Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 30 - Kyvadlo

Kovová hlaveň pušky se zasunula mezi hustou zeleň listí a přesně mířila na čelo muže, který stál před křovím se zdviženýma rukama.

Na vteřinu zavládlo ticho. Asi mě odněkud sleduje, pomyslel si ten muž a zůstal nehybně stát.

Potom uslyšel hlas: “Ty jsi Marek?” Ano

“Nositel kůlu?”

“Správně.”

Hlaveň pušky vypadala, jako by někdo mezi listí nalepil nějaký cizí předmět, který tam nepatří. “Dokaž to!”

“Rád, ale za předpokladu, že se budu moct hýbat.”

“Ale jestli se o něco pokusíš…”

“Žádný strach, i když už nejsem nejmladší, chtěl bych ještě nějakou dobu žít.”

“Dobrá,” odpověděl neznámý hlas.

Marek toho muže ještě nikdy neviděl a přemýšlel o tom, jak asi vypadá. Určitě necivilizovaně, ale to v této krajině nehraje žádnou roli.

František Marek, prošedivělý, menší a mírně sehnutý muž, zasunul pravou ruku pod kabát. Ano, může dokázat, že je Nositelem kůlu a teď mu ani nic jiného nezbývá.

Starý, do ostré špičky ořezaný dubový kůl, se zahřál teplem jeho těla. Slunce stálo na nebi jako veliký žhavý míč, který chce svými horkými paprsky udělat ze země parní lázeň.

Marek rád cítil ve svých prstech hladce ořezané dřevo a opatrným pohybem ho vytáhl zpod kabátu.

Podržel ho tak, aby se na něm mohlo odrážet slunce pronikající mezerami mezi listím.

“Vidíš ho?”

“Ano.”

“A jsi spokojen?”

“Ovšem.”

“Mohu ho tedy opět schovat?”

“Nic proti tomu, ale za podmínky, že se jinak ani nehneš!”

“Neboj se, nepohnu.”

Marek se zadíval do křoví. Listí se zahýbalo, jak z něj muž vytáhl hlaveň. Na cestu, kde Marek stál, se dostane jedině obloukem kolem křoví. Marek svou zbraň znovu schoval pod kabát a napětí v něm povolilo.

Vydechl si.

První překážku měl za sebou. Věděl, že nebude snadné dostat se k cíli, i když mu oni sami poslali zprávu. Kolik toho na ní bylo pravdy, to teprve bude muset zjistit. Bude-li všechno, co zatím zjistil, souhlasit, pak bude mít on, Marek, důvod se radovat. Ale ještě má před sebou dlouhou cestu.

Ocitl se v kraji rozsáhlých lesů. Byla to temná, ponurá krajina i v létě, když svítilo slunce.

Úzkou pěšinu mezi stromy bylo sotva vidět a on byl už na cestě několik hodin. Musel své staré tělo pořádně namáhat a byl rád, že popis souhlasil, jinak by teď nestál před hlavní vojenského samopalu ozbrojence, kterého stále ještě neviděl, ale slyšel. Teď za ním zašustily větve, jak muž vyšel ze svého úkrytu. Do toho zvuku se mísil bzukot hmyzu, který Markovi neustále poletoval v hejnech kolem hlavy.

“Smím se obrátit?” zeptal se.

“Ano, smíš.”

Marek se pomalu obracel. Bylo strašné horko a on se potil. V jeho věku už člověk horko špatně snáší, uvědomoval si to každé léto. Kromě toho neměl kam spěchat.

Poprvé uviděl druhého muže, který před ním stál rozkročen, s ruským samopalem přes rameno, avšak připraven ke střelbě. Byl to ještě mladík. Nemohlo mu být víc než pětadvacet. Na hlavě měl zelenou vojenskou brigadýrku, kterou si posunul dozadu, aby líp viděl. Zpod ní mu vykukovaly černé vlasy. Nad horním rtem mu rostl hustý knírek. Nos měl zahnutý a posunutý v obličeji našikmo, jako by mu do něj někdo v minulosti praštil.

Jinak byl oblečen v uniformě, která sestávala z šedé košile s krátkým rukávem a zelených kalhot.

Sako si sundal a rukávy si uvázal kolem pasu. Na nohou měl zablácené vysoké holínky.

“Když už teď víš, kdo jsem, smím se zeptat, s kým mám tu čest já?”

“Ne, to nesmíš.”

“Škoda.”

“To se dozvíš později.”

Ale Marek se nedal jen tak odbýt. “V každém případě nejsi starý Jurij, předpokládám.”

“Vypadám tak?”

Marek se uchechtl. “To ne. Já jen, že jsem čekal Jurije, ne tebe.”

“Zavedu tě k němu.”

Marek přimhouřil oči. “To je sice hezké, ale mohu ti věřit?”

“Budeš muset!” odpověděl voják a pověsil si samopal přes rameno.

František to vzal na vědomí, ale neodpustil si, aby nepokračoval:

“Vypadáš jako voják. Nejsi náhodou dezertér?”

“Tak nějak.”

“Ale určitě nejsi z rumunské armády, její vojáci nosí jiné uniformy.”

“Souhlasí, jsi dobře informovaný. Ale i tak jsem z Balkánu.” Marek okamžitě pochopil. “Srb, nebo Chorvat?”

“Chorvat.”

“A žiješ tady?”

“Starý Jurij tu žije. I on je původem Chorvat. Víc už ti neřeknu.

Pojď, musíme jít, už jsme ztratili moc času.”

“Je to ještě daleko?”

“Ty to zvládneš, Marku.” Voják ho vzal za loket.

“Co to děláš!” bránil se Marek. “Nejsme ve válce a já nejsem tvůj zajatec.”

“Já jsem pořád ve válce.”

“Ale ostatní ne.”

“I ty jsi ve válce. Starý Jurij to říká taky.”

Marek si povzdechl a podvolil se. “Když to říká Jurij, tak to tak musí být.”

“Správně.”

Vydali se na cestu a vojákův stisk povoloval s každým krokem a

když se pěšina ještě víc zúžila, pustil Marka úplně. Říkal si, že kulka ze samopalu je zajisté rychlejší, než takový starý člověk, kdyby se pokusil o útěk.

Markovi připadalo, že jdou stále hlouběji do hor. Svahy byly strmější, cesta čím dál tím nebezpečnější. Pod stromy bylo velké dusno a Markovi se těžko dýchalo. Ale i když už nebyl mladý, byl houževnatý jako stará kůže. Neustále si to v duchu opakoval a tím posiloval svou vůli.

Chtěl ještě dlouho žít. Kdyby bylo po jeho, chtěl by žít věčně, aby mohl nadále pokračovat v boji proti té démonické verbeži. Nejvíc ze všech nenáviděl vampýry, ty považoval za nejhorší. Za poslední léta se z něho stal obávaný lovec vampýrů a ne nadarmo mu říkali Nositel kůlu.

Jeho starý kůl už usmrtil tolik upírů a bude to dělat i nadále, i když starý Jurij, se kterým se má setkat, hovořil o jiné, daleko účinnější zbrani proti vampýrům, ale Marek zůstane u svého kůlu.

Boj proti upírům se za poslední léta přiostřil. Věděl to i od svých londýnských přátel Johna Sinclaira a Suka. Některému z démonů se skutečně podařilo vybudovat v jiné dimenzi mocnou říši vampýrů a ten někdo byl bývalý komisař německé kriminální policie Will Mallmann, který si teď říkal Drákula II. a prohlašoval se za následníka hraběte Drákuly.

Oba muži stále ještě procházeli hustým lesem. Tady čas nebyl důležitý. Ten, kdo tudy procházel, se nedíval na hodinky, spíše se řídil východem a západem slunce.

Oba muži zaslechli tiché šumění. Znělo dost daleko. Jako by vítr pročesával koruny stromů.

“To je potok,” řekl voják.

“A co to znamená?”

“Že už to nemáme daleko. Na jaře, když taje sníh, je z něj divoká

řeka, ale teď se dá přebrodit.”

“Není na něm žádný most?”

“Je, ale ten je daleko od nás. Kromě toho je to jen taková vratká lávka, kterou při nejbližší povodni spláchne voda.

“To je špatné.”

“To ano.”

Voják, který šel napřed, dal Markovi znamení, aby se zastavil. Potom zmizel za velkým kamenem. Marek několik vteřin čekal, než se ozval drsný hlas.

“Můžeš jít.”

“Kde jsi?”

“Mávám na tebe.”

“Já tě nevidím,” mumlal Marek, kterému hlas vojáka připadal změněný, jako by se ozýval z nějaké jámy.

A tak nějak to také bylo, protože voják stál na břehu potoka, po kterém seběhl dolů. Mával na Marka zespodu a tomu nezbylo nic jiného, než jít za ním. Sjížděl po blátivém břehu pokrytém mokrým listím a nechybělo moc a byl by spadl do prudce tekoucí vody, kdyby ho jeho průvodce v poslední chvíli nezachytil.

“Pomalu, pomalu, Marku. V tomhle věku by ses neměl

přeceňovat!”

“Počkej, až budeš tak starý jako já!”

“Toho já se asi nedožiju. Já nejspíš umřu brzy, následkem kulky.”

“Ano, vypadá to tak,” souhlasil Marek.

Oba muži se pustili přes potok, což vůbec nebylo snadné, i když skákali z jednoho kamene na druhý a na nich nacházeli oporu pro nohy. Jenže kameny byly mokré a kluzké. Přes některé z nich stříkala voda a vnikala mužům do bot.

Marek se držel statečně. Nemluvil, nerozčiloval se, byl soustředěný a klidný. Voják už méně. Zřejmě rád klel, protože každý krok a každé hledání vhodné opory pro nohu doprovázel šťavnatou nadávkou. Jenže nadávky nepomáhaly. Jednou špatně odhadl vzdálenost, doskočil rovnou do vody a pořádně se vykoupal. Starý Marek se nedokázal ubránit úsměvu. On sám bez problémů přešel na druhý břeh a poslední skok ho přenesl na pevnou, i když blátivou zem. Když se ohlédl, jeho průvodce se právě zvedal, mokrý a klející ještě víc, než předtím.

“Budeš muset ještě trénovat, co?”

“Neposmívej se,” okřikl ho popuzeně voják.

Marek pokrčil rameny. “To se mě netýká,” řekl a přihlížel, jak si

voják otřepává vodu ze šatů, až stříkala na všechny strany. Potom si vymačkal vodu z vlasů.

“Můžeme pokračovat v cestě, Marku.”

“Jak je to ještě daleko?”

“Žádný strach, ty to zvládneš.”

Voják byl mokrý, Marek suchý. Připadal si tak trochu jako vítěz. To, co právě prožil, patřilo k malým radostem života, i když v tom bylo dost škodolibosti.

Kráčeli po měkké půdě se silnou vrstvou humusu. Drželi se podél břehu potoka. Po této straně nemuseli šplhat nahoru, protože břeh byl porostlý křovím a hustou, vysokou trávou. Mezi tím našly místo i stromy. Některé kmeny měly v dolní části oloupanou kůru. Nad korunami probleskovalo slunce. I tady bylo nesnesitelné dusno.

Z uniformy Markova průvodce se kouřilo. Z vlasů mu kapala voda.

Marek se ho znovu zeptal na jméno, třeba si tentokrát voják dá

říct.

“Jsem Milan,” odpověděl voják.

“A dál?”

“To ti musí stačit.”

“Jak myslíš. Ještě něco: Jak se znáš s Jurijem?”

“Jsem jeho vnuk. Aspoň to tvrdí. Nevím, jestli je to pravda, ale zavedu tě k němu a budu vás hlídat.”

“Je to nutné?”

Milan pokyvoval hlavou v rytmu kroků. “Ano, je to nutné. Proto jsme tě zavolali. Nějak se o tobě dověděl a řekl mi, abych tě našel. Naštěstí jsem tě našel dost rychle, protože naši nepřátelé nespí.”

“Jací nepřátelé?”

Milan pokrčil rameny. “Jurij o nich sice mluví, ale neřekl nic konkrétního. Říká jen nepřátelé.” Pokrčil nos a začal kýchat. “Já ti o tom nic dalšího neřeknu. Jurij ti všechno poví sám.”

“Ty mě ale napínáš.”

Milan znovu kýchl a pak řekl: “Hned tam budeme. Jurij bydlí v lesní chýši.”

“Sám?”

“Pokud vím, tak ano.”

Chýše už nebyla daleko. Milan ukázal na skupinku stromů s řídkými korunami, které se před nimi tyčily k nebi. Podobaly se nohám obrů, kteří chýši obestoupili a střeží ji. Křovin tu bylo málo. Stromy jako úkryt stačily. Marek mezi nimi objevil primitivní chýši, na které už zapracoval zub času.

Milan natáhl levou ruku a tím gestem zastavil Marka. “Zůstaň tady.”

“Proč?”

“Zavolám tě. Jurij tě sice čeká, ale raději za ním napřed zajdu a

řeknu mu o tobě.”

“Jak chceš.”

Marek zůstal sám. Slyšel, jak zavrzaly dveře a potom už ho obklopoval zase jen bzukot hmyzu. Byla to zvuková kulisa, která nikdy neztichla a Marek se po svých mučitelích už dávno přestal ohánět. Smířil se s tím, že patří k létu i k vlhkým oblastem.

V duchu se ptal, co po něm starý Jurij asi bude chtít. Dostal od něho jen zprávu, aby přišel, víc nic. Ale vytušil, že musí jít o něco velkého, o nějaký vzácný předmět. Pochopitelně ne o nějaký klenot, ale něco, co bude velice užitečné pro jeho boj s vampýry.

Když o tom přemýšlel, pohladil rukou dubový kůl ukrytý pod pláštěm. Byl dokonale ohlazený a zahřátý od jeho těla. Pro Marka to nebyl jen kus obyčejného dřeva.

Pro něho to byla přímo živá bytost, část jeho samého, kterou si s sebou vezme do hrobu, až jednou umře.

Vysoko nad hlavou dováděli dva ptáci v koruně stromu. Zadíval se tím směrem a všiml si, že jsou černí. Potom oba vzlétli k nebi a byli pryč.

Zato se objevil jeho průvodce, jenž vyšel z chatrče. Zůstal stát v otevřených dveřích. “Můžeš jít dál, Marku,” volal na něho.

“Už jdu.”

Ani v blízkosti chýše nebylo nic podezřelého, co by Marka varovalo. Jen to ticho, které ji obklopovalo, působilo přímo tajemně. Marek si chýši prohlédl. Byla sbitá z prken a v rozích ji zpevňovaly na hrubo otesané kmeny. Mezery byly vyplněné mechem a hlínou.

Ze střechy vyčníval komín, jinak byla dost děravá a muselo tudy pršet dovnitř.

Milan podržel Markovi dveře. “Jurij má z tvého příchodu radost,”

řekl. “Já počkám tady venku, aby vás nikdo nerušil.”

“Můžeš mi říct, jak dlouho se asi zdržím?” zeptal se ho Marek.

“To nevím, ale Jurij má čas. Připrav se na to, že tu zůstaneš přes noc.”

“Když to nebude déle…”

“Běž už!” Milan ho postrčil dovnitř. Marek se po dvou krocích rozhlédl, ale neviděl nic, byla tu skoro tma.

V chýši byla jediná místnost.

Sloužila jako obývací pokoj a ložnice v jednom. Stála tu dřevěná lavice a stůl. U levé stěny postel pod maličkým oknem, které propouštělo jen pramálo světla.

Marek se ohlédl a chtěl se vojáka ještě na něco zeptat, ale ten zvedl ruku k pozdravu a zmizel.

“Přistup blíž!” ozval se hlas ze tmy.

Bylo to z místa, kde stála postel a Marek tím směrem otočil hlavu. Byl trochu překvapen, že si Jurije nevšiml hned, když vstoupil. Ale jeho oči si už začaly přivykat na tmu a uviděl obrysy postele a postavy na ní.

Jurij ležel na zádech. Marek si ho v duchu celou cestu

představoval, ale pak se rozhodl, že se nechá překvapit.

Jsem překvapen? ptal se v duchu. Představoval jsem si něco jiného? Sám to nevěděl. Jurijovi jeho chýše stačila taková, jaká byla. Pro něho nebylo důležité, na čem leží, nebo jaký má nábytek, pro něho byly důležité jiné věci.

Muž se zvedl z postele jako stín. Vedle postele stály dvě láhve.

Marek si jich všiml na poslední chvíli, jinak by je byl srazil nohou.

Jurij jeho kroky slyšel, ale nepohnul se. Upíral pohled do stropu a Marek slyšel jeho sípavý dech.

“Pojď blíž, Marku.”

“Děkuji.”

“Posaď se na kraj postele.”

Marek ho poslechl a posadil se. Divil se, že Jurij ani neobrátil

hlavu, aby se na něho podíval. Vzpomněl si na vzkaz, který mu poslal. Byl to lístek s několika slovy, napsanými kostrbatým písmem, jako by je psal poloviční analfabet.

Špinavým oknem dovnitř dopadalo jen málo světla. Ale stačilo na to, aby v něm bylo vidět obličej muže se zavřenýma očima, který ležel na zádech na posteli. Ruce měl složené na přikrývce a Marek viděl dlouhé prsty s vystouplými klouby. Viděl dokonce i špínu za nehty.

Jurij měl na sobě kalhoty se šlemi a starý, špinavý svetr. Měl drobný, kulatý obličej, připomínající jablko poprášené cukrem. Když se Marek podíval zblízka, všiml si, že ty světlé skvrny jsou prošedivělé vousy. Stejně prošedivělé jako vlasy, dlouhé a sčesané dozadu.

Ještě stále neotevřel oči, podivoval se Marek. Teď Jurij pohnul rty a mírně zvedl pravou ruku.

“Tak ty jsi přišel, Marku.”

“Ano, přišel jsem.”

“To je dobře. Můj sen se splnil. Na konci mého života, Marku.”

“Jak to můžete vědět?”

“Mluvím pravdu a také ti brzy řeknu, proč,” šeptal stařec, stále se zavřenýma očima. Ale víčka se mu zachvěla, což bylo znamení, že je brzy otevře a to také udělal.

Marek strnul hrůzou.

Tušil to, když stařec nechal při jeho příchodu zavřené oči, ale teď už měl jistotu.

Starý Jurij byl slepý!

František Marek potřeboval chvíli času, aby překonal moment prvního úleku. Vyschlo mu v ústech, nejraději by byl odvrátil pohled, ale připadalo mu to zbabělé, a proto se přemohl a díval se ležícímu muži do míst, kde míval oči.

Starý Jurij neoslepl přirozeným způsobem. Byli to lidé, kteří ho oslepili, a to velmi krutě. Vypíchali mu oči, až mu zbyly jen prázdné

důlky. Muselo to už být před dosti dlouhým časem, protože rány se zajizvily a teď měl stařec místo očí červené, vystouplé jizvy.

“Vidíš, co mi udělali?” zašeptal Jurij.

“Ano.”

“A neděsí tě to?”

“Ano, děsí.”

“A co uděláš?”

Marek rozmýšlel, co odpovědět. “Vědění je mnohem důležitější než zrak, jakkoliv je i zrak důležitý. Lidé vás mohli připravit o zrak, ale ne o vaše vědění. A já jsem si jistý, že toho víte hodně. Prostě to cítím. Odvažuji se dokonce mluvit o spřízněnosti našich duší. Nebo je to ode mě opovážlivost?”

“Ne, Marku, není. Těšil jsem se na tvůj příchod a nezklamal jsem se. Musel jsi pochopit, že potřebuji tvou pomoc, když jsi dostal můj vzkaz.”

“Ano, to je pravda.”

“Byla to těžká cesta?”

“Šlo to.”

“Vím, že to nebylo snadné,” zašeptal Jurij a jeho dech sípěl. “Jsou lidé, kteří cítí blízkost smrti a já k nim patřím. I když už nevidím, vím, že se nade mnou vznáší zubatá s kosou a mává jí nade mnou. Nezbývá mi už mnoho času a těch několika hodin musíme využít, protože den brzy vystřídá noc a ty víš, že pak nadejde jejich čas.”

“Čas vampýrů?”

“Ano, Marku. Proto jsem tě zavolal k sobě. Ty máš dubový kůl, ty jsi tím mužem, který je nenávidí po celý svůj život a věř, že jsem měl důvod zavolat tě. Budeme proti nim bojovat spolu a já ti pak předám své dědictví. Jsi jediný člověk, který si to zaslouží a to, co ti dám, je velmi vzácné.

“Co je to?”

“Hned, Marku, hned ti to řeknu. Jen tolik nespěchej, prosím. Kde je Milan?”

“Hlídá venku.”

“Tak je to správné.”

“Je opravdu vaším vnukem?”

“Já ho tak beru, protože jsem ve skutečnosti prožil celý svůj život sám.”

“Ale vy jste nežil marně; myslím, že jste toho hodně prožil a váš život nebyl marný.”

“Máš pravdu.”

“Budete mi o něm vyprávět?”

Jurij se usmál, potom se s námahou posadil. Marek mu musel pomoci. Podpíral ho tak dlouho, dokud se Jurij sám neudržel vsedě.

“Dej mi napít, prosím. Láhve stojí u postele. Sklenici nepotřebuji.” Marek mu podal jednu láhev a slepec ji vzal do obou rukou.

Přiložil si hrdlo jistým pohybem ke rtům a napil se.

Potom si utřel bradu a Marek postavil láhev zpět na zem.

Byla v ní průzračná tekutina, něco jako výživný roztok. V žádném

případě to však nebyl alkohol.

“Hned je mi lépe,” řekl Jurij.

“Je to vidět,” zasmál se tiše Marek.

Stařec pohladil rukou přikrývku a pokrčil čelo. “Už předtím jsem ti naznačil, oč jde, a teď bych chtěl být konkrétnější.”

“Celou dobu na to čekám,” odpověděl Marek.

Jurij znovu zavřel oči, jako by nechtěl, aby se jeho návštěvník musel dívat na jeho zmrzačení. “My oba víme, že máme společné nepřátele,” začal. “Jsou to ti, kteří se živí lidskou krví. Jsou všude, neustále se honí za kořistí a ty máš všechny předpoklady k tomu, abys je zlikvidoval. Jsi tím už široko daleko pověstný. Kdysi jsi přišel o svou ženu, kterou ti zabil vampýr, ale přesto jsi svůj boj s nimi nevzdal. Jsi cílevědomý člověk, stejně jako já. Ano, i já jsem měl cíl a byl jsem vyvolený.”

“Vyvolený k čemu? K boji s nimi?”

“Vlastně ano. Ale nedělal jsem to vědomě, přišlo to samo od sebe.”

“A teď mi chcete vyprávět, jak to bylo, předpokládám.”

“Správně.”

“Dobrá, mám čas,” řekl Marek.

Jurij se usmál. “To také musíš, příteli. Mnoho, mnoho času. Za chvíli bude večer, potom nastane noc a já budu vyprávět, protože

zubatá už na mě čeká. Proto mě pozorně poslouchej. Druhou možnost už my dva nedostaneme.”

Marek pokýval hlavou.

Pokud souhlasilo všechno, co mi bylo řečeno, měly nastat velké potíže, ale já to zpočátku viděl dost optimisticky. Ještě i tehdy, když letadlo přistálo na letišti v Kronstadtu a rozbušené srdce se mi poněkud uklidnilo. Letět s takovou rachotinou z Bukurešti nebyla žádná radost.

Ani cesta místními aerolinkami nebyla žádný komfort. Sedělo nás v letadle jen pár, házelo to s námi a když jsme konečně přistáli, všichni si oddechli.

Byl jsem obklopen samými Němci, kteří letěli do Kronstadtu služebně. Z jejich hovoru jsem pochopil, že sem přijeli proto, aby našli pro své firmy nové možnosti investic, protože v té oblasti Rumunska žilo hodně rodilých Němců, pro něž bylo nutné zlepšit životní podmínky, aby neopustili zemi a nevrátili se do své vlasti. V takových případech je nejlepší pomoc přímo z místa.

V Londýně už přešla nejhorší letní vedra a já jsem cestoval vstříc horku, které leželo nad Kronstadtem i nad temnými vrcholky Karpat, které jsme předtím viděli z letadla. Člověku přebíhal mráz po zádech, když si vzpomněl na staré legendy o hraběti Drákulovi. Když jsme vešli do letištní haly, bylo i tam stejné horko. Vzduch pod střechou se tetelil a já byl rád, že na sobě mám jen lehké oblečení.

Mělo na mě čekat pronajaté auto. Chtěl jsem jet do Petrily, kde bydlel můj starý přítel Marek, kterého jsem před odletem bohužel telefonicky nezastihl doma.

To podivné pozvání neposlal on. K této cestě mě přemluvil někdo úplně jiný.

Můj bývalý přítel Will Mallmann, který si teď říkal Drákula II. Vylákal mě do Rumunska, protože mluvil o velmi nebezpečné zbrani, která prý se nesmí dostat do nepovolaných rukou. Byla to zbraň proti vampýrům a já nechápal, proč mi o ní říká právě on.

Nedávalo mi to smysl.

Mallmann mě kontaktoval telefonicky a já se ho pochopitelně hned zeptal, proč to dělá, ale žádnou odpověď jsem nedostal.

Žádal mě, abych přiletěl do Petrily, do toho malého městečka, kde žije Marek, Nositel kůlu, totiž zbraně proti vampýrům. Řekl mi jen tohle, prý se v Petrile dozvím víc.

Jenže Marka jsem nezastihl. Přesto Mallmann vzbudil svým telefonátem mou zvědavost. Přestože to mohla být z jeho strany past, přistoupil jsem na jeho návrh a letěl do Rumunska. Nejdřív do Kronstadtu a odtamtud do Petrily. Že to bude náročná cesta, to už jsem věděl z dřívějška.

U přepážky mne oslovila příjemná dáma německy. “Vy jste si objednal auto z půjčovny?”

“Ano.”

“Jak se jmenujete?”

“John Sinclair.”

“Vy nejste Němec?”

“Ne, Angličan.”

Mladá žena v červené halence přikývla. Hledala v seznamu, až narazila na moje jméno a oznámila mi, že na mě před letištní halou čeká Volkswagen Golf a vysvětlila mi, na kterém místě.

Vozy k pronajmutí stály na zaprášené střeše vedle rolovací dráhy.

Našel jsem golf a odemkl ho klíčkem, který mi ta žena u přepážky dala. Okamžitě mne ovanul horký vzduch, v němž se mísil pach koření a dalšího aroma, které v autě zanechal zákazník přede mnou.

Na podlaze se válely špačky, které jsem posbíral a strčil do popelníku. Stahovací střecha nefungovala, ale okénka se naštěstí dala stáhnout. Motor naskočil a pokud nelhal ukazatel stavu paliva, byla nádrž plná.

Měl jsem s sebou mapu. Byl jsem sice v Petrile a okolí již několikrát, ale ne tak často, abych znal cesty zpaměti. Proto jsem se pro jistotu, než jsem vyjel, podíval do mapy.

Musel jsem jet po horské silnici. Ve dne to nebylo tak zlé. Ale v noci velmi nebezpečné, jak už jsem se měl možnost přesvědčit.

Nastartoval jsem.

Osamělý jezdec v poušti, tak jsem si připadal později, protože jsem nepotkával žádná jiná vozidla. Petrila nepatřila k vyhledávaným místům. Bylo to takové malé, zastrčené hnízdo s kostelem, který kdysi býval upírům trnem v oku.

Ale ten kostel tam zůstal, zatímco vampýry potkal zlý osud. Buď jsme je prokláli kůlem, nebo postříleli stříbrnými kulkami.

Zapnul jsem staré rádio, ale příjem byl rušený nepříjemným šumem. Nic jiného jsem v tak vysokých horách, které tvořily neprostupný řetěz vrcholků, ani nemohl čekat.

Tento svět byl nesrovnatelný s tím, z něhož jsem přicestoval. Byl téměř liduprázdný a i přesto, že bylo léto a svítilo slunce, připadalo mi to tu ponuré a tajemné. Jakoby zahalené do pláště starých legend, číhajících v temnotách, aby v příhodnou chvíli opustily svůj svět a ukázaly lidem, co je na nich pravdy.

Půjčený golf nebyl nejnovější model, ale jel celkem dobře. Motor byl tichý, tlumiče měl dobré a já byl spokojen. Už jsem jel v horších autech.

Trápila mě jen žízeň. Měl jsem si něco koupit na letišti. Doufal jsem, že v některé vesnici najdu nějaký obchod.

Bylo to zaprášené, vysoko položené hnízdo. Jen pár starých domků, ale i tady už byl poznat vliv Západu. Byl tu velký stánek se zbožím, které jsem dobře znal. Zastavovali se tady řidiči kamionů.

Ve stánku prodávaly dvě prodavačky.

Koupil jsem si šest lahví vody. Jednu jsem vypil hned u kiosku, ve společnosti mužů, kteří si zde udělali zastávku na dlouhé cestě. Pak jsem zase nastoupil do golfa.

Měl jsem za sebou už víc než polovinu cesty, ale stále jsem ještě jel po hřebenech Karpat. Byla to náročná cesta, plná prudkých stoupání a klesání. Podél silnice protékaly horské potoky, často jsem potkával horská jezera, někdy jsem musel projet tunelem a znovu se ocitl ve slunečním světle. Ten ohnivý míč stál znovu nade mnou a svítil na svět. Řídil jsem auto jako v transu, jen čas od času omezen světelným signálem protijedoucího vozidla v nepřehledné zatáčce.

K cíli jsem se blížil, až už slunce nestálo tak vysoko na obloze a stíny se začaly dloužit.

Vjel jsem do Petrily, uvítán pohledem na starou známou vesnici, která se vůbec nezměnila a vypadala jako před lety.

Petrila nepatří k uzlovým bodům této země. Život tady plyne ještě se starou pravidelností, nerušen vlivem západních civilizací, který sem prozatím nedosáhl. I přes velké barevné reklamy tady firmy žádné obchody neudělají, ty musí přenechat Petrila velkým městům a jejich obyvatelstvu. Nevím, zda se Petrila od té doby, kdy jsem tu byl, ještě víc vylidnila, ale projížděl jsem kolem známých staveb. Hospody, kterou jsem znal, starostova domku, malých obchůdků s potravinami, statků a zahrad.

František Marek, můj starý přítel, nebydlel přímo ve vsi, ale kus za ní. Jeho domek jsem poznal před lety a od té doby se nezměnil. Poměrně malý, se sedlovou střechou a přístavkem, kde Marek míval svou kovárnu.

Ale to už je dávno. Teď už se věnuje výhradně honu na vampýry a nepotřebuje vydělávat peníze, ani čekat na penzi. Jistá lady Sarah Goldwynová a také Conollyovi mu poukázali jisté finanční prostředky, aby mohl být nezávislý.

Neviděl jsem u domu Markovo auto. Měl starého volkswagena. Nevím, jestli se už nerozpadl stářím, ale nikde jsem ho nezpozoroval.

Vystoupil jsem, protáhl se a zadíval se na zeď domu, kam dopadal stín mých nohou. Okna byla čistě umytá a leskla se ve slunci.

Marek není doma. Jinak už by dávno vyběhl ven, aby mě pozdravil.

Bylo zbytečné lámat si hlavu nad tím, kde může být. Zřejmě měl práci někde jinde. Možná ho někam zavolali, tak jako mě sem. A možná to byl dokonce sám Will Mallmann, který byl dost rafinovaný na to, aby nás oba vlákal do pasti. Od té doby, co odešel do světa vampýrů, seděl tam jako velký pavouk v síti. Tahal za nitky a zatahoval do své pavučiny lidi z našeho světa.

Mallmann toužil po obětech, po krvi a po vládě nad světem. Chtěl se stát králem všech upírů, sedět na krvavém trůně.

Naštěstí se ani jemu nedařilo všechno tak hladce, jak by chtěl. Zapřáhl dokonce i mě, svého zapřisáhlého nepřítele, před svůj kočár, i když nevěděl, po jakých cestách ten kočár pojede.

Zamířil jsem ke dveřím do Markova domku, který nebyl zamčený. Podivil jsem se. Pootevřel jsem je, zůstal stát a čekal. Měl jsem pocit, že mě někdo sleduje a pátravě jsem se rozhlédl kolem.

Ale můj pocit nic nepotvrdilo. Nikoho jsem neviděl, a tak mi nezbylo nic jiného, než dveře otevřít dokořán a vejít dovnitř. Byl tu příjemný chládek a to mi udělalo dobře.

Už jsem se tu vyznal. Vlevo vedlo schodiště do podkrovních pokojíků, kde byla i Františkova ložnice.

Při pohledu na to schodiště se mi vrátily vzpomínky na to, jak po něm tehdy sešla Marie Marková. Už ne jako člověk, ale vampýrka, kterou jsem musel usmrtit. Marek potom prožíval těžkou životní krizi.

Teď byl domek prázdný.

Tak strašně prázdný. Připadal mi jako opuštěný. Mrtvý. Nebyl tu už život.

Připadal jsem si tak trochu jako zloděj, který se sem vplížil. Byl jsem bezradný, protože jsem nevěděl, co mám udělat.

Čekat na Marka? Na Mallmanna?

Rozhodl jsem se, že počkám a odpočinu si po cestě, i když jsem nevěděl, jak dlouho to potrvá.

Šel jsem tam, kde jsem dříve s Františkem sedával. Do velkého pokoje s krbem, který sousedil s jeho kovárnou. Nakoukl jsem i do ní, ale neviděl nic, co by mě přivedlo na stopu.

Na všech předmětech ležela vrstva prachu. Oheň už dávno nikdo nerozdělal. Jedině podkovy na zdech připomínaly, jaké řemeslo Marek dřív provozoval.

Ale to byla minulost.

Zavřel jsem dveře a našel si místo. Z auta jsem si přinesl plechovky s pitím, jejichž obsah však bohužel po cestě zteplal. Přesto jsem jednu rozdělal, protože jsem měl strašnou žízeň.

V domě bylo ticho.

Ani ze vsi sem nedoléhal žádný zvuk.

Připadal jsem si najednou přebytečný. Zřejmě jsem tomu samozvanému Drákulovi II. naletěl na lep. Vylákal mě z Londýna do

této samoty a teď čekal, co budu dělat.

Seděl jsem u stolu a pomalu popíjel, občas vyhlédl ven z okna, kde se stíny dloužily a přemýšlel, že bych si měl stanovit nějaký čekací limit.

Jestli se do osmnácti hodin nic nezačne dít, zajedu se podívat do Petrily a zeptám se po Markovi. Možná někomu řekl, kam jde.

Zbývala mi víc než hodina času, který se nesnesitelně vlekl. Nevydržel jsem sedět u stolu. Půjdu se podívat ven, po okolí domku. Můj pohled už několikrát zabloudil k telefonu. Zatím jsem nevolal do Londýna, ale ještě jsem to odložil, protože jsem stejně nevěděl, co bych Sukovi nebo svému šéfovi řekl.

Tak jsem čekal dál.

Minuty se táhly. Upíjel jsem zteplalou vodu a vzpomínal na to, co se v tomto domku odehrálo.

Ale za chvíli mě začal bolet zadek od dlouhého seděni, a tak jsem zamířil ke dveřím.

Ale nedošel jsem.

Znehybněl jsem, protože jsem zaslechl zvuk, který jsem nezpůsobil já.

Ten zvuk se ozval v domě!

Čekal jsem, co se bude dít. Napětí rostlo. Cítil jsem studený pot na zádech. Hlavou mi probíhaly různé nápady, ale jedno mi bylo jasné. Určitě to není Marek, kdo se plíží po domě.

Vytáhl jsem berettu a pomalu obcházel stůl, který mě omezoval v pohybu. Musel jsem se dostat na volný prostor, pro případ, že bych byl nečekaně napaden. Myslel jsem při tom samozřejmě na svého bývalého přítele Mallmanna. Vždyť to byl on, kdo mě přemluvil, abych podnikl tuto cestu.

Pokud mě sluch neklamal, ozval se zvuk shora, kde byla mimo jiné Markova ložnice.

Po schodech nebylo možné projít úplně tiše, aby ani jednou nezavrzaly.

Pokud byl tedy někdo nahoře, byly naše šance vyrovnané.

Záleželo jen na tom, kdo první ztratí nervy.

Ale pak se ukázalo, že jsem se mýlil. Ten druhý se dokázal

neslyšně pohybovat. A dokázal ještě mnohem víc. Mohl se bleskově přemístit z jednoho místa na druhé. Předvedl mi to.

Najednou tu stála. Znal jsem ji.

Byla to Assunga, vampýří čarodějnice!

JURIJOVO VYPRÁVĚNÍ

Cikáni žili v zemi už dlouho, takže k ní vlastně patřili, ale jako všude i tady se našli lidé, kteří s nimi nechtěli mít nic společného a chtěli je vyhnat. Jurij to věděl.

Zaslechl to z rozhovoru dvou vojáků a dvou policistů. Byli sice opilí, ale Jurij věděl, že právě opilci většinou mluví pravdu. Měli přesný plán a věděli, kde mají cikáni tábor. Mělo k tomu dojít některou z dalších nocí.

Jurij, který toho odposlouchal dost, zmizel. Ti muži si ho nevšimli a tak si oddechl, když stál za dveřmi hospody. Dokázal by se tu pohybovat i poslepu, protože to tu dokonale znal a měl dost přátel, kteří mu pomáhali, kdykoliv vyšel ze své chatrče.

Měl domů dost daleko. Jako slepec by vlastně neměl žít tak v ústraní, ale on na to nedbal. Chatrč se stala jeho domovem. Pracoval tam dlouho jako uhlíř a vydělal si tak trochu peněz. Ale jednoho dne vtrhli do lesa, kde stála jeho chýše, vojáci posledního diktátora a našli ho. Měli k tomu důvod, protože Jurij v ní skrýval mladého muže odsouzeného k smrti, který uprchl diktátorovým pochopům.

Vojáci dostali tip, toho mladíka našli, mučili ho a nakonec ho zabili.

Potom přišel na řadu Jurij. Celou dobu byl připraven na smrt. Vojáci byli nesmírně krutí. Vypíchli mu oči a to, že jejich mučení Jurij tenkrát přežil, se dnes jevilo jako zázrak.

Musel se se svou slepotou vyrovnat a naučit se s ní žít. Ostatní lidé ho měli za hrdinu.

Cikánům se tehdy také nevedlo dobře.

I za diktátorovy vlády se jich chtěli zbavit, což liberální lidé, jako byl Jurij, nechtěli připustit. Proto se rozhodl, že je musí varovat, aby se mohli připravit na nejhorší.

Vydal se na cestu do jejich tábora. Ne sám a ne pěšky.

Našel si přítele mezi sedláky, který ho svezl ve voze taženém starým koněm. Chtěl ho odvézt až do blízkosti cikánského tábora. Tam už si Jurij musí poradit sám.

Když ho sedlák vysadil, ucítil Jurij kouř z cikánského tábora.

Poděkoval sedlákovi a dal se vlevo.

Sešel z cesty, šel krajinou, kterou neznal, ale kupodivu nezabloudil.

Když vytušil, že už je blízko cikánského tábora, začal volat. Brzy uslyšel kroky a za chvíli už u něho stáli dva muži, kteří ho z obou stran uchopili pod pažemi. Znali ho.

“To jsi ty, Juriji?” “Ano.”

“Co tě sem přivádí?”

“Přišel jsem vás varovat.”

“Před kým?”

“To řeknu náčelníkovi kmene. Je tady?”

“Je.”

“Zaveďte mě k němu.”

Cikáni Jurije znali a věděli, že je přítelem kočovného národa. I jejich náčelník, či cikánský král, ho znal. Zavedli ho k maringotce starého cikána, který právě pojídal polévku, jak Jurij poznal podle cinkání lžíce. “Posaďte ho proti mně,” přikázal náčelník kmene Jurijovým průvodcům, “a nechte nás o samotě.”

“Jak si přeješ, Rangare,” odpověděli ti dva.

Slepec se posadil. Počkal, až se zavřou dveře, slyšel, jak cikán dojídá zbytek polévky a potom odsouvá talíř.

“Tak Juriji, můžeme mluvit. Smím se zeptat, oč jde?”

“O vás.”

“Och, ne o tebe?”

“Ne, já už jsem si zvykl na všechno. Dokonce i na to, že jsem slepý, ale ty bys měl dobře poslouchat, protože na tom bude záviset vaše budoucnost.”

“Tak mluv.”

A tak se Rangar dověděl, co Jurij vyslechl v krčmě a nepřerušoval ho ani jedinou otázkou. Teprve až slepec skončil, ujal se slova Rangar.

“Já i ostatní jsme ti zavázáni velkým díkem, že jsi k nám přišel a varoval nás. Nevím, jak se ti můžeme odvděčit, ale…”

“Ne, ne, Rangare, nechci tvůj vděk. Byla to moje křesťanská povinnost.”

“Tak ale bohužel nesmýšlejí všichni,” odpověděl cikán tiše.

“To se určitě jednou změní,” řekl Jurij.

“Ano, mnoho lidí si to myslelo, když nastaly nové časy. Ale já tomu nevěřím. Je mi to líto, ale vždycky jsem zažíval jen pravý opak. Nás nikdo nechce, odevšad nás vyhánějí, a tak zůstaneme navěky bez domova. Ale máš pravdu, Juriji, zítra ráno odtud odjedeme.”

“Tak je to správné.”

“I já si to myslím, Juriji. Ale jsme ti povinováni díkem. Odejdeme ze zdejšího kraje někam jinam, ale nechci, abys na nás zapomněl. Proto ti dám něco, co ti nás bude připomínat.

“Ne, já nic nechci…”

“Ale dárek nemůžeš odmítnout, Juriji. Nejsou to peníze, ani zlato, a přesto je to mnohem cennější. Nedá se to penězi vyvážit a vím o tom jen já. Rád to předám do tvých rukou. Dostal jsem to od svého otce a on zase od svého. Je to velmi starý předmět a pochází údajně z dob Vlada Drákuly.”

Jurij se zachvěl. Znal historii své vlasti a začínal tušit, že onen dar bude mít spojitost s vampýry. “Co s tím budu dělat?” zeptal se.

“Nevím, zda si to necháš,” odpověděl Rangar, “ale možná najdeš člověka, který si s tím bude umět poradit.lépe než my. Já si ten předmět nechci nechat, protože našemu kmeni k ničemu není, ale ostatním může prokázat cenné služby.”

“Dobrá,” řekl Jurij. “Slyším, že to myslíš upřímně, a proto ten dar

přijmu.”

“Počkej tady, zajdu pro něj. Musel jsem ho schovat, protože jsem nechtěl, aby o tom ostatní věděli. Bylo by to jiné, kdybych měl syna, ale toho mi osud odepřel, a proto to dám tobě.”

“Jenže já už jsem starý,” namítl ještě Jurij.

“To vím. Proto také vím, že si to nenecháš. Tvým úkolem bude najít vhodného člověka, kterému předmět předáš. Nyní tě žádám o strpení, abych mohl onen předmět přinést a upozorňuji tě na to, že tento dar či dědictví je velmi nebezpečný, příteli.”

Jurij slyšel, že Rangar vstal ze židle, jejíž nohy zavrzaly, a potom slyšel kroky a další zvuky, které nedokázal nikam zařadit. Ale po nějaké době slyšel, že se cikánský král vrací, přisouvá židli ke stolu a sedá si vedle něho, aby mu byl blízko.

Položil něco na stůl.

Jurijovi připadalo, jako by položil na stůl kámen. Tento zvuk již znal.

“Máš to?”

“Leží to před tebou.”

“Mohu se toho dotknout?”

“Ještě ne.”

“Ale když je to dar…”

“Nejdřív ti k tomu musím něco říct. Tento předmět má svou historii, která sahá daleko do minulosti.”

“Až do časů krvelačného tyrana Drákuly.”

“Tak jest.” Rangar si odkašlal. “Ale než zač-

nu, řeknu ti, co před tebou leží na stole. Je to kyvadlo, které visí na tenkém kovovém řetízku.”

Jurij byl překvapený, protože s tím nepočítal ani v nejbujnější fantazii. “Kyvadlo?” zeptal se zamyšleně.

“Ano, kyvadlo mimořádného významu. Vampýří kyvadlo!”

Mezi oběma muži nastalo téměř napjaté ticho. Přerušil ho až slepec, který se zhluboka nadechl a zopakoval: “Vampýří kyvadlo?”

“Přesně tak.”

“O tom jsem ještě nikdy neslyšel a …”

“Však je také jediné na světě. Dědictví, jemuž není rovno. A proto se nesmí dostat do nepravých rukou. Ty se o to kyvadlo postaráš, Juriji.”

“Ale já jsem starý a …”

“Předáš ho někomu dalšímu. Někomu, kdo bude vědět, co s ním,

protože je to nebezpečná zbraň, jak za chvíli uslyšíš. Za dob krále Drákuly žila jistá žena jménem Zunita. Patřila ke stejnému národu, jako já. Byla to cikánka a žila na Drákulově dvoře. Jíkali jí Stínová paní, protože se objevovala v noci jako temný stín. Prostí lidé v podhradí ji považovali za upírku. Určitě měli pravdu. Co všechno se tehdy přihodilo, nevím, ale po smrti hraběte uspořádali místní lidé hon na vampýry. Chtěli je vymýtit, a tak pátrali po všech, kteří se těšili Drákulově přízni.

“A našli Zunitu?”

“Ano.”

“Co s ní udělali?”

“Postavili ji na hranici a upálili. Ona sice celou dobu tvrdila, že není vampýrka, ale nikdo tomu nevěřil. Za několik dní někdo shrabal popel, který po ní zbyl a prohlížel si ho. Jestli to byla náhoda, nebo ten popel prohledával úmyslně, to taky nevím. Ale ten člověk v popelu našel kamínek, takový malý, že se vešel do dlaně. A v tom kameni byla Zunitina podobizna.”

“Cože?”

“Ano, v tom kameni byla Zunitina tvář. Zkamenělá.” Jurij si povzdechl. “To je neuvěřitelné, neskutečné.”

“Ne, Juriji, je to pravda a ty se o tom sám přesvědčíš.”

“Pokračuj, prosím.”

“Polož ruce na stůl.”

Slepec ucítil pod dlaněmi hrubé dřevo desky od stolu a ruce se mu

třásly nervozitou.

Rangar ho vzal za levou ruku. Zvedl ji a pomalu ji vedl ke kyvadlu. “Hned poznáš, že jsem nelhal, Juriji. Neuvidíš to, ale ohmatáš si to a dáš mi za pravdu.”

“Věřím ti.”

Jak se Jurijova ruka blížila k cizímu předmětu, jeho nervozita rostla a srdce mu prudce tlouklo. Ve chvíli, kdy se jeho ruka dotkla vampýřího kyvadla, sebou trhl. Vyschlo mu v hrdle, na čele se mu perlil pot. Když překonal první šok, začal kámen osahávat.

Rangar ho nechal v klidu. Jurij zjistil, že oválné kyvadlo je na spodní straně zabroušeno. Ucítil chlad, který z předmětu vyzařoval.

“Nuže?” zašeptal cikán.

“Je to tak…”

“Ano, cítím ten přívěsek a vnímám rukou tvář té čarodějnice.”

“Ohmatej si to pořádně. Patří ti a od této chvíle bude tvým průvodcem.”

Jurij se postupně uklidnil. Měl velmi citlivý hmat. Jeho prsty ohmatávaly vypouklé čelo a oční bulvy. Pak ucítil výstupek nosu a když po něm přejížděl, konstatoval, že je mírně zahnutý.

Pod ním nahmatal horní ret a jeho prsty mu sdělily, že ústa nejsou zavřená.

Ucítil něco, co ho zarazilo.

Slyšel vlastní sípavý dech a uvědomoval si, že si nechce přiznat, co nahmatal.

Ale byla to pravda.

“Co tě tak zarazilo?” zeptal se cikán.

“Jsou to zuby?”

“Ano.”

“A…”

Cikán se k němu naklonil. “Vyslovíš to sám, nebo to mám říct za tebe?”

“Ne, myslím, že jsem natolik silný, abych to řekl. Jsou to dlouhé zuby, vampýří zuby.”

“Ano, byla to vampýrka. Teď sis, Juriji, ohmatal obličej upálené Stínové paní. Tak tehdy vypadala, i když její tvář byla větší. Takže teď víš, že jsem ti daroval vampýří kyvadlo.”

“Nemůžu tomu uvěřit,” kroutil Jurij hlavou. “Je to příšerné.

Neumím si to vysvětlit.”

“Vysvětlení není důležité.”

Slepec znovu klesl na židli. Pravá ruka mu sjela z okraje stolu a dopadla na stehno. “Proč to není důležité?”

“Protože jsme lidé, příteli,” Rangar položil Jurijovi ruku na rameno, “kteří se neustále na něco ptají, místo aby jisté věci vzali prostě jako fakt. V tom je totiž naše velikost. Neptat se stále na důvody, ale vyrovnat se s tím, že existují věci, které se vymykají našemu chápání. Například síla, jež se ukrývá v kyvadle, které ti

dávám, a které buď použiješ, nebo budeš opatrovat tak dlouho, dokud nenajdeš někoho, komu ho budeš moct předat.”

Jurij si dal načas s odpovědí. “Použít? Ne, Rangare. Jsem slepý. Já bych ho neuměl použít. Budu ho muset někomu předat.”

“To už není můj problém.”

“Máš pravdu, Rangare, máš pravdu. Ale musím se tě ještě zeptat jako bývalého majitele toho kyvadla, jaké je jeho poslání a jaké se v něm ukrývají síly. Co s ním může člověk dokázat?”

“Používat ho.”

“Jak?”

“Jako jakousi sondu, s jejíž pomocí lze hledat i nacházet.”

“Prosím tě, Rangare, ty mluvíš v záhadách.”

“To vím. Ale ještě jsem neskončil. Sám sis je ohmatal a budeš je mít u sebe, dokud je nepředáš někomu jinému. Umožní ti vytušit jisté věci.”

“Aha.”

Cikán se tiše zasmál. “Pomalu se dostáváme k jádru věci, Juriji, to kyvadlo ti totiž umožní najít jisté věci. Rozkýve se na místě, kde sídlí zlo. Dokáže vycítit přítomnost vampýrů. Najde hroby, ve kterých vampýři spí. Tím, že se rozkývá a také podle toho, jak se změní obličej na přívěsku, ti prozradí, že se nablízku ukrývají vampýři. Proto je možné díky tomuto kyvadlu vymýtit vampýry jejich vlastní zbraní, už chápeš, Juriji?”

“Ano, chápu, ale ještě stále tomu nemohu uvěřit. Jakou moc jsi mi tím dal do rukou? Říkáš, že pomocí toho kyvadla budu schopen vystopovat přítomnost vampýrů?”

“Ano, vampýři hroby.”

“Skvělé.”

“Ale to není všechno,” dodal cikán. “S jeho pomocí je můžeš dopadnout.”

Slepec pokyvoval hlavou, potom si přejel rukou po čele. Při tom slyšel, jak zacinkal řetízek, na kterém visel přívěsek. Věděl, že ho Rangar vzal do rukou. Vstal a postavil se za svého hosta.

“Pověsím ti ho na krk, protože ty jsi teď jeho majitelem. S jeho pomocí budeš nacházet místa, kde se ukrývají temné síly, a vůbec ti

v tom nebude bránit skutečnost, že jsi přišel o zrak. Jakmile se kyvadlo rozkýve, ucítíš to a poznáš, kdy začnou oči v tom zkamenělém obličeji žhnout. Tím jsem si zcela jistý. Nevěděl jsem, komu jinému bych ten přívěsek předal. Jsi jediný, komu ho s klidným svědomím dávám.”

Jurij nevěděl, co říct. Měl pocit, že si takovou důvěru nezaslouží.

Celý rozechvělý vzal přívěsek do dlaní a držel jej, jako by se s ním už nikdy v životě nechtěl rozloučit.

“Jak se cítíš, příteli?” zeptal se Rangar.

“Těžko říct.”

“Zvykneš si na něj. Uvidíš, Juriji, zvykneš si.”

“Děkuji za důvěru, příteli.”

“A já ti zase děkuji za to, že jsi nás varoval. Ještě dnes v noci začneme balit. To ti slibuji.”

“Pak moje návštěva nebyla nadarmo.”

“Byla užitečná nám oběma, Juriji.”

Oba věděli, že jsou to slova na rozloučenou. Rangar doprovodil svého hosta ke dveřím, kde se naposledy objali. Potom slepec vyšel ven a s ním jeden z cikánů, který ho vyvedl z tábora.

“Vrátím se do lesa,” řekl Jurij.

“Dobrá, příteli. Žij blaze.”

Slepý Jurij se stále nemohl srovnat s tím neobvyklým darem.

Připadalo mu to jako sen, až na to, že na hrudi zřetelně cítil dotek

přívěsku.

On se stal majitelem kyvadla. A tím na sebe vzal obrovskou zodpovědnost najít někoho, kdo by mu připadal stejně důvěryhodný, jako on připadal Rangarovi.

Nelehký úkol.

Ale snad nebude nesplnitelný.

Jurij si odkašlal a znovu požádal Marka, aby mu podal láhev.

“Teď tedy víš všechno. A víš taky, že jsem našel někoho, komu to kyvadlo z celého srdce rád svěřím. Tvá pověst se rozšířila po celé

zemi. Jsi tím nejpověstnějším lovcem vampýrů, a proto ho můžeš použít při své práci.”

“Nejdřív se napijte,” řekl Jurij a podal mu láhev.

“Děkuji.”

Zatímco Jurij pil, Marek přemýšlel a nebyl darem nikterak nadšen. I on myslel na zodpovědnost, kterou tím na sebe vezme. Připadalo mu, jako by vyháněl čerta Belzebubem, protože tím, že bude nosit kyvadlo, se mu otevřou zcela nové perspektivy. Nebude už muset čekat, až mu někdo nahlásí, že někde objevili vampýry. Díky kyvadlu bude schopen najít jejich skrýše a bude schopen je z nich vyhnat a zabít.

Neuvěřitelné!

O něčem takovém snil odjakživa a neuměl si představit, že by to skutečně existovalo.

Když slepec dopil, vzal od něho láhev a postavil ji na zem.

“Tak co, Marku, přemýšlel jsi?”

“Přemýšlel.”

“Co tedy říkáš tomu, že se z tebe stane nový majitel vampýřího kyvadla?”

“Nevím, co na to říci. Na jedné straně se mi splnil můj sen, protože od této chvíle je najdu všude, na druhé straně je to obrovská zodpovědnost.”

“To je přece smysl celé té věci, Marku. Jsi Nositelem kůlu a vždycky jím budeš, ale v budoucnu budeš ještě silnější.” Jurij si odkašlal. “Vezmi mě za ruku a slib mi, že splníš má očekávání.”

“Slibuji,” řekl Marek a stiskl mu ruku.

“Věřím ti.”

Marek kyvadlo zatím neviděl, ale teď slepec pozvedl ruce, sáhl pod tenký svetr, kde se na hrudi rýsovaly obrysy přívěsku.

“To je ono,” řekl Jurij, “pomoz mi prosím přetáhnout řetízek přes hlavu.”

Markovi se třásly ruce a když uviděl přívěsek, roztřásl se celý.

Vzpomínal na svého přítele Johna Sinclaira, který se stal Synem světla díky tomu, že nosí křížek. I John ho neustále nosil na hrudi a nyní on, Marek, bude nosit podobný talisman.

Slepec položil Markovi řetízek s přívěskem na dlaň, aby si ho mohl pořádně prohlédnout.

Ano, byla to tvář.

I přes přítmí v pokoji ji viděl zřetelně. Oči, nos, ústa i ty hrozné vampýří zuby.

Otřásl se. Na chvíli zavřel oči, jako by se na ten kámen už nemohl dívat.

“Tak co, Marku?”

“Je to jako zázrak. Nemohu tomu uvěřit, ale budu poctěn, že ho smím nosit.”

“A vydávat se s ním na hon.”

“Spolehněte se.”

“A to hned zítra,” zašeptal Jurij. “Nesmíš ztrácet čas. Já sice nevidím, Marku, ale cítím jejich přítomnost. Stoprocentně věřím, že jsou blízko. Jsem sice slepý, ale o to ostřejší jsou mé ostatní smysly. Cítím tu nebezpečnou auru, která obklopuje mou chýši. Číhají, čekají na tmu, aby mohli vystoupit ze svých úkrytů. Proto jsem ti posílal vzkaz, abys co nejrychleji přišel.”

“Já jsem to věděl,” zamumlal Marek. “Ano, já jsem to věděl.

Proto jsem…”

“Budeš tu muset zůstat přes noc, příteli. Slunce už se schyluje k západu. Já to sice nevidím, ale cítím to.”

Marek přikývl. A potom ho překvapil nečekanou otázkou: “Jaký je ten Milan?”

“Jak to myslíš, jaký?”

“Dá se mu věřit?”

“Naprosto, Marku. Je mi skoro vnukem. Zachránil mi život, když mě začali honit výrostci, kteří měli hroznou legraci z toho, že honí slepce. Nevím, co Milan udělal, ale musel je pořádně vystrašit.”

“Je voják.”

“To mi řekl. Ale není Rumun. Slyšel jsem, co se stalo v bývalé Jugoslávii a myslím si, že je to ostuda. Tak to říkal i Milan. Jenže na tom nemůže nic změnit. Ale vyvodil z toho své závěry a rozhodl se, že nebude střílet po svých bratrech.”

“Tak by měli přemýšlet všichni,” řekl Marek a zvedl se. Musel se

trochu rozhýbat, protože už měl ztuhlé údy. Přešel k oknu a zadíval se ven.

Díval se na oblohu.

Slunce začalo rudnout a putovalo k západu. Na obloze se objevily první červánky a rozšiřovaly se nad horami a lesy. Oznamovaly konec dne.

“Na něco jsi zapomněl, Marku.”

“Na co?”

“Na kyvadlo, příteli. Na své kyvadlo!”

“Omlouvám se, ještě jsem si na ně nezvykl.” Marek se vrátil k posteli a vzal si řetízek. Ucítil chladný kov a znovu si vzpomněl na Johna Sinclaira. Jeho křížek byl úplně jiný. Na tomto přívěsku byla tvář Zunity. Marek byl zvědavý, co se stane, když se přívěsek poprvé zaktivizuje.

Jurij říkal něco o tom, že oči Zunity se rozžhaví. To je možné.

Marek se zahleděl na Jurije, který už se zase položil na záda. Díval se do stropu, ponořen do vlastních myšlenek. Marek si připomněl, že mu při jeho příchodu sdělil, že jeho smrt je blízko. Věděl, že mnoho lidí má schopnost svou smrt vycítit, ale doufal, že se Jurij mýlí.

Přetáhl si řetízek přes hlavu a když ucítil přívěsek na hrudi, vzal jej do dvou prstů pravé ruky a tak jej držel. Chtěl vyzkoušet, jak funguje.

Pustil ho, ucítil trhnutí řetízku a přívěsek se rozkýval. Co má

dělat?

Nechat ho? Kýve se sám od sebe? Marek byl bezradný, ale v tu chvíli se ozval slepec, jako by mohl vše vidět. “Až bude nablízku zlo, Marku, kyvadlo se ohlásí. Je jako čarovný proutek. Čím víc se rozkýve, tím blíž budeš svému cíli. Ale teď se kývá proto, že jsi s ním pohnul ty. Ten rozdíl poznáš sám.”

“Děkuji ti,” řekl Marek.

“To jsi chtěl vědět, ne?”

“Ano.”

Marek se prošel po místnosti a sledoval při tom přívěsek.

Kamínek se sice pohyboval v rytmu jeho kroků, ale ne jako kyvadlo. Zatím byl klid.

“Nic,” oznámil Marek slepci.

“Vyčkej,” zašeptal Jurij. Měj trpělivost. Nevěřím, že bych se mýlil.”

“Uvidíme.”

“Můžeš si zatím ustlat,” řekl Jurij a ukázal vedle své postele.

“Zatím ještě není úplná tma, jak mi můj cit napovídá. Oni se ještě bojí vylézt ven, ale až bude tma, přijdou a kyvadlo tě bude varovat.”

“Ty tedy myslíš, že mohu jít spát?”

“Měl by sis odpočinout po tak dlouhé cestě.”

“Dobrá, když myslíš.”

Marek našel u kamen několik liščích kůží, ze kterých si chtěl udělat provizorní lůžko. Ve chvíli, kde je rozprostíral po zemi, vešel Milan.

Zůstal stát ve dveřích. Marek se k němu obrátil a slepec rovněž zpozorněl. “Zorganizoval jsi to skvěle, Milane. Všechno proběhlo tak, jak jsem si to představoval. Chci ti říct, že jsem velmi spokojen.”

“To mě těší,” řekl Milan.

“Co chceš dělat teď?” zeptal se slepec.

“Tak, jak jsme se dohodli, Juriji. Počkám venku a budu hlídat.

Chci je vidět, až přijdou.”

“Oni přijdou.”

“Tak začnu střílet.”

“Kulkami je nezabiješ.”

“Tak jsem to nemyslel. Budu střílet do vzduchu, abych vás varoval.”

“To by bylo výborné.”

Marek si to rozmyslel a rozhodl se, že na chvíli vyjde ven, aby se porozhlédl. Když o tom přemýšlel, uvědomil si, že tu mají vampýři ideální podmínky. I přes den je tu přítmí, protože husté koruny stromů nepropouštějí sluneční světlo až na zem.

Ochladilo se a bylo ještě větší ticho. Markovi se zdálo, že vzduch visí mezi stromy jako olovo. Byl tak těžký hmyzem. Markovi, který se občas zadíval na oblohu, létali nad hlavou ptáci, kteří zde měli

právě díky takovému množství hmyzu hojnost potravy. Obloha byla olověně šedá a táhly se po ní červánky. Avšak soumrak postupně vítězil nade dnem.

Když se Marek ohlédl, vycházel právě Milan z chýše. Měl zapnuté sako od uniformy a samopal přes rameno. V ruce držel něco zabaleného v papíru. Když to rozbalil, poznal Marek, že je to salám.

“Dáš si se mnou?” zeptal se Milan.

“Rád,” souhlasil Marek, který už měl hlad.

Milan položil papír na pařez a nakrájel salám. Marek se spokojil se třemi kolečky. Salám byl kořeněný a ostrý.

“Myslíš, že se opravdu v noci objeví vampýři?” zeptal se Milana.

Ten nejdřív dožvýkal a potom teprve odpověděl. “To nevím, ale na cit starého Jurije jsem se mohl vždycky stoprocentně spolehnout.”

“Ty ho znáš lépe, než já,” odpověděl Marek.

“Ano. Dal mi domov, tím že mě u sebe nechal bydlet. Kdyby mě našli, a oni mají své špicly všude, bez váhání by mě zastřelili. A kdo by o něco takového stál? Tak jsem raději u něho a snažím se ho chránit.”

“Jurij ale mluvil o tom, že brzy zemře,” namítl Marek.

“To dělá často. Myslí si, že už je tu zbytečný, ale já nevěřím, že tak brzy umře. Starý Jurij má tuhý kořínek. Ale až umře, zůstanu v jeho chýši.

Slíbil mi ji. A válka musí jednou skončit a já se pak budu moct zase odvážit sejít mezi lidi.”

“Přál bych ti to,” řekl Marek upřímně.

“Děkuji,” usmál se Milan. “I já budu rád, až to všechno skončí.”

“Já si teď půjdu lehnout, jestli proti tomu nic nemáš. Jsem po té cestě unavený,” řekl Marek.

“Jen běžte.”

Marek se vrátil do chýše. Její stín se znatelně prodloužil. Marek se naposledy ohlédl na Milana. Tmy přibývalo. Na nebi se už objevily první hvězdy a vycházel měsíc. Bude jasná noc.

Marek za sebou zavřel dveře.

“To jsi ty, příteli?” ozval se ze tmy Jurijův hlas.

“Ano, přijmu tvou nabídku a na chvíli si lehnu. Milan bude

hlídat.”

“Ano, na toho se můžeš spolehnout,” řekl slepec.

“To neznělo optimisticky,” podivil se Marek.

“Máš pravdu, Marku. Vím, že je Milan dobrý člověk, ale na to, aby mohl bojovat s temnými mocnostmi, to bohužel nestačí.”

“Já vím,” odpověděl Marek a natáhl se na kožešiny. “Ale nebojte se, já se vzbudím.”

“To musíš…” Jurij se tak rozkašlal, že to otřásalo celým jeho

tělem. Když se zas uklidnil, dodal: “Budu se modlit, Marku.”

“To nemůže škodit…” pronesl Marek ospale.

Assunga, proč právě Assunga? proběhlo mi hlavou a hned jsem si uvědomil, že tam, kde se vyskytne ona, není nikdy daleko ani Drákula II., tedy můj dávný přítel Mallmann.

Stála přede mnou ve svém tmavém plášti podšitém šedivou podšívkou. Ten její plášť jí umožňoval přemísťovat se bleskurychle z místa na místo. Stačilo jen, aby ho zapnula. V tu chvíli zmizela a objevila se na jiném místě.

Byla to čarodějnice. Ona a Mallmann se spojili v nerozlučnou dvojici. Oba z toho spojenectví měli výhody. I Assunga pila lidskou krev. Byla něco jako vampýří čarodějnice, i když ne tak úplně vampýrka.

Ze mě neměla žádný strach. Byla v tomto případě ve výhodě, protože toho věděla nesrovnatelně víc, než já. Mě sem Mallmann vylákal a jeho informace byly velmi kusé.

Assunga stála na kraji schodiště a já jsem byl poněkud překvapen výrazem její tváře, protože už jsem ji dlouho neviděl. Její obličej byl bledý, tváře promodralé. Hladká pleť, tmavé vlasy i oči bez známky citu.

Předpokládal jsem, že ji za mnou poslal Mallmann. Avšak nevěřil jsem, že by důvodem byla jeho zbabělost. Zřejmě měl jiné úkoly a já jsem si raději ani nepředstavoval, že mohl mezitím vlákat do pasti Marka a zabít ho. Mallmann byl teď schopen všeho. Stal se z něho

mocný démon, proti kterému nic nezmohly ani posvěcené kulky, protože ho chránil krvavý kámen. Bojovat proti němu bylo velmi nesnadné.

Assunga mi dopřávala klidu, abych se vzpamatoval z překvapení a vychutnávala situaci.

Mlčel jsem a čas ubíhal.

Potom se Assunga rozesmála a řekla: “Doufám, že už ses vzpamatoval, lovce duchů.”

“To ano.”

“Ale překvapila jsem tě, co?”

“To také.”

“Mám tě pozdravovat od přítele a já sama tě taky ráda vidím. Drákula II. tě sem zavolal, neboť má zájem, aby ses vydal na jistou cestu. Cíl té cesty je důležitý nejen pro Drákulu II. a pro mě, ale i pro tebe.”

Chodila kolem horké kaše. Natahovala to tak, až jsem nakonec netrpělivě zavrtěl hlavou. Musel jsem myslet na Františka Marka, protože mi bylo jasné, že byl někam vylákán a moje obavy o jeho bezpečnost narůstaly. Přerušil jsem tedy Assungu a zeptal se přímo:

“Kde je majitel tohoto domku?”

“Na jiném místě,” zněla odpověď.

“Ty víš, kde?”

“Teď už ano.”

“Je tam i Mallmann?”

“To s určitostí nevím, ale nepřišla jsem se s tebou hádat, ani bojovat, jsem tu ze zcela jiného důvodu, Sinclaire.”

“Poslouchám!”

“Přišla jsem ti na pomoc. Řeknu ti, jak najdeš svého přítele Marka. A měl by sis pospíšit, abys tam dorazil před setměním.”

“Unesla jsi ho někam?” zajímal jsem se.

“Ne, odešel sám a dobrovolně.”

“Koho tam najdu ještě?”

“Nejen jeho. Najdeš tam zbraň, velmi nebezpečnou zbraň, kterou musíš ve vlastním zájmu zničit. Ano, ve vlastním zájmu, Sinclaire.”

“Nech si ty hádanky!” vpadl jsem jí do řeči. “Co je to za zbraň?

Kdo ji má?”

“Marek.”

“Pak je v dobrých rukou.”

Podle toho, jak Assunze zasvítilo v očích a jak pohrdavě se ušklíbla, jsem viděl, že s mou odpovědí nesouhlasí. “Není v dobrých rukou, Sinclaire, protože může dojít ke katastrofě, které se chceme vyhnout.”

“Dobrá,” řekl jsem. “Pokud ti dobře rozumím, tak můj přítel Marek má zbraň, která vás může zahubit?”

“Ne!”

Assunga nelhala, to jsem poznal. To by to ne-řekla tak rychle. Její spontánní odpověď napovídala, že neměla čas si něco vymyslet. Z toho důvodu jsem zpozorněl. Tušil jsem, že se Mallmann se svou pomocnicí ocitli v nesnázích a hledají z nich východisko. Pokud to odpovídalo pravdě, pak moje situace nevypadá tak špatně.

“Mohu toho vědět víc?”

“Co ještě chceš vědět?”

“Takže ta zbraň vám není nebezpečná, pochopil jsem to dobře?

Ale nebezpečná je, jak jsi řekla předtím.” Byl jsem ironický.

“Neměl by ses radovat, protože může být nebezpečná i tobě.”

“Dobrá. Ale proč jste mě sem potom zavolali? Proto, abyste mi o tom řekli? Měl tvůj přítel Mallmann slabou chvilku, nebo proč zavolal právě mě, abych mu pomohl? Tomu nerozumím, je mi líto.”

“To poznáš, Sinclaire. Uvidíš. Mým úkolem je ukázat ti cestu k Markovi. A ve tvém zájmu je jet co nejrychleji za ním. Posadíš se do auta a pojedeš. Kdybys odmítl, stalo by se to všem osudným.”

“Je tu ještě druhá možnost, Marek by se mohl vrátit sem,” odpověděl jsem. “Mně se tady líbí. Já se té zázračné zbraně bát nemusím a už vůbec ne, je-li v rukou mého přítele. Nemohu proto s tebou souhlasit, když říkáš, že mu ji musím vzít, zvláště pak ne, když je ta zbraň nebezpečná pro vás. Naopak.”

“On nám jí nemůže ublížit.”

“Pak už to úplně ztrácí jakýkoliv smysl a já odmítám se tím zabývat.”

Assunga se usmála a učinila poslední pokus. “Jednou bys měl

přeskočit vlastní stín, Sinclaire.”

“Skvělé, a to mi říká někdo, kdo už žádný stín nemá!”

Ale ona nerozuměla žertu. “Půjdeš, nebo nepůjdeš? Ptám se tě naposledy.”

Bylo vidět, že to myslí vážně a že čeká na mou odpověď. Jenže já jsem se rozmýšlel. Na jedné straně mi řekli něco, co vzbudilo mou zvědavost, na druhé straně mi nepřipadalo, že by byl Marek v nebezpečí. Tak proč bych měl zasahovat?

Ale já jsem od přírody zvědavý člověk. A podle toho, co mi řekla Assunga, jsem měl dojem, že ví něco, s čím si neví rady. Dokonce i sám Mallmann od toho dal ruce pryč. Dovedl jsem si představit, co se asi dostalo Markovi do rukou. Pokud to byla vskutku tak grandiózní zbraň, pak mě mohl zavolat. Ale to on neudělal a mně to sice nevadilo, ale připadalo mi to divné.

“Jaké je tvé rozhodnutí, Sinclaire?”

“Pojedu za Markem!” Když jsem odpovídal, nespouštěl jsem ji ani na vteřinu z očí, ale neviděl jsem v jejích očích ani náznak toho, že by se jí mou odpovědí ulevilo. Přijala to lhostejně a jen přikývla.

“Děláš dobře,” řekla jen.

“Kam mám jet?”

Sáhla pod plášť a vytáhla skicu. Položila ji na schod a otočila se ke mně zády. Věděl jsem, co bude následovat, protože si přitáhla plášť k tělu.

Ucítil jsem průvan.

A čarodějnice byla pryč.

Z jedné vteřiny na druhou zmizela a já zůstal sám. Zhluboka jsem se nadechl.

Assunga nebyla žádný přelud, nebo zlý sen. Zanechala po sobě na schodech skicu a já jsem ji vzal do rukou. Zpočátku jsem nákresu nerozuměl, i když Assunga označila místo, na kterém se nacházím, křížkem. Potom jsem se však začal v kresbě orientovat a viděl, že cesta k místu, kde se údajně má zdržovat Marek, je velmi složitá a poslední úsek budu muset ujít pěšky.

Znal jsem zdejší okolí. Na takovou vzdálenost, jakou jsem měl

před sebou, budu na zdejších silnicích potřebovat asi pětkrát delší

dobu, než kdybych jel po dálnici.

Zastrčil jsem skicu do kapsy a vyšel z domu. Assunga, Drákula II. a Marek. To byly v této chvíli jediné tři body, které jsem znal.

Ale byl tu ještě čtvrtý, neznámý, a ten byl zřejmě nejdůležitější.

Otevřel jsem dveře od auta a zevnitř mě ovanulo horko. Přesto jsem nastoupil, otevřel obě okénka a nastartoval. Co mi říkal šestý smysl?

V té chvíli ne mnoho, ale mírné napětí jsem cítil.

Milan snědl celý salám a cítil se do jisté míry nasycen. Věděl, že si musí co nejdříve obstarat nové zásoby.

Starý Jurij ho nezasvětil do všeho. Věděl jen to, že jim hrozí

nějaké nebezpečí, ale na pohled nebylo nic vidět.

Pocit nebezpečí narůstal spolu s tím, jak se den chýlil ku konci a tma se plížila po zemi jako temný stín dravce. To byla hodina soumraku, čas tvorů, kteří se ve dne schovávali.

Tvorů…

Přemýšlel nad tím slovem a zlobil se sám na sebe, že o tom s Jurijem málo mluvil. On věděl, co se za tím slovem všechno může skrývat. Nešlo ani o lidi, ani o zvířata.

Jednou hovořil Jurij o nočních tvorech a Milan si vzpomínal na své otázky. Jurij mu nejdřív nechtěl odpovědět, ale nakonec se dal přesvědčit.

“Jsou to noční tvorové, takoví, co se bojí slunečního světla a vylézají ze svých úkrytů teprve, až je krajina zahalena tmou.”

Milan se nad tím zamyslel a Jurij pokračoval.

“Vampýři, vlci…”

Ještě teď ho zamrazilo, když na to pomyslel. Ne, že by se vlků bál, uměl si s takovými zvířaty poradit, protože je potkával často ve své vlasti, kde stále žili ve smečkách. Věděl, že pokud mají dostatek potravy, nechávají lidi na pokoji, ale takové vlky starý Jurij neměl na mysli. A Milan už se ho nechtěl vyptávat. Zalistoval v jedné staré

knize a zjistil, že existují různé druhy vlků.

I takoví, kteří se cítí nejlépe po tmě. Vlci a vampýři.

V legendách se píše, že vampýři se často mění ve vlky a naopak a právě to měl Jurij na mysli.

Milan se necítil ve své kůži. Seděl na pařezu, který se už stal jeho stálým stanovištěm a s pokrčeným čelem přemýšlel.

Sám dobře nevěděl, o čem. Možná jeho špatný pocit pramenil z toho dusného, vlhkého vzduchu, protože do této široké kotliny večerní vítr nepronikl. Od nedalekého potoka sem táhla mlha.

V lese už byla skoro tma, i když nebe bylo ještě dost světlé. Až se ještě více setmí, budou vidět souhvězdí.

Měsíc a hvězdy chladné, někdy až tajemné světlo. Milan se na obloze dobře vyznal a znal i mnohá její tajemství.

Noc byla tichá, ale to ticho bylo klamné, protože ve tmě vylézali na povrch tvorové, kteří se přes den někde schovávali.

Pozorují ho už?

Milan se najednou začal potit. Jeho rozum mu říkal, že sám sebe znervózňuje, ale v té chvíli převládaly jeho pocity nad rozumem. Psychický stav se nedal rozumem změnit a ostatní dojmy ho ještě znásobovaly. Cítil, jak mu hruď svírají neviditelné obruče a když pohladil zbraň rukou, cítil, jak je dřevo pažby hladké, zřejmě od toho, jak se potil.

Čekal, co se bude dít.

Pařez mu najednou připadal nesnesitelně tvrdý a nepohodlný. Už nemohl vydržet sedět, proto se postavil, aby si trochu protáhl tělo. Vzdálil se na několik kroků od svého místa a naslouchal šustění listí pod podrážkami vlastních bot.

Potom se zastavil.

Zaklonil hlavu a zadíval se vzhůru. Viděl jen útržky nebe mezi korunami stromů a teď už bylo skutečně temné. Jeho odstín se měnil od tmavě šedé po skoro černou, měsíc mu svítil šikmo nad hlavou.

Znovu si vzpomněl na staré pověsti. Úplněk -čas vampýrů i vlků. Ale měsíc zatím ještě v úplňku nebyl, ještě kousíček mu chyběl.

Stačí to, aby ho to uklidnilo?

Ne, tentokrát ne. Ve vzduchu něco leželo a on to cítil. A to neurčité cosi, co si nedokázal vysvětlit, ho obkličovalo stále blíž. Mrazilo ho v zádech a Milan sundal samopal z ramene a několikrát se s ním otočil dokola.

Nic neviděl. Neslyšel ani žádné zvířecí zvuky. Ani myška nevylezla z díry, ani liška nebyla na lovu, bylo stále stejné tísnivé ticho a Milanovi se začaly perlit na čele kapky potu.

Nakonec se zastavil tak, aby viděl na chýši, jejíž obrysy už téměř nebylo možné rozeznat. Vypadala jen jako temný ostrůvek na o něco světlejším pozadí.

Podivil se, když si uvědomil, že Jurij nezapálil lampu. Dělával to každý večer, ale zřejmě dnes úmyslně nerozsvítil, aby chýši nebylo vidět.

Milan čekal. Na co?

Na něco strašného, co už určitě číhá někde hodně blízko. Milan se už dávno naučil žít v neustálém nebezpečí, jenže to bylo viditelné, konkrétní nebezpečí. Byli to lidé, kteří proti sobě bojovali se zbraní v ruce v jeho vlasti. Ale to, co cítil tady, bylo něco abstraktního, co si neuměl představit, jenom to tušil.

Ale přesto to tu bylo a přicházelo to blíž. Potom uslyšel nějaký zvuk.

Bylo to tiché zavrzání, které k němu dolehlo od chýše. Otevřely se dveře.

A v nich se objevila mužská postava. Podle obrysů poznal, že to není Jurij, ale jeho návštěvník Marek.

Milan si vydechl. Srdce se mu uklidnilo a on obrátil samopal hlavní dolů.

“Nebojte se,” ozval se Marek. “To jsem jen já. Chtěl jsem se projít na čerstvém vzduchu.”

“V pořádku,” odpověděl Milan.

Marek se k němu pomalu došoural a rozhlédl se na všechny strany. Milan si v duchu říkal, že i Marek zřejmě cítí to podivné napětí, co visí ve vzduchu.

Ale když vedle něho Marek zůstal stát, nezeptal se ho. Marek

zašeptal: “Na to, že je noc, je pěkné dusno, že?”

“Ano, ta vlhkost zřejmě přichází od potoka,” odpověděl Milan.

Marek pokýval hlavou a nespouštěl při tom Milana z očí. “Ty se necítíš dobře, příteli, mám pravdu?”

“Jak jsi to poznal?”

“Vidím to na tobě.” Milan pokrčil rameny.

“Tak mi prozraď, co tě trápí,” naléhal Marek.

“Neumím to přesně říct, ale připadám si jako v nepřátelském obklíčení. Jenže jsou to neviditelní nepřátelé. Myslíš, že si to jen namlouvám?” zeptal se Milan.

“Ne, nemyslím.”

“Takže ty taky počítáš s útokem nějakých tajemných tvorů, Marku?”

“Určitě to nevím, ale je to možné.”

“A kdo by nás měl napadnout?”

“To nevím,” pousmál se Marek.

“Ale víš. Mluvil jsi dlouho s Jurijem. Já to chci taky vědět.” Položil Markovi ruku na rameno, jako by mu chtěl zabránit, aby odešel.

“Zatím je předčasné cokoliv říkat,” odpověděl Marek. “Ani já sám nic přesného nevím. Budeš se s tím muset smířit.”

Milan rezignovaně pustil Markovo rameno. “No dobře, asi máš pravdu, promiň. Jsem trochu nervózní. Tohle je pro mě neznámá situace. Ve válce jsem byl zvyklý bojovat proti nepřátelům, které jsem viděl. Ale tihle protivníci jsou neviditelní a to mě znervózňuje.”

“Já tě chápu,” řekl Marek.

“Máš stejné pocity?”

Marek se potichu zasmál. “Zatím se ještě nic neděje. Jestli chceš, pojď za námi dovnitř. Možná se tam budeš cítit líp.”

“Ne, to nejde,” odmítl Milan rozhodně. “Slíbil jsem Jurijovi, že budu hlídat venku a hodlám svůj slib splnit.”

“Jak myslíš.”

“Půjdeš zase dovnitř?”

Marek přikývl. “Půjdu, ale nebudu spát.” Když uviděl skeptický

pohled mladého vojáka, dodal na vysvětlení: “Uvědom si, že jsem mnohem starší, než ty. A staří lidé nepotřebují tolik spánku.”

“O tom už jsem slyšel,” odpověděl Milan.

“Kdyby se něco dělo, tak neváhej a hned mi to přijdi říct.”

“Provedu.” Milan se díval za Markem, jak mizí ve tmě. Nezavřel dveře úplně, aby slyšel, kdyby se venku něco dělo.

Milan se zaposlouchal do vlastního nitra a v duchu se ptal, zda se teď cítí lépe. Ulevilo se mu po tom rozhovoru? Trochu možná, ale napětí v jeho nitru nezmizelo. Byl rád, že Marek zůstane vzhůru. Věděl od Jurije, že tenhle starý pán je velkým bojovníkem proti temným mocnostem. Že je lovcem vlků a vampýrů a nedá se jen tak něčím vyvést z míry.

Milan přemýšlel, co má dělat. Vrátit se na své místo k pařezu a tam čekat? Ale je tu ještě jiná možnost: mohl by v jisté vzdálenosti obejít chýši a podívat se, zda neobjeví nějaké stopy. Kapesní svítilnu u sebe měl. Prokázala mu už cenné služby ve válce. Vzal ji jednomu padlému Srbovi.

Když ji rozsvítil, dopadl tenký kužel světla mezi tlusté kmeny stromů a tam ztrácel svou sílu.

Milan se vydal na obchůzku, aniž by si uvědomil, jak velkému nebezpečí se vystavuje. Nejdřív šel k potoku, kde mlha houstla a vytvářela bílé chomáče.

Ty mohly schovat lecjaké tajemné tvory a když si to Milan uvědomil, pocit tísně ho přepadl znovu. Byl stejně silný, jako předtím, než mluvil s Markem.

Jsou tady?

Milan se na jednom místě zastavil. Sklonil svítilnu k zemi a svítil kolem sebe.

Špatně se mu dýchalo. Cítil studený pot na čele a když hleděl na osvětlený prostor na zemi, všiml si podle roztřeseného světla, že se mu třesou ruce.

Takový strach jako dnes ještě nikdy v životě neměl. Neměl na to žádný důkaz, ale ve svém nitru věděl, že není sám. Někdo byl nablízku a nebyl to žádný pozorovatel, byl to někdo, kdo mu usiloval o život.

Jsem ještě příliš mladý, abych zemřel! problesklo mu hlavou.

Proboha, já ještě nechci umřít…

Vtom se zarazil.

Pohnul svítilnou jedním směrem a najednou ho objevil. Ve tmě stála postava!

Na cestě k potoku. Mezi stromy, nehybná, temná postava. Byl to muž, ale něco na něm Milanovi připadalo divné.

Bylo to krvavé “D” na čele!

Mladý voják nikdy v životě neslyšel o Drákulovi II. Neříkalo mu nic ani jméno Mallmann. První, co ho napadlo, když ho před sebou uviděl, že je to vrah. Ačkoliv ten muž neměl zbraň a nejevil známky, že by ho chtěl napadnout.

Byl oblečený do tmavých šatů, které splývaly s okolní tmou a nebýt svítilny, Milan by si ho ani nevšiml.

Ale to krvavé D svítilo do tmy. Milan nebyl schopen od něj odtrhnout oči. Bylo mu jasné, že to “D” něco znamená, ale nevěděl co. Byl ze všeho natolik zmatený, že si vůbec nevzpomněl, že drží v rukou samopal a že na toho druhého může namířit.

Jeho obličej nerozeznával ostře. Znamení na čele sice červeně svítilo, ale zbytek obličeje se rozmazával v temně šedou skvrnu, která končila tam, kde začínaly šaty.

Ten neznámý zatím nic neudělal. Byl nehybný jako socha. Zdálo se, že ani nedýchá, nic na něm se nepohnulo, na rozdíl od Milana, jehož hrudník se prudce zvedal v rytmu dechu.

Co má dělat?

Za normálních okolností byl pohotový, ale teď nedokázal překonat strnulost a svou nehybností si nezadal s tím záhadným cizincem.

Byl to cizinec?

Ne, to se Milanovi nezdálo. Už mohl zase myslet, ale nebyl z toho šťastný, protože se jeho myšlenky ubíraly nepříjemným směrem. Znovu si vzpomněl na staré legendy, kterými tato země oplývá. A napadlo ho něco, co většině lidí nažene smrtelnou hrůzu.

Vampýři!

Tvorové temnot, kteří nedýchají, nejsou živí, a přesto existují.

Živí se lidskou krví a jejich předkem zde v Rumunsku byl slavný hrabě Drákula.

Milanovi se rozbušilo srdce.

Slyšel jeho ozvěny v uších a ta nehybná postava se mu jevila ještě víc zahalená mlhou, ale nebyla to mlha venku, nýbrž mlha jeho vlastních očí.

Ze strachu a z rozpaků se tiše zasmál, ale znělo to hrozně ochraptěle. Protřel si rukou oči. Proč nestřílím? uvědomil si. Proč nezvednu samopal a neprostřelím té postavě hruď?

Protože olovo nemůže vampýra zabít! Milan to věděl a teď se mu to vybavilo.

Začal vidět jasněji a téměř vykřikl hrůzou, když zjistil, že postava stojí nadosah.

Neslyšel její kroky. Musela se vznášet nad zemí. Milan to nemohl pochopit. Bylo to tak neskutečné. Díval se jako očarovaný do popelavé tváře toho strašného tvora, jehož znamení na čele najednou zmizelo.

Najednou bylo čelo stejně hladké jako kůže všude jinde na obličeji. Hladké a nezdravě popelavé…

Milan si znovu vzpomněl na svůj samopal. Vždyť zatím nemá stoprocentní jistotu, že ten tvor, který před ním stojí, je vampýr, protože tenké rty pod ostrým, zahnutým nosem byly pevně stisknuté k sobě. Když vystřelí, tak alespoň upozorní starého Jurije a Marka na potenciální nebezpečí.

Ale jeho protějšek uhodl jeho myšlenky. Než stačil proměnit myšlenku v čin, už ruka té šedivé postavy držela hlaveň samopalu a tlačila ji bokem. Milan ještě mohl střílet, ale jeho prst neležel na spoušti.

Ucítil prudké trhnutí, síla, které se nemohl ubránit, mu vytrhla zbraň z ruky. A pak ji ten tvor hodil na zem.

Milan otevřel údivem ústa. Chtěl křičet, ale ta ruka, ze které ucítil závan rozkladu a hlíny, byla nepředstavitelně rychlá a silná. Přitiskla se mu na ústa s takovou silou, že měl na chvíli pocit, že přijde o zuby.

Ale to zdaleka nebylo všechno.

Milan se teď z bezprostřední blízkosti díval přes ruku do obličeje s vysokým čelem a černými vlasy. Teď tajemný tvor otevřel ústa a ukázal zuby!

Ostré, mírně zahnuté a silné, jako zuby šelmy. Přesně takové špičáky Milan očekával. Přesto ho ten pohled zasáhl jako blesk, protože teď měl jistotu, že z tohoto setkání už se jako živý nevrátí.

Upír mu stále držel ruku na ústech a připravoval ho o vzduch. Navíc měl Milan jeho prsty těsně pod nosem, takže nemohl dýchat vůbec.

Pak ho upír druhou rukou uchopil za opasek s náboji a zvedl ho nad zem. Milan se bezmocně zmítal a nemohl křičet, protože měl zacpaná ústa. Navíc cítil nesnesitelný tlak na hlavě, jako by mu ji chtěl upír zaživa rozdrtit.

Potom jím Mallmann mrštil o strom.

Milan ucítil ostrou bolest v zádech. Vampýr ho přitiskl ke kmeni a držel ho stále ve vzduchu. Potom mu uvolnil ústa.

Vzduch, už může křičet…

Ale to mohl jen v myšlenkách, ve skutečnosti už k tomu neměl dost sil.

Nebyl už schopen proměnit jakoukoliv myšlenku ve skutek a přes jeho rty nepřešel ani tichý povzdech.

Teď nastala ta nejvhodnější chvíle pro Mallmanna. Levou rukou tiskl Milana ke stromu, pravou ho uchopil za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu co nejvíc to šlo.

Kůže na krku se mu napjala a pod ní se zřetelně rýsovala tepna.

V té chvíli se už Mallmann neovládl, sklonil se k jeho hrdlu a zakousl se.

Jeho oběť sebou zaškubala, když jí zabořil zuby do krku. Krev stříkala přímo z tepny do upírova chřtánu.

Mallmann pil životadárnou tekutinu, která mu vlévala do těla nové síly.

U Milana tomu bylo naopak, ten pomalu, ale jistě sílu ztrácel. Jeho tělo zůstalo bezvládně viset ve vampýrově ruce a jeho vlastní paže mu klesly podél těla.

Mallmann ho držel ve vzduchu, dokud z jeho těla nevysál všechnu

krev do poslední kapky. Potom ho teprve pustil na zem.

Milan tam zůstal ležet jako hromádka šatů. Mallmann byl spokojen.

Zase jednou se mu podařilo nasytit.

Ale tím dosáhl jen první části svého cíle.

Zadíval se směrem k chýši. Lidské oko by sotva v té tmě rozeznalo její obrysy, ale jeho oči byly teď mnohem pronikavější než obyčejné, lidské oči.

Viděl zdi i střechu. V oknech se nesvítilo a přece věděl, že jsou uvnitř lidé.

Nebezpeční lidé.

Drákula II. to věděl a vnořil se proto raději do temného lesa.

Liščí kožešiny byly sice měkké, ale přesto se nedaly srovnat s matrací v posteli. Marek brzy ucítil, jak je podlaha pod ním tvrdá. Byla to jen udusaná hlína.

Za jiných okolností by mu to možná nevadilo, ale teď nemohl usnout.

Měl plnou hlavu. Musel přemýšlet o tom, kde se ocitl, i o tom, že už se možná ve tmě pohybují nebezpeční tvorové.

Nebo možná jen jeden, ale i to stačilo. Vampýr či zombie. Starý Jurij měl strach a viděl v něm poslední naději. Proto mu předal kyvadlo. Marek si neustále sahal na hruď, zda ho neztratil.

Pokaždé ho uklidnilo, když ucítil konečky prstů kámen a na něm kontury ženské tváře.

Jmenovala se Zunita a byla známá na dvoře hraběte Drákuly.

Marek ji neznal, přestože znal všemožné legendy a historky, které se týkaly jeho vlasti. O Zunitě dosud neslyšel, ale přesto nepochyboval o tom, že příběh s kyvadlem je pravdivý. S takovými věcmi se nežertuje.

Nevadilo mu, že nemůže spát, naopak, on nesměl usnout. Vymyslel plán. Za půlhodiny vstane a půjde se zase podívat ven. Dokázal se vžít do situace toho ubohého chlapce venku. I když bojoval ve válce, tato válka byla ú-plně jiná. Nebyly tu žádné viditelné fronty, ani nepřátelé, se kterými by bojoval muž proti muži.

Musí čekat.

Nesmí usnout.

Občas si protáhl záda a změnil polohu. Ale té noci nemohl spát ještě někdo.

Starý Jurij ležel ve své posteli a nebyl tak nehybný, jako když sem Marek přišel. Občas se ozval tmou jeho povzdech, převracel se na posteli, občas se dokonce nadzvedl a pak si zase s bolestným povzdechem lehl.

“Marku?”

“Ano, co je?”

“Děje se něco?”

“Ne, co by se mělo dít?”

“Myslím, že už je tady. Ten vampýr, ten noční stín, ten zloduch…”

“Nevím, co vám dává tu jistotu. Kyvadlo na mé hrudi je zatím v klidu.”

“To ještě nebude reagovat.”

“Víte to jistě? Znáte ho tak dobře?”

“Ano. Vím, že je tady. Cítil jsem jeho přítomnost už několikrát. A pokaždé se kyvadlo rozkývalo samo od sebe.”

“Ale nikdy jste toho vampýra neviděl, je to tak?”

“Nikdy,” zašeptal Jurij.

Marek se posadil a zůstal sedět na liščích kožešinách. “Proč se vám neukázal? Znáte důvod?”

“Ne, neznám. Ten upír pokaždé zase rychle zmizel, ale já jsem jeho blízkost cítil. Jenže u toho taky zůstalo, já nejsem natolik silný, abych se mu mohl postavit.”

“To je pochopitelné, Juriji.”

“Ale teď je to jiné.” Jurij se posadil na posteli. Marek viděl nezřetelně jeho obrysy, protože v chýši byla úplná tma.

“A proč je to jiné?”

“Protože už nemám kyvadlo. Jsem bezbranný. Mohou mě přepadnout a já se nebudu mít čím bránit.”

Marek se zamyslel. “Ano, máte pravdu,” řekl potom. Ale jestli chcete, já vám to kyvadlo vrátím a…”

“Ne, to ne. Teď už patří tobě. Dal jsem ti je. Ty si s ním lépe poradíš.”

“Jenže já se umím bránit i jinak. Však víte, ne nadarmo mi říkají Nositel kůlu. Nosím ho neustále u sebe a už jsem jím proklál srdce mnoha vampýrů.”

“To tak musí být, protože jsi jeho nositelem. Ty a nikdo jiný.”

“Přesto bych chtěl, abyste si to kyvadlo vzal zpět.” Marek natáhl ruce před sebe, aby se mu lépe vstávalo. Ale i tak se musel o jednu ruku opřít. Potom vstal z kožešin a musel chvíli zůstat stát, aby překonal krátkou závrať. Už nejsem nejmladší, řekl si v duchu a potom zamířil k Jurijově posteli. Kyvadlo na řetízku se házelo ze strany na stranu, ale to bylo zapříčiněno chůzí. Zastavil se u Jurijovy postele.

Starý Jurij na něho upřel vyhaslé oči a zavrtěl hlavou. Ač nemohl Marka vidět, Markovi se zdálo, že se na něho dívá. Možná to způsobovala tma v pokoji, kde nebylo skoro vidět ani siluetu postele.

“Vím, že to se mnou myslíš dobře, Marku, ale nedělej to. Já už to kyvadlo nechci. Patří tobě.”

“Jen na dnešní noc, Juriji,” naléhal Marek.

“Ne, ani tak ne.”

“Ale…”

“Možná později, ano?”

František zvedl obočí. “Co myslíte tím později, Juriji?”

“To uvidíš, Františku. Ale myslím, že bys neměl zůstávat jen tady, v chýši. Měl bys vyjít ven a podívat se po Milanovi. Běž a sleduj při tom kyvadlo. Ohlásí ti, kdyby někde nablízku byly temné síly.”

“Rozsvítí se jí oči?”

“Ano, jako první znamení. Tak mi to ten cikán popsal. Pak musíš řetízek přetáhnout přes hlavu a držet v ruce tak, aby kyvadlo viselo dolů. Když se rozkývá, poznáš, že zlo je nablízku. A čím blíž ti bude, tím se bude kyvadlo víc vychylovat. Zavede tě na místo, kde se zlo ukrývá. V tom kamínku dříme síla, kterou si lze jen stěží představit. Tak jí užívej. Já už ji nepotřebuji.”

“No dobře, sice jste mě nepřesvědčil, ale myslím, že nemám na vybranou. Až se vrátím, položím vám kyvadlo na hruď. Souhlasíte?”

“Dobrá, pokud jde o dnešní noc,” souhlasil Jurij a měl při tom slabý hlas.

“Vaše odpověď nezněla moc přesvědčivě,” řekl Marek nespokojeně.

“Já vím. Ale nerad se opakuji. Už na začátku jsem ti řekl, že nade mnou stojí zubatá s kosou a brzy si pro mě přijde.”

“Možná za pár let,” ujišťoval ho Marek.

Z Jurijových úst vyšel zvuk, který se nepodobal ani smíchu, ani sténání. “Ne, ne, Františku, já dobře vím, že můj čas na tomto světě vypršel. Stane se tak dnes v noci.”

“Já tomu zabráním.”

“To je od tebe šlechetné, ale teď už běž.”

“Za chvíli jsem zpátky.” S nepříjemným pocitem se František obrátil a zamířil ke dveřím.

Škvírou pronikalo do chýše slabé měsíční světlo a vytvářelo na podlaze světlý pruh.

Marek dveře otevřel dokořán a vyšel ven. Po dvou krocích zůstal stát a rozhlížel se po Milanovi.

Ale neviděl ho.

Marek věděl, kde Milan rád sedává. Na pařezu, který mu sloužil za stoličku i stůl. Možná tam sedí a čeká, až se něco začne dít.

Markovi připadala noc plná temných stínů. Nad stromy svítil bledý měsíc a kolem něho hvězdy.

Neslyšel žádné zvuky. Ani šustění listí, ani zapraskání větvičky, ani zapísknutí myšky.

To ticho bylo tísnivé. Kde je asi Milan?

Marek ho nenašel ani u pařezu a ani ho nikde nablízku neslyšel. I kdyby šel na obchůzku, prozradily by ho nějaké zvuky, kroky v listí, zapraskání větvičky pod jeho botou, zkrátka úplně neslyšně jít nemohl.

Markův nepříjemný pocit ještě vzrostl. Stál na místě a pozoroval okolí, ale tma byla neproniknutelná. Stromy se daly spíše tušit, než vidět. Ale něco přece jen slyšel. Šplouchání potoka, který s Milanem přebrodili.

František přemýšlel, zda ho má začít volat jménem. Jestli se mu neozve, tak…

Ale k tomu se už nedostal.

Měl kyvadlo a znal jeho schopnost. Zatím to bral jako teorii. Ale teď se teorie změnila v praxi.

I když to Marek věděl, přesto ho vyděsilo, když viděl světélkovat

červené oči v kamenné tváři.

Konečně to přišlo.

Bylo mu jasné, že se Milanovi stalo něco strašného.

Bože, to ale byla jízda. Vím, že to zní divně, ale byl jsem Assunze vděčný za ten plán, protože bez něj bych byl v té spoustě odboček a zatáček úplně ztracen.

Zdejší krajina totiž byla všechno jiné, jen ne protkána pořádnými silnicemi. Většinou jsem se pohyboval po něčem, co by se dalo označit za polňačku. Prašné cesty, některé vydlážděné kamením a to chudákovi golfovi vůbec nedělalo dobře.

Pomalu se stmívalo. Naštěstí jsem měl v pořádku přední světla, jak dálková, tak i potkávací. V jejich světle mi vyskakovala před očima zdejší krajina. Připomínala mi Skotsko, i tady se téměř ke každému místu vztahovala nějaká legenda či příběh, které se točily kolem Transylvánie, jak se Rumunsku dříve říkalo. Zdejší lesy byly temné a tajemné. V dávných dobách byly cesty nebezpečné, protože všude číhali zlí duchové a vrhali se na každého odvážlivce, který se vydal na cestu.

Teď tu nebyl žádný provoz. Jakmile se setmělo, zdejší lidé nikam nejezdili.

Přesto se mi nejelo dobře. Čelní světla mého vozu přitahovala noční můry a jiný hmyz. Měl jsem už čelní sklo úplně pokryté jejich mrtvými těly.

Čas od času jsem musel zapnout stěrače, a-bych přes sklo viděl. Na jedné křižovatce jsem zastavil. Motor tiše předl na volnoběh.

Podíval jsem se do mapy a byl spokojen. Měl jsem před sebou poslední odbočku, kterou zakreslila Assunga. Byla to odbočka doleva, za ní tunel, nebo mi tak alespoň připadala úzká cesta, která se

vinula jako dlouhá šňůra lesem, jehož stromy rostly tak těsně u sebe, že tvořily téměř neproniknutelnou stěnu.

Odpočinek jsem si nemohl dopřát, přestože jsem po ničem jiném netoužil, ale musel jsem jet dál. František Marek čeká.

Tentokrát jsem jel po opravdové polňačce plné výmolů, porostlé trávou a divokým býlím. Bylo na ní tolik spadených větví a listí, že byla při deštivém počasí určitě tak kluzká, že se po ní nedalo jet. Na mapě jsem viděl, že i tato cesta jednou skončí. Podle toho, že tam Assunga nakreslila stromy, předpokládal jsem, že bude končit u lesa.

A brzy se to stalo.

Dál jsem nemohl. Přede mnou stály husté stromy, mezi nimi ještě hustší houští a bránily mi v další cestě.

Byl jsem na konci!

Vypnul jsem světla a vystoupil. Nohy se mi sice neprobořily do měkké půdy, ale tráva mi sahala až do půli lýtek. Obklopil mě vlhký vzduch. Někde v dálce jsem slyšel zvuk, který mi připomínal šplouchání potoka.

Zavřel jsem dveře od auta. Na mapě byla vyznačena další cesta pěšky. Budu muset do lesa, rozkládajícího se po pravé ruce a to jsem hned udělal. Potom se mě zmocnil pocit, že jsem se ocitl v temném labyrintu, ve kterém mě čeká spousta různých pastí. Beze světla bylo téměř nemožné obejít všechny překážky na cestě. Největší překážkou byly nízko visící větve.

Konečně jsem došel na okraj svahu a zřetelně uslyšel šplouchání vody.

Znovu jsem se podíval do mapy a zjistil, že jdu správně. Budu ten potok muset přebrodit, a-bych se dostal k lesní chýši.

Škoda, že neumím létat. Ještě štěstí, že svah nebyl příliš strmý, a tak jsem za chvíli stál u potoka, který byl mnohem širší, než to shora vypadalo. O nějaké lávce nebo dokonce mostku nemohlo být ani řeči. Jen balvany trčící z vody. Budu muset dávat velký pozor, abych neuklouzl.

Měsíc se mi aspoň trochu staral o osvětlení. Voda tekla rychle a ve svitu měsíce jsem začal mít romantické představy, jako že po její hladině tančí drobné bytůstky z říše vil s průsvitnými těly.

Já jsem tančil taky.

Z kamene na kámen a zdaleka ne tak elegantně. Snažil jsem se neskákat, což jsem považoval za dost riskantní. Raději jsem se přesouval dlouhými kroky, když jsem nejdříve nohou “ohmatal”, zda kámen pevně drží ve dně.

Nakonec jsem s botami plnými vody stál na druhém břehu. Kde najdu tu chýši?

Vlevo ode mě, jak jsem zjistil dalším pohledem do nákresu. Nechtěl jsem k ní jít přímo, ale obejít ji širokým obloukem, abych zjistil, kdyby se dělo něco nekalého.

Kromě bublání potoka nebylo nic slyšet. Žádné cizí zvuky, žádné výkřiky, nic, co by naznačovalo zápas.

Kupodivu mě to neuklidnilo. Měl jsem nějaký divný pocit. Les byl temný.

Kapesní svítilnu jsem nezapínal a vydal se na cestu po tmě. Netušil jsem, že se vydávám přesně tam, kde došlo k hrůzné události. Ale kdo by to také mohl tušit?

Oči svítily!

František Marek byl tak rozčilený, jako zřídkakdy ve svém životě. Zvedl kámen, který sloužil jako kyvadlo a držel ho na řetízku svisle dolů.

A viděl ty oči zřetelně, byly to vlastně jen červené kruhy, jejichž světlo ani nesláblo, ani nesílilo, ale zůstávalo stejné.

František Marek cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Napětí mu vystoupilo až do krku. Čekal, že brzy narazí na to, nač ho upozorňoval Jurij.

V duchu se uklidňoval. Musíš zachovat klid! Nesmíš podlehnout nervozitě! Zachovat si pevné nervy!

Františka velmi zlobilo, že tak ostřílený bojovník proti vampýrům jako on najednou pociťuje tak velkou nervozitu, ale nemohl si pomoci. Možná to bylo tím, že myslel na toho mladého vojáka, kterého nikde neviděl.

Milan prostě nebyl k nalezení.

Špatné znamení. Stejně špatné, jako ty svítící oči v kamenném amuletu.

To kyvadlo Markovi prozradilo, že zlo je nablízku. Jenže nevěděl, kde přesně. Zatím svítily jen ty oči a jinak bylo kyvadlo v klidu.

Musí toho zloducha najít.

Třesoucíma rukama si přetáhl řetízek přes hlavu a znovu si vzpomněl na anglického přítele a lovce duchů, Johna Sinclaira, který tímtéž pohybem sundával z krku stříbrný křížek na řetízku. Marek ho při tom často viděl.

Ale na rozdíl od Sinclaira si nepoložil přívěsek do dlaně, nýbrž ho nechal volně viset.

Držel ho v natažené ruce. Uběhlo pár vteřin, dokud se přívěsek neustálil a nehybně visel ve vzduchu.

Potom čekal. Napětí rostlo.

Marek si olízl suché rty. I v ústech mu vyschlo. Byl nervózní jako malá holčička, která dostane poprvé v životě panenku.

Začne se kyvadlo kývat, nebo ho nechá na holičkách? Ano, rozkývalo se.

Pohnulo se o kousíček doprava a potom zase zpátky. Marek přemýšlel.

Kam teď?

To nevěděl. Musel spoléhat na kyvadlo, které mu určitě ukáže správnou cestu, neboť v podstatě fungovalo jako virgule, která se začne točit, když je v blízkosti voda.

Jenže kde je to místo, kde je zlá energie nejkoncentrovanější? To teprve musí najít.

Mohl se vydat do čtyř stran. Rozhodl se pro pravou. Ušel pár kroků do tmy, soustředil se na kyvadlo a čekal, že se rozkýve víc, jenže stal se pravý opak.

Kyvadlo se zastavovalo.

Vydal se tedy opačným směrem. Ani tady nebyl úspěšný.

Tak kupředu?

První krok, druhý, třetí. Potom mu stál v cestě strom, kterému se musel vyhnout, ale držel se stejného směru. Potom se musel ovládnout, aby nezavýskal radostí, protože kyvadlo se rozkývalo. Jeho pohyby doprovázela červená záře, která vycházela z očí přívěsku.

Františkovi bylo v tu chvíli mnohem lépe.

Zároveň se ho zmocnila podivná úzkost, protože nevěděl, co ho

čeká tam, kde číhá zlo. Vampýr, možná Mallmann?

A co se stalo s Milanem?

Marek se snažil takové myšlenky zaplašit a soustředit se jen na kyvadlo. V takové tmě musel dávat pozor, aby nezabloudil. Kyvadlo ho vedlo k potoku, protože už slyšel šplouchání a objevila se první mlha.

Marek nespouštěl z očí kyvadlo, které se stále kývalo. Řídilo se fyzikálními zákony, jeho pohyby byly silnější a Marek je cítil v ruce tak silně, že se nemusel dívat.

Tady někde už musí být u cíle. Zloduch se musí někde tady skrývat; cítil, že se k němu blíží.

Markovo srdce se prudce rozbušilo a připadalo mu, jako by tlouklo v rytmu pohybů kyvadla.

Zatím však viděl stále jen totéž tmu, noc, stromy. Nad tím noční oblohu, která byla o něco světlejší než les.

Marek se na sebe zlobil, že si nevzal kapesní svítilnu. Teď by ji potřeboval. Věděl, že už je skoro na místě a musel se připravit na útok ze zálohy.

Zatím se nic nedělo.

Ale proč? Bojí se snad ten zloduch kyvadla?

Učinil ještě několik kroků mezi stromy.

Kyvadlo se pohnulo doleva a to mohutněji, než kdy jindy. Potom se kamínek vracel zpět a vychýlil se stejně silně doprava.

Jsem na místě, pomyslel si Marek. Propánakrále, vždyť už musím být na místě, tady někde už musí být.

Před ním se tyčily mohutné kmeny stromů. Nad hlavou se rozkládaly jejich koruny jako přírodní střecha.

Sedí snad ten zloduch ve větvích? Čeká tam na něho vampýr,

který na něho seskočí?

Neviděl nic. Zadíval se na zem a šel ještě o kousek dál. Málem zakopl o kořen stromu, protože sledoval svit očí na amuletu. Připadl mu ještě intenzivnější.

Marek se pozorně díval na zem. Mezi listím a vysokou trávou uviděl dvě prkna. Zapomněl je tu snad někdo? Ale proboha, na jejich konci jsou boty, vysoké, vojenské boty!

Zlá předtucha stáhla Markovi hrdlo.

A potom už se kyvadlo kývalo nad postavou ležící na zádech u kmene stromu.

Kámen se pohyboval tak rychle, jako by se chtěl roztočit. Objevil už zlo a tentokrát byla obětí konkrétní osoba, která měla jméno.

Před Markem ležel Milan!

Starý Jurij zůstal v chýši sám, spokojený, že ho tam Marek nechal, protože chtěl umřít sám. Tušil, že nastala poslední noc v jeho životě a byl rád, že měl se světem vyrovnaný účet. Stihl ještě včas předat kyvadlo tomu, kdo je ho hoden.

On sám zůstal bezbranný, ale to mu nevadilo, protože se nebál smrti, alespoň ne přirozené smrti. Bál se jen jediného: aby ho nějaký upír neproměnil v nemrtvého.

Věděl, že jsou mu noční tvorové či spíše netvorové na stopě a stihl ještě učinit jistá protiopatření.

I přes svou slepotu se v chýši vyznal. Věděl, kde má nádobí a všechny ostatní předměty denní potřeby a věděl také, kde má revolver.

Toho hodlal použít jen v případě krajní nouze. Měl ho už mnoho let, ale ještě nikdy v životě ho nepoužil. Uschoval ho, kdyby bylo nejhůř.

V bubínku byly jen tři náboje.

Ale když si strčí hlaveň do úst, bude mu snad stačit jeden.

Jeho plán byl dobrý, skoro dokonalý. Jurij se usmíval, když spouštěl své zchromlé nohy z postele a zasouval je do trepek. Bylo to

sice divné, ale on měl radost, jak ty proklaté vampýry přelstil. Byl z toho skoro šťastný.

Pomalu se postavil.

Pokaždé, když dlouho ležel, musel být při vstávání velmi opatrný, aby se mu nezamotala hlava a neupadl.

Počkal, až ho přejde závrať a potom se pomalými krůčky vydal přes pokoj. Šoural se prkennýma nohama, jejichž kolena už byla neohebná dnou. Ale v jeho věku a navíc v noci, kdy měl zemřít, to už nebylo důležité. Jurij věděl, že přijdou. A chtěl jim připravit překvapení, poslední ve svém životě. Ti noční netvorové ho nedostanou.

Věděl, kde stojí truhla a šel k ní s takovou jistotou, že se zastavil přímo u ní. Stačilo se jen sehnout a otevřít víko. Zalovil rukama uvnitř truhly a nahmatal staré ručníky a oblečení, které tam uložil.

Revolver vyndal teprve před dvěma dny, vyčistil ho a znovu ho uložil zabalený do kusu látky napuštěné olejem. Podle toho také poznal, že ho drží v ruce. Odmotal látku a hodil ji na zem. V druhé ruce držel revolver.

Povzdechl si.

Měl dobrý pocit z toho, že drží v ruce střelnou zbraň. Rozhodným gestem si přendal zbraň do pravé ruky a vracel se k posteli. Tam chtěl zemřít.

Naposledy se starý Jurij posadil. Věděl, že už nevstane, ale padne na postel, protože kulka ukončí jeho život.

Našel spoušť, ale ještě ji nestiskl. Jen vyzkoušel kohoutek. Potom položil ruku s revolverem na stehno.

Takhle na ně počká.

Jako slepec se naučil nespěchat a také odhadovat téměř přesně čas. Dokázal téměř na vteřinu odhadnout čas, když na něco čekal.

Tak tomu bylo i nyní.

Uběhly čtyři, maximálně pět minut, když jeho citlivý sluch zaregistroval zvuk otevíraných dveří.

Jurij se usmál, když si uvědomil, že ani vampýři nedokáží chodit neslyšně.

A že ho přišel navštívit vampýr, tím si byl jistý.

Jurij se usmíval a vyzval ho: “Jen pojď klidně dál, já už na tebe

čekám.”

Žádná odpověď. Ale Jurij se tím nenechal zmást. Zlo si ho našlo a teď bylo zcela nablízku. Temné mocnosti si zřejmě chtěly zajistit, aby už je nebylo možné najít pomocí kyvadla a domnívaly se, že ho Jurij má stále u sebe.

Jurij otevřel ústa, když na to pomyslel. Nesmál se, smích mu zůstal uvězněn v hrdle a ozval se jen klokotavý zvuk, který téměř nebylo slyšet.

Pak ústa zase zavřel a cítil, jak v místnosti zhoustl vzduch něčí přítomností. Snažil se představit, co se venku stalo. Vylákali Marka ven, aby měl jeden z nich volnou cestu do chýše. Byla to důmyslně připravená léčka.

Ale Marek má kyvadlo, které ho upozorní, že něco není v pořádku. A pokud půjde všechno jak má, Marek na to přijde. Jenže se asi stalo něco, s čím nepočítali. A Jurij si s tím dělal mnohem větší starosti, než se svým vlastním osudem.

Co se asi mohlo stát?

Jeho dech zněl sípavě a nepravidelně a stařec se potil. Všechno

měl tak dobře promyšlené. Kyvadlo mělo Marka varovat, ale…

Co je ta velká neznámá?

Určitě ne Marek. Jurij si neuměl představit, že by Marek padl do pasti nastražené temnými silami. Ale byl tu ještě někdo Milan, ten nezkušený mladý voják, kterého miloval jako vlastního vnuka.

Jurij znervózněl. Ale zároveň měl jasno. Milan byl tou slabou stránkou v jeho plánu. Vampýr se musel vrhnout na něho a tím změnit situaci ve svůj prospěch.

Další zvuk vytrhl Jurije z přemýšlení. Připadal mu tentokrát jako zlověstné zavrčení šelmy, která se k němu blíží s otevřenou tlamou.

Napětí ve vzduchu zesílilo. Starému muži se rozbušilo srdce. Věděl, že nadchází jeho poslední okamžiky. Vampýr si pro něho přišel. Bude ho chtít vtáhnout do říše temnot a udělat z něho nemrtvého, který se bude vracet na svět.

To nepřipustí!

Jurij sevřel rukojeť revolveru. To je východisko. Schovával si ho

pro takovou příležitost. Teď mu prokáže poslední službu.

Naslouchal, zda neuslyší nějaký další zvuk. A skutečně, když doznělo zavrzání dveří, ozvaly se kroky.

Opatrné, šouravé kroky. Ten neznámý byl v chýši.

Jurije přivádělo k šílenství, když cítil auru zla tak koncentrovaně a tak blízko. Bylo to jako nápor negativní energie, která do něj pronikala, jako by ho chtěla celého vyplnit. Měl zpocené čelo a srdce mu divoce tlouklo.

Sípavě lapal po dechu.

Ale zachoval si pevné nervy a revolver ještě nechal v klidu. Chtěl tím překvapit toho upíra a použít ho až v jistém okamžiku.

Vetřelec se zastavil a konečně odpověděl: “Jsem tady.”

“Já vím,” odpověděl Jurij.

“Trvalo to dlouho, ale vyplatilo se to.”

Neřekl mu svoje jméno a Jurij to ani nechtěl vědět. Jména byla bezvýznamná, důležitá byla jejich žízeň po krvi.

Jurij se zasmál stařeckým, ochraptělým smíchem. Vetřelec se podivil. “Tobě je ještě do smíchu?”

“Ano, je. Směju se, protože vím, že ti moje krev neposlouží. Nechutnala by ti. Jsem moc starý. Ať už jsi kdokoliv a ať mi chceš do krve infikovat jakoukoliv nákazu, moje krev není nic pro tebe. Zalkl by ses.”

Vampýr se zasmál téměř ženským smíchem. “Můžeš si říkat co chceš, to ti nepomůže. Já vím, kdo jsi a jak jsi starý, vím že tvoje krev je stará, v tom máš pravdu. Já po ní ani netoužím, protože jsem se před chvílí napil dosytosti. Rozumíš, co tím míním? Nebo mám být konkrétnější?”

Ne, to nemusel, ale přesto se ho Jurij zeptal: “Koho jsi zabil?”

“Byl to mladík…”

Takže ne Marek! problesklo slepci hlavou. To je dobře. Marek to tedy nebyl. To je dobré pro něho, ale zlé pro Milana.

Jurij pro něj truchlil. Z prázdných očních jamek vytékaly slzy. Stékaly mu po vrásčitých tvářích a dál po krku. Byl to tichý smutek.

Vampýr pokračoval ve vychloubání. “Cítím se silný, teď ještě silnější, než předtím. Ale to ty už víš. Dokážu odstranit z cesty

každou překážku.” Jeho hlas se měnil. Byl úlisný a volil slova tak, aby starému Jurijovi dával naději. “Jak už jsem řekl, tvou krev nepotřebuji. Jsi opravdu moc starý. Nechci ani tvou smrt. Žij si klidně dál, Juriji. Ale za podmínky, že mi prozradíš, kde je kyvadlo.”

Jurije ta otázka nepřekvapila. Vampýr si s ní dal načas a vzal to oklikou, ale u Jurije narazil na skálu.

“Kyvadlo?” zasmál se Jurij. “Jaké kyvadlo? O čem to mluvíš?”

“To víš moc dobře, ty proklatý starče!”

“Ne, to se mýlíš. Já žádné kyvadlo nemám. Je mi tě skoro líto.”

“Lžeš!”

“Chceš ho hledat? Můžeš! Prohledej chatrč. Můžeš se podívat všude. Nic už nenajdeš!”

“Kde je?” upírův hlas zněl najednou zlostně. Přestal se

přetvařovat a skrývat nenávist a Jurij cítil, že se k němu přiblížil.

To je moc rychlé, pomyslel si, musím si ho udržet od těla. Proto rychle odpověděl. “To kyvadlo tu bylo. Ale teď už je pryč. Já už ho nemám.”

Uslyšel zlověstné odfrknutí, jaké vydávají i lidé a Jurij vycítil, že se upír zastavil. Snad se mu podaří dodržet časovou lhůtu, jakou si naplánoval.

“Ty už ho nemáš?” slyšel tichý, zlověstný hlas.

“Ne.”

“Kdo ho tedy má?”

“Někdo, kdo ho dokáže dobře využít.”

“Proč?”

“Protože je potřebuje.”

Vampýr přemýšlel. “Je to někdo, koho znám?”

“To nevím.”

“Má ho používat, nebo zničit?”

Té otázce Jurij nerozuměl. Používat, nebo zničit? Co to má znamenat? “Jak to myslíš?” zeptal se Jurij.

“Myslím Sinclaira, Johna Sinclaira.”

Jurij stále nechápal. Znal jen to jméno. Znělo mu cizokrajně, ale toho člověka nikdy neviděl. Ale zřejmě ho znal upír. Jurij byl

zmatený. Další čára přes rozpočet!

Stiskl rty a mlčel, aby neřekl něco, co nemá.

Upír si toho hned všiml a zeptal se: “Hej, proč nic neříkáš?”

“Jsem zmatený.”

“Proč?”

“Kdo je Sinclair?”

Upír se zasmál. “Je to člověk, který sem měl přijet. Nalákali jsme ho sem.”

“Ke mně?” divil se Jurij.

“K tobě.”

“Ale sem nikdo nepřišel.”

“To je mi už jasné,” řekl tiše vampýr. “Pochopil jsem. Ale jak znám Sinclaira, tak určitě ještě přijde. Ten se nikdy nevzdává před cílem.”

Jurij si utřel zpocené dlaně do kalhot. Potil se čím dál víc. Tady šlo o nějakou lest, tolik mu bylo jasné. Prý se nikdy nevzdává před cílem. Co mu to tu povídá?

“O jakém cíli to mluvíš?”

“Mluvím o tom, že jsem zavolal Sinclaira, aby to kyvadlo zničil.” Teď začínal Jurij rozumět. A chápal také, že mu jeho plán nevychází. Sklonil hlavu a sípavě se nadechl. “Proč má to kyvadlo

zničit? Ty sis pro něj nepřišel?”

“Taky.”

“A toho druhého jsi sem nalákal, aby ho zničil?” Jurij kroutil hlavou. “Já tomu nerozumím. To je na mě moc složité.”

“To kyvadlo je nám nebezpečné!” přiznal upír. “Dokonce velmi nebezpečné. Je to zbraň, ale jemu se nebude líbit. Proto ji zničí.”

“A vám se taky nelíbí, co?”

Vampýr se zachechtal. “Ne, nám taky ne. Nám teprve ne.”

“Tak proč jste ji nezničili sami?”

“Jak můžeme zničit něco, co nemáme? Proč takové hloupé otázky, Juriji? Musím přiznat, že to kyvadlo je skvělé. Jedinečné. Je v něm ukryta nepředstavitelná moc, my to víme. Když už ho nemůžeme dostat, tak ať je zničeno. Přiznávám, že jsme ztratili spoustu času, protože jsme byli pozdě na jeho existenci upozorněni. A pak se dala

lavina do pohybu a nedá se už zastavit. Sinclair nenávidí vampýry, a proto zničí všechno, co s námi nějak souvisí. Ani mu nic jiného nezbude. Že nám tím prokáže laskavost, je ti už snad jasné, ne? Rád bych byl to kyvadlo získal, přiznávám, ale propásl jsem ten pravý čas. Když ho tedy nemohu mít, zůstává už jen Sinclair. Když ho zničí, bude pokoj. Kdybychom ho ovšem měli my, tak bychom ho nikdy nezničili. Ještě se dá všechno napravit. Přišel jsem dřív, než Sinclair a našel jsem tě, Juriji. Ty jsi byl majitelem toho kyvadla, proto mi teď musíš prozradit, komu jsi ho dal!”

“Prostě ho už nemám.”

“To už jsem slyšel. Kdo ho má?”

“Někdo jiný.”

“Sinclair? Byl už tady? Dal jsi mu ho?”

“Možná.”

Znovu se ozvalo zlostné odfrknutí. Jurij věděl, že se to vampýrovi nebude líbit. “Tak řekneš mi už konečně, komu jsi ho dal?”

“Já toho muže neznám.”

“Nelži!”

Starý Jurij se zasmál směrem, kde tušil upíra. “Jestli ti lžu, nebo ne, upíre, to už nehraje žádnou roli. Jsem starý a mám život za sebou. Vůbec mi nebude vadit, když teď zemřu.”

“No ano, to říkají všichni. Tvoje krev bude proudit v mém těle a zemřeš tak, jak to budu chtít já. Po vampýřím způsobu, rozumíš?”

“Myslíš?” Jurij byl udiven sám sebou, že hovoří tak klidně. Byl už se vším smířen a udělá všechno tak, jak si naplánoval. A nikdo mu v tom nezabrání.

Slyšel, jak se upír ještě víc přiblížil.

To bylo pro Jurije znamení, aby jednal.

A znovu se nestačil divit, s jakým klidem sáhl po revolveru a zvedl ho.

Vampýr tlumeně vykřikl překvapením a zlostí najednou. Zareagoval sice rychle, ale ne dost rychle. Jurij už měl hlaveň revolveru v ústech. Neviděl sice, ale dovedl si představit, co se děje. Jak se vampýr odrazil a skočil po něm.

Jurij stiskl spoušť.

Vampýr vykřikl.

A do jeho výkřiku se vmísila rána z revolveru. Ve zlomku vteřiny uhasila kulka Jurijův život.

Marek se sehnul!

Tma mu najednou začala připadat zlověstná. Stíny všude kolem něho byly tajemné a výhružné. Cítil, jak se k němu plíží smrt. Rozhlédl se kolem sebe, ale nic podezřelého neobjevil. Začal se starat o Milana, který ležel úplně ztuhlý, obrácen na boku. Marek se obával nejhoršího. Když sahal k Milanově tváři, aby se jí dotkl, cítil, jak se mu chvěje ruka. Markova kůže ještě nevychladla. Bylo to, jakoby spal, ale Marek dobře věděl, že tomu tak není.

Zadíval se k chatrči. Uvnitř se nesvítilo, byla naprosto utopená ve tmě, takže ji vůbec nebylo vidět.

Marek se chtěl ujistit, zda je Milan mrtev a pokud ano, zjistit

příčinu jeho smrti.

Obrátil ho na záda. Tělo se těžce převalilo. Marek se mu zadíval do tváře.

Byla mrtvolně bledá a vystupovala ze tmy jako bílý ovál. Jeho oči

měly skelný výraz.

Je mrtvý?

Marek tomu nevěřil. Ne, Milan není opravdu mrtvý, alespoň ne v

“normálním” smyslu.

Marek ho vzal za hlavu a otočil ji tak, aby měl volný přístup na krční tepnu, z níž vampýři sají krev.

Ve tmě nic neviděl, ale když ji ohmatal prsty, ucítil dvě prokousnutá místa.

Ano, bylo to tak.

Dvě rány, ještě čerstvé, nepříliš velké. Jen dvě malé jamky jako vpichy po jehle.

Milana kousl vampýr a vysál mu krev.

Marek chtěl ještě poslední důkaz. Vytáhl z kapsy zavírací nůž a otevřel ho.

Jestli Milan opravdu v sobě nemá žádnou krev, pak z řezu nic nevyteče. V tichu lesa slyšel Marek jen svůj vlastní vzrušený dech a viděl, jak na kyvadle svítí obě oči.

Nemýlí se tedy, kyvadlo ukazuje přítomnost vampýrů. Ale přesto to ještě zkusí. Musí mít stoprocentní jistotu.

Sebral veškerou odvahu a řízl.

Provedl jen krátký řez na tváři a nevytekla ani kapka krve. Markovy prsty zůstaly suché. Milan je tedy vampýr a brzy mu narostou vampýři zuby.

Marek se narovnal.

Zhluboka si povzdechl, protože věděl, co teď musí udělat.

Dělal to už tolikrát a pokaždé stejně nerad. Nemohl si na to zvyknout, i když si tím získal velkou pověst. Nikdy v životě si nezvykne na to, že musí takovému infikovanému člověku proklát srdce dubovým kůlem.

Sáhl pod sako, kde jej neustále nosil. Chvíli na něj hleděl, jako by mu říkal: “Prosím, splň svou povinnost.”

Potom přiložil ostrou špici na Milanovu hruď v místě, kde se pod žebry nachází srdce.

Marek už nemusel dlouho hledat jeho polohu. Za ta léta získal zkušenost. Potom kůl zvedl a zašeptal:

“Odpusť!”

V té chvíli se Milan pohnul. Otevřel ústa, jako by chtěl vycenit ostré špičáky, které mu ještě nestačily vyrůst a v jeho očích se objevil výraz, který Markovu ruku zadržel.

Jak se to na mě dívá?

Je to lidský pohled, nebo pohled nebezpečného netvora?

Marek se musel zatvrdit a říct si, že se na něho už nesmí dívat jako na lidskou bytost. Je to už jen lidské tělo, ale jinak bytost z říše temnot a když Marek zpozoroval, že se to tělo pohnulo, byl si vědom toho, že musí rychle jednat.

Vší silou zabodl Milanovi kůl do hrudi.

Nedíval se, protože nechtěl vidět, jak prorazí hruď. Stačily mu ty strašné zvuky, které při tom nemrtvý vydával. Marek mu hleděl do tváře.

Nejdřív se pokřivila bolestí, ústa se otevřela a u-nikl z nich zvuk, podobný, jako když pustíte plyn.

Milan se vzepjal, zatápal rukama kolem sebe, ale nebylo tu nic, čeho by se mohl zachytit. Za chvíli mu ruce klesly a výraz v obličeji se uvolnil.

Milanovo tělo teď leželo klidně.

Marek věděl, že je Milan vysvobozen. Je definitivně a neodvolatelně mrtev. Marek vytáhl kůl z hrudi a věděl, že podruhé už nebude muset bodnout. Vampýr v Milanovi byl usmrcen včas; už se neprobudí a nebude bloudit světem na věčném lovu po krvi. Marek tím prokázal lidem neocenitelnou službu.

Musel se na to dívat tímto způsobem, protože jen tak se mohl srovnat se svým svědomím a žít.

Zvedl se z pokleku. Všechny kosti v těle ho bolely, svaly měl ztuhlé a chvíli trvalo, než se jeho tělo uvolnilo. Stál a díval se na Milana. Přemýšlel o tom, že chudák starý Jurij zůstane zase sám. Myslel na jeho budoucnost. Co si počne, když je slepý a nemá nikoho, kdo by se o něho staral?

Potom upoutalo Markovu pozornost kyvadlo. Zjistil totiž, že oči svítí dál.

Proč?

Marek se zhluboka nadechl, aby nepodlehl panice. Nebyl si vědom toho, že by se dopustil nějaké chyby. Byl to prostě osud a ten mu poslal do cesty vampýra a bůhvíco bude ještě následovat.

Někde ve tmě číhá ještě další, nebo je jich dokonce víc. Nebo už jsou u Jurije?

František nevěděl, co za hru se tady odehrává, ale vůbec se mu nelíbila.

Musí se rychle vrátit do chatrče. Vtom uslyšel výstřel.

Zůstal na okamžik jako přibitý do země. Polilo ho horko, protože si uvědomil, odkud ten výstřel vyšel.

Z chatrče. U Jurije. František se rozběhl.

I já jsem po cestě lesem zaslechl výstřel a ten zvuk na mě účinkoval jako rána pěstí. Mé obavy vzrostly.

Přidal jsem do kroku.

Pohyboval jsem se pohádkově temným a hustým lesem. Mohl jsem tu zabloudit, ale na to jsem teď nemyslel. Byl jsem celý ošlehaný větvemi, kterým jsem se nedokázal zavčas vyhnout. Kalhoty jsem měl roztrhané, jak jsem prolézal houštím. Přestal jsem si dávat pozor, abych se choval tiše. Myslel jsem jen na jedno dorazit do cíle včas.

Druhý výstřel už se neozval. Když jsem přemýšlel o tom prvním, dospěl jsem k závěru, že se nestřílelo venku. Byla to tlumená rána, jako by vycházela zevnitř domu.

A potom jsem uviděl chatrč zalitou měsíčním svitem. Její obrysy bylo možné rozeznat poměrně dobře.

Tam se to muselo stát!

Tam se střílelo. Nevěděl jsem, co se tam odehrálo, ale předpokládal jsem, že střelec je ještě nablízku a mé kroky se zpomalily. Berettu jsem držel v ruce, připraven se bránit, ale k chýši jsem se dostal bez problémů. Stál jsem u vchodu.

Škvírou pode dveřmi neprosvítalo žádné světlo.

Vzal jsem za kliku a otevřel je. Jenže bohužel to nešlo potichu, protože dveře strašně vrzaly. Ať už uvnitř číhal kdokoliv, musel mě slyšet. Ale nikdo se neukázal.

Neměl jsem chuť vejít do úplné tmy uvnitř. Připadalo mi to, jako bych měl vstoupit do hrobu. Proto jsem si vzal na pomoc kapesní svítilnu.

Mezi dveřmi jsem ji rozsvítil a posvítil si dovnitř. Světelný kužel tančil po interiéru chatrče a v něm prachové částice. Zařízení jsem si nevšímal, co bych taky mohl najít zajímavého v lesní chýši. Všiml jsem si něčeho jiného.

Na posteli ležel muž.

Byl mrtvý, to bylo vidět na první pohled. A okamžitě jsem pochopil, že střílel on, protože ještě držel revolver v ruce. Prostřelil

si hlavu ústy.

Nebyl to žádný hezký pohled. Raději to nebudu popisovat. Ten muž ležel na zádech, ale já jsem spíš předpokládal, že při výstřelu seděl a teprve potom padl naznak.

Proč se ten muž zastřelil?

Posvítil jsem si do všech koutů chatrče, dokonce i pod postel. Ale neviděl jsem ani žádného vetřelce, ani cokoliv jiného, co by opodstatňovalo či vysvětlovalo tuto sebevraždu.

Jedna hádanka za druhou. Zatím mě jen někdo vodí na provázku a bohužel to pokračuje dál. Napadl mě Will Mallmann, samozvaný Drákula II. Že by to byla jeho práce a on se tady někde potuluje?

Vzpomněl jsem si na Assungu, která mě sem poslala a mluvila o nějaké zázračné zbrani a o starém příteli Františku Markovi. Ale já zatím neviděl ani tu zbraň, ani Františka. Dokonce mě napadla tak absurdní myšlenka, zda se ten stařec nezastřelil proto, že František nepřišel.

Prohledal jsem celou chatrč, ale nenašel jsem žádný česnek, kůl, ani kříže. Nic neukazovalo na to, že by se ten stařec obával upírů.

Jaká záhada tu čeká na vysvětlení? Rychle jsem zhasl svítilnu, když jsem zvenčí zaslechl kroky.

Nejdřív zněly tlumeně, ale rychle se blížily.

Otočil jsem se čelem ke dveřím. Po špičkách jsem přešel ke zdi za dveře, kde mě příchozí neuvidí.

S napětím jsem čekal, kdo se objeví. Dýchal jsem velmi úsporně, aby mě nebylo slyšet. Počítal jsem se vším, i s útokem vampýra.

Kroky zmlkly přede dveřmi.

Proč se ten neznámý zastavil? Tušil nějakou past? Cítil jsem, jak mi vystupuje pot na čele.

Dveře zavrzaly. Pohnuly se.

Pomalu se otevíraly a dovnitř zavanul studený, vlhký vzduch.

Neznámý přešel práh.

Pohyboval se opatrně. Viděl jsem jeho obrys, ale čím víc vcházel do chatrče, tím byl nezřetelnější a ztrácel se v tmě.

Teď už to byl jen tmavý stín, který se pomalu blížil k lůžku a

zašeptal:

“Juriji?”

Podle toho jsem si domyslel, že ten mrtvý stařec se jmenuje Jurij a ten druhý přišel za ním. Zřejmě si netroufal jít dál, protože se zastavil na pár kroků od lůžka a čichal, jako by mohl vycítit ze vzduchu, co se tady odehrálo.

Mě zatím neobjevil, ani netušil mou přítomnost. Pravděpodobně ho vůbec nenapadlo, že by tu mohl být další člověk. Udělal další krok a obrátil se obličejem k posteli.

Udělej ještě jeden krok, nabádal jsem ho v duchu. Ještě jeden, pak to pro mě bude ideální.

A on mi doopravdy vyhověl. Poznal jsem, že není vysoký a je mírně sehnutý. Měl jsem tušení, kdo to je, ale zatím ne jistotu. Tu jsem získal, když jsem se odlepil ode zdi a zezadu se k němu po špičkách přiblížil.

Zastavil jsem se mu za zády a přiložil mu hlaveň beretty do zad. Znehybněl.

Ale ne nadlouho. Najednou si vydechl a zeptal se hlasem, v němž bylo slyšet úlevu:

“Johne? Johne, jsi to ty?” ptal se nejistým hlasem, jako by tomu nemohl uvěřit.

Ano, byl to skutečně Marek a já jsem sklonil hlaveň k zemi. “Ano, Františku, jsem to já.”

Našli jsme starou deku a hodili ji přes Jurije. Chvíli nám trvalo, než jsme překonali první překvapení ze svého setkání. U mě to nebylo tak zlé, protože jsem za Markem šel vědomě, ale on stále nemohl uvěřit, že jsem to já.

Našli jsme i svíčky a zapálili je. Konečně bylo v chatrči aspoň trochu světla.

“Mám na stará kolena začít věřit na zázraky?” ptal se Marek, když jsem mu vyprávěl, který vítr mě sem zavál.

“To ne, Marku, to nemá se zázrakem nic společného.”

“Tak co tedy?”

“Assunga.”

“Aha, vím, žes o ní hovořil, ale stejně mi to ještě není úplně

jasné.”

“Říkal jsem ti, že to nějak souvisí s tebou.”

“To je sice hezké, Johne, ale já si nevzpomínám, že bych s tou dámou někdy přišel do styku. Na takové já nestačím.”

“Ona to vidí jinak.”

“Jak to?” divil se Marek.

Řekl jsem mu, jak vypadá situace. Marek musí znát pravdu. Navíc jsem se jen tak mohl dovědět, jestli mně Assunga nenapovídala nějaké pohádky. “Assunga mluvila o nějaké zázračné zbrani. Ten předmět musel jí a Mallmannovi nahnat dost velký strach. Údajně prý tu zbraň máš teď ty, Františku.”

Poslouchal mě a nespouštěl mě z očí. Když jsem domluvil, rozlil se mu po tváři úsměv. Ve tmě jsem viděl jen nezřetelně tvar jeho rtů a v té chvíli jsem měl jistotu, že mi Assunga nelhala.

Marek pokýval hlavou a řekl: “Říkala pravdu, Johne. Taková zbraň existuje.”

“A co? Máš ji ty?”

“Ano.”

“Kde?”

“Ne tak rychle, Johne. Měli bychom si oba v klidu promluvit. Jak už jsem řekl, tu zbraň mám, ale nejdřív bych ti chtěl něco říct, jak by si to zřejmě přál starý Jurij, protože on mi tu zbraň předal. Stal jsem se prakticky jeho dědicem.”

“Dobrá, Františku, mluv.”

Začal otázkou: “Umíš si představit, o jakou zbraň asi může jít?”

“Ne, to neumím. Ale řekl bych, že zbraň proti vampýrům.”

“Správně.”

“Žádný kůl, ani kříž, ani pistole na dubové kolíky, ani podobné smrtící hračky.”

Marek pokyvoval hlavou. “Hádáš správně. Ale co to je, to nemůžeš uhodnout, příteli. Proto ti to řeknu. Je to kyvadlo.”

“Prosím?” Byl jsem vážně překvapený. To jsem nečekal. “Říkáš kyvadlo?” Naznačil jsem pravou rukou pohyb kyvadla. “Myslíš takové?”

“Ano, takové.”

“Ale to je…”

“Vampýří kyvadlo, Johne.”

Mlčel jsem, protože mi Markova řeč připadala čím dál záhadnější. Oba jsme už dlouhou dobu bojovali proti vampýrům. Museli jsme je usmrcovat, ale že existuje nějaké vampýří kyvadlo, kterého se bojí Mallmann a Assunga, o tom jsem neměl ani tušení.

Marek musel vidět můj překvapený výraz a neubránil se tichému smíchu. “Je to báječná zbraň, to musím přiznat.”

“A nebezpečná zbraň!”

“To ne,” nesouhlasil Marek.

“Ale ano, Marku, musí být nebezpečná, pokud mluvila Assunga pravdu. Řekla mi, že ji mám zničit. Zdá se, že ani ona ani Mallmann to nedokáží.”

“Pokud tě poslala, abys kyvadlo zničil, že je nebezpečné, pak ti otevřeně říkám, že nemá naprosto nic společného ani s křížkem, ani jakoukoliv jinou zbraní na usmrcování vampýrů.”

“Gratuluji, Františku, skutečně se ti daří stupňovat mou zvědavost.”

“To věřím, ale já ti od ní hned pomohu. Předtím však od tebe žádám slib, že nepodnikneš nic ani proti té zbrani, ani proti mně.”

Takového jsem Františka ještě nikdy nezažil. Přemýšlel jsem, zda se nad takovým požadavkem nemám urazit.Vždyť se s Františkem známe už tak dlouho, že musí vědět, že se na mě může spolehnout. Jenže on to myslel vážně a bylo to na něm vidět.

“No dobře, když na tom trváš,” slíbil jsem.

“Nedívej se na mě tak. To kyvadlo, které se mi dostalo do rukou,

může být v budoucnosti rozhodující pro nás pro oba.”

“Marku, já neudělám nic, co by tu zbraň mohlo nějak poškodit, neřku-li zničit, to ti slibuji. Kromě toho už bys mě mohl lépe znát.”

“Tak dobře, věřím ti.”

“Tak mi ji už konečně ukaž.”

“Ještě moment. Chci ti ještě říct, že to kyvadlo je dílem černé magie, jejíž kouzlo účinkuje dodnes. Je to spíš věc, která patří do rukou vampýrů, ne těch, kteří proti nim bojují. Tak, a to byla poslední informace a teď ti ho ukážu.” Marek si sáhl pod košili

stejným pohybem jako já, když vytahuji svůj stříbrný křížek. Potom držel předmět v uzavřené dlani, abych ho neviděl.

Potom přede mě natáhl ruku a otevřel dlaň.

“Tak to je kyvadlo, Johne,” řekl tichým hlasem.

Dobře, že jsme zapálili svíčky. V jejich světle jsem celkem dobře viděl předmět na Markově dlani, i když viditelnost nebyla právě ideální.

Tak tohle je kyvadlo?

Ale ano, protože kyvadlem může být předmět ve tvaru koule, oválu, nebo obyčejný kamínek, jako v tomto případě.

Naklonil jsem se, abych si ho lépe prohlédl. Byl to kamínek s nerovným povrchem. Zřejmě v něm bylo něco vyryto, ale já neviděl, co.

“Tak co říkáš, Johne?”

Pokrčil jsem rameny. “Upřímně řečeno, nic moc. Je to obyčejný kamínek s nějakým motivem.”

“Správně, je na něm tvář.”

“Promiň, ale to tady není vidět. Na to svíčky nestačí.”

“Je to ženská tvář,” upřesnil Marek.

“Och?”

“Ano, bývala to vampýrka, která byla velmi mocná, protože žila u dvora hraběte Drákuly, jak jsem se dověděl. V dobách, kdy byla jeho vláda nejstrašnější.”

“A dál?”

“Jmenovala se Zunita.”

“Ani z toho nejsem moudrý, Františku.”

“To vím. Musíš si poslechnout celý příběh a já ti ho vypovím co nejstručněji, i když jsem ho sám vyslechl dost podrobně.”

“Kdo ti ho vyprávěl?”

“Jurij.”

“On ho znal?”

“Ovšem, Johne, vždyť to kyvadlo měl u sebe Jurij. Musel ho

někomu předat, než zemře a stihl to ještě včas. K našemu štěstí.”

Mlčky jsem čekal, jak bude Marek pokračovat. To, co mi zatím

řekl, bylo dost zajímavé. Podle toho mělo tohle kyvadlo za sebou už

tak dlouho cestu, že jsem nad tím mohl jen kroutit hlavou. V tomto kousku kamene zůstala vypálena podobizna upálené Zunity, ale nejen to.

František mi vypověděl celý Zunitin příběh a své vyprávění zakončil slovy: “Teď už ten příběh znáš, Johne.”

“Ano, Františku, ale znám taky tebe. A myslím si, že mi řekneš ještě něco.”

“A co by to mělo být?”

“Ten kámen plní zřejmě nějakou funkci, nebo se mýlím?”

“Ne, ne, nemýlíš se, protože to hlavní přijde nakonec. Hned se dovíš, proč je to kyvadlo tak důležité a zároveň nebezpečné pro upíry. Dokonce i pro Mallmanna a Assungu, o nichž se nedá říct, že by patřili k nejslabším.”

“Tak mluv.”

“To kyvadlo je kouzelný indikátor upírů. Když se oči Zunity rozsvítí, je to upozornění majiteli kyvadla, že někde nablízku je upír. Je to něco podobného jako virgule. S tou hledáš vodu a s kyvadlem zase upíry, nebo místa, kde se zdržují.” František přimhouřil oči. “Už je ti jasné, co držím v ruce? O něčem takovém se každému může jen zdát, pokud je lovcem upírů, jako já. Ten kamínek, či spíše Zunita, cítí přítomnost upírů a ukazuje držiteli kyvadla, kde je najde.”

“Tím, že se jí rozsvítí oči?” ujistil jsem se.

“Ano.”

“Ale teď jsou temné.”

“To vidím. To je znamení, že nablízku žádný vampýr není. Jednoho jsem musel proklát, ale to už jsem ti řekl. A ti ostatní už odtud zmizeli.”

“Ale stejně si myslím, že jsou někde nablízku,” namítl jsem.

“To si myslím taky,” souhlasil František.

Přehodil jsem si nohu přes nohu a řekl: “Zatím jsme hovořili o kyvadle a o tobě, Františku. Teď bychom si měli promluvit o tom, jakou roli v tom všem mám sehrát já.”

“Na to celou dobu čekám,” odpověděl František.

“Už víš, že mě sem vylákala Assunga a dokonce mi dala plán, jak se dostanu to téhle chatrče. Z toho plyne, že o existenci kyvadla

věděla, lépe řečeno věděla, že je tady, souhlasíš?”

“Ovšem.”

“Dobrá,” odkašlal jsem si. “A teď přijdu sem, najdu tě tady a dozvím se od tebe, že to kyvadlo je velmi užitečná věc. I když je dílem oné strašné magie, která slouží i vampýrům, je to něco jako kukaččí vejce. Pro ně je nepřijatelné. Ale jestli je tomu tak, proč to kyvadlo nezničili?”

Marek se tiše zasmál. “Uhodil jsi hřebík na hlavičku, Johne. Oni to neudělali a místo toho si tě sem pozvali jako svého pomocníka. Tebe, svého úhlavního nepřítele. A proč to všechno?”

“To ti řeknu. Protože předpokládali, že to kyvadlo zničím, až ho uvidím a poznám, jakou má schopnost. A na to sázeli. Oni ho z nějakého, nám neznámého důvodu nezničili. Tak teď dělají všecko možné, abych to udělal já a jejich plán jim málem vyšel.”

“Ano, máš pravdu. Ale přesto se přepočítali. Nebo ho chceš zničit?”

“Neboj se, to mě ani nenapadlo,” odpověděl jsem s úsměvem. “Že v tom kameni něco je, to poznávám i podle svého křížku, protože se mírně zahřívá.”

“A co uděláš?”

“Nic.”

“Děkuji ti, Johne.”

“Ale rád bych přihlížel, až s ním budeš pracovat. Ty už sis ho vyzkoušel a víš, jak funguje, já ještě ne. Přiznávám, že jsem zvědavý.”

“To ti věřím.”

“Tak pojďme ven z téhle chatrče a vydejme se hledat nějaké upíry, nebo hrobky, kde se zdržují, abych mohl vidět, jak kyvadlo jejich přítomnost oznamuje.”

“To zní logicky,” souhlasil Marek.

“Ale podle hlasu poznávám, že se ti to moc nezamlouvá. Oč jde?” Marek pokrčil rameny.

“To sám nevím. Upřímně řečeno, nechce se mi jít hledat neznámé vampýry. Chtěl bych najít Mallmanna a Assungu. Jsem přesvědčený o tom, že nás sledují a čekají, zda to kyvadlo použijeme.”

“To máš asi pravdu,” připustil jsem. “Ale my jim pěkně zatopíme. Oni asi počítali s tím, že se postavím proti tobě kvůli tomu kyvadlu, a že ho zničím s pomocí svého křížku, jenže to se pěkně přepočítali.”

“Takže zůstáváš na mé straně?”

“Ovšem.”

“A co tedy uděláme?”

“Nejdřív pohřbíme Jurije.”

“Máš pravdu, Johne, ale musíme pohřbít dva mrtvé. Nezapomeň na Milana, kterého jsem bohužel musel proklát kůlem. Tak to prostě chodí,” řekl jakoby omluvně a krčil rameny.

“To je v pořádku, já to chápu,” ujistil jsem ho. Marek se zvedl.

Zastrčil si kyvadlo do kapsy a řekl: “Musíme se podívat po

nějakém nářadí. Třeba tady něco najdeme.”

“Dobrá, pojďme se po něčem podívat.”

“Johne!”

Jeho hlas mě zarazil, když už jsem se otočil k odchodu. “Co je?” zeptal jsem se.

“Ještě jsem ti neřekl, jak jsem rád, že jsi přišel, tak to dělám teď.”

Usmál jsem se a poplácal ho po rameně. “Tak už pojď najít

nějaké to nářadí.”

Za námi zůstala smutná práce, která nás dost vysílila a po psychické stránce nám určitě nepřidala. Oba mrtví teď leželi vedle sebe v zemi. Nakonec jsme místo jejich posledního odpočinku označili dvěma kříži, které jsme udělali z větví. Krátce jsme se pomodlili a odešli. Marek přijel svým starým volkswagenem

“broukem”, který stále ještě jezdil a já jsem přijel tím vypůjčeným golfem.

Dohodli jsme se, že se vrátíme do Petrily, i když to byla dlouhá cesta. Ale nechtěli jsme zůstat tady v lese a čekat, jestli se Mallmann a Assunga objeví, nebo ne. Jestli se nám chtějí ukázat, mohou to

udělat i v Petrile.

Doprovodil jsem Františka k jeho “brouku”, nastoupil k němu a nechal se odvézt ke svému autu, které ve tmě vypadalo, jako by ho někdo odstavil na kraj lesa, protože ho už nechce.

Když jsem vystupoval, Marek se mě zeptal: “Zůstává u naší dohody?”

“Jistě, jedeš napřed.”

“Dobře, tak se mě drž.”

Zaparkoval jsem vypůjčené auto na dost mokrém místě. Kola se mi několikrát protočila, než jsem vyjel z bláta. Potom jsem bez problémů dohonil “brouka”.

Nelitoval jsem, že moje návštěva v tomto lese tak rychle skončila.

Nedošlo k žádnému boji, ale aspoň jsem se něco nového dověděl.

Vampýří kyvadlo!

Na to bych nepřišel ani v nejbujnější fantazii. Ale člověk neustále poznává nové věci, ať už dobré či zlé a já tušil, že naše dobrodružství příjezdem do Petrily neskončí. Ne každý případ musí nutně být okázalý, někdy se toho prostě odehrávalo víc v pozadí a nenápadně.

Měli jsme před sebou dost dlouhou a nepříjemnou cestu. V žádném případě si nesmím dovolit zaspat. Proto jsem dovolil myšlenkám, aby se ubíraly volným směrem a kupodivu jsem se bezděky vrátil ke kyvadlu a také přemýšlel o budoucnosti. Nevím, proč si Mallmann myslel, že kyvadlo zničím. To, že bylo dílem černé magie, nemohl pro mě být důvod. Měl jsem radost, že se ti dva mýlili.

Ale věděl jsem, že to nepřijmou jen tak. Něco se stane a my se musíme připravit na jejich útok.

Markův brouk se přede mnou plazil po silnici. Svítil jsem mu na zadní světla svým golfem a v duchu jsem Marka obdivoval. Nebyl už nejmladší, ale nevzdával boj proti vampýrům. Zakousl se do své práce a teď, když měl i kyvadlo, určitě je bude honit s ještě větší vervou. Dostal se mu do rukou indikátor, který mu prozradí jejich přítomnost.

Člověku často připadá zpáteční cesta mnohem kratší, než cesta tam. To se mi tentokrát ale nestalo. Cesta do Petrily se táhla a já jsem

zápasil se spánkem. Marek na tom zřejmě byl stejně, protože když jsme jeli kolem jedné zátoky, zastavil.

Vystoupil ze svého “brouka” a mátožně se postavil na krajnici. Zastavil jsem u něho a stáhl okénko. Marek se opřel rukama o střechu mého auta a já jsem viděl jeho unavené oči. “Promiň, Johne,” omlouval se, “ale já už dál nemůžu.”

“Chceš spát?”

Rozkašlal se a přikývl. “Ano, nechci totiž skončit v příkopu.

Postačí mi dvě, tři hodinky.”

“Souhlasím.”

“Pak už nám nezbývá než doufat, že nás nechají na pokoji,” odpověděl s úsměvem.

“Vyspi se dobře,” popřál jsem mu.

Vrátil se do “brouka”. Já jsem zůstal v golfu a byl jsem taky rád, že můžu zavřít oči. V té chvíli mi byli vampýři ukradení. Ne, to zase není tak úplně pravda. Pro jistotu jsem si rozhalil košili, aby křížek ležel volně na hrudi a měl jsem pocit, jako by mě ukolébával ke spaní.

Setkali se na temném místě v lese a ani jeden z nich nebyl spokojen.

“On to kyvadlo nezničil,” řekla Assunga.

“Já vím,” odpověděl Mallmann.

“Tvůj plán byl špatný.”

Mallmann se na ni zahleděl zlýma, temnýma očima. “Ať už dobrý, nebo špatný, ještě není konec,” řekl. “Ještě jsme neřekli poslední slovo.”

“Takže ty to kyvadlo chceš ještě pořád zničit?”

“To taky.”

“A co ještě?”

“Když to neudělá Sinclair, pokusíme se je získat pro sebe.”

“To už jsme mohli udělat dávno.”

“Ne, nemohli.” Mallmann už vřel vztekem. “D” na jeho čele

zasvítilo jako krvavé znamení. “Dověděli jsme se o něm pozdě. Přiznávám, že to byla chyba, ale já jsem měl a stále ještě mám dost práce s budováním své říše. Ale teď můžeme soustředit své úsilí na kyvadlo.”

Assunga souhlasně přikývla. “Co máš v plánu? Chceš napadnout Sinclaira s Markem přímo?”

Mallmann zavrzal zuby. “Nejraději bych to udělal,” řekl.

“Tak to udělej. Můžeš si to dovolit, máš svůj krvavý kámen.

Stříbrná kulka ti neublíží.”

“To ne, ale ten jeho křížek ano. Ten na mě ještě účinkuje, to přece víš.”

“Mohl bys mu nabídnout, že mu otevřeš náš svět.”

“On už ho zná a utekl z něj.”

“To máš pravdu. Ani svět vampýrů ho neudrží. Máš nějaký jiný plán?”

“Zatím ne.”

“To není dobré.”

Mallmann se zašklebil. “Nedělej si starosti, Assungo, my ho dostaneme a to kyvadlo taky.”

“To jsem zvědavá.”

Blýskl po ní pohledem. “To můžeš být.”

“Kam půjdeme teď?” zeptala se.

Mallmann se zadíval směrem, kde stála lesní chýše starého Jurije.

“Odjeli a já vím, kam.”

“Do Petrily?”

“Správně. A my tam na ně počkáme.”

“Souhlasím.”

Probudily mě dvě věci. Zaprvé se mezi korunami stromů prodraly první sluneční paprsky a zašimraly mě na tváři, zadruhé mě bolelo celé tělo z toho dlouhého a nepohodlného ležení v autě.

Otevřel jsem oči, zamrkal a ucítil ranní teplo, které mě probudilo docela. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, kde jsem. Potom už

se mi vzpomínky vybavovaly rychle. Otevřel jsem dveře u auta a vystoupil.

Byl to skvělý pocit, stát zase na nohou a moci se protáhnout. Před sebou jsem uviděl Františkova “brouka”. Zamířil jsem k němu, abych ho probudil.

O dvě vteřiny později jsem zaklel, protože jsem zjistil, že jeho auto je prázdné.

A po Františku Markovi ani stopy! Srdce se mi rozbušilo vzrušením. Marek zmizel!

Odešel někam sám, nebo ho unesli ti dva upíři? Ale to jsem považoval za velmi nepravděpodobné, protože Marek měl své kyvadlo, které by ho varovalo. Na druhé straně jsem věděl, že vampýři jsou rafinovaní a vždycky něco vymyslí, jak přelstít i tak zkušeného lovce, jakým je Marek.

Můj šok netrval dlouho. Jelikož už bylo světlo, mohl jsem se porozhlédnout po okolí.

Byl jsme uprostřed lesů.

Úzká cesta se vinula vzhůru po svahu. Nad ní se uzavíraly koruny jehličnanů i listnatých stromů, které rostly hustě vedle sebe.

Připadalo mi to tady jako na konci světa. Ptáci už byli dávno vzhůru a vesele cvrlikali.

Marka jsem nikde neviděl.

Otevřel jsem dveře od jeho auta v naději, že najdu nějaký vzkaz. Ale bohužel, nikde žádný lístek neležel. Ani žádné jiné stopy zde nebyly, například po zápase. Vypadalo to, jako by se Marek propadl do země.

Zlostně jsem dveře zase přibouchl. Do toho se vmísil nějaký jiný zvuk. Pokud mě sluch nešálil, bylo to zprava. Ozývalo se odtamtud praskání větví a já jsem pro jistotu ustoupil a vzal si do ruky berettu.

Marka jsem neviděl, ale on mě ano, protože ke mně vykročil

přímo z přítmí lesa. “Chceš mě zastřelit?”

S úlevou jsem se zasmál a zastrčil berettu zpět do pouzdra. “To jistě ne, ale nahnal jsi mně pěkný strach, když jsem našel prázdné auto.”

“To mělo svůj důvod.” Marek vylezl z křoví a už stál přede mnou celý. “Šel jsem se umýt. Udělej to taky, Johne. Stačí jít pár metrů a narazíš na krásně čistý potůček.”

“Díky za tip, ale já počkám do Petrily.”

“Jak chceš.” Marek si kapesníkem utřel mokrý obličej i vlasy. Potom se na mě potutelně usmál. “Pokud jde o mě, tak já se cítím skvěle, a ty?”

“Mně ten spánek taky pomohl.”

“A nikdo nás nevyrušil, Johne.” Marek uhodil pěstí do dlaně. “To je dobré, ne?”

“To je.”

“Co je s tebou? Neznělo to přesvědčivě.”

“Já se raději nechám příjemně překvapit. Do té doby zůstávám pesimistou.”

“To klidně zůstaň. Ale podívej se na nebe. Slunce už hřeje a bude hřát ještě víc. Myslím, že tohle není čas, který by se našim nepřátelům líbil.”

“Mallmann je jiný a Assunga taky,” namítl jsem. “Ti dva znají

různé triky.”

“Ale i tak se cítím líp, když je den. A pak, tohle se neohlásilo,” ukázal na přívěsek na hrudi. “Celou noc to zůstalo klidné.” Mrkl na mě. “Johne, měli jsme štěstí. Netroufají si na nás.”

“Což ale neznamená, že to ještě neudělají.”

“To jistě.”

Pak jsem změnil téma. “Ty se tu vyznáš líp než já. Jak dlouho ještě pojedeme do Petrily?”

“Asi dvě hodiny.”

“Tak se nezdržujme a jedeme.”

Za chvíli už jsme byli zase na cestě. Za světla se jelo mnohem lépe, i když jsme se stále cítili v opuštěném lese trochu osaměle. Později, když jsme najeli na okresní silnici, potkali jsme sem tam nějaké jiné vozidlo. Většinou to byla nákladní auta, která často zabrala celou šířku silnice, takže jsme museli operativně uhýbat na krajnici

Znal jsem Karpaty v létě i v zimě. Hřející slunce způsobilo, že už

nevypadaly tak pochmurně a ubralo jim to i na legendární ponurosti. Teď mi připadaly skoro romantické.

Po cestě jsem vypil jednu plechovku minerálky a to byla moje snídaně.

Po nějaké době jsme dojeli do poměrně širokého údolí, v němž ležela Petrila. Hnízdo, kam mě moje práce už několikrát zavedla.

Marek se rozjel rychleji. Hnal svého “brouka” přes celou ves a zastavil ho až u domku, ve kterém žil.

Vystoupil a zůstal stát u domovních dveří. Rozhalil si košili, aby viděl na kyvadlo. Když jsem si je zblízka prohlédl v denním světle, konstatoval jsem, že tvář na něm opravdu není nic pěkného na pohled. Taková stará, vrásčitá tvář s otevřenými ústy, z nichž vyčnívaly vampýří zuby. Oči bezbarvé a chladné, jako ten kámen.

Marek si všiml mého pohledu. “Co na to říkáš?”

“Že je pěkně ošklivá.”

“To ano, ale neumíš si ani představit, jak jsem rád, že se mi taková zbraň dostala do ruky. Teď se mohou schovávat, kde chtějí a já je najdu. Kdykoliv se ocitnou někde nablízku, kyvadlo mě upozorní.”

“Ale napřed se s ním budeš muset naučit zacházet, Františku.”

“To vím, Johne.” Vytáhl z kapsy klíč od domu. “Ale jedno ti

řeknu, že mám pocit, že to teď teprve doopravdy začne.”

“Jak to myslíš?”

“Tak, že můj boj proti nim teprve teď vypukne s plnou silou. To, co jsem dělal dosud, bylo jen takové hraní. S tímhle kyvadlem sice nejsem neporazitelný, ale určitě mi poskytne jistou ochranu.”

“S tím souhlasím.”

František strčil klíč do zámku. Slyšel jsem, jak odemyká a nějaký vnitřní instinkt mě přinutil, abych se rozhlédl. Ale neviděl jsem nic jiného, než stromy kolem Františkova domku.

Ten mezitím vešel dovnitř. Šel jsem za ním. Nikdo nás tu nečekal, protože oči čarodějnice na kyvadle nesvítily. Byl tu klid a my jsme předpokládali, že je to klid skutečný, nikoliv klamný.

“Tak jsem si to představoval,” řekl František a sedl si na lavici.

“Není tu příjemný chládek?” Zasmál se a měl radost jako malý kluk.

Potom plácl dlaní do stolu. “Dokázali jsme to, Johne. Ukázali jsme Drákulovi II., kde jsou jeho meze.” Zvedl hlavu a zadíval se na mě:

“To musíme oslavit, Johne.”

“Ještě to neskončilo,” snažil jsem se ho držet při zemi.

“Ale no tak, nebuď takový škarohlíd! Jednu domácí pálenku sneseš, ne?”

“Ne na lačný žaludek,” odmítl jsem.

“Ale mně jednu dopřeješ.”

“Třeba dvě,” řekl jsem.

“Děkuji.”

Vytáhl z kredence láhev vlastní slivovice, nalil si dvojitou a vypil ji na jeden zátah.

“Ach, to je lék,” pochvaloval si.

“Co teď?” zeptal jsem se.

Marek postavil skleničku na stůl. “Co chceš dělat?”

“Rád bych se osprchoval, nebo alespoň umyl.”

“No ovšem,” zasmál se František. “Nechal jsem postavit novou koupelnu se sprchou. Pojď se podívat.”

Ještě jsem ji neviděl. Byla postavená v bývalém chlévě. Malá místnost s úzkým okénkem, kterým pronikalo dovnitř jen trochu světla přímo na sprchu. Bylo tu i umyvadlo a police s ručníky.

Na umyvadle leželo i mýdlo, takže jsem měl všechno, co jsem k umytí potřeboval.

A přesto jsem měl nepříjemný pocit.

Podle mého mínění šlo všechno až moc hladce. Nechali Františka Marka převzít od Jurije kyvadlo a nezabránili nám odjet. Nešlo mi do hlavy, že by Mallmann s Assungou jen tak všemu přihlíželi a nezakročili. Tušil jsem, že to pravé teprve přijde.

Vyzkoušel jsem sprchu. Tlak vody byl sice o dost slabší, než jsem byl zvyklý, voda nebyla ani tak horká, jako třeba u mě doma, ale na umytí to stačilo.

Namydlil jsem se a rychle se osprchoval. Potom jsem se třel ručníkem a najednou jsem měl velice naspěch, protože jsem měl pocit, že se děje něco nekalého.

Rychle jsem se oblékl a spěchal za Františkem. Řekl mi, že mi

zatím připraví snídani v kuchyni, a tak jsem proběhl chodbou, která vedla do kuchyně.

Ale přede dveřmi jsem se zarazil a dál šel po špičkách. To ticho se mi nelíbilo.

Opatrně jsem pootevřel dveře.

Chvíli trvalo, než jsem uviděl stůl a u něj Františka.

A v té chvíli jsem věděl, že hra zdaleka ještě neskončila!

Byla to mladá žena, která neměla žádné perspektivy ani po změně režimu. Jmenovala se Milena a byla si vědoma toho, že se její původ mnoha Rumunům nelíbí, protože ani teď nebyli cikáni v Rumunsku v oblibě. Byli trpěni, ale takzvané domácí obyvatelstvo se s nimi nestýkalo.

Jen s velkým štěstím unikla Milena dvěma znásilněním a nakonec utekla zpět do tábora poblíž Petrily ke svému kmeni, odkud před rokem odešla.

Rodiče ji přijali zpátky a vysvětlili jí, že cikáni musí držet při sobě. Jako jednotlivec neměl cikán velké vyhlídky. Jejich největší naděje je žít pospolu. Zejména, když je jejich rodokmen tak dlouhý, že sahá o několik století nazpět.

Ta slova Milenu zaujala, ale víc jí neřekli. Nemohla na ně zapomenout. Bylo jí pětadvacet let, tak o jakém rodokmeni to mluvili? Přemýšlela o tom, kudy chodila, vyptávala se ostatních, ale nikdo jí buď nechtěl, nebo neuměl říct nic bližšího.

Až se jí víceméně náhodou dostal do rukou starý svazek. Našla ho v truhle a nevypadal ani jako kniha. Byly to volné listy spojené stužkou.

Na první pohled bylo vidět, že jde o hodně starý spis a Milenina zvědavost byla probuzena.

Vzala si ho do vozu a tři dny ho ukrývala. Jen v noci při svíčce se odvážila v něm číst a to, co se dověděla, bylo velmi tajemné a napínavé.

Její předkové to neměli snadné. Co ji zaujalo nejvíce, byl příběh o

jedné ženě.

Ta žena se jmenovala Zunita!

Milena se dověděla, že byla něco jako matka kmene. Ale zároveň se stala hříčkou temných sil, protože patřila ke dvoru hraběte Drákuly, o němž bylo známo, že je upír. Často ji s ním vídávali a říkali jí Stínová paní.

Po Drákulově smrti se na hrad vrhli vesničané a upálili Zunitu jako čarodějnici a vampýrku. Chtěli mít jistotu, že už nikdy nevstane z mrtvých.

Ale Zunitu nebylo tak snadné usmrtit. Podle toho, co se Milena dočetla, dospěla k závěru, že její prapředkyně Zunita svým způsobem žije dál.

Zachovala se její tvář. A možná i její duch.

Jen hmota, z níž byla stvořena, prodělala změnu. V tom spise stálo, že její tvář se změnila v tvrdou hlínu.

Milena o tom přemýšlela a dospěla k přesvědčení, že tvrdá hlína

může znamenat jen jedno kámen.

Když ji upálili, její tvář zkameněla.

Znělo to neuvěřitelně, ale Milena začala věřit, že Zunita nebyla usmrcena navěky. Začala po ní pátrat, ale zatím se nic nedověděla. Ani od svého kmene, ani od jiných. Radili jí, aby toho nechala, že nemá budit staré kletby. Že je to tak lepší pro všechny.

Milena se rozhodla, že na oko poslechne, ale jinak byla odhodlána to tajemství odhalit.

Pomoci se jí nedostalo a její jediná naděje se upírala k velkému sletu cikánských kmenů. Třeba bude někdo o Zunitě něco vědět.

Nemohla na ni zapomenout.

Čím víc času ubíhalo, tím víc v ní sílilo přesvědčení, že mezi ní a Zunitou existuje něco jako duchovní spojenectví. Dokonce víc, než spojenectví, ale co to přesně je, to Milena nedovedla pojmenovat.

Všechno se vyvinulo jinak, než čekala.

Stalo se to jedné noci, kdy Milena spala za přepážkou v cikánském voze. Byla nejmladší ze čtyř dětí, ostatní sourozenci byli chlapci. Ale ti už kmen před časem opustili a putovali na sever.

Říkalo se, že si našli práci v nějaké továrně na automobily.

Milenini rodiče obývali přední část staré cikánské maringotky. Kdysi patřila cirkusu, který ji vyřadil, protože už měla svoje odslouženo.

Okno bylo otevřené. Uvnitř maringotky byla tma a Milena se cítila ve své posteli dobře. Bylo to jediné místo, kde se cítila v bezpečí. V noci ji nechávali na pokoji. Ve dne její rodiče neustále křičeli a nutili ji, aby si už konečně našla muže.

Ale ona nechtěla. Vždycky si představovala, že odejde do světa a nikdy nečekala, že se pokorně vrátí k cikánům.

Ale stalo se to a ona nacházela svobodu jen ve svých snech a myšlenkách.

V cikánském táboře byl klid. Po půlnoci už nikdo venku nebyl. Milena pozorovala měsíc, který se vyhoupl na noční oblohu, jako by jí posílal pozdrav. Cítila podivný tlak za očima a zjistila, že jí srdce bije rychleji. Jako mladé dívce, která čeká svého milého. Ale ona nečekala na žádného muže, i když mohla mít na každém prstu tři.

Pro ni byly v životě důležitější jiné věci. Například Zunitino tajemství.

Dívala se na měsíc a rty se jí pohnuly, jako by chtěla měsíci poslat vzkaz.

Někdo byl u maringotky.

Ten, nebo ta neznámá se neslyšně přiblížila. Milena to slyšela.

Nemýlila se. Prudce se posadila na posteli.

Hlavu měla přímo u okna, stačilo jen se otočit. Zatím neviděla nic, než tmu.

Chtěla se natáhnout a vyhlédnout z okna, když vtom se proti ní vynořila ze tmy tvář. Milena se lekla, ale rychle se zase uklidnila, protože to byla tvář ženy, nikoliv muže, který by se dožadoval vstupu do maringotky.

Ta žena si přiložila prst na rty a tím jí naznačila, aby mlčela. Milena přikývla. Souhlasila s tím, aby s ní ta žena navázala kontakt. Prst ze rtů zmizel a místo něho se na nich objevil úsměv.

Mladá cikánka měla najednou pocit, že nastal klíčový obrat v jejím životě. Důvod samozřejmě neznala, ale byla si tím jistá. Tu

neznámou ženu ještě nikdy předtím neviděla, ale její tvář s divoce rozcuchanými vlasy v ní vzbudila důvěru a úctu.

“Ty jsi Milena?”

“Ano, jsem,” odpověděla nesměle. “Ale odkud mě znáš? Co chceš?”

“Pozorovala jsem tě.”

“Kdy? Teď, v noci?”

“Ne, pozoruji tě už dlouho.”

Na to Milena nedokázala odpovědět. Proto se zasmála, ale

připadala si hloupě.

“Netěší tě to?”

“To ano, ale nevím, co by na mně mohlo být zajímavého.”

“Ale, ale, Mileno, vždyť jsi na to už vlastně přišla.”

“Na co?”

“Řeknu ti jen jedno jméno Zunita!”

Ač vyslovené šeptem, přesto Milenu zasáhlo jako prudký poryv

větru.

Tak tedy Zunita. Přece jen na jejích snech něco bylo. To čtení ve starém spisu nebylo nadarmo. To jméno ji pronásledovalo tak, až se jí stalo osudem.

Mileně vyschlo v krk. Nemohla promluvit, ale chtěla se ptát, a ta žena čekala na to, až se jí zeptá. I když Milena neznala její jméno, věřila jí. Nakonec se přemohla a ochraptěle se zeptala: “Stínová paní?”

“Ano, ta.”

“A co o ní víš?” Milena cítila, jak v jejím nitru stoupá napětí, ale nebylo nepříjemné. Natáhla krk, aby návštěvnici ještě líp viděla a zadívala se zpříma do usmívající se tváře na rty, které odpovídaly:

“Chtěla bys ji vidět?”

To Milena nečekala. Zalapala po vzduchu a zčervenala. To byl zcela nečekaný vývoj událostí a ona si začala považovat za čest, že si ta žena vybrala právě ji. Sama netušila proč, ale věřila té neznámé ženě, že jí ukáže cestu k tajemné Zunitě. “Jistě, že ji chci vidět. Je to neuvěřitelné, ale po ničem jiném netoužím. Vím, že je mrtvá už stovky let, ale…”

Assunga ji zarazila. “Říkáš mrtvá?” Usmála se tak moudře, že Milena začala pochybovat. “Ano, říká se to. Ale není smrt jako smrt. Existují různé formy existence, čili dalšího života.”

“I když někoho upálí?” zeptala se naivně Milena.

“I tak.”

“Tomu nemohu uvěřit. Člověk přece shoří na popel, nic víc po něm nezbude, jen hromádka popele a dým, který se rozptýlí ve vzduchu…”

“To máš pravdu. Ale měla bys mi věřit, že opravdu nějaké možnosti dalšího života existují. Zunita je sice fyzicky mrtvá, ale existuje v jiné formě a ty s ní můžeš navázat spojení. Bohužel, je to dost složité, ale já vím, že nám pomůžeš, a že s ní spojení navážeš, protože byla oloupena.”

“Mrtvá, a oloupena?”

“Ano i ne. Vysvětlím ti to. Zunita žila na knížecím dvoře. Byla to taková divoženka, která navázala vztahy s mnoha muži i ženami. Měla několik dětí, které sama nevychovávala. Jedno z jejích dětí založilo váš kmen, stalo se jeho stařešinou, protože i Zunita byla cikánka. Takže i v tobě koluje částečně její krev, moje drahá, a proto jsem přišla požádat právě tebe, abys s ní navázala spojení. Nemusíš mít strach, že tě pošlu do hrobu za mrtvou. Bude to něco úplně jiného.”

“A jaké to bude?”

“To uvidíš, Mileno. Takže souhlasíš?”

“Ano, ovšem… ano. Udělám, co budeš chtít. Připadá mi báječné, že o mně tak smýšlíš. Těší mě, že ke mně máš takovou důvěru.”

“Tak mě poslouchej. Ona už není fyzická osoba, zbylo po ní jen znamení, ve které se proměnila. Je těžké ti to vysvětlit, ale musíš mi věřit, Mileno.”

“Ano, a dál? Chci vědět všechno.”

“Někdo ji ukradl.”

“Prosím?”

“Ano, ukradli to znamení, co po ní zbylo, lépe řečeno, ve které se proměnila. Prostě si ji jistý člověk vzal a to není správné. Nyní je v rukou lidí, kterým nepatří. Ty bys ji mohla získat, protože jsi jedním

z potomků jejího kmene, i když mezi vámi leží stovky let.” Milena ji pozorně poslouchala a nerozuměla jedné věci.

“Říkalas nová podoba?”

“Správně.”

“A jak vypadá?”

“Právě proto jsem přišla, abych ti to vysvětlila. Musíš dobře poslouchat, je to pro tebe dost důležité. Ona už není člověk, je živá mrtvá. Její duše se ukrývá v kameni, rozumíš? Ten kámen má tvar její hlavy, ale několikrát zmenšené. Jsou na něm rozeznatelné její rysy, oči, ústa i zuby.”

Hovořila velmi podrobně a Milena byla pozornou posluchačkou, která si všechno pamatovala. Najednou se jí splnilo přání, byla vtažena doprostřed děje. A bylo jí jasné, že to zároveň znamená i obrat v jejím životě.

Viděla nové perspektivy a budoucnost se před ní otvírala.

O muži jménem Marek nikdy v životě neslyšela. Ale věřila té neznámé ženě, že jemu kyvadlo do ruky nepatří. “Patří tobě, rozumíš?” naléhala Assunga.

“Ano…”

Assunga mluvila dál. “Máš jako jediná právo. Jsi dědičkou. Jsi jediná, která si to kyvadlo zaslouží. Cokoliv jiného není správné. Jsi jediná, kdo si to kyvadlo může vzít, dokonce musí. Tak běž a vezmi si ho.”

“A dá mi ho ten Marek?”

“Dobrovolně ne.”

“To mu ho mám…” Nedořekla, protože násilí do jejího života nepatřilo. Nenáviděla ho.

“Budeš mu ho muset vzít. Mysli na to, že patří tobě. Nebýt jeho, nebyla bys na světě ani ty. Tak je to.”

“Třeba bych ho dokázala přesvědčit. Musím jen najít ta správná slova.” Neviděla potutelný úsměv Assungy, ale slyšela její odpověď.

“V tom je právě ten problém, moje milá.”

“Ano, asi máš pravdu,” přiznala Milena a zamnula si ruce, které byly tak hladké, jako by si je namydlila. Ale byl to pot. “A když to kyvadlo dostanu, co s ním budu dělat?”

“Necháš si ho.”

Milena se zatvářila, jako by tomu nerozuměla.

“Necháš si ho,” opakovala Assunga a usmívala se na ni. “Jsi její

dědičkou. Nebo jsi na to zapomněla?”

“Ne, ne, nezapomněla. Jen je toho na mě najednou moc a je to takové divné.”

“To ti věřím. Ale přesvědčila jsem tě, nebo ne?”

“To ano.”

“Tak vidíš.”

“A kdo jsi?”

Assunga tu otázku čekala a byla na ni připravená. “Jsem někdo, kdo to s tebou myslí dobře. Moje jméno není důležité.”

“Uvidíme se ještě?”

Assunga natáhla ruku do okna a pohladila Milenu po tváři. “Na to se spolehni. Uvidíš, že se budeš hned cítit jinak, až budeš mít to kyvadlo ty. Jsi skvělá, jsi královna. Až se ostatní v kmeni dovědí o tom, že jsi majitelkou kyvadla, získáš si veliký respekt.”

“Ale oni o tom nic nevědí.”

“To si myslíš?” zeptala se Assunga udiveně.

Milena chvíli přemýšlela. “Máš pravdu. Ostatní o tom vědí. Jen mi o tom nic neřekli.”

“Tak je to. Všichni se bojí minulosti, která ještě skutečně nezemřela. To, co víš ty, vědí i ostatní. Jen si to netroufají přiznat. Ale ty jsi silná, Mileno, jinak bych se nezjevila právě tobě.”

Milena pokyvovala hlavou. “Ano, já ti věřím. Určitě je to tak, jak

říkáš.”

Assunga ji ještě jednou pohladila. “Přeji ti hodně štěstí.” Byla to poslední slova, než odešla. Milena se za ní dívala a viděla jí záda.

Potom zmizela neznámá ve tmě.

Najednou zmizela, jen krátce rozhrnula plášť a pak si ho zase

přitáhla k tělu.

Milena tomu nemohla uvěřit. Dívala se vykulenýma očima do místa, kde ještě před chvílí ona žena stála. Nikdo tam nebyl. Její tajemná návštěvnice se doslova rozplynula ve vzduchu.

Mladá cikánka si povzdechla. “To se mi asi zdálo. Musel to být

sen…”

Ale nebyl to sen.

A ona to věděla, když znovu uléhala a zůstala ležet na zádech na posteli.

Té noci už nemohla usnout. Hlavou se jí honilo spousta myšlenek. Stále znovu a znovu se jí vracelo jméno Zunita. Změní se tím opravdu její budoucnost?

Milena věřila, že ano.

František Marek zůstal sám v kuchyni, kde se nejraději zdržoval. Někdy tu dokonce spával. Položil si na lavičku u krbu kožešinu a hlavně za dlouhých karpatských zim využíval teplého zákoutí u krbu na spaní.

Teď si sem sedl a přemýšlel. Byl spokojen, že se jim to s Johnem podařilo. Získal vampýří kyvadlo a teprve teď, když měl klid, si uvědomoval s plnou silou, co se doopravdy stalo.

On je tím vyvoleným, kdo má kyvadlo. Má zbraň. Považoval ji dokonce za nejúčinnější zbraň, protože s její pomocí bude moci dělat věci, o nichž dříve jen snil. Je to skvělá zbraň, dokonalá, dodává mu sebevědomí a také novou chuť do života. Když o tom tak přemýšlel, měl čím dál větší radost ± toho, že ji získal a oči mu zářily.

Vypil si jednu skleničku domácí pálenky a teď si dopřeje druhou. Sáhl po láhvi a nalil si. Tvář mu zčervenala a Marek se zadíval na předmět, který měl před sebou na stole.

Bylo to kyvadlo.

Kámen měl rovnou před očima. Pozoroval ten kamenný obličej. Oči zůstávaly stejně nehybné a temné, jako celá tvář. Bylo téměř neuvěřitelné, že se ty oči dokázaly najednou z nějakého vnitřního popudu rozsvítit a také to, že dokázala vycenit zuby.

Řetízek pečlivě rozložil po stole a natáhl do délky. Jednotlivé články ležely vedle sebe a svítily v slunečním světle, které pronikalo do místnosti oknem. Proto Marek neviděl tvář ženy, která nahlédla dovnitř přes sklo.

Za chvíli stála u dveří, zaklepala a niž by čekala na vyzvání, vešla dovnitř.

Marek vzhlédl a zůstal jako opařený.

Nejdřív si myslel, že má halucinaci. Zamrkal, zatřepal hlavou, ale viděl ji stále. To nebyla halucinace, byla to mladá a hezká žena s hladkou pletí v obličeji a černými vlasy, sčesanými dozadu. V jejím výrazu bylo něco divokého. Možná to způsobovaly ty černé oči, které blýskaly jako uhlíky. Rty měla přirozeně červené a usmívala se. Měla na sobě červený svetr a modré džínsy.

Marek si nebyl jistý, jestli ji už někdy viděl.

Ta neznámá žena se rychle rozhlédla kolem a byla zřejmě spokojená, protože pokývla hlavou a pozdravila příjemným hlasem.

Marek jí pokynul.

“Jmenuji se Milena.”

“Aha. A dál?”

“Ty jsi Marek? Jsem tu správně?”

“Ano, mladá dámo. Ale co chcete?”

Milena přistoupila ke stolu. Zadívala se na kyvadlo. Marek sledoval příchozí, proto si toho nevšiml. Žena stála u stolu a teď se zahleděla Markovi do očí. “Bydlím nedaleko odtud. Sice ne v Petrile, ale máme nedaleko svůj tábor.”

“Ach, ty patříš k tomu kočovnému národu, k cikánům?”

“Správně.”

Marek pokrčil rameny. “Vím, že tady jste, ale ve vašem táboře jsem ještě nikdy nebyl. To snad není hřích, nebo je?”

“Ne, to vůbec ne.”

“Dobrá, tak proč jsi přišla sem? Potěšit starého člověka? Jsi velmi hezká a já se rád dívám na hezká děvčata.”

“Smím si sednout?”

“Prosím.”

Přitáhla si jednu židli a posadila se. “Víš, všechno je jinak, než si myslíš. A já nevím, jak začít.”

“Tak to zkus.”

“Mluvilo se o tobě v našem táboře,” začala tajemně.

“Ach? Vážně? A co?”

“Prý jsi mimořádný člověk.”

“A jak mimořádný?” Marek se usmíval, ale byl ve střehu, ten starý lišák.

“Mluví se o tobě.”

“To je ale velmi mlhavé, co tady říkáš.” Potom si všiml, jak se žena upřeně dívá na kyvadlo a přestalo se mu to líbit. Zvedl ruku a chtěl kyvadlo schovat.

“Můžeš mi taky nalít?” zeptala se cikánka.

“Myslíš mé domácí pálenky?”

“Ano.”

“Když si myslíš, že ji sneseš.”

Milena sáhla po láhvi, zatímco Markova ruka visela nad kyvadlem. “Děkuji,” řekla a Marek se díval, jak si cikánka přitáhla láhev. “Skleničky jsou…”

“Já nepotřebuji skleničku,” usmála se Milena zářivě, zvedla láhev a praštila ho po hlavě.

Marek zahlédl její pohyb. Chtěl uhnout, ale nebyl dost rychlý. Když dostal ránu, hlava mu odletěla na rameno a tak zůstal ležel na kuchyňském stole.

V Mileniných očích se objevil radostný záblesk. Postavila láhev a vzala kyvadlo. Ještě nikdy v životě nikoho neuhodila, ale teď si kupodivu nedělala výčitky svědomí. Řídila se radou Assungy a ta jí řekla, že Marek je zloděj, který si kyvadlo přivlastnil neprávem.

Už se na něho nepodívala a strčila kyvadlo do kapsy u kalhot.

Potom měla velice naspěch, protože jí do uší pronikly nějaké zvuky z jiné části domu.

Marek nebyl sám. Milena se rozběhla ke dveřím a vyběhla ven.

Strašně jsem se vyděsil, když jsem viděl Marka v takové nepřirozené poloze ležet na stole.

Zhroutil se doprava, takže měl levou polovinu tváře odkrytou a já jsem uviděl tržnou ránu. Někdo ho musel uhodit.

Nebyl mrtvý, jen omráčený. On, vždycky tak opatrný a

nedůvěřivý. Tady se muselo stát něco mimořádného.

Slyšel jsem ho zasténat, když jsem stál u dřezu a napouštěl na ručník vodu. S takto namočeným ručníkem jsem šel ke svému starému příteli a přiložil mu ho na ránu. Už se mu začala dělat boule. Bude ho sice bolet hlava, ale doufal jsem, že nebude mít otřes mozku. Jeho sténání začalo být hlasitější. Chtěl mi něco říct, ale zatím nebyl schopen artikulovat. “To nic, kamaráde, to se může stát každému,” utěšoval jsem ho. Nechal si chladit ránu, ale když jsem ho chtěl přenést na lavici, začal protestovat.

“Zbláznil ses, Johne? Nejsem malé dítě.”

“Dobrá, jak chceš. Co se ti stalo?”

“Sedni si a dej mi ten ručník.”

Dal jsem mu ho a on si ho přidržel na hlavě. Díval se na mě úkosem a dýchal s otevřenou pusou. Rozpačitě se usmíval. “Přelstili mě, Johne.”

“To jsem si myslel. Kdo to byl?”

“Určitě se mi vysměješ, že jsem starý osel. Ale byla to žena, a to zatraceně hezká žena, která mi drze vlezla až do domu a potom odvedla mou pozornost.”

Usmál jsem se. “To se může stát každému. Ani já nejsem dokonalý.”

“Jistě, jenom mladší. Nechal jsem se přelstít a ona dosáhla svého.

A to velmi snadno.”

“Čeho dosáhla?” Tušil jsem odpověď, ale chtěl jsem ji slyšet od Marka.

“Ukradla mi kyvadlo.”

“Prosím?”

“Ano, ukradla mi kyvadlo!”

“Jak to?”

“Leželo na stole. Položil jsem ho tam a prohlížel si ho. No, a pak přišla ona, sedla si ke mně, požádala mě, zda si může nalít. Vzala láhev a praštila mě do hlavy. A potom zmizela, pochopitelně s kyvadlem.”

“Sakra!” zaklel jsem.

“Selhal jsem, Johne. Přelstila mě.”

Položil jsem mu ruku na rameno. “Udělej pro mě laskavost, Františku. Žádná sebelítost. Co se stalo, stalo se a nemůžeme na tom nic změnit. My to kyvadlo najdeme a dostaneme je zpátky.”

“Ovšem.”

“Kdo byla ta žena? Znáš ji?”

“Neznám. Představila se mi jako Milena. Žije v cikánském táboře poblíž Petrily.”

“To už něco je.”

Marek se nesměle usmál. “Ano, to už je něco. Ale ty ten kmen neznáš. Drží velmi při sobě. Jeden chrání druhého. Když půjdeme do tábora a ty jim řekneš, oč ti jde, narazíš na mlčení. Ona to kyvadlo má a dobrovolně ho z ruky nevydá, věř mi.”

“To já vím,” zamumlal jsem. “A nikdy předtím jsi ji neviděl, ani jsi na ni nenarazil při svých honičkách na vampýry?”

“Bohužel ne.”

“Ale řekla ti, že je cikánka.”

“Ano.”

“A myslíš, že nelhala?”

“Ne, nelhala.”

“Pak mi nezbývá nic jiného, než jít navštívit cikánský tábor.”

“Ty?”

“A kdo jiný?”

“Pojedeme tam oba, Johne, protože já s tou dámou mám ještě otevřený účet a poznám ji, i když mám bolavou hlavu.”

Milena běžela. Byla šťastná, že se jí povedlo zmocnit se kyvadla.

Ale i přes svou euforii myslela chladnou hlavou. Neběžela po cestě vesnicí, ale vzala to oklikou kolem vsi. Marek bydlel na konci vsi, nedaleko lesa a tam Milena zamířila, protože mezi stromy ji nebude vidět. Nezpozorována doběhla na okraj lesa a zmizela mezi stromy.

Pak už to neměla daleko ke kolu, které tu odstavila. Počkala, až se jí zklidní dech.

Zhluboka dýchala a přemýšlela o tom, že všechno proběhlo daleko snadněji, než předpokládala. Nemusela kyvadlo vůbec hledat. Leželo na stole, jako by na ni čekalo. Prostě skvělé.

Milena měla dobrý pocit a věděla, že teď nesmí nic pokazit. Musí se nejdřív seznámit s tím, co z její dávné předchůdkyně zbylo.

Už jen to pomyšlení ji nesmírně vzrušovalo. Ráda by měla fotografii Stínové paní, ale v době, kdy žila, ještě fotoaparáty neexistovaly. Teď měla její podobiznu vyrytou do kamene.

Teď bylo kyvadlo uloženo v kapse přiléhavých kalhot. Milena je vytáhla dvěma prsty a vystoupila ze stínu, aby si je mohla prohlédnout.

Nad ní nebylo listí tak husté. Propouštělo sluneční paprsky, které dopadaly na kyvadlo.

A samozřejmě osvětlovaly i kámen.

Milena poprvé zblízka uviděla tvář Stínové paní.

Zapamatovala si každičký detail. Vysoké čelo, dlouhý, trochu zahnutý nos, otevřená ústa a vampýří špičáky vyčnívající z horní čelisti. Milena si uvědomila, že ta žena byla upírka.

V tu chvíli se roztřásla. Od malička slyšela různé příběhy, které se vyprávěly po táboře. Často při tom padaly zmínky o bytostech stínu, o tajemných vlkodlacích, ale i o čarodějnicích a vampýrech.

Strach před vampýry v sobě měla vypěstovaný už od malička.

Zapamatovala si ty příběhy až dodnes.

I teď, kdy jí na levé dlani leželo kyvadlo a řetízek volně visel dolů, v ní to vědomí zůstalo. Na nic nezapomněla, naopak, strach byl silnější, než v dobách dětství.

Teď byla sama. Když byla malá, seděla s dospělými o ohně a poslouchala jejich vyprávění. Měla při tom pocit bezpečí, protože byla mezi nimi. Zato teď měla husí kůži a začala pochybovat o tom, zda udělala správně. Vzpomněla si na noční návštěvu neznámé ženy.

Neznala ani její jméno. Kdyby se ji na tu osobu někdo ptal, mohla by jen pokrčit rameny a mlčet.

Už to bylo divné. Polkla.

Byla jí zima.

Les jí najednou připadal nebezpečný a slunce už nehřálo.

Kdo byla ta cizí žena, kterou poslechla? Proč si pro to kyvadlo nešla sama? Milena si připadala podvedená. Jako pták, kterému strčila kukačka do hnízda své vejce. Chlubí se cizím peřím. Zdalipak je pravda, že Stínová paní byla opravdu Mileninou prapředkyní? Žena, která se živila krví jiných.

Milena se otřásla. Věděla, že drží v dlani kyvadlo a chtěla vědět, k

čemu je.

Kyvadlo se má pohybovat, ne ležet na dlani. Pokud ano, pak neplní svou funkci.

Nechala ho tedy volně viset a držela mezi prsty řetízek. Kyvadlo se rozkývalo.

Milena se dívala, jak se vychyluje jednou doleva, podruhé doprava a otočila si ho tak, aby se dívala do tváře té ženě.

Tvář.

To nebyla tvář, ale grimasa.

Připadala jí odporná, ošklivá. Vypadala jako tvář zlé čarodějnice, která pěstovala styky s ďáblem.

Tam a sem. Dopředu, dozadu!

Kyvadlo se kývalo, a Mileně připadalo, že tvář té ženy, jindy nehybná, najednou ožila, i když při pohybu viděla její rysy jen rozmazaně.

Najednou se něco změnilo!

Na krátký okamžik si Milena připadala, že ji něco unáší někam pryč. Cítila se tak lehká, jako by se vznášela po lese a stromy pro ni nebyly žádnou překážkou.

Její tělo se vznášelo mezi dimenzemi, jakoby si hledalo, kam se skrýt. Nedokázala si ten stav vysvětlit a byla jím zaskočena.

Ale kyvadlo držela pevně v ruce.

Kývalo se sem a tam a Mileně připadalo, že se jí doslova přilepilo na prsty.

V hlavě se jí ozval hlas.

Vzdálený a zároveň tak blízký. Slova, vyslovovaná ochraptělým šepotem. Někdo k ní hovořil tímto tajemným způsobem. Slyšela v

hlavě slova poselství.

“Teď máš kyvadlo ty. Nikomu ho nedávej. Ani té ženě, ani vampýrovi s velkým “D” na Čele. Nech si ho. Může pro tebe být důležité. Nebo ho vrať Markovi, nositeli kůlu. On je potřebuje ze všech nejvíc. To bude moje pomsta na vampýrech, kteří mi tehdy nepomohli. Nejen, že nechali Stínovou paní samotnou, ale dopustili, aby mě upálili. Měla jsem být usmrcena a byla jsem usmrcena, ale nikdo nevěděl, jak jsem ve skutečnosti mocná. Neusmrtili mě celou, můj duch žije a já nyní využiji své síly proti vlastnímu druhu. Moje pomsta přijde pozdě, ale přesto si ji vychutnám. Ty ani nevíš, co držíš v ruce, ale ujišťuji tě, že je to jako zápalná bomba. Je to nádherné dědictví, které může pro mnoho lidí znamenat záchranu. Z toho důvodu se s ním budeš muset spřátelit. Nepohlížej na ně jako na něco nepřátelského, čeho by ses měla bát. Ani já nejsem tvůj nepřítel. Připravovala jsem svou pomstu velmi dlouho a pečlivě a konečně jsem u cíle.”

Milena byla velmi zmatená. Slyšela hlas, ale neviděla tu, která k ní mluvila. Ať otáčela hlavou jak chtěla, byla sama. Nebyl tady nikdo, kdo by k ní promlouval.

A přece se jí ten hlas nezdál. Pak zmlkl a Milena cítila, jak se jí postupně vrací stabilita a jak se z ní stává člověk, který stojí oběma nohama pevně na zemi.

Ve skutečnosti stála na měkké lesní půdě.

Kyvadlo se stále pohybovalo a ona sklonila hlavu, aby si dobře prohlídla reliéf.

Nedivila by se, kdyby se tvář pohnula, ale nestalo se nic, zůstala nehybná. Vše na ní zůstalo beze změny, ústa, zuby i oči. Poselství skončilo.

Milena slyšela svůj vlastní povzdech. Měla zpocený obličej a cítila, jak ji pot pálí do očí. Vrátila se sice do reálného života, ale před chvílí z něj byla vytržena.

Levou rukou zastavila kyvadlo a položila si kamínek zpět na dlaň, tváří vzhůru.

Ne, opravdu se ta tvář nezměnila. Teď zřetelně viděla, že je stejná.

A hlas, znějící jí v hlavě, zřejmě definitivně utichl.

Milena však poselství pochopila a věděla, co má dělat. Byla si vědoma své zodpovědnosti. Současně se styděla, protože si byla vědoma toho, že toho starého muže uhodila.

To musel být ten s kůlem, o němž Zunita mluvila. Z jejích slov vyplynulo, že její vztah k němu není negativní, i když podle toho, jak se mu říkalo, to musel být nepřítel vampýrů.

Cikánce se sice nezřítil její dosavadní svět, ale změnilo to její myšlení. To poselství dalo věcem jiný smysl a ona se s tím musela vypořádat.

Je teď majitelkou kyvadla, protože udělala to, co jí ta neznámá žena řekla. Všechno by tedy mělo jít po správných kolejích.

Ne, všechno ne.

Na to může zapomenout.

Ty koleje přestaly existovat. Její svět a její myšlení bylo převráceno vzhůru nohama a ona měla najednou strach z dalšího setkání s tou neznámou ženou. Milena si uvědomila, že si s tím novým problémem neporadí sama, a že bude muset najít někoho, kdo by jí pomohl.

Kdo to s ní myslí dobře?

Starý Marek. On ji pochopí, když ho požádá o odpuštění a všechno mu vysvětlí.

To byla jedna možnost. Ale jaký důvod by mohl Marek mít, aby jí odpustil? Žádný, vůbec žádný, protože v ní musí vidět zákeřného nepřítele.

Takže on ne. Je tedy sama.

Ale to taky není pravda. Je tu kmen a její rodiče. Pokud jí někdo může poskytnout pomoc a podporu, pak lidé, mezi kterými vyrostla. Musí k nim. Společně musí vymyslet řešení.

Milena zastrčila kyvadlo, vzala kolo za řídítka a vyvezla je z lesa.

Mířila k táboru. Ale nejela přímo. Vzala to oklikou. Stejný nápad by totiž mohl dostat i Marek a ten jeho host, o němž Milena nic neví.

Než s těmi dvěma naváže spojení, chtěla si všechno pořádně rozmyslet.

Marek to nechtěl přiznat, ale nebylo mu dobře. Seděl schlíple na lavici vedle mě, s hlavou skloněnou k rameni, chvílemi zavzdychal a něco si pro sebe šeptal.

“Ty bys měl zůstat doma,” nabádal jsem ho.

“Nenamáhej se, Johne. I když to budeš opakovat stále dokola, já neustoupím. Vím, co dělám.”

“Jak myslíš.”

“Kromě toho, ty tablety za chvíli začnou účinkovat.”

“To doufám, kvůli tobě.”

“Děkuji.”

Pochopitelně každý z nás přemýšlel o tom, co se stalo a i mně vadilo, že jsme o to drahocenné kyvadlo zase přišli. Pochopil jsem, že Mallmann s Assungou sami nezasáhli, ale nechali za sebe pracovat někoho jiného. A to muselo mít svůj důvod.

Neodvážili se?

Ano, to musí být ono. Pokud se u bytostí jako oni dá hovořit o špatném svědomí, pak to muselo být něco takového. Muselo se stát něco, co jim zabránilo, aby si pro kyvadlo šli sami, což by bylo mnohem jednodušší.

Jenže oni nechali Marka, aby ho převzal. Potom sem vylákali mě, abych ho zničil, protože věřili, že můj křížek a kyvadlo se nebudou snášet. Ta žena v kyvadle byla představitelkou zla. Patřívala kdysi k vampýrům a neztratila nic ze své nebezpečnosti ani po smrti. Šla vlastní cestou a byla na Drákulově dvoře velmi významnou osobou.

Proč vyhledali právě cikánku Milenu, aby pro ně kyvadlo ukradla? Důvod jsem neznal, ale nevěřil jsem, že by si Mallmann s Assungou vybrali náhodně. Museli ji znát.

Doufejme, že se nám podaří to zjistit, protože čas byl proti nám.

František mi popsal cestu do tábora a já se jeho radou po cestě řídil. Nemuseli jsme do hor, cesta vedla stejným údolím, ve kterém ležela Petrila.

Všude bylo plno prachu, protože bylo suché a teplé počasí. Prach vnikal i do auta, proto jsem měl stažená okénka.

Marek vedle mě se zavrtěl. Obrátil jsem k němu hlavu a usmál se.

“Jedeš správně, Johne, jen tak dál,” řekl a díval se dopředu.

“No výborně.”

Marek se nedal mou ironií vyvést z míry. Ukázal palcem doleva.

“Támhle vpředu už začíná les,” řekl. •

“Vidím.”

“Za ním musíš odbočit doprava.”

“A pak?”

“Pak už pojedeme přímo do tábora.”

“Skvělé.”

Marek se nemýlil. Jeli jsme po úzké cestě porostlé trávou, lemované po obou stranách stromy. Cesta byla vyježděná koly. Na jejím konci se rýsovaly jakési “krabice”.

“To už je cikánský tábor, Johne,” oznámil Marek.

“Výborně.”

Za několik minut se tábor vynořil z prachu a přítmí a já se

přiznám, že jsem byl poněkud zklamán.

Znal jsem tábory kočovných cikánů, které vypadaly jinak, ale tady na první pohled vládla bída.

Žádné obytné moderní maringotky, ani domy na kolech, jen staré, vyřazené, cirkusové maringotky z padesátých let, seřazené do čtverce.

Tím, že je barevně natřeli, chtěli zamaskovat svou chudobu i stáří svých obydlí. Nějaká auta tu byla taky. Ale samé staré rachotiny, které už patřily do šrotu, nebo vraky, odstavené na okraji tábora, které vypadaly jako neblahé pomníky průmyslové revoluce.

Pochopitelně nás zpozorovali, ale neprojevili žádnou zvědavost. Jen pár dětí a žen, které praly prádlo v neckách nebo je věšely na šňůry, k nám obrátilo oči a muži se vůbec neukázali. Zahlédli jsme jen jednoho do pasu nahého cikána, který zvedal činky.

Zastavil jsem. Zůstali jsme chvíli sedět v autě a Marek řekl: “Cítíš to?”

“Co?”

“Tu nepřátelskou atmosféru. Mysli si, co chceš, Johne, ale já bych

řekl, že tady narazíme hlavou proti zdi.”

“Uvidíme.”

“Mysli na má slova.”

Vystoupili jsme. Okamžitě mě ovanul zvláštní pach. V maringotkách se vařilo a vůně koření se vznášela nad celým táborem.

Děti se s námi daly do řeči.

Já jsem jim nerozuměl, ale František s nimi mluvil.

“Co říkají?” zeptal jsem se.

“Že Milenu znají, ale ještě ji dnes neviděly. Máme si promluvit s Grandem.”

“Kdo to je?”

Marek pokrčil rameny. “To nevím, ale předpokládám, že je to stařešina kmene.”

“A kde ho najdeme?”

Marek ukázal před sebe. “Já myslím, že to by mohl být on.”

Všiml jsem si, jak se otevřely dveře jedné maringotky a v nich se objevil starý muž. Zůstal stát na vrchním schůdku, zadíval se směrem k nám a přivřel oči proti slunci. Držel se velmi zpříma, jak se sluší na vůdce kmene.

To musí být ten Grando, protože má tmavý oblek a klobouk se širokou střechou, takže jsme mu moc neviděli do obličeje.

“Půjdu s ním promluvit,” řekl Marek a vykročil. Teď jsem byl rád, že jsem ho s sebou vzal, protože rozumí cikánské řeči.

Ale po zdravotní stránce jsem viděl, že je mu hůř, než přiznával.

Měl šouravý a těžký krok.

František zůstal stát před schůdky do maringotky a vzhlédl k cikánovi. Já jsem mezitím pozoroval tábor a zjistil jsem, že náš příjezd přece jen neušel jejich pozornosti.

Najednou vyšli ven i muži. Vycházeli z maringotek, ale drželi se v mezerách mezi nimi v uctivé vzdálenosti ode mě.

V táboře bylo ticho. Ani děti nedováděly a tak jsem dokonce slyšel, o čem se baví František s Grandem. Stařešina kmene mluvil víc, než František. Podle toho, jak kroutil hlavou, jsem usoudil, že není s cikánovými odpověďmi spokojen.

Ale pokračovali v hovoru, až se František rozhlédl a ukázal prstem na jednu maringotku.

Grando přikývl. František se ho znovu na něco zeptal. Grando zlostně kroutil hlavou a zaťal pravou ruku v pěst.

Toho si všimli ostatní cikáni a pomalu mířili k nám dvěma. Pestrobarevně oblečení lidí se vůbec netvářili přátelsky. Ale to bylo pochopitelné. Byli jsme vetřelci. Nedůvěřovali nám, protože od místního obyvatelstva se ničeho dobrého nedočkali a Marek byl místní. I já jsem byl běloch.

Cikáni vyčkávali. Nedělali nic, ale přesto jsem z toho neměl dobrý pocit.

Marek zřejmě neměl úspěch, protože Grando držel v ruce nějaký spis a vzrušeně gestikuloval.

Potom zvedl ruku a ukazoval Markovi směrem, odkud jsme

přijeli, což bylo jednoznačné gesto.

Marek samozřejmě pochopil, zvedl ruku na pozdrav a obrátil se k odchodu. Přišel ke mně. Vyčetl jsem mu z obličeje, jaký měl úspěch

totiž žádný.

“Ano, Johne, můžeme jet zpátky. Já jsem si to hned myslel. Oni drží při sobě a nám nic neřeknou.”

“Co ses vůbec dověděl?”

“Skoro nic.”

“Myslím, že přinejmenším víš, kde bydlí ta Milena.”

“To ano.” Ukázal na jednu z maringotek, která stála na okraji náměstíčka.

“A je doma?”

“To mi Grando nechtěl říct.”

“Bydlí tam sama?”

“Ne, s rodiči. Je možné, že se před námi schovává. Ale chceš to riskovat a otevřít dveře? Ti lidé se na nás vrhnou a já je chápu. Grando mi jasně řekl, abychom zmizeli.”

“To se mi nechce.”

“Myslíš, že mně ano?”

“Dobrá, tak se pro tentokrát stáhneme, ale vrátíme se.”

“Myslíš v noci?”

Viděl jsem Markův úsměv a přikývl. Teď jsme raději vyklidili pole, než dojde k fyzickému násilí.

Odcházeli jsme s úsměvem.

Milena se opravdu schovávala v maringotce. Viděla ty dva muže, poznala Marka, ale neukázala se. Grando přišel za ní.

Vyptával se jí, proč ti dva muži přišli, ale Milena odpovídala vyhýbavě. To se Grandovi nelíbilo, protože ti dva mluvili o Zunitě. Milena všechno zapírala.

“Já ti nevěřím, Mileno, ještě si o tom promluvíme! ” S těmi slovy stařešina kmene odešel a nechal ji přemýšlet.

Milena se cítila špatně. Připadala si osamělá, protože rodiče byli na cestě do Kronstadtu, kde chtěli na velkém trhu prodat nějaké ručníky a podobné věci.

Vrátí se až zítra nebo pozítří. Nebyl tu tedy nikdo, s kým by si mohla promluvit o tom, co ji trápí, jak si plánovala.

Maringotka jí připadala jako vězení. Chodila nervózně sem a tam, pokaždé se zastavila u dveří, ale netroufala si vyjít ven.

Myslela na toho člověka, co přijel s Markem. Neznala ho, ale nepřipadal jí nepřátelský. Připadalo jí, že má upřímné oči a vyzařovala z něho taková důvěryhodnost, že měla pokušení se vším se mu svěřit.

Co se asi bude dít dál?

Její myšlenky se neustále točily kolem kyvadla a čas jí připadal nekonečný. V maringotce začalo být nesnesitelné horko. Milena nechtěla otevřít okno, aby si toho nevšimli ostatní a nepřišli za ní. Nechtěla nikoho vidět.

Čekala na setmění a na to, až nastane noc. Ač se jí v podstatě bála, měla tušení, že v noci se stane něco rozhodujícího. Asi se ukáže ta neznámá, tajuplná žena, pro kterou ukradla kyvadlo.

Nelíbilo se jí, že jí ho má dát. Věděla, že se jí dostala do ruky vzácná zbraň a čekala, až se konečně projeví.

Ale nic takového se nestalo. Dívala se na kyvadlo velmi často, ale ono se ani nepohnulo.

Seděla na posteli, občas se napila vody a venku pomalu plynul den.

Brzy se nad krajinou snese tma a potom se začne něco dít.

Grando se dvakrát pokoušel promluvit s ní. Ale ona ho pokaždé odbyla. Velmi přátelsky, ale rozhodně ho odkázala na zítřek.

Ostatní se o ni nezajímali a ti dva muži už se nevrátili.

Konečně se slunce chýlilo k západu a vzduch se ochlazoval.

Milena se odvážila otevřít okno nad svou postelí.

Vzduch byl sice plný prachu, ale slunce už tolik nepálilo. I vítr se ochladil a příjemně osvěžil vzduch v maringotce.

Milena čekala a byla čím dál tím nervóznější. Vlastně ani nevěděla, na co čeká. Na tu záhadnou ženu, nebo na Marka a jeho společníka? I když ji ta neznámá žena velice zaujala, Milenin zájem začínal pomalu nahrazovat strach. Nemohla zapomenout na to, jak ta žena náhle zmizela, když se zahalila do svého pláště.

Vytratila se jako pára. Byly to čáry a kouzla?

Mileně to připadalo možné, vždyť i Zunita bývala čarodějnicí.

Vznášela se nad táborem jako neviditelná hrozba, která se spojila s tmou, jež pomalu získávala nadvládu nad světem.

Milena vyhlédla z okna.

Viděla plochou krajinu a za ní okraj lesa. Všude bylo neobvyklé ticho. I v táboře byl větší klid, než jindy. Zdálo se, že cikáni vycítili, že se něco děje. Milena nevěděla, co má dělat.

Utéct pryč? Ale kam?

Kdyby měla auto, bylo by to něco jiného. Ale na kole měla strach.

Tak se rozhodla zůstat a vyčkat, co se bude dít.

V části maringotky, kterou měla vyhrazenou pro sebe, měla kromě postele i malý stolek a židli. Víc místa nezbylo. Větší část maringotky patřila rodičům a obě části byly odděleny tmavým přehozem.

Kyvadlo leželo na stole!

Milena se na ně neustále dívala, zda se s ním něco neděje. Ale zatím zůstávalo stejné. Ale potom, když se to stalo, byla naprosto nepřipravená.

Oči ve zkamenělé tváři začaly svítit!

Normálně měly stejnou barvu jako kámen, ale teď byly sytě

červené jako dva žhavé uhlíky.

Proč? ptala se v duchu Milena.

Na chvíli zůstala jako ochromená, oči upřené na tvář na kyvadle a ruku napůl zvednutou, jak si ji chtěla dát před ústa.

Neznala důvod, proč se v té tváři rozsvítily oči. Potom si vzpomněla na svůj zážitek v lese, na Zunitin hlas v hlavě. Ty oči ji varují.

Jenže ona stejně nevěděla, co dělat. Netroufala si vzít kyvadlo do ruky, nebo ho schovat. Ty oči musely něco naznačovat. Věděla jen, že to musí být nějaký signál.

Zadívala se přes stolek k oknu. Venku už byla tma a naprosté ticho, nepřerušované žádným zvukem.

Milena se odvrátila od okna a zadívala se na závěs, aniž by

věděla, proč.

Závěs se pohnul!

Sledovala závěs a v duchu se uklidňovala, že to zdaleka nemusí nic znamenat. Do maringotky pronikal mírný vánek, který mohl pohnout i závěsem, na tom nebylo nic divného.

Ale bylo to jinak.

Za závěsem někdo stál.

Věděla to. Ustoupila o krůček dozadu, blíž ke kyvadlu. V té chvíli někdo z druhé strany závěs rozhrnul.

Milena uviděla známou postavu ženy.

Byla to ona neznámá ze včerejší noci. Usmívala se na ni a v pootevřených ústech bylo vidět ostré, upíří špičáky…

Tak i ona je upírka, pomyslela si Milena. Jenže tahle je živá, ne zkamenělá jako Zunita. Současně se divila, jak může tak samozřejmě přemýšlet o tak strašných a neuvěřitelných věcech, jako by poslední léta nic jiného nedělala, než se setkávala s upíry.

Nebyla schopná ani vykřiknout. Byla tak ohromená, že ji to

přimrazilo na místě.

Neznámá upírka na sobě i dnes měla svůj plášť, přehozený přes ramena. Tentokrát ho neměla zapnutý. Pod ním bylo vidět tenký, přiléhavý trikot.

Ústa měla pootevřená a ukazovala své zuby. Kdyby poprvé

vypadala jako dnes, Milena by jí určitě nevěřila a nešla by na její radu za Markem. Ten vampýří škleb jí úplně znetvořil obličej.

Milena byla překvapená, kde se v ní bere ta odvaha zeptat se jí, ale ta otázka jí splynula z úst sama od sebe. “Kdo jsi?”

“Jmenuji se Assunga.”

“A dál?”

“Chci to kyvadlo. Chci ti poděkovat, žes mi je přinesla. Tím jsi uvedla věci do pořádku. To kyvadlo patří nám. My nechceme, aby se nám Zunita po tak dlouhé době mstila.”

“Ale ona je…” namítla Milena.

“Mrtvá, jsi chtěla říct?” Assunga se zasmála. “Ano, je mrtvá, ale ne zlikvidovaná a v tom je velký rozdíl. Stále nám dělá potíže, které nám ztrpčují život. Ty jsi nám přinesla kyvadlo a za to ti patří náš dík.” Prohlédla si cikánku od hlavy k patě. “Jsi krásná, Mileno, líbíš se mi. Přemýšlím, zda tě nemám vzít s sebou do naší říše. Tvoje mladá krev by nám prospěla.” V očích jí zablýsklo a Mileně se zdálo, že jí zablýskly i oba zuby.

“Ne, já nechci!” bránila se Milena. “Tohle nemůže být pravda. To se mi musí zdát!”

“Nezdá se ti to,” ujistila ji Assunga a chytila ji za paži. Cikánka cítila její stisk přes šaty a ještě něco jiného.

Cítila chlad.

Chlad vampýrčina těla.

Assunga jí smýkla tak, až přeletěla stolek a přistála na posteli. Odtud sledovala, co Assunga dělá. Stačil jediný krok a byla u kyvadla.

A ona ten krok učinila a při tom se radostně šklebila. Potom natáhla ruku.

Oči ve zkamenělé tváři Zunity teď svítily velice jasně. Assunga chtěla vzít kámen do ruky.

Ale tu se náhle za oknem mihl temný stín a v tu chvíli letělo Mileně nad hlavou něco světlého a zářivého a přistálo to na stole.

Assunga zaječela a ucukla. Tím předmětem byl stříbrný křížek… A byl jsem to já, kdo ho hodil do maringotky. V pravou chvíli.

Marek současně zaútočil z druhé strany. Otevřel dveře a vběhl

dovnitř. Viděl jsem ho, protože závěs byl roztažený. Sice jsem z něj viděl jen stín, ale poznal jsem, že drží v ruce kůl ostrým koncem od sebe a chystá se Assungu proklát.

Ta zatím couvala před křížkem, protože pohled na něj jí působil fyzická muka. Kvílela a naříkala a já se mezitím pokusil vlézt do maringotky oknem. Jenže marně, protože bylo moc úzké.

Dostal jsem dovnitř jen horní polovinu těla. Slyšel jsem, jak František pronáší kletbu proti vampýrům a když jsem pozvedl hlavu, viděl jsem, jak míří na Assungu kůlem.

Chtěl jsem po Assunze vystřelit stříbrnou kulku, ale můj úmysl překazila Milena, která se zvedla právě ve chvíli, kdy jsem chtěl stisknout spoušť a postavila se mi do cesty.

Potom už šlo všechno rychle. Marek bodl.

Assunga se mrštně vyhnula kůlu.

Škrábl ji jen o plášť. Marek při tom ztratil rovnováhu.

Assunga využila situace, ale nerozběhla se ke dveřím, skryla se ve tmě maringotky. Rychle si zapnula plášť a pak už bylo slyšet jen zvuk podobný závanu větru.

Assunga byla pryč. Zase nám unikla.

Zaklel jsem a slíbil jí, že jí ten proklatý plášť spálím, jestli se mi

někdy dostane do rukou.

Ale pak jsem se podíval na stůl. Ležely na něm dva předměty.

Kyvadlo a křížek.

Podařilo se mi hodit přesně. Řetízek sice visel dolů přes okraj desky stolu, avšak křížek ležel na stole. Nespadl na zem, jak jsem se obával.

Ani se nedotkl kyvadla. Oči v kamenné tváři přestaly svítit. František ji přikryl dlaní na znamení, že je majitelem kyvadla a nikdo mu jeho právo nemínil upírat.

Jelikož jsem se do maringotky nemohl dostat oknem, vešel jsem dveřmi a zavřel je za sebou. Teď jsme nepotřebovali žádné zvědavce.

Milena seděla celá roztřesená na posteli, s rukama sepjatýma, jako by se modlila.

“Co jsem udělala špatného?” šeptala.

Marek nechal vysvětlení na mně. Usmál jsem se na ni a řekl:

“Nic špatného jsi neudělala.”

“Ne?”

“Opravdu, Mileno,” řekl František. “Odpouštím ti i tu ránu do hlavy. Vždycky jsem chtěl vědět, co je tvrdší, zda dřevo, nebo sklo. Dřevo je tvrdší, jak vidíš.”

“Asi ano,” zašeptala a sklopila oči. “Ale stejně to všechno nechápu. Assunga byla taky vampýrka a byla by mi vysála krev.”

Otřásla se a celá se schoulila.

Ano, Milena měla štěstí. Byla v této hře malinkým kolečkem v soukolí, stejně jako já s Františkem. Jenže nám dvěma se podařilo nasypat do soukolí písek a pokazit druhé straně hru. Nepodařilo se nám sice zlikvidovat ani Assungu, ani Mallmanna, ale jim se zase nepodařilo ukořistit vampýří kyvadlo. Co mi zůstalo záhadou, bylo jejich nepochopitelné a podle mě hloupé chování. Jediné vysvětlení, které mě napadlo, bylo to, že zřejmě počítali s tím, že při téhle akci dostanou mě i Marka a tím zabijí dvě mouchy jednou ranou.

Teď si budou lízat rány, ale za chvíli se zase vzpamatují. S tím musíme počítat, především můj přítel Marek, který stál s kyvadlem na dlani a díval se na ně jako na drahocenný poklad.

“Spokojen?” zeptal jsem se.

“Víc než to, Johne. Víš, co to znamená, když je teď kyvadlo moje?”

“Samozřejmě, že vím.”

František zářil radostí a zapomněl na bolení hlavy. “Teď je všechny najdu. V hrobech, jeskyních a všemožných úkrytech.” Podíval se na mě a zhluboka se nadechl. “Cítím, Johne, že teď teprve vypukne opravdová válka mezi mnou a upíry.”

Poplácal jsem ho po rameni. “Budu ti držet palce, příteli.”

“To bys měl, Johne, budu to potřebovat.”

KONEC