim a teď už jsem je viďěl lip, protože stáli na okraji světla.

Byli to ti stejní, kteří měli schůzi v zadní místnosti hostince. Většinu z nich jsem poznal. Ovanul mě silně

pivní odér a jeden z mužů vykročil z řady. Pochopil jsem, že zřejmě jde o jejich vůdce a zeptal se:

“McLean?”

“Ano.”

Pokročil jsem ještě o krok k němu a jemu to kupodivu nevadilo. Možná si byl jistý tím, že proti takové přesile by se nikdo sám nepostavil. Teď jsem ho viděl mnohem zřetelněji a dělalo mi potíže potlačit úsměv, protože takhle jsem si vůdce klanů nepředstavoval.

Byl malé postavy, zavalitý a připomínal mi jistého herce jménem Mickey Rooney. Měl stejně opálenou tvář, stejný nos, vysoké čelo, stejná ústa. Jenže McLean byl o dobrých dvacet let mladší.

Měl na sobě skotský kilt se vzorem svého klanu. Podobně i všichni ostatní měli skotské sukně a na hlavách typické skotské čapky s našitými znaky svých klanů v podobě vlaječek.

Ti v pozadí drželi v rukou vlajky, které se třepetaly ve

větru.

Potlačil jsem tedy úsměv a vyslechl příkře vyslovenou otázku.

“Odkud mne znáte?”

“To je poměrně dost dlouhá historie, pane McLeane.”

“Tu raději nechci slyšet!”

“To chápu. Máte důležitější věci na práci.”

“Sám to říkáte.”

“Měl byste toho raději nechat, pane McLeane. Minulost by měla odpočívat v klidu!”

Muži zneklidněli, protože se jim zřejmě moje slova nelíbila. Zaslechl jsem tiché nadávky a nelichotivá slova na

svou adresu. Mc Lean je uklidnil gestem ruky a oni ho poslechli. “Vy si sem přijdete a máte tu drzost postavit se do cesty skotským šlechticům! Vy Angličan?!” Odplivl si.

“Víte dobře, co si myslíme o Angličanech. Buďte rád, že vás ne…”

Vpadl jsem mu do řeči: “Jen žádné výhrůžky, McLeane, tak bychom se daleko nedostali. Navíc se mýlíte. Nejsem Angličan, jsem skotského původu.”

“To je ještě horší!”

“Proč?”

“Že se odvažujete postavit proti svým vlastním lidem.

Příznivcem našich záměrů přece určitě nejste.”

“Ne.”

“Tak ustup, zrádče!”

“Jak se jmenuje?” ozval se někdo zezadu.

Zvedl jsem ruce a zahrál divadlo, protože mi nikdo nebránil, abych se k McLeanovi ještě víc přiblížil. “Jmenuji se Sinclair, John Sinclair!”

To bylo jako rána kladivem. S tím nikdo z nich nepočítal a já byl rád, že se mi překvapení tak povedlo. Chvíli jim trvalo, než se vzpamatovali. Potom moje jméno někdo vzadu procedil mezi zuby, jako by ho chtěl rozdrtit. McLean byl také v šoku. V té chvíli nedokázal racionálně přemýšlet.

Nechtěl jsem ho nechat vzpamatovat. Jestli se zase soustředí na mě, nebudu už mít šanci.

Proto jsem jednal rychle. Vytáhl jsem berettu, učinil jsem další krok a McLean zkameněl, když ucítil hlaveň pod bradou. Všichni jeho muži viděli, v jaké situaci se ocitl jejich vůdce.

“Myslím, že tady jste skončili! Nastupte do aut a odjeďte nazpět! Minulost je mrtvá a mrtvá zůstane.”

Pokud někteří z nich byli opilí, myslím, že po těch slovech rychle vystřízlivěli. Žádný z nich je nemohl přeslechnout a nikdo z nich se proti mému příkazu nevzepřel.

Ale nikdo se ani nepohnul. Jejich alkoholem omámené mozky se nejprve musely vyrovnat s novou situací. Byli sice v převaze, ale hlaveň mé beretty byla přilepená na McLeanově bradě a on sám mě kryl svým tělem proti eventuální střelbě.

Slyšel jsem jeho dech. Tenká kůže na hrdle se mu napínala. Hlaveň mé zbraně mu tlačila hlavu doleva. Snažil se zůstat obrácený tak, aby se mi mohl dívat do obličeje a vyčíst z něj, co s ním chci udělat.

“Rozuměl jste, McLeane?”

Pohrdavě se zasmál a promluvil chraplavým hlasem.

“To nepřežiješ, Sinclaire. Už proto, že jsi Sinclair.”

“Myslíte?”

“Ano, protože všichni Sinclairové jsou špinaví zrádci. Na tom se nic nezměnilo. Tu bitvu tehdy jsme také prohráli proto, že nás zradila ta proklatá Sinclairová. Kvůli té ženské se tehdy Angličanům podařilo porazit naše statečné vojáky.”

“Stejně by se to stalo, McLeane.”

“Jak to můžeš tvrdit, když sám patříš k té zrádcovské bandě?”

“Prozradila mi to Geraldina Sicnlairová.”

“Ta je mrtvá a dávno se obrátila v prach!” vysmíval se.

Teď jsem se zasmál já. “Myslíte, McLeane? Jste o tom

přesvědčen?”

“To jsem.”

“Pak vám musím sdělit, že se mýlíte. Geraldina Sinclairová žije a je velmi mocná. Duchové se mohou na tomto poli objevit jen tehdy, když sem přijde ona. A není žádná zrádkyně, chce pouze mír. Konečně má být mír, aby takové horké hlavy jako vy nemohly narušovat řád normálního života.”

“Řád?” zaskřehotal McLean, a v té chvíli mi znovu připomněl zlého trpaslíka. “Čemu říkáte řád? Řád a pořádek už nebyl nikdy nastolen. Skotsko bylo pohlceno. Ze dvou zemí udělali jednu. S tím se nikdy nesmíříme. Obelstili a obelhali nás, a je tím vinna Geraldina Sinclairová. Nemůžeš nás zadržet ani svou zbraní. Této noci se zjeví vojsko duchů a dá nám sílu pomstít smrt našich statečných padlých. To ti slibuji, ty ničemo!”

Bral jsem jeho slova vážně. Byl tak zatvrzelý, že by se nenechal od svého úmyslu odradit ani namířenou zbraní. Takoví jako on raději zemřou, i když to ničemu neposlouží. Nečekaně se zasmál. Musel jsem použít veškerou sílu, abych ho udržel. “Nás nemůžeš zastavit, ty zrádče z rodu Sinclairů!” Otevřel ústa a promluvil ještě hlasitěji. “Říkám vám, přátelé, a říkám to nahlas a srozumitelně! Nedejte na toho lotra. Zastřelte ho! Potom jménem mým i sami za sebe pokračujte v tom, co jsme započali, i když už nebudu

naživu. Zachraňte čest horalů! Otočte kolem osudu zpátky!”

Tenhle trpaslík ale dokázal agitovat. McLean byl skutečně nebezpečný člověk a měl své muže pevně v rukou. Důkazem toho bylo, že se dali do pohybu.

McLean znovu promluvil jako jejich vůdce: “Popravte ho! Zastřelte zrádce Sinclaira!”

8

Suko s Melvinem Huntem nedojeli přímo na místo, protože nechtěli, aby je ti druzí objevili. Byli rychlejší než skupina nacionalistů. Mohli ze svého místa dobře pozorovat jejich auta, světla reflektorů jim ukazovala, kudy jedou. Ty chlapy vůbec nenapadlo světla zhasnout. Oni byli pány na bitevním poli, Culloden patřil jim.

Suko s Huntem hledali místo, kde by mohli postavit auto, aby je ti druzí neobjevili. Nakonec zaparkovali v jakémsi dolíku a vystoupili.

“Musíme jít pěšky,” zašeptal Melvin.

“Jsem na to zvyklý.”

“Mohu jít první?”

“Jistě, vy jste zdejší a vyznáte se tu lépe.”

“Na to se spolehněte,” prohlásil spisovatel.

Rozhlédl se kolem a řekl: “Máme štěstí, že tato část bitevního pole není rovná.” Ukázal na sever. “Tamhle je plochá jako prkno.”

Suko udělal dva kroky dopředu, kde měl lepší výhled.

Před ním leželo celé pole jako jeviště bez začátku a konce. Splývalo s oblohou a jen po jedné straně se pohybovala světla aut. Muži jeli ve třech terénních autech. V jednu, chvíli změnili směr a mířili jinam. Suko s Melvinem nemuseli mít strach, že je ti muži objeví, protože světla se pohybovala úplně jiným směrem.

Vyrazili. Zatím slyšeli jen zvuk motorů, žádné hlasy. Motory rušily noční ticho a světla prohledávala každý kousek země.

“Kde asi může být váš přítel?” zeptal se Melvin.

“Nebojte se, určitě ho za chvíli najdeme.”

“Myslíte, že bude mít odvahu se před ty muže postavit?”

“Určitě.”

“Ale je to velká přesila…”

“Nic jiného mu nezbude. To je jen jedno překvapení. Očekávám ještě další a upozorňuji vás, abyste se připravil na věci, nad kterými takzvaní normální lidé jen kroutí hlavou.”

“Vy snad nejste normální?”

Suko pokrčil rameny a řekl: “Upřímně řečeno, někdy sám nevím. Kde začíná normálnost a kde končí? Hranice jsou pohyblivé.”

“To je pravda.”

Terénní vozy jely dál, ale světla už nebyla tak jasná a jejich rychlost se snížila. Auta poskakovala po hrbolaté cestě a podobala se lodím na rozbouřeném moři.

“To je on!” zvolal Suko, který uviděl svého přítele ve světle reflektorů.

Vozy zastavily.

I Suko s Huntem zůstali stát a pozorovali vše z bezpečné vzdálenosti. Muži vystoupili a John Sinclair stál najednou v jejich středu.

Sukovi se to vůbec nelíbilo a ještě méně se mu líbilo, že je tak daleko od místa dění. Chtěl být co nejblíž, aby mohl v případě nutnosti zasáhnout.

Rozhodl se, že půjde blíž, a nechal na Melvinovi, zda půjde s ním, či zůstane. Ten šel přirozeně s ním. “Svou přítelkyni si vezmu také,” řekl a podíval se na pušku.

“Ale opatrně,” nabádal ho Suko.

“Jen žádnou paniku, Suko, jsem zkušený střelec, ale střílení nevyhledávám.” Nemuseli ani šeptat, protože tradicionalisté mluvili velmi hlasitě a dělali velký hluk, jako by tím chtěli demonstrovat svou sílu. Stáli proti Johnovi a Suko s Melvinem byli v dalších minutách svědky jejich střetnutí. Slyšeli, jak se situace přiostřila a jak jsou Skotové zatvrzelí. Je pochopitelné, že člověk jako John Sinclair musel protestovat. Ale jeho slova narážela na nepochopení a každým dalším okamžikem se situace vyhrocovala.

Johna bylo dobře vidět, protože stál ve světle. Každé slovo, které bylo proneseno, se zvučně neslo tichou nocí. Suko s Melvinem slyšeli i to, jak John žádá po vůdci, aby

se svými lidmi odjel. Aniž by se domluvili, oba se připlížili blíž. Museli při tom obejít muže, kteří se rozestavěli kolem aut. Po hlavní cestě to bylo příliš nebezpečné. Proto běželi sehnuti podél ní a měli se na pozoru, aby se nedostali do světla. Po chvíli se zastavili a pozorovali scénu, která se jim odehrávala před očima.

John se pohnul.

Musel něco udělat, pokud nechtěl, aby ho ti muži zajali. Melvin Hunt zasténal, když viděl, jak John namířil pistolí na vůdce Skotů a vzal ho jako rukojmí. Hlaveň mu nesmlouvavě tiskl na krk, těsně pod bradou.

Ale úmysl mu nevyšel, protože vůdce tradicionalistů vůbec nepomyslel na to, aby své muže poslal nazpět a zachránil si život.

Mnoho z nich bylo ozbrojeno, a to působilo Sukovi a Melvinovi značné starosti. Mluvilo se o Geraldině Sinclairové, o míru a pořádku, ale malý, podsaditý vůdce nebyl ochoten na to přistoupit.

“Znáte toho člověka?” obrátil se Suko na Hunta.

Melvin přikývl. “Viděl jsem ho jednou v Tomatinu.

Jmenuje se McLean a je to krysa.”

“To jsem si myslel.”

“Je nebezpečný. Jde přes mrtvoly. Myslím, že váš přítel svým činem ničeho nedosáhl.”

“Proč?”

“Protože McLean je o své pravdě přesvědčený. Myslí si, že když zemře, zachová se jako hrdina. No, my dva o hrdinech víme svoje, zvláště o takových, jako je on.”

“Máte pravdu.”

Situace byla čím dál dramatičtější. McLean se nechtěl za žádnou cenu vzdát. Byl ochoten raději zemřít, než by se blamoval před svými muži. Naopak, pobízel je, aby stříleli. Jeden z nich se nakonec pohnul z místa, které Suko s Melvinem pozorovali.

Viděli, jak zvedá svou zbraň a míří přímo na Johna.

“Ustřelí mu hlavu, jestli něco neuděláme!” zašeptal Melvin.

Suko vytáhl svou pistoli.

“Ne,” řekl Melvin. “Na tohle je lepší puška.” Klekl si a zamířil.

“Vy ho chcete…”

“Spolehněte se na mě, Suko. Býval jsem ostřelovačem.

Jedním z nejlepších!”

“Tak dobře.”

Hunt zůstal klečet. Byl naprosto klidný, jako profesionál, který se dokáže ovládat.

Druhá strana měla také svého ostřelovače, který mířil na Sinclaira. John ho neviděl, chlapík se skrýval ve tmě.

McLean byl jako smyslů zbavený. Křičel ochraptělým hlasem, přestože byl v pozici rukojmího. “Popravte ho! Zastřelte toho proklatého zrádce Sinclaira!”

Melvin Hunt stiskl spoušť.

McLean ještě ani nedořekl a už se ozval výstřel!

Výstřel z pušky, pomyslel jsem si a čekal jsem, kdy ucítím kulku, která mě strhne do absolutní tmy.

Jak to, že jsem byl schopen rozeznat výstřel z pušky?

Vždyť už jsem měl být dávno mrtvý!

Kulka zasáhla jiný cíl.

Viděl jsem postavu muže, který vrávoral ze tmy. Držel v ruce pušku, která mu najednou byla těžká. Ve chvíli, kdy se vpotácel do světla, se zhroutil k zemi i se svou puškou.

Oddechl jsem si a vzápětí jsem uslyšel vyděšený výkřik. Byl to McLean, který tak dal najevo své zklamání. Teprve teď jsem si uvědomil, že ho stále držím v šachu berettou.

“Jen klid, McLeane, klid,” napomenul jsem ho.

Nastalo obecné zděšení. Viděl jsem, jak ostatní muži ztuhli na svých místech. Ve tmě musel být neznámý střelec, který mi zachránil život. Napadlo mi, že Suko pušku nemá, proto muselo jít o někoho jiného.

Že by si přivedl pomocníka?

Slyšel jsem, že McLean těžce dýchá, a mírně jsem uvolnil stisk. Zalapal po vzduchu. Teprve pak se zmohl na to, aby ze sebe vysoukal otázku: “Kdo to byl, Sinclaire? Kdo to ke všem ďasům udělal?”

“To nevím.”

“Podrazil jsi nás. Jsi úplně stejný jako ta Sinclairová. Lstivý lotr a zrádce. Takoví jste všichni, vy proklatí Sinclairové.”

“Nemluvte nesmysly, McLeane! Snažte se konečně rozumně myslet! Kdo mě chtěl nechat popravit? Vy! Vy jste se snažil vyhecovat své muže, aby mě zastřelili! Jste zatvrzelý starý osel, McLeane. Nic jiného vám bohužel nemohu říct.”

“Dobrá, vyhrál jste teď malou bitvu, ale ne celou válku. My této zemi navrátíme její čest. Nevím, zda je můj kamarád mrtvý, ale pokud padl za svou vlast, za Skotsko, pak už ze svého jména smazal potupu. Trpěli jsme už příliš dlouho, Sinclaire. Ale s tím je teď konec. Když se na vás podívám, Sinclaire, tak…”

“Držte hubu, McLeane!”

A on opravdu zmlkl, což mě překvapilo. Nemohl v této chvíli očekávat žádnou podporu, protože jeho muži byli zvyklí na příkazy a teď tu stáli bez hnutí. Báli se toho neviditelného střelce ze tmy. Nikdo z nich nevěděl, kdo vystřelil. Předpokládal jsem, že to byl někdo, kdo přišel se Sukem.

McLean se zase vzpamatoval. Nedokázal prostě mlčet.

“Poslouchejte mě dobře, Sinclaire. Už nemůžete nic změnit. Dnešní noc totiž rozhodne. Vojsko duchů se už připravuje. Nebo jste ještě neucítil pach staré krve? Je to krev našich statečných bojovníků, kteří padli v poslední bitvě s Angličany. Ta krev prosákla do půdy, a tam čekala. Je naší povinností pomstít své statečné předky, a jejich duchové už se připravili, aby nám pomohli.”

“Naopak, vy už nic nezměníte, McLeane. S tím strašením je konec!”

“Co si myslíte, že zmůžete?”

“Vy odtud odjedete. Prostě zmizíte. Měli jste smůlu, že jste padli na policistu. Obviním vás a postavím před soud. Takovému jednání musí být učiněna přítrž. Z vašeho slavného útoku duchů bude jen bouře ve sklenici vody.”

“Velká slova zrádce. Kdo si myslíte, že vám věří, Sinclaire? Já ne.”

“Nemůžete zastavit čas, McLeane. Teď to tady pěkně rozpustíte a vy osobně pojedete se mnou. Je vám to jasné?” Zasmál se. Napřed tiše a potom stále hlasitěji, až už se nedokázal ovládat. Jeho smích se mi vůbec nelíbil. Neviděl jsem žádný důvod, proč se tak rozesmál, ale všiml jsem si,

že má oči obrácené k nebi.

Držel jsem mu berettu nadále pod bradou a zadíval se tam také.

Ta změna se nedala přehlédnout. A nemohu říci, že by se mi líbila. Nebe bylo temné, protože byla noc, ale přesto se jistým způsobem změnilo. Mezi mraky se objevila podivně světlá barva, v tuto noční dobu nanejvýš nepřirozená.

Byl to zvláštní odstín žluté, jako bývají mraky při bouřkách. Ta barva připomínala síru, která lidem odjakživa nahání strach.

Zde tomu nebylo jinak.

Zatím však nemohlo být o bouři ani řeči. Bylo absolutní ticho. Dokonce i vítr ustal. Koneckonců, mohl to být onen pověstný klid před bouří.

Že každou chvíli propukne, to bylo jasné. Může to trvat několik minut nebo vteřin. Všichni se najednou dívali k nebi.

“Teď už neodjedeme!” zašeptal McLean. “Už je pozdě!”

“Na co pozdě?” zeptal jsem se.

“Uvidíš sám, Sinclaire. Teď zažiješ na vlastní kůži, co jsou to rozpoutané živly z jiného světa.” Pustil jsem ho, protože nemělo smysl ho dál držet. Oba jsme se museli

připravit na to, co se blížilo, a najednou jsme byli na téže lodi.

Obloha byla zatažená. Mračna nám plula nad hlavami jako temné ostrovy a mezi nimi svítila ona podivná žluť, která chvílemi světlala a vypadala ještě tajemněji.

“Už brzy!” zašeptal McLean a podíval se mi do očí.

“Brzy už to přijde. Útok už nikdo nezastaví. Je na cestě.”

Zasmál se mi do obličeje a pak se obrátil ke svým mužům. “Připravte se, velká bitva za chvíli začne. Vy jste vyvolení, vy ji prožijete. Smrt našim nepřátelům!”

“Smrt našim nepřátelům!” opakovali po něm ostatní.

Ale pak jsme uslyšeli jiný hlas, který jen mně nebyl cizí. Ze tmy promluvil Suko. “Budeme ti krýt záda, Johne!”

“Výborně.”

Mluvil v množném čísle, ale já se na nic neptal, protože McLean ke mně obrátil hlavu a zadíval se mi do tváře.

“Teď mám důkaz, Sinclaire, že jste se nezměnili. I ty jsi stejně odporný zrádce jako všichni Sinclairové.”

Neposlouchal jsem jeho urážky, protože teď byly

důležité jiné věci.

Všichni jsme zaslechli tiché vytí…

Ozývalo se ze západu. Připadalo mi to jako vytí mučených tvorů, kteří tímto způsobem dávají najevo svou bolest. Křik a vytí sílilo. Po nebi se zvuky šířily jako přes akustický zesilovač a byly slyšet velmi zřetelně.

A současně se měnily.

Teď zněly dutěji, tajemněji, jako by někdo pískal na flétnu.

Teď už se mezi muži nenašel ani jediný, kdo by neměl pohled obrácený k nebi a nepozoroval masu mračen, která

už zdaleka nebyla tak klidná. Některá z nich se viditelně chvěla, jiná se zastavila na místě.

Huuu… huuuhhh…

Tak nějak zněl zvuk z nebe a všem naskočila husí kůže. Ani já jsem nebyl ušetřen. Zdálo se, že nebe na nás vypouští bezpočet příšer, které se nad námi vznášejí a vydávají ty strašidelné zvuky.

Potom se ozval hukot, který oznamoval bouři.

Mělo nás to varovat, ale ti lidé natolik upoutali naši pozornost, že jsme hukot přeslechli.

Mraky se najednou pohnuly. Zmocnil se jich vzdušný vír a neuvěřitelnou rychlostí je roztočil na obloze. Bouře vyčistila horizont, kde zůstala jen žlutá.

Vypadalo to jako obrovský ubrus, který někdo vytáhl z hlubin země a rozprostřel po obloze.

McLean se choval jako šílenec. Skákal do výšky a vyhazoval rukama. “Duchové už jsou tady! Konečně jsme to dokázali! Mrtví se ohlásili! Padlí chtějí, abychom je pomstili. Stojí při nás! Jsou s námi, kamarádi! Duchové Vysočiny nezapomněli!”

Nevadilo mi, že ostatní jeho plamenné řeči naslouchají.

Díval jsem se na nebe, kde se děly divné věci.

Mraky tančily v divokém víru bouře. Duchové byli v nich, ale prozatím se nezjevili.

Nebo ano?

Změna nastala na západě. Na nebi se objevily jemné proužky, jako by je někdo namaloval.

Bouře byla ještě nad námi, zatím nikoho z nás nepostihla a nesmetla nás k zemi, ale první znamení, že k něčemu dojde, se nedala přehlédnout.

Od západu se blížilo něco strašného. Bouře s sebou přinášela tajemné bytosti. Byly ještě daleko, ale přesto jsem měl pocit, že už jsou tak blízko, že na mě mohou zaútočit.

Jsou to duchové?

Každý z nás si duchy představuje jinak. Já je viděl tentokrát jako vybledlé, zvláštní bytosti bez těla, a přesto měli svůj tvar. Jejich hlavy byly hladké, obličeje bez nosu. Pod nimi jakési stíny, které snad byly jejich těly. Ústa otevřená, jako by chtěla kousnout, a ruce podobné kostlivčím pařátům.

Hnali se k nám od západu a na nebi nebylo překážky, která by je mohla zadržet. Nebe patřilo jim a doprovázela je tajemná melodie. Hudba z onoho světa. Tóny, které zněly dutě, které křičely jako mučené bytosti, které mučily i naše uši, až se konečně spojily s hukotem bouře.

Pak už bylo vojsko duchů nad námi.

Dlouho jsme na ně čekali a teď se na nás řítilo plnou silou.

Vrhalo se na nás z nebe jako obrovité zvíře na svou kořist.

Tou kořistí jsme měli být my.

Bouře nebrala ohled na přátele či nepřátele. Nečinila rozdíly a zasáhla McLeana o okamžik dřív než mě. Malý chlapík se najednou zvedl nad zem, vyděšeně vykřikl a pak už ho bouře unášela s sebou. Já se chtěl rychle sehnout, abych nastavoval živlu co nejmenší plochu, ale už jsem se k tomu nedostal. To velké zvíře se na mě vrhlo také a najednou mi nepředstavitelná síla podrazila nohy…

9

Stal jsem se hračkou v rukou obra, ale brzy jsem se mu omrzel, tak mě odhodil. Letěl jsem vzduchem a nejdřív jsem mával rukama, ale pak jsem si jimi kryl hlavu. Proto jsem neviděl, v jaké výšce od země se vznáším. S hrůzou jsem očekával přistání, protože mohlo být moc nepříjemné. Mohutná síla mě najednou tiskla k zemi. Nedokázal jsem potlačit výkřik, který utichl, když jsem dopadl na zem.

Přistál jsem poměrně mírně. Můj pád utlumila tráva a porost. Cítil jsem pod rukama a na obličeji mokro.

Určitě jsem dopadl do krvavé louže. Odvrátil jsem odporem tvář a při nádechu mě to zabolelo.

Ale na takové maličkosti jsem nesměl dbát. Převrátil jsem se na pravý bok, abych viděl, co se bude dít dál.

Smetlo to i ostatní muže. Slyšel jsem jejich bolestné, ale i zlostné výkřiky. Některými to smýkalo po zemi. Bouře byla jako obrovské zvíře, které se po dlouhém zajetí konečně dostalo na svobodu.

Řádila jako strašný přírodní živel po obloze i na zemi. Strhávala všechno, co nebylo přibité nebo přinýtované. Ohýbala trávu, zvedala menší předměty do výšky, jen mračna prachu se neobjevovala, protože země byla prosáklá vlhkostí.

Nechci tvrdit, že mi řádění duchů nevadilo, ale vyrovnal jsem se s ním a dokázal jsem se převrátit na záda. Uviděl jsem je okamžitě: Duchové mrtvých už ovládli celý horizont. Stali se pány oblohy.

Z nebe se ozýval ohlušující rachot, jako by nás měl už on sám zastrašit. Do toho se vmísily různé hlasy rozdílné síly a v odlišných tóninách a spojovaly se v jednu velkou, značně disharmonickou symfonii.

Příšery ovládly nebe. Nedaly se zabrzdit, řídily se zákony, které jsem neznal. Onen svět otevřel brány a vypustil duchy, kteří v něm nenacházeli klid, dokud konečně neodčiní svou pohanu. Totéž měl v úmyslu McLean se svými muži.

Zatím ještě neútočili.

Jen vířili a vznášeli se nad námi. Byli v neustálém pohybu. Chvílemi to už vypadalo, jako by chtěli sestoupit ze svých pozic, vrhnout se na nás a pohltit nás jako obrovská otevřená tlama.

Vytvářely se tlakové vlny, které se tlačily dolů. Pak se znovu zvedaly vzhůru za doprovodu ohlušujícího kvílení a

hukotu. Začínal jsem mít dojem, že už nejsem v normálním světě, ale v nějakém jiném, velice vzdáleném.

Co asi tihle duchové nakonec udělají?

Zatím se drželi ve výšce, až to budilo dojem, že tam chtějí zůstat.

Dosud je vítr hnal od západu k východu, ale teď se točili v kruhu. Byl to kruh obrovského průměru, který se postupně změnil ve vír ve tvaru trychtýře, pomalu sestupujícího k zemi.

Větrná smršť! Snášelo se na nás něco strašného. Slyšel jsem o takových úkazech už dřív a věděl jsem, že následky mohou být smrtelné.

Díval jsem se se zatajeným dechem, jak se na nás řítí, a nemohl jsem proti tomu nic dělat.

Uvědomil jsem si, že musím pryč!

Než jsem svůj záměr stačil realizovat, přesvědčil jsem se, co se stane, když se vír někoho zmocní. Odnesli to dva muži, kteří leželi na zemi jako já a náhodou mu byli blíž. Pokoušeli se udržet, ale nedokázali to. Vír je vynesl do výšky jako dvě peříčka.

Jako by je vysál obrovský vysavač. Byli úplně bezmocní. Ruce a nohy jim létaly na všechny strany. Vír si s nimi dělal, co chtěl.

Slyšel jsem je křičet?

Možná jsem si to jen namlouval, protože ty kvílivé zvuky vše přehlušovaly. Málem se mi z nich rozskočila hlava.

Pak jsem viděl, jak vír obě těla vyplivl. Nebožáci letěli vzduchem jako hadroví panáci a dopadli někde ve tmě na zem.

Ale větrný vír se přesouval dál stejným směrem.

Musel jsem pryč, ale běžet jsem nemohl, bouře by mě smetla. Nemohl jsem se pohybovat ani v předklonu. Všude kolem bylo plno rukou, které se po mně natahovaly a strhávaly mě k zemi.

Snažil jsem se postavit na všechny čtyři. Bouře mnou smýkala a rvala mi šaty z těla.

Jen s námahou se mi podařilo otočit hlavu doprava, odkud přicházelo nebezpečí.

Vír se točil dál.

Nad zemí křepčili duchové. Skutečně. Viděl jsem v tom větrném víru pokřivené tváře a postavy, které byly v neustálém pohybu a měnily své tvary z vteřiny na vteřinu.

Daleko jsem se nedostal.

V žádném případě to nešlo rychle.

Větrný vír se ke mně s hukotem blížil. Byl to zvuk, na který nikdy v životě nezapomenu. Jako by říše duchů otevřela své brány a pustila ty tajemné bytosti na svobodu. Konečně byly volní, konečně se mohli na tomto světě vyzuřit. Zmocnili se každého, kdo jim přišel do cesty, každého pohltili. Chtěli se pomstít a nebrali na nikoho ohled.

Přesto jsem to zkusil.

Jak jsem se mírně nadzvedl, ostrý vítr mi profukoval šaty.

Byl to asi takový pocit, jako by se mi pod tělo vsunula neviditelná ruka, na chvíli mne nadzvedla, ale pak se mnou zase praštila o zem.

Zůstal jsem ležet.

Už jsem neměl sílu se zvednout.

Obrátil jsem se tváří k větrnému víru jako člověk, který se chce podívat smrti do očí. V tu chvíli jsem si něčeho všiml.

Mezi mnou a vírem se objevilo namodralé světlo. Blikalo, rozsvěcovalo se a zhasínalo, jako by někdo vysílal signály. Několikrát za sebou.

A najednou přišla jako blesk z čistého nebe. Stála tam se svými meči a postavila se proti větrnému víru.

Konečně! Dostavila se Geraldina Sinclairová!

Mělo to být překvapení. Pro mne však nebylo tak velké. Ona byla přece tím žolíkem ve hře, jediným aktérem, který mohl tu větrnou smršť zastavit.

V prvním okamžiku vypadala jako zlá víla z pohádky, případně jako bojovnice z fantastického filmu. Ale já už si na ni zvykl. Věděl jsem, že nejsme nepřátelé. Měl jsem však své pochybnosti, zda dokáže vzdorovat tak obrovské síle.

V srdci víru křepčili duchové děsivých tváří. Síla rotace je tiskla k sobě a jejich tváře byly jejím účinkem protáhlé. I jejich postavy vypadaly delší, jako láhve s dlouhými hrdly. Stejně zdeformované byly i jejich tváře s otevřenými ústy a očima jako protažené ovály.

Neslyšné výkřiky?

Jestli něco takového existuje, pak tváře těch mrtvých vypadaly, jako by křičely. Přitom nevydaly žádný zvuk.

Větrný vír už vlastně měl dávno uchvátit Geraldinu, ale nic takového se nestalo, protože se přestal otáčet.

Dva nesmiřitelní nepřátelé najednou stáli proti sobě. Z mého pohledu to vypadalo, jako by se navzájem měřili. Chvíli mi trvalo, než jsem si všiml, že bouře utichla. Ještě sice foukal vítr, ale v porovnání s tím, co se dělo ještě před chvílí, už byl slabý.

Geraldina byla ke mně obrácena zády. Vítr jí rozevlál její úbor, který vypadal jako pohřební rubáš.

Pak vytasila meče.

Dva bleskové pohyby, a v každé ruce držela jeden! Ničemu jsem nerozuměl.

Chtěla snad bojovat meči proti duchům? Vypadalo to směšně, ale ona to přesto chtěla udělat. Silou, kterou bych u ní nikdy nečekal, zamávala meči a pak promluvila: “Chci, aby byl konečně nastolen mír! Chci také, abyste vy, duchové mrtvých, konečně dosáhli pokoje! Chci dál žít na svém ostrově v klidu. Minulost je pryč, nechť je tedy konečně pohřbena. Nemá smysl ji probouzet. Tato země se stala součástí jiné a mnohem silnější země. Není jí to k neprospěchu. To by měli všichni pochopit!”

Duchové nereagovali. Možná byla ta slova určena spíše nám a já toho využil k tomu, abych se postavil.

Nevěděl jsem, zda duchové její slova slyšeli, ale lidé je slyšeli dobře.

Slyšel je i McLean, který byl volný a jako vůdce musel jít svým mužům příkladem. Nechtěl za žádnou cenu vypadat jako poražený.

Jeho cílem byl boj a on nemínil ustoupit. Slyšel jsem ho křičet a otočil jsem se.

McLean si musel při pádu poranit pravou nohu. Táhl ji za sebou při chůzi a kulhal. Visela mu bezvládně jako kus dřeva.

Ale McLean byl muž, který se nevzdává. Typický fanatik, který není schopen pochopit nesmyslnost svého počínání a je ochoten pro svou věc položit život.

Kulhal ke svému cíli. Slyšel jsem ho naříkat a tiše sténat. Napřáhl ruce před sebe, jako by chtěl zadržet budoucnost. V jeho obličeji se mísilo zoufalství a naděje současně. Byl celý zpocený a nedíval se ani na mě, ani na Geraldinu, která jeho sténání slyšela také.

Otočila se k němu.

Zadíval jsem se jí do tváře.

Na krátký okamžik se zatvářila nechápavě, protože nemohla pochopit, že někdo může být tak šílený a chtít se do toho boje plést.

“Zůstaňte stát, McLeane!” zavolal jsem.

Slyšel mou výzvu, ale nedbal jí. Kulhal dál. Prostě se nechtěl vzdát. “Skotsko nesmí být zapomenuto. Duchové mrtvých obyvatel mi pomohou.” V prosebném gestu zvedl ruce k nebi, kde se rýsovaly veliké obličeje duchů.

“Zůstaňte stát, McLeane!”

“Ne, to neudělám!”

Kulhal kolem Geraldiny a ona ho nezastavila. Nechala ho jít vstříc zhoubnému víru. Tak sám, dobrovolně, kráčel do záhuby.

To jsem nemohl dovolit.

Byl jsem zvyklý bránit životy druhých lidí. Nedokázal jsem zůstat stát na místě a přihlížet nečinně, co se s ním

děje. Rozběhl jsem se k víru, abych tam byl dřív, než bude McLean pohlcen.

Musel jsem se dostat do Geraldininy blízkosti, což jsem poznal podle onoho modrého světla, které ji obklopovalo. Projelo mnou jako elektrický proud. Byl jsem rychlý a doufal jsem, že doběhnu nešťastníkovi včas na pomoc, jenže v tu chvíli zasáhla Geraldina. Nechtěla dovolit, abych jako Sinclair riskoval svůj život.

Pohnula rukou, levou, protože z té strany jsem kolem ní

běžel.

Zasvištění meče mě mělo varovat, ale všechno šlo příliš rychle. Než jsem stihl uhnout hlavou před dopadajícím mečem, zasáhl mě.

Byla to krátká sečná rána. Chladná ocel mi dopadla na čelo. V hlavě mi zajiskřilo a pak se pode mnou podlomila kolena.

Neupadl jsem, ale všechno jsem viděl rozmazaně a nemohl jsem pokračovat v běhu.

“To nebylo moudré, co jsi chtěl udělat,” slyšel jsem mluvit Geraldinu. Její hlas zněl zastřeně, jakoby z dálky.

Ale já ho neposlouchal. Chtěl jsem zachránit McLeana, fanatika, který chtěl za každou cenu nemožné. Viděl jsem ho poněkud rozmazaně, jak stojí před vírem téměř na dosah ruky.

Chtěl dovnitř.

A také se tam dostal.

Něco ho zvedlo ze země jako velký magnet. Jeho tělo se chvíli vznášelo ve vzduchu.

Pak se ho vír zmocnil. Už neměl žádnou naději.

Větrný vír ho vtáhl.

McLean odešel dobrovolně k duchům. Přál si to. Chtěl být u spolubojovníků, ale byl živý a duchové mezi sebou živé nestrpí.

Jeho výkřik jsem zřejmě slyšel jen ve své fantazii. Vír se zase prudce roztočil a stoupal k nebi. Jeho síla málem strhla i mne.

Stěží jsem udržel rovnováhu, ale to už byl vír vysoko, vysoko mimo dosah mých rukou.

A s ním i McLean.

Nevnímal jsem bolest v hlavě. Obrátil jsem se směrem, kde stála Geraldina, a ta na mne pokývla hlavou.

“Viděl jsi, co se s ním stalo, Johne. Nechybělo moc, a stihl tě stejný osud.”

“Ano, já vím.”

“Oni jsou silní. Vezmou si každého, koho chtějí. Stále znovu jsou nuceni opouštět říši duchů, aby se jako bouře proháněli nad bitevním polem.”

“To jsem viděl. Už to skončilo?”

Geraldina se na mě chvíli dívala svýma velkýma očima a pak řekla: “Ne, Johne, neskončilo. Noc je dlouhá. Byl to jen první útok. Další budou následovat. Oni nemohou přestat.”

“Děkuji, to jsem chtěl slyšet.”

I můj přítel Suko první útok přežil. Našel jsem ho klečet u člověka, který padl jako první za oběť kulce.

“Je mrtvý?” zeptal jsem se.

Suko zavrtěl hlavou. “Ne, jen postřelený. Melvin Hunt je opravdu profesionál. Kulka je v pravém rameni. Jeho přátelé by ho měli odvézt k lékaři, aby ho ošetřil.”

Tím mě upozornil na ostatní muže. Ti byli zvyklí poslouchat příkazy svého vůdce a teď potřebovali někoho, kdo by jim řekl, co mají dělat. Ti dva, se kterými si vír pohrál, naštěstí nebyli těžce zraněni. Měli však četné pohmožděniny a mohli chodit jen s cizí pomocí.

Vysvětlil jsem těm mužům, že tady už nemají co hledat.

Chtěl jsem, aby nastoupili do svých aut a odjeli.

Nekladli žádný odpor. Suko s Huntem odnesli raněného do auta a položili ho na zadní sedadlo. Doufal jsem, že všichni už konečně pochopili, že není dobré přivolávat zpět minulost a napravovat ji.

Nikdo z nich neprotestoval. Neozvalo se jediné slovo proti tomu, co jsem řekl. Cítili se poraženi. Teď už nepomýšleli na to, že by použili své zbraně.

Spokojeně jsme je pozorovali, jak nastupují do aut a odjíždějí.

Suko, který stál kousek ode mne, konstatoval: “Dopadlo to lépe, než jsem očekával.”

“To tedy ano.”

Suko pokrčil čelo a zeptal se: “Proč jsi to řekl takovým podivným tónem?”

“Protože to bude pokračovat.”

“To ti řekla Geraldina?”

“Ano, a já nemám důvod nevěřit jí.”

“Je to ale opravdu neuvěřitelné, Johne, i pro mne, a to jsem na ledacos zvyklý. Oni si přijdou v podobně větrného víru a odnesou si oběť. Co to má znamenat?”

“V podstatě dělají to, co měli v úmyslu i ti zatvrzelí Skotové. Žijí v zajetí kletby a nemohou se jí zbavit. Jejich porážka zde v Cullodenu se usadila hluboko v jejich nitru a ani jejich údajná zrádkyně dosud nenalezla klid.”

Zatímco jsem mluvil, pátral Suko očima po Geraldině. Ale marně. Bylo však nepravděpodobné, že by odešla. Určitě drží stráž ve tmě.

Pomalu se k nám loudal Melvin Hunt. Teprve až jsem mu poděkoval za záchranu, jeho obličej se poněkud uvolnil.

“To nebyl žádný mimořádný výkon pro člověka, jako jsem já. Jenže proti duchům není moje puška nic platná. Kromě toho mi zvedání levé ruky působí bolest. Už asi nebudu schopen přesně střílet. Nevěděl jsem, že se něco takového může stát. Nikdy v životě bych tomu neuvěřil. Je to šokující, když se člověk na vlastní oči přesvědčí, jak legenda ožije.”

“Máte pravdu,” odpověděl jsem. “Pro toho, kdo se

těmito věcmi nezabývá, je to vždycky trochu překvapení.”

“Trochu, pane Sinclaire? To je dobré, něco takového by mi ani ve snu nenapadlo!”

“To je možné.”

“A co se stalo s tou ženou?”

“Ceká.”

“Kdo to vlastně je?”

Usmál jsem se. “Řekněme, že jedna moje vzdálená

příbuzná.”

“Sinclairová?”

“Ano. McLean ji označil za zrádkyni, kvůli níž tehdy Skotové prohráli bitvu. Nevěřím, že má pravdu, protože jediné, oč usilovala, byl mír. Chtěla zabránit krveprolití.”

Melvin Hunt zamrkal. “Rozuměl jsem vám dobře, pane Sinclaire? Zrádkyně? Tehdy?”

“Ano.”

“Pak by už dávno měla být po smrti. Rozpadlá na prach.”

“Vlastně ano.”

“Jenže není, jak vidím.”

“Vidíte správně.”

Hunt učinil výmluvné gesto. “Promiňte, nechci se vás ptát na důvody. Pokusím se to vzít tak, jak to je. Ale jednu otázku bych si přesto dovolil. Mohu doufat, že útok duchů skončil?”

“To bohužel ne.”

Hunt polkl. “Proboha, takže ono to přijde znovu?”

“Ano.”

Hunt zaťal pěsti a řekl: “To je strašné, co mám dělat?”

“Nechej nás tu samotné,” vpadl mu do řeči Suko. “Věř mi, bude to tak lepší.”

“Proč?”

“Melvine, vrať se domů. Tam budeš v bezpečí. Až se bouře vrátí, tedy až duchové znovu zaútočí, mám-li být přesný, nemohl bys nám stejně pomoci. Musíme se proti ní postavit sami. Nechej to na nás.”

“A vy si myslíte, že je sami dva zastavíte?”

“Doufáme.”

Hunt chviličku váhal a nakonec souhlasil. “Dobrá, vrátím se domů. Culloden musí konečně najít klid. Nechci,

aby se ještě někdy po obloze přehnala podobná smršť. Chci žít v klidu a psát své knihy.”

Suko mlčky pokyvoval hlavou.

Hunt nám popřál hodně štěstí a řekl, že bude všechno pozorovat zpovzdálí. V tom mu nemohl nikdo bránit. Před námi teď ležel těžký úkol.

Melvin Hunt zmizel v dolíku, kde nechal stát svůj džíp. Teprve až zvuk motoru v dálce dozněl, dali jsme se se Sukem do pohybu.

“Předpokládám, že chceš najít svou příbuznou,” řekl Suko.

“Ano, máš pravdu.”

“Kde asi je?”

“Culloden je velký, ale předpokládám, že se ve vhodnou chvíli zase ukáže.”

“Až duchové znovu zaútočí?” Pokrčil jsem rameny.

Cesta před námi byla volná. Před chvílí jsme měli možnost přesvědčit se o síle bouře. Některé stromy byly vyrvány z kořenů a přeneseny daleko od původního místa. Jen krvavé kaluže zůstaly. Leskly se ve tmě jako temné oči, hlídající každý náš pohyb. Občas jsme se některé z nich nevyhnuli, a tak jsme měli nohavice samou skvrnu.

Všechno se změnilo, i když si krajina svůj charakteristický ráz zachovala.

Obloha ale byla jiná.

Když jsem se zastavil, zůstal stát i Suko a oba jsme zaklonili hlavu. Pohlédli jsme vzhůru.

Bledá, sirná žluť zmizela. Místo ní se mezi mračna vrátila tmavě modrá, přestože nebyla tak jednotná jako

obvykle. Rýsovaly se na ní tenoučké obrysy postav, jako by je někdo namaloval jemným štětcem.

“Ještě jsou tam,” zašeptal jsem.

“To je od nich hezké,” odpověděl Suko ironicky. “A kde vězí ta tvoje Geraldina?”

“Moje Geraldina?”

“Ano, nosí přece stejné jméno jako ty.”

“Možná je v Avalonu.”

“Jak jsi na to přišel?”

Mrkl jsem na něho, “To ti řeknu později, až budeme mít víc času.”

“Později?” podivil se Suko.

“Dočkáš se, život nekončí,” ujistil jsem ho.

“No dobře, jak myslíš, Johne. Já se jen nechci znovu stát kopacím míčem nějakých nadpřirozených sil a doufám, že to s tvou příbuznou společnými silami zvládneme.”

“Tak už mi s ní dej pokoj,” řekl jsem podrážděně.

“Ty jí nevěříš?” nedal se odbýt.

Zastavil jsem se a pozorně zkoumal oblohu. Změny pokračovaly dále. Postavy mezi mraky se pohybovaly jako hadi, měnily podobu a nabývaly nových tvarů. Bitevní pole mi připadalo ještě pustější než ve chvíli, kdy jsem přišel. Nevěděl jsem, co ten dojem vyvolalo. Možná to bylo tím, že se ochladil vítr, nebo tím, že odjeli McLeanovi stoupenci a nebyla tu ani Geraldina.

Ale i to se změnilo.

Nebe nad námi se zase vyklenulo, nebylo už tak ploché a hladké. Vy dulo se do odvážné klenby jako tenké sklo, vyfouknuté zručným sklářem.

Už to začíná!

Zadržel jsem dech a po zádech mi přeběhl mráz. Každým okamžikem jsem čekal nový útok. Hledal jsem očima Geraldinu, ale tu nebylo vidět. Zato se znovu ozvalo to známé vytí a kvílení. Do toho zaznívalo praskání, jako když si obr protahuje dlouhé prsty.

Schylovalo se k bouři.

Mraky se daly do pohybu, zastínily čistou oblohu a vystřídaly kompaktní plochu, která se nám ještě před chvílí klenula nad hlavou.

Vzduch byl cítit bouřkou a násilím. Dostavily se první poryvy větru. Drželi jsme se se Sukem vzájemně, aby nás vítr nestrhl a neoddělil. Náš pohled byl stále namířen vzhůru, v mracích jsme hledali postavy.

A ony přicházely.

Obrovští duchové, kteří vypadali jako velké průzračné bytosti, podobné monstrózním rybám s otevřenými tlamami.

Byla to hrůza!

Bouře se k nám blížila. Orkán z jiného světa, před kterým se nezastavila jen jediná bytost. Byla to Geraldina Sinclairová, která se zjevila jako jezdkyně mezi dvěma přízraky a nechala se jimi unášet.

Ne, nenechala.

Bojovala s nimi několika meči najednou a její výkřiky doléhaly až k nám.

Pak už vítr strhl i nás dva!

Něco mě uhodilo do krku. Byla to Suková pravá bota.

Oba jsme letěli vzduchem, neschopni ovládat své údy.

Bouře si s námi dělala, co chtěla. Táhla nás za sebou, chvíli nás srážela dolů, aby nás v příštím okamžiku zase vynesla vzhůru. Pohrávala si s námi jako s útržky papíru.

Neodvažoval jsem se podívat, v jaké hloubce pod námi je pevná země. Vítr mi rval vlasy z hlavy. Bičovaly mi obličej. Vůbec jsem měl pocit, jako by mi živly hodlaly rozlámat všechny kosti v těle.

Viděl jsem těsně před sebou ony tajemné bytosti, studené jako led, které se po mně sápaly. Ale to všechno byl jen zrakový vjem. Byly tu a zároveň nebyly. Cítil jsem je jako ledový dech a dokonce i křížek na mém krku byl studený jako kus ledu.

Po mé pravé straně se vznášel Suko. Jeho pohyby byly stejně pomalé jako moje. V této situaci jsme toho nemohli moc dělat. Proti takovým soupeřům jsme nemohli použít žádné zbraně.

Nebyli jsme už v našem světě, byli jsme strženi do světa duchů a pravděpodobně jsme právě nasedli hrobníkovi přímo na lopatu.

A pak jsem uviděl záblesky, zář a světelný oblak. To byla ona. Přijela na bouři. Ta, kterou označili za zrádkyni, se teď změnila v bojovnici. Já i Suko jsme viděli, jak dokonale ovládá své meče, oháněla se na několik stran současně. Meče se bořily do průsvitných těl duchů. Geraldina stála vzpřímeně a neúnavně se bránila proti útokům ze všech stran.

Zato já a Suko jsme byli unášeni bouří, aniž bychom se mohli zachytit pevného bodu. Stali se z nás ubozí statisté a vypadalo to, že to tak zřejmě zůstane až do konce.

Ale mýlili jsme se.

Geraldina se najednou zjevila přímo před námi. Díval jsem se jí do tváře, v níž se zračila téměř zvířecí divokost. Cop jí vlál ve větru téměř kolmo k hlavě a já věděl, že ode mne něco chce.

“Tvůj křížek, Johne!”

Nebyl jsem schopen mluvit, mohl jsem jen naznačit

přikývnutím, že jsem ji slyšel.

Geraldina mou odpověď přijala a vsunula mi svůj meč pod šaty. Cítil jsem studenou ocel na těle a znovu jsem se podivil, s jakou přesností dokázala s tak těžkou zbraní zacházet.

Chtěla si vzít můj křížek, ale vtom na mě shora dopadlo mrtvé tělo. Byl to McLean, v jehož křídově bílém obličeji se zračila hrůza.

Pod tíhou nárazu jsem nekonečně dlouho klesal k zemi, pak se mne znovu zmocnil vítr a vynesl mne nahoru. Slyšel jsem zlostný výkřik, zavřel oči a najednou jsem měl pod nohama pevnou zem. Spadl jsem tak rychle, že jsem to sotva postřehl.

Zem pod nohama?

Ta země, která kolem sebe šířila pach vyvřelé krve?

To všechno jsem měl cítit, ale necítil. Cítil jsem něco jiného, něco svěžího jako rozkvetlou louku a z dálky jsem slyšel hlas Geraldiny Sinclairové.

“Brána je otevřena. Vracím se na ostrov. Navždy.

Duchové už se nevrátí. Bitva skončila. Našli svůj klid.”

Avalon? Slyšel jsem dobře? Copak nestojím na bitevním poli v Cullodenu, ale na Jabloňovém ostrově, tedy v Avalonu?

Muselo tomu tak být, protože tu omamnou vůni jsem necítil poprvé. Kromě toho mi Geraldina Sinclairová o tom ostrově řekla. Avalon se stal jejím domovem a ona se tam vrátila. Teprve až jsem si toto všechno uvědomil, byl jsem schopen zase jasně myslet a rozhlédnout se kolem sebe.

Duchové mrtvých už tu nebyli. Spojili se v jediný mrak a Geraldina stála před ním. Probodávala mrak meči, trhala ho na kusy. Zvítězila. Když dokonala své dílo, obrátila se ke mně.

Najednou stála těsně přede mnou a usmívala se.

“Nalezla jsem svůj klid. Zůstanu tady, už se nemusím vracet. Culloden zůstane v paměti lidí takový, jaký byl. Konečně se mi po tolika marných pokusech podařilo dosáhnout míru. Ale někdy se vyplatí čekat. Sbohem, lovce duchů, sbohem, Synu světla…”

To bylo její rozloučení. Jenže já se nechtěl rozloučit. Natáhl jsem po ní ruce a chtěl ji zadržet, ale sáhl jsem do prázdna.

Byla už daleko a vzdaloval se mi i tajemný svět Avalonu.

To, co jsem prožíval, bylo velmi mimořádné. Celé okolí postupně mizelo a já zůstal sám. Je to těžké popsat.

Stál jsem sám a viděl ji mizet. Její postava se’ zmenšovala, až nakonec vypadala jako malá panenka. Naposledy mi zamávala a byla pryč.

Geraldina Sinclairová očistila své jméno a mne tady zanechala s přáním všeho dobrého.

“Ano, Geraldino, sbohem,” zašeptal jsem. Při tom mi projelo celým tělem mrazení, od nohou až po hlavu, a teprve jemné poplácání po rameni mne z toho sna probudilo.

Usmíval se na mě můj přítel Suko. “Tak co, už jsi zase na zemi?” zeptal se.

“Ano, ale jak to myslíš? Byl jsem snad pryč?”

“To já nevím.”

“Avalon,” zašeptal jsem a rychle se podíval na zem. Žádné krvavé kaluže jsem neviděl. Vsákly se zase do půdy. Nebe nad námi bylo nádherně čisté. Mračna zmizela a hvězdy zářily jako diamanty.

“Říkal jsi Avalon?” tiše se zeptal Suko.

“Ano.”

“Proč zase Avalon?”

“Byl jsem tam. Jen kratičký okamžik. Snad vteřinu, možná minutu, nevím přesně. Ale Geraldina otevřela bránu a vešla jako vítěz. Duchové už nejsou a už nikdy nepřijde bouře. Culloden je a zůstane minulostí, Suko.”

Přikývl. “Proto jsi vypadal, jako bys byl světelné roky daleko a přesto tady. Myslel jsem, že se rozplyneš. Obklopila tě stejná modrá záře jako Geraldinu.”

“Ach, Geraldina. Rád bych se toho o ní dověděl mnohem víc.” Povzdechl jsem.

“Vážně?”

“Vážně.”

“I ona je součástí minulosti. Měl bys to tak nechat, Johne.”

“Tady ano,” zašeptal jsem. “Ale možné je, že znovu vstoupím na Jabloňový ostrov. Vzpomeň si na Nadine Bergerovou a na tajemný grál. Je tam také.”

“Máme tu mrtvého,” řekl Suko. Tou odpovědí mě vytrhl ze snění a vrátil do holé reality. Mrtvý neležel daleko. Byl ztuhlý, zmrzlý a v jeho otevřených očích se leskly zamrzlé slzy.

Odnesli jsme Geralda McLeana k Melvinovi Huntovi. Čekal nás s horkým čajem, za což jsme mu byli vděční. Potřebovali jsme se zahřát.

Ale nechtěli jsme se dlouho zdržet. Museli jsme se vrátit do Tomatinu, kde určitě měli márnici, abychom tam mohli uložit mrtvého Geralda McLeana.

“Na tento zážitek nikdy nezapomenu,” řekl Mel.

“Takové věci se člověku vryjí do paměti, o tom vás ujišťuji.”

“Ale udělejte pro nás něco,” požádal jsem ho.

“Jistě. Co to má být?”

“Nepište o tom v žádné ze svých knih.”

“Dobrá, nenapíši. Stejně by mi to nikdo nevěřil. Jsem historik a raději se držím skutečností. Nebo snad… Vy dva jste snad někdy zažili nějakou bouři související s útokem duchů?”

Jako bychom se dohodli, oba zároveň jsme se Sukem zavrtěli hlavou. A přítel se zeptal: “Útok duchů? O něčem takovém jsem nikdy neslyšel. Ty ano, Johne?”

“Ne. Co by to mělo být?”

Všichni tři jsme se zasmáli na důkaz, že si rozumíme…

KONEC