Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 31 - Žízeň po krvi

Zlo leželo pohřbeno hluboko pod zemí v temném hrobě. Tuny kamení a hlíny ho chránily před lidskýma očima.

Legenda, strašlivá noční můra všech lidí, ležela v zemi. A ta legenda měla i své jméno, jméno, jež neznělo ani trochu trochu strašně, naopak, bylo to zcela obyčejné jméno.

Sarah Helen Robertsová!

Žena, která byla podle legendy v úzkém spojení s Drákulou a která chtěla znovu ožít jako temná hrozba.

Byla osmdesát let po smrti, ale mohou vampýři opravdu zemřít? Bylo dost lidí, kteří se tomu smáli. Co vlastně jsou vampýři?

Noční bytosti, bytosti z pohádek. Někdy se však pohádky změní ve skutečnost, ve strašlivou, i když neuvěřitelnou pravdu.

Sarah Helen Robertsová čekala. Čekala skoro osm desetiletí a její žízeň po krvi se už téměř nedala snést.

Celých osmdesát let…

Ale její čekání za pár dní skončí a kletba se naplní…

Věděla o tom i stará Ricca Marquezová. Patřila k několika málo lidem, kteří se nesnažili znalost pravdy zatlačit do podvědomí, naučila se s ní žít. Ale nechtěla si nechat pro sebe, co ví, chtěla varovat své spoluobčany, i když bydleli tisíce mil daleko od místa, kde se všechno mělo odehrát. Nebudou jí věřit, budou se jí smát, protože se jí kvůli tomu smáli i v její vlastní rodině. Například Elvíra, její vnučka, moderní mladá žena, jejíž život se již tolik lišil od způsobu života její matky a babičky. Měla své povolání, kariéru, vydělávala dost peněz a to všechno jí natolik zvedlo sebevědomí, že se ani nechtěla vdát.

Staré časy už patřily minulosti a těm novým žena jako Ricca Marquezová už nerozuměla.

Na druhé straně však nezapomněla. Ta hrozná vzpomínka nikdy nevymizela z její paměti, neboť dobře věděla, že čas hrůz neskončil.

Tajně spřádala síť a vyprávěla o tom všem svým známým. Nechtěla však způsobit žádný rozruch, protože ONA si nesmí ničeho

všimnout. Její návrat už nebyl daleko. S největší pravděpodobností se už nemohla dočkat, možná si našla pomocníky, kteří jí připravili půdu pro návrat.

Osmdesát dlouhých let!

Kletba nebyla odvolána. Neměl ji kdo odvolat. Většina lidí, kteří jí tenkrát byli přítomni, už zemřeli, ale z Marquezovy rodiny jich ještě pár žilo a to bylo dobře. Kdo jiný by informoval ostatní?

Stará Ricca svolala své sousedy na malé shromáždění a doufala, že se zúčastní ve velkém počtu. Jestli jí však uvěří, bylo ve hvězdách. Ale nikdo jí nebude moci vytknout, že neudělala vše, co mohla. Zatím ještě byl čas něco udělat a Ricca Marquezová čekala ve svém pokojíku, až se všichni sejdou. Nežila v přepychu, ale jí to stačilo, nebyla rozmazlená. Měla tu postel, stolek, skříň, umývadlo, okno a mezi ním a dveřmi malý domácí oltář, který si čerstvě vyzdobila.

Na trhu zakoupila květiny a česnek, jehož pronikavá vůně se linula celým pokojem. Zatáhla záclony a stáhla roletu.

Zapálila svíčky, rozestavěla je po stranách oltáře, aby osvětlovaly i jiné předměty, které tu stály.

Dřevěná madona pocházela ještě z její vlasti Peru. Bylo to malé umělecké dílko jejich vesnického faráře, velmi prosté, ale právě proto tak působivé. Farář Boží rodičku požehnal a vysvětil. Tím do té sošky vstoupilo dobro, které jim mohlo pomoci v nastávajících zlých časech, a Ricca doufala, že jim madona pomůže. Musí své známé a přátele varovat před zlem. Omotala česnekové věnce Panně Marii kolem krku. Jeho vůně byla mnohem silnější než vůně květin, ale bylo to tak nutné, protože Ricca věděla, jak vampýři nesnášejí česnekový pach. Bylo to tak odjakživa a nezměnilo se na tom nic ani teď. Ricca Marquezová věřila v zázračné účinky česneku.

Ale měla ještě něco.

Ten překrásný malý dřevěný křížek, ještě mnohem starší než její madona. Zdědila ho po své matce. Byl na něm ještě původní lak. Vůbec neoprýskal. I perly, které zdobily křížek po stranách, dosud držely.

Údajně to měly být slzy svatých, ale i to byla legenda.

Stará Ricca tomu křížku nade všechno věřila. Byla pevně přesvědčena o tom, že je tou nejspolehlivější ochranou před zlem.

Nikdy jí nepřipadal cennější než právě nyní. Nikdy si nemyslela, že jí Pán Bůh daruje ten domácí oltář, táhlo jí už na devadesát. Když jí bylo deset, pohřbili Sarah Helen Robertsovou a Ricca si na to ještě teď dobře vzpomínala.

Byla už jediná, kdo to pamatoval.

Sedla si na kraj postele a dívala se na oltář. Ruce složila do klína. Už dávno nosila černé šaty s bílým límečkem a na ramenou černou mantilu.

Plameny svíček klidně hořely. V pokojíku nebyl průvan, který by je rozkmital. Vrhaly na strop malé žluté kroužky, které se po” dvou spojovaly.

V jejich světle vypadal oltář ještě tajuplněji než jindy. Vypadalo to, jako by se vznášel v prostoru. Před oltářem stálo dřevěné klekátko.

Úzká deska pro kolena byla čalouněná vínově červeným sametem, který už byl velmi starý a v němž byla prodřená místa po častém klečení.

Stařena si v duchu řekla, že se pomodlí. Dnes bude modlitba zvláště důležitá. Ze svých snů se dověděla, že zlo už je připraveno na cestu. Navázalo s ní kontakt, protože ona, Ricca Marquezová, byla jediná, kdo dodnes přežil. Znala kletbu a nezapomněla na ni. Čekala na její vyplnění rok za rokem, měsíc za měsícem, den za dnem a čas se krátil.

A už téměř vypršel.

Do krvavé hostiny zbývalo jen pár dní…

Ricca Marquezová se otřásla, když si to uvědomila. Po zádech jí přeběhl mráz. Ricca vypadala zachovale, čas ji tolik nepoznamenal jako většinu lidí, kteří se dožili jejího věku. Nevěděla, zda je to z Boží milosti nebo proto, že celý život pracovala. Jako věřící křesťanka věřila spíš v Boží milost. Ano, je to Boží milost.

Pak vstala, přehodila si mantilu přes hlavu pohybem, který jí za dlouhá léta přešel do krve. Mladá děvčata, jako třeba její vnučka, už mantilu nenosila, neuměla ji nosit. Žila už v jiném světě a Ricca jim to nevyčítala.

Zůstala stát u klekátka a dívala se na tvář madony zalitou světlem svíček. Nic nerušilo dokonalou čistotu její tváře, která jasně

vystupovala ze stínu. A právě proto, že byla tak dokonale vyřezána, vypadalo to, jako by ji hra světla a stínu oživila. Staré Ricce připadalo, že madona ožila.

Pomalu a s námahou si klekla. Takové pohyby už jí činily potíže. Klečela před oltářem a vůbec necítila klekátko pod koleny. Naopak, zdálo se jí, že se vznáší.

Madona stála nad ní a když zvedla hlavu, viděla jí přímo do tváře. Po vrásčitých rtech se jí rozlil úsměv. V černých očích se jí odrážela světla svíček jako malé ohníčky.

Ricca sepjala ruce a opřela se lokty o horní desku klekátka.

Pohled upírala na madonu a na kříž. Madona stála na malém podstavci, o nějž se opíral kříž. Ricca pozorovala perly na něm a začala se modlit.

Její modlitby nebyly z modlitební knížky, naučila se je už v dětství. Jejich slova si zbožní lidé předávali celé generace mezi sebou.

První slova jí splývala ze rtů trochu váhavě, ale to se rychle změnilo. Ricca se brzy do nich tak vžila, že se to podobalo transu.

Její hubené, stářím sešlé tělo sice klečelo, ale ona ho téměř necítila. Připadala si tak fantasticky lehká, jako by její duše vyletěla z těla a vznášela se nad ním. Modlení pro ni znamenalo něco jako vzácný balzám na duši. Prožívala slova modlitby, cítila se jimi chráněna, ale zároveň vnímala, že se jí dnes do toho pocitu mísí ještě něco jiného.

Něco se změnilo.

Zpočátku to necítila. Pohroužena v modlitbách pociťovala úlevu, ale potom, pomalu, ale jistě, se dostavil pravý opak.

Už necítila klid a bezpečí, naopak, začala ji rušit nějaká neznámá a velmi silná energie. A to mohlo znamenat jen jedno: že nejde o dobrou energii.

Bylo to jako černý mrak. Zatím ještě byl poměrně dost daleko, ale dostával se stále blíž a blíž, jako by si vybral modlící se ženu za svůj cíl. Ten mrak se už nedal zastavit.

Nezadržitelně se blížil.

Byl hrozivý, velký, strašný. Všechno zahalil, celé okolí, a nebyla

před ním uchráněna ani modlící se žena.

Vnímala, jak se k ní ten mrak blíží. Zjistila, že je mnohem silnější než slova modlitby, a ona to nemohla pochopit.

Nevěděla, co má dělat, a snažila se najít spásu v modlitbě. Její očí, v nichž se dosud zračil klid a s pokorou se upíraly na madonu, změnily výraz. Vloudil se do nich strach.

Ricca ve svém životě měla strach dost často, ale ještě nikdy takový jako v této chvíli. Nebyl to strach srovnatelný s tím, jaký míváme o jiné lidi, kterým hrozí nebezpečí, nebo například strach z války. Ne, byl to úplně jiný strach. Byl to strach, který dědíme po svých prapředcích, usazený hluboko v každém člověku, a Ricca nebyla žádnou výjimkou.

Byl to strach z toho mraku, z hrozby, která z něho vyzařovala, strach z minulosti.

Ricca Marquezová proti němu nemohla bojovat. Zaklonila hlavu a zadívala se vzhůru k nebi, jako by v něm hledala pomoc.

Ale pomoc nepřišla.

Naopak, mrak zhoustl. Byl stále černější a požíral světlo svíček.

Žádné modlitby ho nemohly zahnat ani rozptýlit.

Ten mrak tu byl a klesal níž.

Stařena zápolila s dechem. Plameny svíček již neměly tu sílu, co předtím. Na všechny předměty stojící na oltáři dopadl stín. Kříž nebylo téměř vidět a totéž se dělo i s madonou. Nejhorší však bylo, že madona změnila tvář. Už to nebyla ta svatá a neposkvrněná, čistá tvář. Teď dostala výraz, který staré paní naháněl strach.

Dřevo doopravdy ožilo. Tváře se rozšířily a ústa změnila tvar. Už nepatřila té překrásné, čisté madoně. Byla to zlá, démonická a zahořklá ústa.

Zachvěla se. Rozšklebila se.

Najednou byla široká přes celou tvář, horní ret se ohrnul a odhalil zuby.

Dva z nich byly nepřirozeně dlouhé a ostré. Upíří špičáky!

Vampýrka, která se chystala vrátit na zemi a na nic z toho, co jí způsobili lidé, nezapomněla.

Krvavá doba se vrátí!

Ta věta probleskla hlavou stařeny jako varování.

S jejím klidem byl konec.

Stařena vykřikla, ruce jí vyletěly nad hlavu, jako by se chtěla něčeho zachytit, ale jelikož nebylo čeho, Ricca se zapotácela a padla na prošlapaný koberec.

Pád doprovázelo tlumené zadunění těla. Stařena neztratila vědomí.

Zůstala ležet na zádech a zírala upřeně do stropu. A uviděla tam tutéž hladkou, chladnou upírčinu tvář s dlouhými špičáky…

Nebýt toho, že byla Elvíra Marquezová taková krasavice, ví Bůh, že bych ten případ nepřevzal, ale takové ženě jsem jednoduše neodolal.

Oslovila mě u pokladny supermarketu jednoho rušného večera, kdy jsem se vracel k autu se dvěma nákupními taškami v rukou, a zadívala se mi do očí.

“John Sinclair?” zeptala se a hlas se jí chvěl.

“Ano, to jsem já,” odpověděl jsem.

“To je dobře, že jsem vás našla.”

Rozpačitě jsem se usmál. “Rád bych vám podal ruku, ale sama vidíte, že…”

“To vůbec nevadí, pane Sinclaire. Tašky si uložíte do auta, odvezete do bytu a já vám teď jen řeknu, kde se sejdeme.”

“Dnes?”

“Ano.” Měla tak bezelstný úsměv, že jsem souhlasil, přestože se mi to vůbec nehodilo. “Kde?” zeptal jsem se.

“V El Toro.”

“To je myslím nějaká restaurace, že?” “Ano, argentinská.” “Vím, kde je.”

Zadívala se na hodinky. “Stihnete to za hodinu, pane Sinclaire? Uvidíte, že nebudete litovat. Myslím, že vás to bude zajímat,” dodala a otočila se tak prudce, až za ní zavlál kabát. Potom zmizela v davu lidí v supermarketu. Stál jsem tam jako politý a přemýšlel, zda to byl sen nebo skutečnost. Ale musela to být skutečnost, protože její parfém ještě visel ve vzduchu.

Kdo je ta žena? Oslovila mě a pozvala do restaurace El Toro, aby se mnou mohla mluvit. Ale nenaznačila mi ani v nejmenším, oč půjde, a nechala mě v napjatém očekávání. Jsem od přírody zvědavý a nemohl jsem se už dočkat. Dnes večer jsem stejně neměl nic na práci kromě toho, že musím nakoupené potraviny uložit do ledničky.

Když jsem došel k roveru, který jsem nechal na parkovišti, už jsem se zase usmíval. Ta žena byla skvost, říká se tomu superžena. Jenže jsem si neuměl představit, že by mě zvala na schůzku, protože se jí líbí moje modré oči. Určitě v tom bude něco jiného. Něco, co se týká mého povolání, a proto si mohu ušetřit záletnické představy.

Sotva jsem sedl za volant, ozval se za mnou klakson. Nějaký netrpělivý řidič se tlačil na mé místo. Zřejmě mu připadalo, že mi to moc dlouho trvá, ale já se jím nedal znervóznit a dal si na čas. Nemínil jsem se kvůli němu nabourat.

Bez problémů jsem se dostal na silnici a o deset minut později jsem už vjížděl do podzemních garáží výškového domu, kde jsem bydlel.

Vybalil jsem nákupy a uložil je do ledničky. Ještě jsem nebyl hotový, když zazněl zvonek u dveří a Suko za mnou přišel do kuchyně, kde mě slyšel rachotit.

Zůstal stát ve dveřích, usmíval se od ucha k uchu a pokyvoval hlavou.

“Děje se něco?” zeptal jsem se.

“Ne ne, jen se rád dívám, jak lovec duchů uklízí své zásoby.”

“Vážně?”

“Ano.”

“Proč? Co je na tom zajímavého?” “Uklidňuje mě pocit vědomí, že neumřeš hladem.”

Uložil jsem poslední jogurt a opáčil: “Jinak nemáš žádný důvod, který tě sem přivedl?”

“Mám. Přišel jsem se zeptat, jestli na večer něco máš?” “Mám.”

“A co?” “Schůzku.” “Ne se mnou?”

Obdařil jsem ho dlouhým pohledem. “Proboha, jen to ne!” “Tak s kým?” “Proč se ptáš?”

“Chtěli jsme tě se Shao pozvat na večeří. Je tu nová řecká restaurace a…”

“Jen tam běžte sami dva, já budu dneska večer jíst jihoamerické jídlo. Šťavnatý steak, salát, zkrátka chutný pozdrav z pampy. Pozvala mě jedna žena, dokonalost sama.”

“Ona tě pozvala?” divil se Suko.

“Ano.”

“Jen tak?”

“Ano.”

“To se mi nezdá.” “Proč?”

“Protože si nedovedu představit, že by tě nějaká žena pozvala jen tak bez důvodu. Chápeš? Za tím určitě něco je. Nějaký nový případ. To bude mít svou dohru.”

“Tak moment…”

“To určitě souvisí s tvou prací, Johne. Určitě od tebe bude chtít, aby ses zase zabýval nějakou záhadou. Ne to, co bys chtěl.”

“A co bych chtěl?”

“Ty víš, co myslím.”

Namířil jsem proti němu prst a řekl: “Vidíš, Suko, a to je ten rozdíl mezi námi. Já totiž vůbec nemyslím jako ty.”

“Odkdy tě pasovali na světce?”

“Jedenatřicátého dubna. Ale nechrne toho, žerty stranou. Mně je jasné, že ode mě bude chtít něco, co souvisí s mou prací. Mluvili jsme spolu tak krátce, že ještě teď nevím, jestli se mi to náhodou nezdálo. Ale asi ne, jinak bych tě teď nepožádal, aby ses vrátil k sobě a udělal si se Shao příjemný večer.”

Ale Suka to neuspokojilo. “Johne, ty moc dobře víš, jak nebezpečně mohou taková setkání skončit. Nebylo by lepší, kdybychom se do té restaurace posadili i my se Shao? Někde v pozadí, ne zrovna u vašeho stolu.”

V tom ti nemohu bránit.”

“El Toro se to jmenuje?” ujišťoval se Suko.

“Ano, Býk.” Suko přikývl.

“Já si taky občas rád dám steak. A Shao proti tomu jistě nebude nic mít. Takže se uvidíme později.”

Zvedl ruku na pozdrav a odešel.

Mně bylo v podstatě jedno, jestli se mnou půjdou se Shao do stejné restaurace. Byl jsem zvědavý na to, co mi ta žena chce říct.

El Toro byl stylově zařízen a hostům na uvítanou hrála hudba. Jihoamerické rytmy na kytaru, doprovázené zpěvem. Slova písně se určitě týkala smutku a osamělosti, ale i krás pampy.

Uvnitř byla příjemná atmosféra. Tmavé stolky s červenými ubrusy, stropní trámy a na nich zavěšená svítidla, která nerušila. Po stranách byly boxy s různě velikými stoly pro různý počet hostů a velmi zdvořilý vrchní, který každého hosta uvedl ke stolu.

“Hledáte stůl, pane?” zeptal se i mě.

“To taky, ale nejdřív bych rád našel dámu, s níž zde mám schůzku.”

“Ach.” Vrchnímu se zaleskly oči. “Tak to určitě myslíte seňoritu Elvíru Marquezovou.”

Přikývl jsem.

“Pojďte prosím za mnou.”

Doufal jsem, že jsem se nezmýlil, a šel jsem za ním. Vedl mě do zadní části restaurace, kde bylo jen málo stolů obsazeno. Ale všechny byly prostřené. Samé rezervace.

U jednoho z nich skutečně seděla ona žena ze supermarketu. Usmála se, když mě uviděla, a já její úsměv opětoval. Vrchní věděl, co se sluší a patří, a diskrétně se ztratil. Když mě vyzvala, abych se posadil, poslechl jsem a ona mi řekla, jak je ráda, že jsem přišel a že se mnou může mluvit.

“Potěšení na mé straně, slečno Marquezová,” řekl jsem.

“Vy znáte moje jméno?”

“Ovšem.”

Opět se usmála. “Promiňte, zapomněla jsem, že jste policista.”

“Ne ne, mýlíte se. To vrchní mi prozradil vaše jméno.”

“Atak.”

Z té ženy přímo vyzařoval přirozený šarm. Konečně jsem si ji v klidu mohl pozorně prohlédnout. Dalo by se říct, že je skutečně velká krasavice. Ve tváři i v barvě pleti měla ještě stopy po indiánských

předcích. Vlasy měla černé jako havraní peří, rty přirozeně červené. Na sobě měla svetřík a na krku perlový náhrdelník určitě zakoupený v Andách.

“Vyberte si něco, pane Sinclaire,” pobídla mě.

“Děkuji. Můžete mi říkat Johne.”

“Pak jsem pro vás Elvíra.”

Vzal jsem do rukou jídelní lístek a nejdříve objednal víno pro oba. Bylo to červené a vrchní mě chválil, že jsem vybral dobře. Ochutnal jsem ho a skutečně bylo dobré. Nebylo moc suché ani sladké, takové správně kulaté.

Pokud jde o jídlo, rozhodl jsem se rychle. Steak, brambor a salát.

“Vybral jste si dobře, Johne, tady nebudete zklamán, o tom vás ujišťuji.”

“Vy to musíte vědět, když pocházíte ze země býků,” řekl jsem.

“Och ne, to se mýlíte. Já nepocházím z Argentiny, ale z Peru. Ale oba národy jsou si velmi blízké, v tom máte pravdu. Ale já už jsem vlastně Angličanka, jen mí předkové jsou Peruánci.

Můj otec nebyl právě ideální muž. Mí prarodiče tím velmi trpěli a ještě trpí. Tedy, přesněji řečeno, moje babička, protože u nás je hlavou rodiny ona a má také velký vliv na naše spoluobčany žijící v Londýně.” “I na vás?”

“Ano. I když už ne tak velký, jak by si představovala. Nemůže se smířit s tím, jak se všechno změnilo. Je jí už devadesát a v tomhle věku se lidi musí dívat na svět jinak.”

“To máte pravdu.”

Když přišel vrchní, objednal jsem pro oba totéž. Elvíra se na mě usmála přes stůl. Zvedla skleničku a připila si se mnou. Když jsme si přiťukli nad malým svícnem, upila a dívala se při tom na mě přes okraj skleničky.

V očích se jí odrážely ohníčky svíček, pak se tiše zasmála a postavila skleničku na stůl.

“Víte, Johne, je na vás vidět, že umíráte zvědavostí.”

“Myslíte?”

“Ano. Bylo by přece nepřirozené, kdyby tomu tak nebylo. Každý

člověk je zvědavý. Zejména, když dostane tak nečekané pozvání.”

“Máte pravdu.”

“Já vás nechci dlouho napínat.” Na jejím hladkém čele naskočily vrásky. “Máme problémy,” řekla.

“Něco takového jsem si myslel.” Elvíra se znovu usmála. “Ano, nevěděla jsem, na koho se obrátit, a tak jsem se rozhodla pro vás. Musím mluvit, dokud ještě není pozdě. Moje babička, mimochodem, jmenuje se Ricca, v poslední době nemluví o ničem jiném a naše rozumné vysvětlování k ničemu nevede. Je totiž skálopevně přesvědčená, že se všechno stane tak, jak bylo kdysi dávno předurčeno.”

Znělo to jako proroctví či prokletí a mě zajímalo, oč konkrétně jde.

“Bojíme se msty. Především moje babička a mnozí další už mezitím také.”

“Kdo se vám chce mstít a zač?”

Elvíra pokrčila rameny a dívala se stranou, když odpověděla:

“Myslím, že to bude znít nadneseně, ale máme hrozný strach z Drákulovy pomsty.”

Teď to bylo venku a na té ženě bylo vidět, že se jí ulevilo. Pokud ode mě čekala rychlou odpověď, pak se mýlila. Seděl jsem jako zkoprnělý a musel se zhluboka nadechnout. Zamyšleně jsem opakoval její odpověď, protože jméno Drákula mi bylo dobře známé. Okamžitě jsem si vzpomněl na svého bývalého přítele, Willa Mallmanna, který se stal Drákulou II.

“Proč nic neříkáte?” zeptala se moje společnice.

“Přemýšlím.”

“Přemýšlíte, zda se mi máte vysmát, nebo mě brát vážně?”

“Ne, nebojte se, nevysměji se vám. Pokud vám dobře rozumím, jde o Drákulu a o vampýry. Je to tak?”

“Přesně.”

“Jistě si umíte představit, že mě budou zajímat všechny podrobnosti, které mi můžete říci.” “Proto jsme tady…”

V té chvíli nám přinesli večeři, a tak jsme náš rozhovor museli na chvíli odložit. Steaky vypadaly lákavě šťavnatě, k němu velký brambor, uprostřed rozříznutý a naplněný světlou omáčkou vonící česnekem. Salát jsme dostali na zvláštním talířku a já si hned řekl, že tak velkou porci asi nesním. I Elvíra se zatvářila dost skepticky.

“Tento podnik je známý velkými porcemi. Doufám, že vám bude chutnat, Johne.”

“To určitě bude,” odpověděl jsem a vzal do rukou příbor.

“Nechcete hovořit i během jídla?”

“Jistě. Pokud vám to nevadí?”

Řízl jsem do měkkého steaku a zavrtěl hlavou. Z masa vytekla

růžově zbarvená šťáva, což bylo příhodné pro hovor o vampýrech.

“Nevyslovila jste jméno Drákula bezdůvodně, že? To mě samozřejmě zajímá, Elvíro.”

“To jsem také chtěla.”

“Dobře, tak co všechno víte?”

Polkla sousto, zapila vínem a odpověděla: “Jde vlastně o jednu ženu.”

“Aha.”

“Byla to vampýrka, pokud lze věřit legendě.” “Jak se jmenovala?”

“Sarah Helen Robertsová.” Vzhlédl jsem a ruce s příborem mi klesly.

“Zopakujte mi to, prosím!”

Elvíra opakovala jméno a hned se zeptala: “Stalo se něco, Johne?”

“Ne, všechno v pořádku, jen to jméno mě zarazilo. Myslím, že to není jihoamerické jméno.”

Elvíra přikývla. “Máte pravdu, ale já to nezměním. Tahle Sarah Helen Robertsová bývala vampýrkou. Tvrdí to moje babička a věří, že se vrátí a bude se mstít Peruáncům v Londýně. Babička říká, že její krvežíznivost bude neukojitelná, protože ležela dlouho v zemi a čekala, až nadejde čas vyplnění kletby.”

“Jak dlouho?” otázal jsem se.

“Osmdesát let. Skoro přesně na den.”

“To je dlouhá doba.”

“Jistě.”

“Byl bych vám vděčný, kdybyste mi řekla všechno, co o té ženě víte.”

“Proto jsem vás sem pozvala, Johne. Tak poslouchejte.” Elvíra odložila příbor a začala vyprávět. “Celá moje rodina a celá naše komunita je velmi znepokojena blížícím se výročím smrti té ženy. Schyluje se totiž k osmdesátému výročí. Babička říká, že byla jedna ruka s Drákulou a její pozůstatky prý odpočívají na peruánském

hřbitově v rybářské vesnici Pisco. Lidé se teď bojí, že Sarah uskuteční hrozbu, kterou vyslovila před smrtí a v den osmdesátého výročí své smrti se vrátí na zemi a pomstí se. Její pomsta bude namířena především proti mé rodině, protože mí předkové tehdy zavinili její smrt. To vím také od babičky. Ta je teď v takovém stavu, že se s ní už několik týdnů nedá vůbec rozumně mluvit. Je přesvědčená o tom, že se Sarah vrátí, a o ničem jiném nemluví. Mluví o tom hlavně se mnou, protože prý jsem její jedinou nadějí, že s tím něco udělám. Moje babička je moc hodná a já ji nechci zklamat. Slíbila jsem jí, že se pokusím, a rozhodla jsem se, že poprosím o pomoc vás. Tak, teď víte všechno.” Elvíra skončila a znovu se chopila příboru a konečně se pustila do jídla.

I já jsem jedl a myslel při tom na* upírku. Na jazyku mě pálilo pár otázek, ale než jsem je vyslovil, všiml jsem si známého páru, který zaujal místo o dva stoly dál.

Shao a Suko se posadili a tvářili se, že mě neznají. Vrhl jsem na Suka krátký pohled a viděl jsem, že se Suko usmívá.

“Mohu se vás ještě na něco zeptat, Elvíro?”

“Prosím, ptejte se.”

“Vy babičce věříte?”

Dala si s odpovědí na čas. “Tu otázku jsem čekala, Johne, a snažila jsem si připravit odpověď předem. Ale nakonec jsem žádnou nenašla, je mi líto. Nevím, zda tomu mám věřit. Rozum mi samozřejmě radí, abych nevěřila, ale cit mi říká něco jiného. To je totiž tak, když se člověk delší dobu něčím v duchu zabývá, tak začne mít pochybnosti. A věřte mi, že moje babička dokáže být velmi přesvědčivá.”

“Tak dobře, Elvíro,” řekl jsem. “Vycházejme 2 toho, že vaše babička má pravdu. Co se konkrétně má stát? Má-li se vyplnit ta kletba, musí se stát celá řada věcí. Ta Sarah Elen Robertsová zřejmě musí vstát z hrobu a postupně se mstít lidem, kteří ji tam tenkrát dostali. Je to tak?” “Téměř.”

“Povězte mi podrobnosti.” “Já je neznám.”

Nalil jsem jí i sobě vína z karafy. “Já myslel, že jste říkala, že se vaše rodina tím ocitne v největším nebezpečí.”

“To ano.”

“A že se vaše babička té vampýrky hrozně bojí.” “To také.”

“Ale proč? Londýn je od Peru daleko. Domníváte se, že ta upírka přeletí oceán nebo ho přeplave, aby se dostala do Londýna, kam rodina Marquezova po těch událostech utekla?”

Elvíra najednou ožila. “Přesně to jsem se jí snažila říct, Johne, ale ona si to nedá vymluvit. Ona je prostě skálopevně přesvědčená, že se to té ženě nějak podaří. Prý kdo jednou takovou hrozbu vysloví, ten se nedá ničím odradit. Babička říká, že vzdálenost pro ni není žádný problém.”

“A ví, jak to chce udělat?”

“Ne přímo, ale něco by prý věděla.”

“Poslouchám.”

“Babička si myslí, že o vampýrčině návratu vědí i jiní. Že má pomocníky, kteří se postarají… no, však víte, co chci říct.”

“Že se dostane do Londýna s jejich pomocí?”

“Ano.”

“A ví o nějakých konkrétních pomocnících?”

“Ano.”

“O koho jde?”

Elvíra se opřela a s povzdechem odpověděla: “Víte, to je těžké, nerada bych ty lidi dostala do problémů. V tom s babičkou nesouhlasím. Ona tvrdí, že je tu někdo, kdo té vampýrce připravil půdu k návratu.”

“Jak se jmenuje?”

“Je to bývalý Peruánec. Jorge Ruiz.”

Přemýšlel jsem, zda mi to jméno něco říká, ale neznal jsem je. “Je mi líto, Elvíro, ale to jméno je pro mě cizí.”

“Tenhle Ruiz prý v Londýně velmi zbohatl a nikdy nepřerušil styky se svou vlastí. Prý tam často jezdil. Je stavitel a jako podnikatel zbohatl. Stavěl prý i v Peru. Jeho předkové emigrovali ve stejnou dobu jako mí a ten Ruiz prý ví, jak to s tou vampýrkou bylo. Ale na rozdíl od mé babičky jeho rodina tehdy stála při ní. Ruizovi byli tehdy velmi rozhořčeni, že vampýrku zabili a pohřbili. Dokonce se ji snažili zachránit, ale marně. Tedy, oni stále žijí a moje babička s nimi před pár týdny navázala spojení. Sice ne se starým Ruizem, ale s jeho vnukem, který byl ale velmi dobře informován a vysmál se jí,

když o tom začala mluvit. Babička je přesvědčená, že jsou té vampýrce nějak zavázáni, a proto ji budou ve všem podporovat.”

“Jak podporovat?”

“To, že se babička domnívá, že budou Sarah Helen Robertsové pomáhat při jejím návratu, jak se dá. Já k tomu nemám co říct, protože jsem s Ruizovými nikdy nemluvila. Ale babička je o tom přesvědčená.”

“No, Elvíro, to zní zajímavě.”

“Nevěříte tomu?”

Pokrčil jsem rameny. “To netvrdím. Co je dnes neuvěřitelné? Mám-li být upřímný, to slovo jsem vyškrtl ze slovníku a neznám ho, protože jsem zažil příliš mnoho neuvěřitelných věcí.”

“Takže se mi nesmějete?”

“Proboha, ne. Ale měl bych ještě jednu otázku. Kolikátého bude to osmdesáté výročí smrti té vampýrky?”

“Pozítří.”

“Och, to je brzy.”

“Já vím.”

“Přišla jste za mnou pozdě.”

“Co vám na to mám říct?” řekla. “Vžijte se do mé situace. Pracuji v reklamě a mám spoustu práce. Máme tam dost vlastních problémů, ale nic, co by nějak souviselo s vampýry nebo nadpřirozenými jevy. Já jsem moderní žena. Je to pro mě něco úplně nového.”

“Ano, já to chápu. Vymyslela jste už něco, co by se dalo udělat?”

“Ne, Johne, já jsem vám přišla jen říct, co vím od své babičky.

Pokud chcete víc, musíte se obrátit na ni.”

“Mohl bych ještě dneska?”

“Ovšem.”

“Tak to bychom za ní měli jet.”

“Jestli chcete. Ale mám jednu podmínku, Johne. Dnešní účet platím já.”

“Jak si přejete. Mohu vám alespoň poděkovat?” Usmála se. “To můžete.”

Atmosféra se uvolnila. Viděl jsem na Elvíře, že se jí ulevilo tím, že mi všechno řekla. Zabloudil jsem pohledem ke stolu, kde seděli

Shao se Sukem. Nenápadně jsem jim pokývl, aby Suko věděl, že je všechno v pořádku, ale jinak jsem na sobě nedal znát, že je znám.

Vrchní se nás zeptal, jestli nám chutnalo, a my jsme oba odpověděli k jeho spokojenosti kladně.

“Tak, a teď za vaší babičkou,” řekl jsem tak nahlas, aby to Suko slyšel.

“Děkuji,” zašeptala vděčně Elvíra.

“Kam to bude?”

“Na sever, není to daleko od nádraží Paddington.”

“Tak pojedeme mým autem.”

“To je od vás milé, já auto nemám.”

Vyšli jsme ven a já si všiml, že Elvíra Marquezová je na ženu nezvykle vysoká. Sledovaly ji všechny mužské pohledy v restauraci.

Ale pak jsem začal přemýšlet o jiné ženě, 0 Sarah Helen Robertsové. Jde skutečně o vamPýrku, nebo je to všechno fantazie?

Odpověď mi neprozradil ani můj šestý smysl.

Čtvrť vypadala ponuře a smutně. Nebyly tu novostavby a obtěžoval hluk vlaků z nádraží.

Rodina Marquezova bydlela v šestiposchoďovém šedém domě v zadním dvoře, kde stály další obytné budovy, i když nižší, jen tříposchoďové. Bylo tu i dost místa na zaparkování mého vozu. Když jsme vystoupili, promluvila Elvíra k několika výrostkům a upozornila je, že je moje auto pro ně tabu.

“Člověk nikdy neví,” řekla a mrkla na mě.

“Máte pravdu.”

Prošli jsme pod pouliční lampou a já nechal Elvíru, aby šla napřed. Odemkla domovní dveře a otevřela je.

Ocitli jsme se v chodbě, kde byl pro mě velmi nezvyklý pach. Koření a nějaké exotické vůně, které jsem nedokázal zařadit. “S kým bydlíte?”

Elvíra už byla na schodech. Zastavila se a obrátila se ke mně: “Já tu vůbec nebydlím. Bydlí tu matka s babičkou. Ale nevím, jestli bude

matka doma. Možná bude ještě v prádelně, ale Ricca moje babička, určitě bude doma.”

“To stačí, chci přece mluvit s ní.”

“Já vím.” Elvíra pokračovala v cestě. Museli jsme pěšky až do třetího poschodí. Elvíra rozsvítila světlo na chodbě. Byla to jen slabá žárovka, která poskytovala právě tak dost světla pro orientaci. “Víte, Johne, tohle bydlení je pro lidi velmi ponižující. Připadá mi to, jako by se zastavil čas, nemyslíte? Je to nedůstojné!”

“Asi máte pravdu.”

Zastavila se před šedými dveřmi a když je odemkla. vstoupili jsme do osvětlené prostorné kuchyně. Sloužila zároveň i za pokoj, protože v druhé polovině byla pohovka a dvě křesla.

Elvíra ukázala na lehátko. “Tam spí moje matka.”

“A Ricca?”

Ukázala na další dveře. “Za těmi dveřmi. Je to taková malá komůrka. Mimochodem, toaleta je na chodbě. Tady se toho za celé století moc nezměnilo.”

To bylo vidět. Elvíra zaklepala na dveře. Ale zevnitř se nikdo neozval, což Elvíru zneklidnilo. “To je divné. Babička nechodí nikdy spát před půlnocí. A tak pozdě ještě není.”

“Zkuste to ještě jednou,” požádal jsem ji.

Elvíra otevřela dveře a plameny svíček zablikaly průvanem. V jejich světle jsme spatřili postavu ležící nehybně na podlaze.

Elvíra pronikavě vykřikla.

Byla v šoku. Já méně, protože jsem něco takového čekal. Prošel jsem kolem ní a poklekl u stařeny. Ležela na zádech a nehýbala se. Dívala se do stropu a jak jsem u ní poklekl, na chvíli jsem zkameněl strachem, že je doopravdy mrtvá.

Na jejím obličeji ležel stín, ústa měla otevřená.

Vzal její ruku do své a mírně ji zvedl. Nahmatal jsem tep. Nebyla mrtvá.

Elvíra k nám přistoupila s rukou přitisknutou fta ústech, jako by chtěla utlumit další výkřik.

Přečetl jsem si otázku v jejích očích a zavrtěl hlavou. Abych ji uklidnil, řekl jsem: “Není mrtvá, Elvíro, nebojte se. Vaše babička jen omdlela.” “Díkybohu!”

Zvedl jsem ji a opřel zády o postel. Její tělo mi připadalo lehké jako peříčko. Elvíra někam odešla. Vrátila se s lahvičkou a odšroubovala uzávěr. “To je čpavková sůl,” vysvětlila mi. “Účinkuje rychle.”

V té chvíli se stará paní pohnula. Přesněji řečeno, jen pohnula

očima, ale slyšela nás, protože zašeptala: “Nebojte se, jsem živá.”

“To jsem ráda, babičko,” vydechla si Elvíra.

“Přines mi něco k pití, dítě.”

“Tequillu?”

“Třeba.”

Odstoupil jsem o kousek dál a neubránil se úsměvu. Stará paní na mě upírala pohled. “Vy jste ten člověk, co nám může pomoct?” zeptala se.

“Pokusím se.”

“To je dobře. S těmi mladými je to těžké. Oni už nevěří na pravidla, která pro nás byla svatá. Myslí si, že všechno, co pro nás kdysi mělo cenu, patří do starého železa. Ale to není pravda. My staří jsme někdy modernější než ti mladí.”

“Někdy to tak je.”

“U mě ano.”

“Tady máš tequillu, babi.”

Stará paní se posadila zpříma. “Děkuji ti, dítě.” Vzala skleničku do obou rukou, přiložila si ji k ústům a zvrátila do sebe ostrý likér z agáve.

Otřepala se, zakašlala a zatvářila se spokojeně. “To mi udělalo dobře,” pochvalovala si.

“Mám rozsvítit světlo, babi?” zeptala se Elvíra.

“Jen stojací lampu.”

Všiml jsem si, že když se usmála, tak se jí rozehrály vrásky kolem úst. “Chci se podívat na toho pána, který má odvahu postavit se proti vampýrce.”

Elvíra se na mě omluvně podívala. “Babi, nemůžeš přece s jistotou vědět, že všechno bude tak, jak si to představuješ. Mimochodem, ten pán se jmenuje John Sinclair.”

Podala mi ruku. “Už jsem o vás slyšela. Starým lidem už toho v životě moc nezbývá. Občas si přečtou noviny a to je všechno.” Pustila mi ruku. “Ale teď, když jste tu, svitla mi zase naděje.”

“Prosím tě, babičko, ty děláš, jako by už bylo všechno ztraceno.

Vždyť ještě není nic jisté.”

Stará paní se prudce narovnala. “To se mýlíš, moje milá, hluboce se mýlíš. Všechno se stane přesně tak, jak jsem ti to vyprávěla. A už k tomu moc nechybí.”

“Nechcete mi to blíž vysvětlit?” požádal jsem ji. Stařena se zasmála.

I”Překvapilo vás, že jste mě našli na podlaze?” “Tak vidíte, pane Sinclaire. Má to svůj důvod, elehla jsem si tam dobrovolně. Klečela jsem m na tom klekátku a modlila se.” Ukázala na domácí oltář.

“Chtěla jsem Pannu Marii prosit o pomoc a ochranu, ale byla jsem vyrušena. Dověděla jsem se, že už je na cestě. Sarah Helen Robertsová už neleží ve svém hrobě. Osmdesát let za dva dny uplyne a ona se vrací, aby splnila svou hrozbu.”

“Ale babi.” Elvíra s ní mluvila jako s dítětem. “Ty nevíš, co mluvíš. Ta žena je mrtvá a dávno se rozložila. Tak jak by se mohla vrátit na svět?”

“Co ty víš o vampýrech, dítě?”

“Ne moc, to přiznávám.”

“Tak vidíš. Měla by ses zeptat tady pana Sinclaira, co si o tom myslí.”

“Děkuji, paní Marquezová, ale…”

“Říkejte mi Ricco, říkají mi tak všichni.”

“Rád. Ale i mě jste tou historkou překvapila. Jak si můžete být tak jistá? Tady Elvíra mi všechno řekla. A já se přiznám, že zcela nechápu váš strach, protože mezi hřbitovem, kde byla vampýrka pohřbena, a vámi leží vzdálenost tisíce mil. Těžko se tedy…”

“Nic nebude těžké, mladý muži, vůbec nic. Pro takovou vampýrku, která se chce pomstít a určitě má pomocníky, to určitě nebude těžké.”

“Kde má pomocníky, v Pisců?”

Ricca netrpělivě mávla rukou. “Ne, tam ne. Ta má pomocníky

přímo tady, v Londýně. Stydím se říct, že jsou to mí krajané.”

“Já už jsem Johnovi o tvém podezření řekla, babi.” Staré paní ožily oči. “Takže vy už víte o Ruizových?”

“Něco ano.”

“Věřte mi, mladý muži, ten Jorge Ruiz je velmi nebezpečný. Ten ve všem hledá jen výhody pro sebe a má stále ještě konexe v Jižní Americe. Je to dravec, obchodník. Ale nezabývá se jen stavbami. Dováží exotická zvířata a ptactvo. To mu nese velké peníze. Byla jsem sice dítě, ale moc dobře si na jeho rodinu vzpomínám. Ruizovi tenkrát nechtěli, aby tu ženu lidé zabili, ale můj dědeček s nimi nesouhlasil a já jsem všechno viděla jako desetileté dítě. A na nic jsem nezapomněla. Člověk si všechno nejlíp zapamatuje v dětství, to mi věřte, a ty vzpomínky se mu vtisknou do hlavy až do stáří. A já vám říkám, že Sarah Helen Robertsová už je na cestě sem.”

“Co vám dává tu jistotu?” zeptal jsem se.

“Viděla jsem ji.”

“Prosím?”

“Ano, viděla.” Znovu ukázala na domácí oltář a klekátko.

“Tam jsem klečela, pohroužená v modlitby. Hledala jsem v nich oporu, ale najednou se všechno změnilo. Uviděla jsem mrak. Černý, hrozivý a nebezpečný.”

Přistoupila ke mně blíž.

“Ten mrak byl předzvěstí jejího návratu. Její krvežíznivost už není k udržení. Říkám vám, je už na cestě, ten černý mrak mi to zvěstoval.”

“Co se stalo potom?”

“Dostala jsem velký strach,” šeptala stará paní. “Bylo to strašné. Ten mrak se blížil a pak se na mě snesl. Nedokázala jsem se udržet na nohou, ztratila jsem rovnováhu a padla na záda. Něco se dělo s křížem u oltáře, ale už si na to přesně nevzpomínám. Ale než jsem omdlela, viděla jsem ji.”

“Koho? Sarah?”

“Ano, dítě. Byla to ona. Viděla jsem ji zcela zřetelně, protože její tvář se vznášela pod stropem. Otevřela ústa a ukázala mi své upíří zuby, které bude zatínat lidem do krku, aby jim vysála krev z žil. Viděla jsem to a pamatuji se na to velmi dobře.”

Elvíra mlčela a kroutila hlavou. Já se zeptal: “Jak vypadala, Ricco?” Stará paní se zamyslela.

“To je těžké, mladý muži. Viděla jsem jen její tvář.”

“Popište ji.”

“To mohu,” řekla a přihladila si řídké vlasy. “Popíšu vám ji,” mumlala. “Moje vnučka nemá pravdu.”

“Jak to myslíš, babi?”

“Ty si myslíš, že už z ní zbyly jen kosti. Jenže ona má tvář. Nevypadá sice nejlépe, spíš připomíná mumii, ale má tvář. Její pleť je popelavá, vyschlá a propadlá, ale já vím, že se to změní, až se napije lidské krve.”

“Takže ty jsi přesvědčená, že vstala z hrobu, i když na ní leží tuny kamení?”

“To jsem.”

Elvíra nevěřícně kroutila hlavou a zalomila rukama. “Ale jak? Ani upírka nemůže mít takovou sílu, aby takovou tíhu uzvedla. Já si stále myslím, že je to jen tvoje fantazie.”

“Zapomínáš na její pomocníky, dítě.”

“Myslíš Ruizovy?”

“Ano.”

Elvíra se zatvářila bezradně. “I to si jen namlouváš, babi. Ten Ruiz má jiné věci na práci, než se zabývat dávno zapomenutými spory, to si myslím já!”

“Opravdu si to myslíš?”

“Ano, opravdu.”

“Tak zkus Ruizovi zavolat, pokus se s ním sejít. Uvidíš, že se ti to nepodaří, uslyšíš jen samé výmluvy. Jeho sluhové ti řeknou, že je na obchodních cestách. Já jsem se dověděla, že je v Jižní Americe a nakupuje tam ptáky. Odletěl tam svým soukromým letadlem. Nezapomínej, že je to multimilionář!”

“To ale nic nedokazuje!”

Ricca zvážněla. “Pro mě ano, dítě. Pro mě je to důkaz. Důkaz, že Ruiz té staré upírce pomohl vstát z hrobu a teď ji veze sem. A ona tady splní svou hrozbu. Začne se mstít. Jsem si tím jistá.”

Elvíra zmlkla a pak celá bledá zašeptala: “Teď se potřebuji něčeho napít já.” A s těmi slovy zmizela v kuchyni, kde nechala láhev s tequillou. “Chcete taky, Johne?”

“Ne, děkuji, já musím řídit.”

“Moje vnučka je nenapravitelná,” řekla Ricca. “Nechce ničemu věřit. Kolik myslíte, že mě stálo úsilí, než jsem ji přesvědčila, aby se na vás obrátila? Už jsem se s vámi chtěla sejít sama, ale jí to připadalo hloupé, a tak se konečně odhodlala vás vyhledat. A co vy? Vy mi věříte, Johne?”

Vyhnul jsem se přímé odpovědi. “Měli bychom vyčkat.”

“To už může být pozdě,” řekla. “Myslíte?”

“Nemyslím, vím to. Jestli budeme čekat, poteče krev, jsem o tom

přesvědčená!”

“Nejdřív se sem musí dostat.”

“Vy jste přece policista, ne, Johne?” zadívala se na mě pátravě.

“To jsem,” odpověděl jsem s úsměvem.

“To považuji za výhodu, protože máte mnohem více možností než jiní lidé. Můžete například zjistit, jestli už Ruiz přiletěl do Londýna. Jsem přesvědčená o tom, že tu ženu přivezl svým letadlem. Jestli ji tam najdete, probodněte té proklaté ženské srdce kůlem.”

Znovu jsem se usmál. “Vy byste mohla hned do mého oddělení ve Scotland Yardu, Ricco.”

“Hloupost! Já se jen snažím zachovat si chladnou hlavu a logicky

přemýšlet. Ale řekněte mi, co s tím uděláte, Johne!”

“Zjistím to.”

Vzala mě za ruku a sevřela ji ve svých dlaních. “Děkuji vám, Johne. Děkuji vám už teď za zájem. Ujišťuji vás, že se nemýlím. Ruiz ji sem dovezl, protože on chce, aby se začala mstít našim lidem. A ona má po tak dlouhých letech pěknou žízeň, to mi věřte…”

Jestli se kdy někdo spokojeně usmíval, pak to byl Jorge Ruiz ve svém soukromém letadle, které měl zařízeno jako přepychový byt. Patřila k tomu i ložnice a koupelna. Pro mladá děvčata, která naloží v Londýně. Už se na to těšil.

Byl usazený v pohodlném křesle, díval se z okénka na nekonečné modré nebe. Pod letadlem se rozkládalo moře. Po ruce měl láhev šampaňského. Její hrdlo vyčnívalo z kbelíku s ledem. Jorge si občas usrkl a pojídal k tomu ústřice ze stříbrného talíře.

Byl sytý a spokojený a myslel na to, že se mu zase podařilo, co chtěl. Získal slib své rodiny a považoval za skvělé, že se mu povedlo znovu vrátit rodině čest. Jeho prapradědeček se cítil pošpiněn tím, že se mu kdysi nepodařilo zachránit upírku před osudem, jaký jí připravila rodina Marquezova.

Stará Marquezová, která se znala s jeho dědečkem, o tom věděla víc než kdokoliv jiný. Věděla, jak to tenkrát bylo, a on byl rád, že se s ním spojila. Ostatní tomu nechtěli věřit, pro ně to byly výmysly, legendy, povídačky, ale Jorge věděl své.

Opřel se do opěradla a jeho tučné tělo se zabořilo do měkké kůže.

Byla tak sytý, že začínal být ospalý.

Usnul a ve spánku se mu vracely vzpomínky na nedalekou minulost, na to, jak byl osobně přítomen zmrtvýchvstání Sarah Helen Robertsové. Jestli se někdo domnívá, že ji nebylo možné dostat ven z tak hlubokého hrobu, pak se mýlí. Stačilo položit pár náloží a bylo to.

Výbuchy nakypřily půdu a další mu umožnily dostat se až ke hrobu. Zbytek už byla hračka. Sám ji vynesl nahoru. Její tělo se kupodivu nerozpadlo, na rozdíl od rakve, ze které už nenašel ani zbytky.

Upírka byla v pořádku.

Nevypadala sice svěže jako člověk žijící na zemi. Při pohledu na její hlínou a pavučinami obalené tělo pociťoval silný odpor. Vypadala jako mumie, vysušená, vyhublá. Měl strach, že se mu rozsype v rukou, když ji zvedne. Proto byl velice opatrný, ale nakonec to vyšlo. Podařilo se mu ji vynést a uložit do rakve, kterou s sebou přivezl. Nebude v ní ležet dlouho a žíznit. Dostane svou krev.

Potom už šlo všechno hladce. V Limě měl své letadlo. Odletěl tam se svými lidmi vypůjčeným vrtulníkem, tam rakev přeložili do jeho letadla a teď už byli na cestě do Anglie, kde chtěl upírku nejdřív nasytit krví a pak pustit mezi lidi.

Jorge Ruiz si povzdechl, když na to pomyslel, a po jeho plných rtech se mihl úsměv. Pohnul rukama s tlustými, krátkými prsty, zavřel je v pěst, pak je zase otevřel a masíroval si kůži pod očima, kde se mu utvořily nikdy nemizící černé stíny. Slzné váčky, temně se rýsující pod očima, ladily k černému, silnému obočí, táhnoucímu se po čele. Ruiz měl vlasy ostříhané nakrátko a tak přísně sčesané, že vypadaly jako přilepené k hlavě a končily těsně nad velkýma, přiléhajícíma ušima. Nad horním rtem měl tenký knírek, sbíhající do špičky. Malá, živá očka byla v neustálém pohybu, jako by se neustále obával nepřítele v blízkosti.

Natáhl se, dolil si šampaňské a vsrkl poslední ústřici. Potom se poněkud toporně postavil, protože měl velké břicho. Zůstal stát u křesla a zazvonil na Pereze, což byl jeho sluha a zároveň osobní strážce.

Perez strčil hlavu do dveří. “Přejete si, šéfe?”

“Odnes ten podnos pryč!”

“Ano, šéfe. Mám přinést další šampaňské?”

“Zatím ne.”

Perez se pustil do práce. Byl malý, ale svalnatý a měl trénované tělo. Takový stroj na nohou, jehož nebylo radno provokovat, protože měl pádnou ruku.

Jorge Ruiz počkal, až Perez všechno uklidí, a zamířil k bílým dveřím do poměrně velké koupelny. Když je otevřel, potutelně se usmál.

Jorge rozsvítil.

Díky zrcadlům na stěnách vypadala koupelna ještě větší, než ve skutečnosti byla. Ale Jorge byl myšlenkami jinde. Svou koupelnu znal a v této chvíli ho nezajímal ani bazén. Přišel sem kvůli předmětu, který stál na jeho okraji.

Tím předmětem byla rakev!

Černá jako noc, z leštěného dřeva a zlatými rukojeťmi.

Jorge Ruiz se k ní sehnul. Zacvikalo mu v koutcích úst a v očích se mu nečekaně objevil tvrdý výraz.

Stál nad tou přepychovou a drahou rakví a s pokrčeným čelem shlížel na víko. I on sám zatím nemohl uvěřit tomu, že ji do té rakve

dostal. A kdyby to někomu řekl, nikdo by mu nevěřil. I ti, kteří by se na vlastní oči přesvědčili, by ho prohlásili za šílence.

Ale on ani zdaleka nebyl šílenec. On věděl dobře, co dělá.

Naklonil se k rakvi.

Rakev měla snadno otevíratelné uzávěry. Těžké víko se dalo lehce odsunout, což Jorge udělal.

Nejdřív odsunul víko směrem od hlavy, protože chtěl nejdřív vidět upírčinu tvář. Rakev zatím nepropustila ven odporný hrobový pach. Ale sotva poodsunul víko, ucítil ho v plné intenzitě, až se zapotácel. Byl to opravdu odporný pach, při kterém se obracel žaludek, ale Jorge věděl, že si na něj bude muset zvyknout, pokud celou věc bude chtít dotáhnout až do konce. Takhle páchnou všichni vampýři.

Odtáhl víko ještě o kousek dál, zadržel dech a nahlédl dovnitř.

Sarah Helen Robertsová ležela uvnitř, ale přesto mu při pohledu na ni projel úlek celým tělem. Něco bylo totiž jiné.

Ta upírka změnila polohu!

Vzpomínal si, že ji uložil na bok, ale teď ležela na zádech a on jí hleděl do míst, která bývala obličejem. Když se zahlédl v jednom zrcadle, všiml si, jak zbledl. Lekl se víc, než by byl čekal. Přejel si rukou po obličeji a olízl suché rty.

Chvíli mu trvalo, než se mohl na nemrtvou znovu podívat. Když uviděl její tvář, musel přiznat, že je strašně odpudivá. Kde byly kdysi vlasy, měla teď jen řídké chmýří. Kůži měla tenkou a vysušenou, napjatou přes vystupující kosti na čele a na tvářích. Ústa otevřená a z nich vyčnívaly dva dlouhé špičáky. Místo nosu jen propadlé nosní dírky. Jorge se jí zadíval na oči.

Podle toho, že se sama dokázala otočit, usuzoval, že už oživla.

Musí jí to tedy být vidět i na očích.

“Ano, ty žiješ, já to vím,…” zašeptal.

Poznal to podle jejích očí. Byly sice zapadlé hluboko v důlcích, ale bylo v nich něco, co upoutalo jeho pozornost. Byla to jakási rosolovitá, lesklá hmota. Jorge odolal chuti vytáhnout pilníček na nehty a píchnout do toho. Byly to polovyschlé oči. Ruiz věřil, že ta žena musí i slyšet.

Klekl si k rakvi a nahnul se co nejvíc dovnitř. “Vím, že mě slyšíš, Sarah Helen Robertsová. Jsem si tím jistý, tak mě dobře poslouchej.

Já jsem ten, kdo tě dostal ze země. Jsem tvůj zachránce a budu se o tebe starat dál, můžeš se na mě spolehnout. Ty a já uzavřeme spojenectví, takové, jaké na zemi ještě nebylo, uvidíš, moje milá.”

Vampýrka neodpověděla, ale neobjevil se jí náhodou v očích záblesk?

Nevěděl to jistě, ale považoval za fantastické, že už začíná reagovat. Jorge doufal, že žije, že už není mrtvá a že znovu rozkvete, jen co se napije lidské krve. Pak bude zase taková, jaká kdysi bývala.

Kvetoucí žena v nejlepších letech s neuhasitelnou žízní po krvi.

Nechybělo moc a pohladil by ji po polorozpadlém obličeji. V poslední chvíli ruku odtáhl. “Neboj se,” šeptal, “já to dokážu. Všechno jsem připravil. Měl jsem na to dost času, abych si promyslel přesný plán. Dostaneš svou krev. Budeš stále sytá, nebudeš nikdy trpět žízní. Budu se o tebe starat jako o svou dceru. Zapamatuj si to, jako otec o dceru!”

Ty si myslíš, Johne, že tenhle výlet na Heathrow něco přinese?” zeptal se mě Suko. “Ne.”

“Tak proč jsme tady?”

“Protože si nechci potom dělat výčitky, že ]sem něco zanedbal, kdyby na té věci bylo něco Pravdy.”

“Aha.”

Mlčel jsem. Řekl jsem mu pravdu. Sice jsem tomu, co mi řekla ta stará paní, tak docela nevěřil, ale jakési riziko tu bylo.

Seděli jsme v kanceláři šéfa celníků a pozorovali rozjezdové dráhy. Jestli Ruiz dováží exotické ptactvo, musí projít celní kontrolou, protože i ve Velké Británii platí zákon o ochraně živočišných druhů.

Nechtěli jsme se celní kontroly přímo zúčastnit, chtěli jsme vše pozorovat z úkrytu. Šéfa jsme do všeho zasvětili. Věděl, že se má mimo jiné dívat i po rakvi nebo něčem podobném.

Příliš jsem nevěřil, že budeme úspěšní. Museli jsme počítat s tím, že Ruiz je profík. Takový člověk jako on moc dobře ví, že po příletu z Jižní Ameriky musí počítat s kontrolou. Přece nebude tak hloupý, aby rakev vezl s sebou. Ale nechtěli jsme promarnit žádnou možnost. Dali nám k dispozici malou místnost s telefonem. Když se ozvalo tiché zazvonění, Suko rychle zvedl sluchátko. Chvíli poslouchal a

pak řekl: “Jdeme tam.”

“Už přistál?” zeptal jsem se.

“Ano.”

Pak jsme spěchali dlouhou chodbou k východu z komplexu. Domluvili jsme se s celníky, že vše budeme pozorovat z povzdálí a že se jim nebudeme plést do řemesla. Jorge Ruiz nesmí tušit, že po něm jdeme. Kdyby se totiž naše podezření ukázalo jako plané, určitě by na nás podal stížnost a to jsme nechtěli.

Uviděli jsme ho na rolovací dráze. Tlustý, tmavovlasy chlap. Ačkoliv nesvítilo slunce, měl černé brýle. Z nákladního prostoru jeho letadla vykládali bedny a odváželi je do velké haly, kde je všechny kontrolovali a vydávali doklady o celním proclení.

V hale zmizel i Ruiz v doprovodu dvou celníků, se kterými živě hovořil.

“Mohli bychom zatím nahlédnout do letadla, ne?” navrhoval Suko.

“Právě jsem to chtěl říct.”

“Tak jdeme, než se náš přítel vrátí.”

Oba jsme se rozběhli k letadlu a vylezli nahoru. Našli jsme tam pilota, který kontroloval nějaké papíry. “Hej!” zvolal, když nás uviděl. “Co tu děláte?”

“Jen se tu chceme porozhlédnout.”

“Tak moment, pánové.” Pilot bojovně vystrčil bradu. “Toto je soukromé letadlo. Do toho si nemůžete jen tak vlézt.”

Usmál jsem se a vytáhl služební průkaz. >,Nejde o soudem povolenou prohlídku. Chceme se tu jen podívat. Když o tom pomlčíte, nebudou problémy ani na jedné straně. Ani od nás ani od vašeho šéfa. Můžeme se na to spolehnout?”

“Jistě.”

“Kdo je v letadle ještě, kromě vás a nás?” “Už nikdo.”

“Půjdu se podívat,” řek Suko. “Běž,” souhlasil jsem.

Pilot povytáhl obočí. Asi se mu to moc nelíbilo, ale to mi bylo jedno. Pokračoval jsem ve výslechu. “Jste informován o všem?”

“To musím.”

“Jistě. Jak jsem mohl zapomenout? I o nákladu, pane?”

“Co tím myslíte?”

“Měl byste vědět, co se nakládá.”

Zasmál se, ale neznělo to moc přesvědčivě. “No, jako vždycky. Zvířata, ptáci, ryby. Nezapomínejte, že pan Ruiz s nimi obchoduje.”

“Přivezl je i dneska?”

“Ovšem.”

“Ještě něco jiného?” “O ničem nevím.”

“Žádnou rakev?” zeptal jsem se a pozorně sledoval, jak se zatváří. Krátce stiskl rty, ale hned se ovládl a odpověděl otázkou: “Co to neříkáte? Rakev?”

“Ano.”

Zasmál se a vrtěl hlavou. “Tak se zeptejte celníků. Ne, žádnou rakev jsme nevezli. Jak vás to napadlo? Myslíte si, že pan Ruiz přepravuje mrtvá zvířata v rakvi? To snad nemyslíte vážně.”

“Mrtvá zvířata ne, v tom máte jistě pravdu. V rakvi se vozí jiné

věci.”

“Myslíte lidi?”

“Například.”

“Ne, žádného nebožtíka jsme nevezli. Lituje ale v tom vám nepomohu.” “V pořádku, já…”

“Johne! Můžeš přijít za mnou?” ozval se v tu chvíli z ocasu letadla Suko.

“Hned jsem tam.” Podíval jsem se na pilota. “A vy tu zůstaňte.”

“Jak si přejete.”

Nemohl jsem se zbavit dojmu, že ten člověk ví víc, než mi řekl. Uvidíme, co můj přítel Suko našel. Prošel jsem letadlem, jehož vybavení se dá vyjádřit jen jedním slovem: přepych!

Nechybělo tu nic, co člověk potřebuje ke svému pohodlí a všechno bylo vyrobeno z těch nejkvalitnějších materiálů. Suka jsem uviděl stát v otevřených dveřích. “Kam to vede?” zeptal jsem se ho.

“Do koupelny.”

“Prima. Ty se chceš vykoupat?”

“To zrovna ne,” odpověděl a nechal mě projít. Koupelna mi vyrazila dech.

Bazén s vířivkou si může dovolit jen málo lidí, ale Jorge Ruiz k nim patřil. Kromě toho jsem objevil saunu, sprchu, spoustu zrcadel, televizor, video a všechno nejvyšší kvality.

Stál jsem a obdivné se rozhlížel. Suka jsem viděl v zrcadlech, ať stál kdekoliv. “Nic ti není nápadné?” zeptal se mě.

“Ne, kromě přepychu, kterého je tu hojnost.”

“To jsem nemyslel. Necítíš nic?”

“A co?”

“Snaž se, prosím tě.”

Když to Suko chtěl, proč bych se nepokusil, soustředil jsem se na pachy. A postupně se mi stahovalo obočí. “Něco divného cítím,” řekl jsem. “Není to obvyklý pach, jaký bývá v koupelnách.” “Buď přesnější.”

“No, řekl bych, že to tu páchne jako v márnici, ne?” Obrátil jsem se přímo k Sukovi.

Ten jen mlčky přikývl. “Ano, je to tak. Páchne to tu rozkladem.”

“Rozkladem?” zopakoval jsem.

“Správně. Tenhle pach by nezahnal ani žádný deodorant.” Najednou se mi stáhlo hrdlo. “Budeme-li tu myšlenku rozvíjet dál,

dospějeme k závěru, že se v této koupelně nacházelo něco, co podlehlo rozkladu.”

“Například?”

“Například stará vampýrka.” “I mě to napadlo.”

“Budeme se muset pana Ruize na pár věcí zeptat.”

“Má to smysl?” zeptal se Suko pochybovačně. “Zapře všechno, to snad víš. Takové typy jako on se nedají zlomit. Z toho nic nedostaneš.”

“A co pilot?”

“Pochybuji.”

“Pak budeš muset dostat lepší nápad.” “Já ho mám.” “Tak ven s ním!” “Řeknu ti to až venku.”

Když si Suko jednou něco vezme do hlavy, je těžké mu to vymluvit. Tak jsme se vydali na zpá’ teční cestu letadlem.

Pilot seděl stále na svém místě. Teď držel v ruce zrcadlo a česal se. Když nás v něm uviděl, obrátil se k nám. “Tak co?” zeptal se.

“Vyřiďte svému šéfovi můj obdiv,” řekl jsem mu. “Má opravdu skvostné letadlo. Můžete být pyšný na to, že s takovým strojem můžete létat.”

Chudák pilot nevěděl, jestli mluvím vážně, nebo si z něho dělám legraci. “To já jsem,” řekl nakonec a díval se za námi, jak jsme šli k východu. Nebyli jsme zklamaní, že jsme nenašli rakev, ale cítili jsme se jako dva upíři, kteří ucítili krev. Bylo jasné, že teď už máme stopu.

Když jsme se vrátili do vypůjčené kanceláře, jejíž zdi byly z umakartu světle bezového, mrtvolného odstínu, vyrukoval Suko s hypotézou. “Ten Ruiz je chytřejší, než si oba myslíme. Určitě tu rakev vyložil někde po cestě. A my nevíme, kde všude přistál.”

“To se dá zjistit.”

Suko bubnoval prsty do stolu. “To doufám a to co nejrychleji.

Podívej se na rozjezdovou dráhu,” ukázal bradou na okno.

Uviděli jsme Ruize. Lamentoval a lomil rukama. Ale ani na tu vzdálenost jsme nemohli přehlédnout úsměv na jeho tváři. Bylo vidět, že zatím vyhrál.

Pozorovali jsme ho a já jsem zamumlal: “Po -

Íud je naše hypotéza správná, pak si kladu otáz*J, co má asi ten chlap v plánu.” “No, co asi? Chce tu upírku nasadit do akce očekává protislužby.”

“Proti komu by ji chtěl nasadit?”

“Vzpomeň si na tu pomstu. Sám jsi mně vyprávěl o těch dvou znepřátelených rodinách. A hned máš dva nepřátelské tábory.”

“Takže rodina Marquezova je opravdu ohrožena.”

“Myslím, že je.”

“Pak bude potřebovat pomoc. Kdo z nás tu zůstane? Jeden musí dál sledovat Ruize.”

“Vezmu si tvého rovera, i když v něm nerad jezdím,” řekl Suko.

“Pojedu za ním z letiště. A ty zatím můžeš zajet k těm Marquezovým. Oni tě už znají. Kromě toho si myslím, že by s tím svým letadlem přistál moc daleko od Londýna. Která letiště připadají v úvahu?”

Pokrčil jsem rameny. “Možná Rayleigh?”

“Tak bychom se tam měli poptat.”

Oba jsme se zvedli zároveň. Zeptat se na letišti v Rayleigh, jestli tam nepřistálo Ruizovo letadlo, byla maličkost vždyť jsme byli v Heathrow.

Jedno bylo jasné. Tenhle Ruiz nám nesmí uniknout.

Jsou různé barvy a je různý vkus. Ale jak si někdo může pořídit jaguára hnědé barvy, která připomíná fekálie, to Suko nemohl pochopit. Ale Jorge Ruiz v takovém jel. Přesně řečeno, nejel v něm sám. Řídil chlap, který vypadal na jeho osobní ochranku a na první pohled nevypadal nijak nebezpečně. Ale kdo už měl vypěstovaný odhad na lidi, což byl Sukův případ, věděl hned, že je ten chlap pohyblivá rozbuška. Z toho, jak se pohyboval, jak všechno sledoval očima, se dalo usuzovat na trénovaného bojovníka a Suko se rozhodl, že bude ve střehu. Pokud by totiž mezi nimi dvěma došlo na měření sil, nebyl si vůbec jistý, kdo by zvítězil. Ruiz s řidičem odjeli.

Sukův rover se zavěsil za jejich hnědého jaguára. Mířili na východ. Provoz byl dost hustý a tentokrát to Sukovi vyhovovalo, protože byl méně nápadný. Ruizův řidič sotva zjistí, že je sledován, navíc ještě nenápadným roverem.

John nejel přímo k Marquezovým. Chtěl se nejdřív zastavit v kanceláři, aby si promluvil se sirem Powellem a zasvětil ho do nového případu.

Suko si spočítal, kdy tam bude, a zavolal mu z auta. “Jedou směrem k Basildonu,” oznámil mu.

John hvízdl mezi zuby. “Tak vidíš. Možná jsme ho správně odhadli, to vypadá, že doopravdy jedou do Rayleigh.”

“Tam je dovoleno přistávat soukromým letadlům?”

“Pokud nejsou příliš velká, tak ano.” “Tak se necháme překvapit.”

“Ale určitě se ozvi!” “Budeš na telefonu?”

“Zavolám ti sám. Musím nejdřív zjistit číslo ^arquezových,” odpověděl John.

“Tak dobře, ale pospěš si.”

Jaguár se musel přizpůsobit provozu a nemohl jet moc rychle. Suko se držel za ním. Nechával mezi sebou a jaguárem nanejvýš dvě až tři auta. Pokud Ruiz chce v Rayleigh něco vyzvednout, tak se stihne vrátit do Londýna ještě před setměním. Až se ve městě setmí, může vampýrku probudit a může ji hned vypustit na lov. Ale tak daleko to nesmí nechat dojít. Suko po cestě přemýšlel, jak zamezit tomu, aby se vampýrka nevrhla na lidi. Pochopitelně by byl nejraději, kdyby ji našel na letišti v Rayleigh a hned zneškodnil. Tak by případ ukončil už v počátku.

Ale to byly idealistické představy, které se zcela jistě nevyplní. Na to byl Suko zvyklý.

Zazvonil telefon, Suko ho zvedl a uslyšel Johnův hlas.

“Všechno v pořádku?”

“Ano.”

“Kde teď jsi?”

“Už jsme sjeli z dálnice a míříme k Wickfordu.”

“Tak to už k letišti není daleko.” “Možná jsi měl pravdu.” “Všiml si tě Ruiz?”

Suko se téměř urazil. “To mě máš za začátečníka? A co ty? Víš už to číslo telefonu?”

“Mám a hned ti je řeknu.”

Suko si ho zapsal do bloku, připevněného magnetem na palubovou desku. “Ještě něco?” zeptal se.

“Ne.”

“Co na to říkal sir James?” “Ještě jsem u něho. Pak pojedu k Marquezovým.”

Suko se zasmál. “Možná tu upírku dostanu sám. Bylo by to nejlepší.”

“Myslíš, že se ti to podaří?”

“Naděje umírá poslední. Tak zatím, Johne. Musím dávat pozor, abych je neztratil.” Suko měl pravdu, protože provoz na silnici znatelně prořídl. Auta jezdila ve velkých rozestupech a Suko měl štěstí, že se mohl schovat za náklaďák.

Ale když uviděl návěstí se směrovkou na Rayleigh, musel svůj úkryt opustit a připravit se k výjezdu na okruh kolem Wickfordu. Když přijel náklaďák, čekal, že řidič jaguáru začne blikat, že

odbočuje, ale k jeho překvapení se nic takového nestalo. Jaguár projel kolem odbočky a pokračoval přímo.

Suko v první chvíli nedokázal skrýt rozladění. Jak by byl život krásný, kdyby všechno probíhalo tak, jak si to člověk představuje, ale bohužel, musí to brát, jak to je.

I on projel kolem odbočky a před nimi teď ležel Wickfort. Městečko mezi Londýnem a pobřežím žijící z turistického ruchu, protože nebylo daleko od hlavního města, mělo s ním dobré spojení, a přesto tamější hotely a penziony nebyly zdaleka tak drahé jako v Londýně.

U vjezdu do městečka stála návěstí a velké billboardy. Většinou reklamy na ubytování a jídlo. Ve vzduchu už bylo cítit mořský vzduch, který proudil do vozu staženým okénkem a dal Sukovi zapomenout na londýnský smog. Nebe bylo plné ptáků. Kroužili na něm rackové a mořští ptáci, kteří se nechávali unášet větrem. Nebe bylo modré, téměř bez mraků, ale vítr byl ještě studený.

Suko musel zpomalit, protože i jaguár před ním zpomalil. Vypadalo to tak, že řidič hledá po nějaké odbočce, na kterou by zajel. Kolem silnice stály pěkné domky s verandami. Na některých vlály praporky, a když Suko uviděl, že jaguár ukazuje levý blinkr,

zhluboka si vydechl. “No, konečně se něco děje.”

Věděl totiž, kam ti dva jedou. Viděl velký štít s červenou šipkou, která ukazovala na průmyslový komplex na okraji města.

Sukovi přelétl úsměv kolem úst. Průmyslový komplex znamená velké haly a skladiště. Nikde jinde se nedá lépe ukrýt tak ožehavý náklad než tady. Stačilo si najmout místo ve skladišti, dostat klíč nebo čipovou kartu na určitou dobu a tím to bylo vyřízeno.

Teď už bylo sledování mnohem obtížnější. Ale nesměl jaguára ztratit z dohledu. Nemohl riskovat, že někde náhle zabočí, zmizí mezi budovami a zaparkuje v některé hale. To by mu ztížilo práci.

Cesty tu byly nově vybudované. Dost široké, s přehlednými zatáčkami a vjezdy do hal byly také dost široké.

Sídlily tu různé firmy. Byl tu stavitel lodí, opravárenské dílny, továrna na zpracování mléka, sklad papíru, dílna na zpracování plastů… ale většinou přepravní firmy. A tam, kde jsou přepravci, nemohou být daleko ani jejich sklady.

Suko zůstal za jaguárem dost daleko. Musel neustále brzdit, protože řidič jaguára se tu nevyznal a musel jet pomalu.

Potom zabočil doprava. Suko ho sledoval až do místa, kde odbočil, projel kolem a zadíval se do uličky, která byla slepá.

Jaguár znovu odbočil doprava. V ulici stála budova spediční firmy a vedle ní menší hala.

Byl u cíle.

Našel vhodné místo na zaparkování pro rovera. Neměl už čas zavolat Johnu Sinclairovi. Vběhl do uličky a proběhl kolem místa, kde odbočil jaguár.

Ale toho už nebylo nikde vidět.

Suko byl v první chvíli zklamaný. Potom ale uviděl několik hal o

různé výšce.

Teď stačilo jen najít tu pravou. Velké haly měly po stranách široké rampy a Suko usoudil, že nejsou vhodné pro účel, jaký Ruiz potřeboval. Suko se jako zkušený policista pohyboval po areálu tak, aby nebyl nápadný, a rozhlížel se, kde uvidí Ruize nebo jeho pomocníka.

Bylo tu docela živo, na rampy najížděla nákladní auta, některá naopak odjížděla. Slyšel 1 hluk pily a plížil se podél západní zdi jedné velké haly. Poblíž byly uskladněny velké železné roury, které mu poskytly útočiště. Schoval se za ně a vyhlédl přes ně na druhou stranu.

Pozemek se otevíral. Bylo na něm několik menších hal a před jednou z nich uviděl jaguára. Na první pohled vypadala jako kancelářská budova, ale byla bez oken. Proto sloužila jen jako sklad.

Ruize ani jeho řidiče nikde neviděl. Zřejmě už vešli dovnitř, ale potom uviděl řidiče. Vůbec si nevšiml, odkud vyšel. Mířil s nějakým mužem v šedém plášti k jiné hale a oba spolu mluvili. To byla vhodná příležitost.

Suko se dlouhými kroky rozběhl k nízké hale. Prošel kolem jaguára a viděl, že je prázdný. Z toho usoudil, že Ruiz je uvnitř. Byl přesvědčený o tom, že tam najde i jeho zboží.

Dveře do haly byly pootevřené. Byly to obyčejné dveře, žádná vrata.

Suko je chtěl otevřít jen tak, aby mohl vklouznout dovnitř.

Ale neobešlo se to bez hluku, a to ho znervóznilo. Rozhlédl se po hale, která byla rozdělena na několik skladovacích prostor. Z pozadí slyšel hlasy. Mluvili tam dva muži. Suko předpokládal, že jedním z nich je Jorge Ruiz, ačkoliv si tím nemohl být jistý, protože ho nikdy neslyšel.

Už se chystal vejít do haly, když se oba muži objevili. Jedním z nich byl skutečně Ruiz. Ten druhý měl na sobě plášť, ale pod ním oblek s košilí a kravatou. Vypadal jako šéf. “To budeme muset ještě dohodnout, pane Ruizi. Pojďte do mé kanceláře. Tam mi to můžete podepsat.”

“Kdy mi to auto přistavíte?”

“Asi tak za půl hodiny.”

“To vám tak dlouho trvá?”

“Děláme, co můžeme.”

“To je moc dlouho.”

“To vám rychle uteče. Pojďte.” Otevřel dveře do kanceláře a pustil Ruize napřed.

Suko rychle uskočil za dveře. Vyslechl jejich rozhovor a podíval se na hodinky.

Půl hodiny.

Za půl hodiny se dá leccos udělat. Musí tu vampýrku najít, jinak

může svou práci rovnou pověsit na hřebík.

Vběhl do haly. Zapamatoval si místo, odkud ti dva vyšli. Tam

někde musí být rakev s vampýrkou.

Musel jen doufat, že nikoho nepotká. Ale v hale byl klid.

Uviděl několik normálních dveří, pojízdných dveří i létacích dveří a žádné z nich nebyly zamčené. Suko je otevíral jedny po druhých.

Nemohl si dovolit rozsvítit ani kapesní svítilnu, a tak bylo těžké rozeznat uskladněné zboží. Nebyla tu ani okna. Denní světlo sem pronikalo jen škvírami mezi zdmi a střechou.

Ale už u čtvrtých dveří měl štěstí. Vešel jimi do malého skladiště, kam pronikalo shora dost světla, jež se dole rozptylovalo.

A tam stálo to, co Suko hledal. Byla to rakev.

Když se k ní po špičkách blížil, běhal mu mráz po zádech. Byla postavena ve stínu u zdi vedle beden s hračkami z Hongkongu, což si

přečetl na štítcích. Protější stěna byla zastavěna jen prázdnými paletami.

Suko už stál u rakve. Na chvíli zadržel dech a naslouchal, jestli se náhodou ti dva nevracejí. Bylo totiž možné, že Ruiz toho druhého přesvědčil, že nemůže tak dlouho čekat.

Suko u sebe měl berettu a bič na démony. Oběma mohl vampýrku zlikvidovat. Víko bylo se spodní částí spojeno uzávěry. Stačilo je jen otevřít a víko sundat.

Ale když se sehnul, zažil další překvapení.

Uzávěry už někdo před ním otevřel a dokonce i o kus odsunul víko.

Tady něco nehrálo.

Suko ucítil pach. V normálním skladišti to takhle nepáchne. Byl to typický pach starých hrobek, kde tlejí lidská těla. To byl další důkaz, že tu vampýrka musí být.

Dlouho nečekal. Uchopil víko oběma rukama a zvedl je. V té chvíli strnul.

Rakev byla prázdná!

Na pár vteřin byl Suko tak překvapený, že nevěděl, co si o tom myslet. Hrdlo se mu stáhlo, protože si uvědomil, že to může mít jen jeden důvod. Vampýrka už z rakve vylezla, zřejmě poháněna šílenou žízní po krvi. Když si Suko představil, že se potuluje po hale a může se skrývat kdekoliv, bylo mu z toho úzko.

Vzpomněl si, kolik je tu dveří, a za každými z nich mohla najít útočiště. Zlobil se, že přišel pozdě. Teď se musí pokusit zachránit, co se dá.

Nejdřív víko položil zpět na rakev. Zapadlo přesně na spodní díl tak, že mezi oběma díly nezůstala žádná mezera.

Když se zbavil zátěže, mohl se zase volně pohybovat a hodlal toho využít.

Musí upírku najít dřív, než se vrátí Ruiz se svým pomocníkem. Na podlaze nebyly žádné stopy, ani ve světle kapesní svítilny, kterou na okamžik rozsvítil. Schoval ji a zamířil zpět ke dveřím.

Vtom uslyšel hlasy. Ruiz se šéfem skladiště se vraceli. Mnohem

dřív, než bylo původně dohodnuto.

Suko se musel rychle někam schovat.

Za bednami místo nebylo, ale u protější zdi, mezi prázdnými paletami ano.

Rychle se mezi ně protlačil. Byl nejvyšší čas. Palety voněly

dřevem. Suko zatajil dech a naslouchal.

Dveře se otevřely.

Do místnosti vešli dva muži. Byl to skutečně Ruiz s mužem v plášti. Ten se rozčiloval. “Říkal jsem vám, pane Ruizi, že vám tu nemohu povolit uložit rakev. Budu to muset nahlásit. Panebože, Uskladňovat rakve s nebožtíky tu podle zákona nesmím. Měl jste tu rakev odvézt do márnice. To si nemohu vzít na zodpovědnost.”

“Jenže sem je snadnější doprava.”

“To je možné. Ale já jako vedoucí musím být informován o obsahu.”

“Ten není důležitý, pane Flannigane.”

Muž v plášti k němu rozčileně vzhlédl. “Není důležitý, říkáte? Ne, pane, s tím nemohu souhlasit. Nechci vás z něčeho podezřívat, ale nechci mít na svém pozemku žádné překladiště pašovaného zboží. Vůbec byste nevěřil, co všechno už pašovali v rakvích. Ponejvíce drogy a…”

“Já neobchoduji s drogami.”

“Já vám to věřím, ale přesto to musím zkontrolovat. Je to moje povinnost.”

“Chcete vážně vidět, co v té rakvi je?”

“Trvám na tom!”

Jorge Ruiz ustoupil a ocitl se v místě, kam dopadalo světlo. Suko viděl, že má na sobě tmavý oblek, bílou košili a kolem krku šál. Uviděl na jeho tváři potměšilý výraz, když říkal: “Když jinak nedáte, pane Flannigane, tak se běžte podívat, ale já nemám co skrývat. Tak mi pak nic nevyčítejte.”

“To nebudu, pokud bude všechno v pořádku.” Flannigan se sehnul k rakvi a stejně jako Suko před ním musel být překvapen, že uzávěry jsou uvolněny. “Ta rakev je otevřená, víko je na ní jen položené!”

“Co to říkáte?” Podle tónu otázky bylo poznat, že Ruiz s něčím takovým vůbec nepočítal -

Flannigan se narovnal. “Ano, přesvědčte se sám.”

Teď se sehnul Ruiz a zkoumal uzávěry. Zatvářil se ohromeně a pak ho požádal: “Pomozte mi s tím.”

Oba zvedli víko. A pak se překvapeně dívali do prázdné rakve. Ruiz si protřel oči, jako by nevěřil tomu, co vidí. Potom v panickém strachu zaklel a obrátil se k Flanniganovi. “Tak co, co říkáte teď?”

“Nic.”

Ruiz se rychle vzpamatoval. “A při tom jste mi nechtěl věřit,” řekl vyčítavě.

Flannigan pokrčil rameny. “To ne a přiznám se, že jsem velmi

překvapen, pane Ruizi. Vůbec tomu nerozumím.”

“Proč?”

“To je jednoduché. Vy to necítíte? Cítíte ten pach, co vychází z rakve?” Flannigan se otřásl. “Je to mrtvolný pach. Ano, z té rakve se line pach, jaký vydávají nebožtíci. To… to… je prostě neslýchané, zatraceně!”

“Ach, hloupost!” ohradil se Ruiz.

Flannigan už byl doopravdy rozčílený. “Hrome, chcete mi snad namluvit, že necítím to, co cítím?! Jenže mně nic nenamluvíte. Proč jste nechtěl podepsat doklady týkající se obsahu vaší zásilky? Tak tohle jsme si nedomluvili. V té rakvi ležel nebožtík!”

Jorge Ruiz se zachechtal. “A ten nebožtík vylezl z rakve, protože se mu v ní nelíbilo a zašel se podívat do světa živých. Tak nějak si to představujete?”

“Nepokoušejte se žertovat. Sám dobře víte, že mrtvý sám z rakve nevyleze!”

“Víte to tak jistě?” otázal se Ruiz s potutelným úsměvem.

“Ano, to vím. Někdo tu mrtvolu z rakve vyndal. Nebýt toho pachu, byl bych vám už uvěřil. A teď mi to laskavě vysvětlete!”

“Já už jsem vám všechno řekl.”

“Přestaňte s takovými hloupými řečmi!”

Ruiz zrudl. Přestával se ovládat. “Poslyšte, já nevím, co se tady stalo, ale ujišťuji vás, že s tím nemám nic společného!”

“Tak to budete muset vysvětlit policii.”

“Ale, vážně?”

“Vážně, protože jsem nucen to nahlásit. Jsem přesvědčený, že se tady stalo něco nezákonného.”

“Tak vy chcete volat policii?”

Flannigan už stál u dveří a než Ruiz mohl něco udělat, otevřel je.

“Pojďte se mnou do kanceláře,” vyzval Ruize. “Tady nemůžete

zůstat!”

Ruiz za ním vyběhl ven a přibouchl za sebou dveře.

Suko chvíli čekal. Ti dva si ho nevšimli. Suko zatím neměl důvod se jim ukázat. Všiml si Ruizova překvapení nad tím, že vampýrka zmizela. Nebylo předstírané, tak dobře nikdo nedokáže hrát.

Bude muset něco podniknout. Pokud je ta nemrtvá na svobodě, určitě si hledá oběť, protože potřebuje krev.

Ale bylo tu ještě něco, co nevěstilo nic dobrého.

Ten Flannigan uvědomí policii, a to nemůže Ruiz připustit. To by mu zmařilo jeho plány.

Tenhle případ se vůbec nevyvíjel dobře. Ta upírka udělala všem tlustou čáru přes rozpočet a Suko musí udělat, co je v jeho silách, aby to napravil.

Vystoupil z úkrytu a zamířil ke dveřím. Vůbec přitom nepomyslel na nebezpečí. Samozřejmě, že cítil pach, ale nebyl koncentrovaný na jednom místě, byl rozptýlený po celé místnosti.

Byl krok od dveří, když se to stalo.

Někdo rozrazil dveře zvenčí tak prudce, že nestačil uskočit. Zahlédl jen stín a pak dostal takovou ránu do čela, jako by ho někdo vší silou praštil kladivem.

Před očima se mu roztančily hvězdy. Slyšel sám sebe zasténat a kladl se k zemi. Naštěstí nepadl jako podťatý strom, spíš se pomalu kladl na zem a neuhodil se.

Neviděl už Pereze, který stál na prahu a nevěřil svým očím.

Flanniganova kancelář byla vlepena mezi dvěma skladovacími prostory. Říkal, že vypadá jako krabička od zápalek postavená na užší stěnu. Vcházelo se do ní úzkými dveřmi.

Postavil se proti Ruizovi a řekl: “Pravidla se musí dodržovat, pane Ruizi. Neberte to osobně, když budu vypovídat před policií. I vy sám musíte mít zájem na tom, aby se všechno vysvětlilo. Předpokládám, že někdo vaši rakev vyloupil. Vypátrat pachatele musí být i ve vašem zájmu.”

Ruiz neříkal nic. Jen tiše zavřel dveře a poslouchal.

Flannigan si sedl za svůj psací stůl. Chystal se zvednout sluchátko a Ruiz přemýšlel, jak mu zabránit v tom, aby nevolal na policii, ale ani jeden už se k ničemu nedostal.

Flannigan strnul uprostřed pohybu. S rukou nataženou po telefonu nasál vzduch do nosu.

“Co je vám?” zeptal se ho Ruiz.

“Vy to necítíte?”

“Ne, co?”

Flannigan si odkašlal. “Ten… no, ten mrtvolný pach je i v mé kanceláři. A připadá mi velmi silný. Jako v tom skladišti. Sakra, to je…”

“Vy jste se zbláznil!”

“Ne, nezbláznil.” Flannigan se opřel rukama o opěrky a chtěl vstát. Ale už se k tomu nedostal, protože za sebou uslyšel nějaký zvuk. Něco jako zapraskání suchých větví.

Obrátil se.

Ten zvuk zaslechl i Ruiz. Vyšel z vestavěné skříně, v níž měl Flannigan pověšené šaty. Ty se pohnuly.

Ne však samy od sebe. Pak se otevřely dveře a stála tam ONA! Flannigan, který byl zpola otočený ke skříni, tomu nemohl uvěřit. Stál pr°’ ti malé postavě, kterou by stěží popsal. Při’ oadala mu jako mumie, které odmotali obvazy, protože měla volné končetiny. Popelavou kůži v obličeji, ústa bez rtů a z nich vyčnívaly dlouhé, ostré špičáky. “Co je to?”

Odpovědí mu byl pronikavý Ruizův smích.

Flannigan cítil, jak se ho zmocňuje panika. Uvědomil si, že je v pasti. Dozadu nemohl kvůli psacímu stolu a uhnout doprava či doleva bylo pozdě, protože ta věc po něm skočila.

Natáhla po něm tenké ruce potažené vyschlou kůží a sahala mu po hrdle. Flannigan se v čirém děsu zaklonil, takže zpola ležel zády na psacím stole.

“Je tvůj!” zvolal Ruiz a škodolibě se zachechtal. Sarah Helen Robertsová to věděla.

Zaťala své oběti dlouhé, ostré nehty do krku. Pak Flanniganovi jimi vyryla v kůži hluboké šrámy, ze kterých začala vytékat krev.

To z ní udělalo krvežíznivého netvora.

Flannigan se ani nedostal k tomu, aby vykřikl, jak se mu děsem stáhlo hrdlo. Její nehty mu rozdrásaly rty. Teklo stále víc krve a upírka k němu přitiskla svou malou hlavu, otevřela ústa a žíznivě sála každou kapku.

Pila a pila, byla stále nenasytnější, až se mu zakousla do krku.

Jorge Ruiz to fascinovaně pozoroval. Ano, fascinovaně. Jeho sen se vyplnil. Netušil, že se Sarah Helen Robertsová už tak dalece zotavila.

Dokázala sama vylézt z rakve, sama se vydala na průzkum a sama našla vhodný úkryt. Teď byla ve svém živlu.

Flannigan ležel zády na stole a začínal zemdlévat. Přestal se bránit. Cítil ji na svém těle a marně se snažil rukama zachytit nějaký předmět, kterým by ji mohl uhodit.

Vnímal jen, jak mu ta mumie vysává z těla život a jak tomu Ruiz fascinovaně přihlíží.

Dokonce obešel stůl a postavil se do místa, odkud celé tohle divadlo mohl lépe sledovat.

Usmíval se.

Vampýrka byla zakousnutá do krku své oběti. Sála Flanniganovu krev a bylo vidět, jak polyká a jak se jí při tom vracejí síly. Její kůže se postupně napínala a dostávala zdravou barvu.

Její oběť už se nehýbala. Ležela apaticky na stole. Zátylkem se dotýkala horní desky, oči otevřené a prázdný pohled upřený do stropu. Podle toho bylo poznat, že se začíná ubírat do říše nemrtvých. Ačkoliv bude vypadat jako mrtvý, upírčino kousnutí ho změní také v upíra.

Ruiz se k němu naklonil, aby mu nic neuniklo. Chtěl vidět každičký detail a zapamatovat si ho. Měl z toho radost. Ano, takhle si

to představoval. Viděl dost filmů s vampýry, četl dost knih o bytostech temnot, aby věděl o jejich krvežíznivosti, ale zažít to na vlastní kůži bylo pro něj rtii’ mořádným zážitkem. Téměř prožíval s Flanniganem jeho hrůzu. Nemohl pochopit, že tahle bytost z jiného světa, kterou vynesl na světlo z hlubin země, teď patří jemu a že ho bude poslouchat. On ji osvobodil a ona je mu za to povinována svým díkem. Usmíval se.

Nevědomky si začal jazykem olizovat rty. Na čele mu vystoupil pot a oči se mu leskly, jako by to byl on, kdo tak žízní po krvi.

Vampýrka se opřela o ruce a posunula se směrem vzhůru tak, aby se na svou oběť mohla dívat shora. Její oči změnily výraz, už nebyly tak mrtvé. To, co bylo ještě před nedávnem polovyschlým rosolem, se změnilo ve skutečné oči. Její pleť přestala být vyschlá a křehká. Neměla sice ještě normální barvu, ale to se změní, až se dost napije.

Vypila krev toho muže do poslední kapky, potom se narovnala pružně jako kočka a zatřepala hlavou, aby si protřepala vlasy.

I ty se změnily. To šedivé chmýří se ztratilo. Narostly jí její

původní vlasy. Vypadaly zdravě a svěže a byly světlé.

Když si ji teď Ruiz prohlížel, nemohl uvěřit svým očím. Hladké čelo, téměř vyhlazená tvář, v níž se téměř zračilo bývalé mládí. I nos už měla skoro normální, byl mírně otočený nahoru, i rty se jí vyplnily.

Byly pěkně vykrojené, i když na nich ještě byla krev a vyčnívaly z nich dva dlouhé špičáky.

Krev jí stékala po krku a po nahé hrudi. Ruiz při pohledu na její ňadra polkl.

“Hrome, tak tohle jsem nečekal,” řekl. Myslel tím její svůdné tělo, plná ňadra a už téměř dokonalé tvary postavy. Byla na ní sice ještě místa s povislou kůží, ale to se spraví.

Sarah Helen Robertsová několikrát zatřepala hlavou a potom si dlouze povzdechla. Byl to povzdech, který jí unikl hluboko z hrdla a zněl spokojeně. Byl to spokojený povzdech sytého člověka. Pak zvedla hlavu a zadívala se na Ruize.

Zadívala se mu do očí.

I on se jí díval do očí a pozoroval jemné žilky v bělmech.

Pak zvedl ruce a řekl: “To bylo dobré. Výjimečná podívaná. Umíš taky mluvit?” Pokrčila čelo.

“Umíš mluvit?” opakoval otázku.

“Co chceš?” ozvalo se hrdelním hlasem. Mluvila španělsky. Ruiz španělsky uměl a znovu si vydechl]

“Víš, kdo jsem?”

“Ne.”

“To já jsem tě dostal ven…” Vampýrka mlčela.

Ruiz polkl a pak pokračoval. “Jsem Jorge Ruiz. Vnuk toho člověka, který tě chtěl tenkrát zachránit, ale nepodařilo se mu to. Rozumíš, co myslím?”

“Mluv dál!”

“Čekal jsem osmdesát let, Sarah. Patřím k několika málo lidem, kteří nezapomněli na tvou hrozbu. Chci, abys od této chvíle měla dost krve a abys ji vypila těm, kteří tě tehdy zabili. Rodina Marquezova ještě žije a já jsem tady proto, abych tě k nim odvezl. Rozumíš mi? Jsem tvůj pomocník a zachránce. Uzavřeme spojenectví. Nikdo nás nerozdělí. Ty budeš mít dostatek krve a z jiných lidí budeš dělat vampýry jako z něho.” Ruiz ukázal na psací stůl, kde ležel Flannigan. Byl to hrozný pohled.

Byl najednou tak bledý a jeho pleť teď byla stejně povadlá jako

předtím vampýrčina, jen ne tak vyschlá a rozpukaná.

Na krku měl rudé šrámy a na nich zaschlou krev. Skelné oči upřené do stropu. Ale nebude to trvat dlouho a probudí se a pak sám začne shánět oběť, jíž by mohl vysát krev.

Za Ruizem se otevřely dveře. “Tady jste, šéfe, já jsem vás…” Perez stál na prahu a nedomluvil. Najednou mu z tváře vymizela barva a byl stejně bledý jako Flannigan. Nemohl uvěřit svým očím.

“To je ona, Perezi,” řekl Jorge.

“Kdo?”

“Sarah Helen Robertsová. Poprvé se napila krve a udělalo jí to náramně dobře, jak sám vidíš.”

Perez se zmohl jen na tiché přikývnutí. Byl tak ohromen, že ze sebe nevypravil ani hlásku.

“Nemusíš mít strach, Perezi. Je sytá. Kromě toho naše kamarádka Helen teď už dobře ví, komu vděčí za svůj návrat.”

“Doufejme,” vydechl Perez.

“Měli bychom se co nejrychleji ztratit a někde jí sehnat šaty.

Vezmi ten plášť a přehoď ho přes ni!”

“Takže teď už můžeme jet jaguárem,” řekl Perez.

“To taky pojedeme.”

“Je tu ještě něco, šéfe.”

“Co?”

Perez se zatvářil rozpačitě. “V tom skladišti, co je rakev, teď leží omráčený Číňan.”

“Co mi to tu vykládáš za báchorky, k čertu!” osopil se na něho Ruiz.

“Mluvím pravdu. Chtěl jsem ti to říct, ale pak jsem uviděl ji.”

“Vždyť jsem tam před chvilkou byl a nikoho jsem tam neviděl!” prohlásil Ruiz.

“To bylo předtím.”

“Tak mluv, co se stalo, ale stručně!”

Perez mu řekl o tom, jak Suka omráčil, a Ruiz mu nakonec uvěřil.

“No dobře,” řekl, “tak ho tam necháme. Musíme odtud co nejrychleji odjet. Podej mi ten plášť!”

Jorge se necítil nejjistěji, když přistoupil k upírce, aby jí přehodil plášť přes ramena. Plášť byl dost dlouhý, takže si ho mohla obléknout. Hleděla Ruizovi do tváře a ten si nebyl jistý, jestli se na něho nevrhne.

Vypadala teď jako normální žena a plášť jí celkem dobře padl.

“A teď rychle pryč!” řekl Ruiz.

“Co uděláme s tím Číňanem? Myslím, že tam čmuchal. Mám ho…?”

“Nech ho tam. Bude to nějaký zdejší dělník.” Zachechtal se.

“Určitě bude utíkat hned za šéfem, až se probere.” Ukázal na Flannigana. “Co myslíš, že s ním pan šéf udělá?”

Perez se musel zasmát, ale jinak mu z toho všeho moc dobře nebylo.

Ty dveře musely Suka praštit do nějakého citlivého místa na hlavě, jinak by neomdlel na tak dlouho. Nebyly to v pravém slova smyslu mdloby, protože ještě slyšel zaklení, kroky a potom cítil, jak s ním někdo zatřásl.

Potom ho nechali ležet.

Chvíli trvalo, než byl zase schopen myslet, i když ho strašně bolela hlava. První, co ho napadlo, že se choval jako idiot, ne jako člověk s dlouholetými zkušenostmi.

Postupně si vzpomínal na to, co se stalo.

Vešel do skladiště, schoval se, vyslechl rozhovor Ruize se šéfem skladiště, pak se oba divili prázdné rakvi a potom, když chtěl vyjít za nimi, dostal ránu prudce otevřenými dveřmi.

Suko se posadil.

Šlo to celkem dobře. Když si sáhl na čelo, nahmatal velkou bouli.

Asi ji tam bude mít dost dlouho, ale nevadí, to není žádná tragédie.

Nedovolil si ani zasténat, když si na ni sáhl, Protože to považoval za slabost a té už projevil dost. Otočil se k rakvi.

Byla na svém místě.

Suko se usmál, protože mu rakev potvrdila, že se mu to všechno nezdálo. Opřel se o ni rukou a postavil se.

Postavil se rozkročmo, aby neztratil rovnováhu, a nahlédl dovnitř. Prázdná rakev!

Měl na sebe velkou zlost.

Pokusil se o první krok. V bouli na hlavě mu pronikavě píchlo, ale s tím se bude muset nějakou dobu smířit. Opatrně se blížil ke dveřím.

Teď už byly zase zavřené. Suko stiskl kliku a opatrně dveře otvíral. Pravou rukou sáhl po berettě.

Ale nepotřeboval ji. Chodba před ním byla prázdná. Celé skladiště mu připadalo prázdné. Vypadalo to, že tu kromě něho nikdo nezůstal. Suko se na sebe zlobil, že tak selhal. Nic neproběhlo tak, jak si to představoval. A přitom všechno tak dobře začalo. Ta upírka byla někde blízko, to věděl. Stačilo ji jen najít a zneškodnit. A on se nechá

tak hloupě praštit dveřmi a teď je zase na začátku, u nuly!

Suko vyšel z místnosti.

Plížil se tiše chodbou a naslouchal, ale kromě vlastního dechu neslyšel nic.

Vypustil vzduch a musel se levou rukou opřít o zeď. Zatočila se mu hlava a musel na chvíli počkat, než ho závrať přejde. Snažil se ovládnout bolest, protože věděl, že si na ni pro nejbližší dobu bude muset zvyknout a chovat se, jako by jí nebylo.

Po chvíli se napřímil a pokračoval v cestě. On jim ještě všem ukáže, sliboval si v duchu. Když mířil k východu. Vřelo to v něm zlostí.

Byl neustále ve střehu, ale nikde se nic nepohnulo.

Prošel kolem několika zavřených dveří. Vůbec ho nenapadlo, že by se za některými ukrývala vampýrka.

Pak se náhle zastavil.

Uslyšel zvuk, který mu připomínal pád. Nebylo to daleko, zřejmě vlevo za těmi zavřenými dveřmi.

Vedly do kanceláře jistého Stanley Flannigana, jak si přečetl na štítku.

Takže on je u sebe! Suko se rozhodl, že se ho zeptá na Ruize. Možná mu pomůže. Určitě viděl Ruize a jeho pomocníka vycházet ven a bude vědět, kam měli namířeno.

Nezaklepal a vtrhl rovnou do kanceláře. Flannigana nikde neviděl. Prohlížel si prázdnou kancelář. Psací stůl, židle pro hosty, okno s žaluzií. Potom si uvědomil, že na psacím stole je divný nepořádek. Telefon byl shozený z podstavce s ramenem, papíry rozházené, některé ležely na Podlaze. Vypadalo to tu jako po zápase.

Sukův nedobrý pocit ještě zesílil. Věděl, že ten tlumený zvuk vyšel odtud, tak kdo ho mohl způsobit?

Neviděl do všech koutů. Například za psací stůl nedohlédl. Tam se klidně mohl někdo ukrýt. A taky se tam něco pohnulo.

Chystal se tam rozběhnout, ale to už uviděl prsty na okraji horní desky. Někdo vstával z podlahy. Teď už se vynořilo kus tváře.

Suko se na ni díval.

Když ji zpola uviděl, věděl okamžitě, že patří tomu muži, který hovořil s Ruizem. Ale byl nějaký změněný. Měl takové skelné oči a na krku krvavé šrámy způsobené nějakým ostrým předmětem.

Buď nehty, nebo vampýřími zuby…

Suko už viděl stop po nich v životě dost na to, aby to poznal. A hned ho napadlo, co se asi stalo. Sarah Helen Robertsová našla první oběť!

Stanley Flannigan pomalu vstával. Zatím neměl sílu, musel se opírat o stůl. Bude potřebovat ještě nějaký čas, aby se zotavil.

Pak ale přijde to, co přijít musí. Tak to předurčuje temná strana

přírody.

Probudí se v něm žízeň po krvi a vrhne se na každou lidskou bytost, která se dostane do jeho blízkosti.

Musel hrozně trpět. Vampýří drápy mu nejen rozdrásaly hrdlo, ale i hruď a roztrhaly mu košili.

Vypadal jako zombie. Stál nejistě na nohou a ústa se mu chvěla.

Už mu narostly upíří špičáky. Vampýrčina pomsta tedy začala.

Byla jen jedna možnost. Musí Flannigana zabít a zachránit ho tak

před jeho děsivým údělem.

Suko ustoupil dozadu a postavil se mezi stůl a dveře. Nespouštěl přitom upíra z očí. Ten se pomalu rozhýbával. Nejdřív zvedl pravou ruku a natáhl ji. Potom začal hýbat prsty, jako by si chtěl vyzkoušet, zda mu všechno funguje.

Znovu se opřel o stůl, a to mu umožnilo učinit první nejistý krok.

Mířil k Sukovi, který se měl stát jeho první obětí.

Suko ho nechal přiblížit. Neztrácel nervy. Neocitl se v podobné situaci poprvé.

Připravoval se na vhodný okamžik. Nechtěl střílet, protože výstřel by vzbudil pozornost. Chtěl upíra zlikvidovat bičem na démony.

Beze spěchu ho vytáhl, opsal jím oblouk a díval se, jak z trubicovité rukojeti vyletěly tři kožené řemínky a dotkly se země.

Pak se rozmáchl.

Upír se pohyboval velmi nejistě, jako by měl každou chvíli ztratit rovnováhu. Pohled upřený před sebe, bledé rty se mu chvěly a z nich mu trčely půlpalcové špičáky.

Suko stiskl rty. Mrzelo ho, že toho chudáka bude muset šlehnout bičem, ale nedalo se nic jiného dělat.

Ani se moc nerozmáchl, stačilo pohnout zápěstím. Řemínky se zavlnily ve vzduchu, jako by ho chtěly omotat.

Flannigan stál a čekal, co se stane.

Řemínky ho zasáhly.

Jeho tělem proběhl záchvěv, ruce mu vyletěly vzhůru a v místě, kam ho zasáhl bič, začal vystupovat dým. Kůže byla popálená, ani šaty ji nemohly uchránit.

Vampýr se začal hroutit. Chtěl se zachytit o stůl, ale uhodil se do loktu a klesl na podlahu, kde zůstal sedět.

Suko k němu přistoupil. Nemusel do něho ani kopnout, upír sám upadl na bok. Už se nepohnul a zůstal ležet.

Byl mrtvý.

Suko si pro jistotu k němu klekl a strčil do něj. Nemrtvý byl bezvládný. Od toho už nikomu žádné nebezpečí nehrozí.

Suko zase vstal. Zapomněl přitom na zranění hlavy, kterou projela tak ostrá bolest, až se zapotácel. Naštěstí to rychle přešlo.

Nejdřív vyzkoušel telefon.

Sir James Powell okamžitě zvedl sluchátko a hned zpozorněl, když uslyšel Sukův hlas. “John mi už o tom případu řekl, Suko. Jak jste se dostal daleko?”

“Bohužel, daleko ne. Tentokrát jsem velký úspěch neměl.”

“Poslouchám.”

Inspektor Suko mu bez obalu řekl pravdu. Ale sir Powell mu nic nevyčítal. Suko byl dobrý policista a on si toho byl vědom. “Ty další dostaneme taky,” končil Suko svoje hlášení.

“Zkuste vyhlásit pátrání po tom hnědém jaguárovi,” radil mu sir Powell. “Je možné, že prchají v něm. Vždyť rakev zanechali ve skladišti.”

“Provedu,” řekl Suko.

“Tu upírku zřejmě vezou do Londýna.”

“Kde je John?” zeptal se Suko.

“Jel k těm Marquezovým. Zatím se mi neozval.”

“Až to tady skončím, rozjedu se za ním,” řekl Suko.

“Ještě jednu otázku, Suko.” “Prosím?”

“Viděl jste tu vampýrku?”

“Ne, rakev byla prázdná. Vylezla z ní dřív, než jsem přišel.”

“Takže nevíte, jak vypadá?”

“Bohužel ne, sire, ale ona se stejně určitě změnila, když se napila

čerstvé krve.”

“Dobrá, jen jsem se ptal. Uslyšíme se později.” Suko položil. Ještě stále se na sebe zlobil.

Jorge Ruiz nebyl jen rafinovaný a inteligentní, byl i velice opatrný. I když svého jaguára velmi miloval, přikázal nakonec Perezovi, aby pronajal malou dodávku.

“A co uděláme s jaguárem, šéfe?”

“Necháme ho stát tady.”

Perez se dál nevyptával. Když jeho šéf něco řekl, mělo to vždycky své důvody. Otevřel kabi nu, aby ho nechal nastoupit, ale Ruiz odmítl. “Ne, já a ona si vlezeme dozadu. A ty zastavíš u první prodejny s dámským oblečením, jasné?” “Jasné.”

Ruiz osobně otevřel dveře nákladního prostoru a pustil upírku napřed. Sám vylezl za ní. Měl divný pocit, když Perez dveře zase zavřel a on se s ní ocitl sám.

Uvědomil si, že je uvnitř tma, a věděl, že upíři ve tmě vidí, což znamená, že ona ho bude vidět a on ji ne. Ale upírka se chovala klidně. Sedla si zády ke kabině.

On sám si sedl na opačnou stranu a opřel se zády o dveře. Škvírou ve dveřích dovnitř dopadal úzký proužek světla, a to pro něj znamenalo naději, že ho nechá na pokoji.

Perez nastartoval motor.

Vyjel velmi trhaně a Ruiz se musel opřít, aby neupadl.

Upírka se chovala klidně. Viděl jen její obrysy. Jinak se ztrácela ve tmě.

S ubývajícím časem se Ruiz uklidňoval. Dospěl k závěru, že je mu Sarah doopravdy vděčná, přestože si uvědomoval, že upíři něco takové asi sotva cítí. Možná je to tím, že je sytá. Vždyť toho chudáka vysála do poslední kapky krve.

Když auto zastavilo, hodilo to Ruizem dopředu a on jen stěží potlačil zaklení. Když motor utichl, uslyšel kroky, které se blížily k zadním dveřím. Krátké zaklepání a Perez mu oznámil, že půjde nakoupit pro upírku šaty.

“Ano, běž, ale pospěš si,” řekl netrpělivě.

Perez odešel a Ruiz čekal. Počítal při tom vteřiny, jak byl nervózní.

Nechtěl, aby je tu někdo objevil, to by mu zhatilo jeho plán. Marquezovi se budou divit. Zamnul si ruce, když si to představil.

Vtom zaslechl povzdech. Byla to vampýrka. Ruiz se jí chtěl zeptat, co jí je, ale ona ho předešla tím, že se tiše zasmála. Byl to tichý, zlověstný smích.

Utichl, když se zvenku znovu ozvaly kroky a Perez vzal za kliku.

Dveře se otevřely a on nakoukl dovnitř.

Do prostoru vniklo světlo a ozářilo i vampýrku. Ta seděla opřena zády o kabinu, nohy natažené před sebe. Ústa měla pootevřená, protože ji k tomu nutily dlouhé špičáky.

“Máš pro ni něco na oblečení?” zeptal se Ruiz nervózně.

“Ano.” Perez zvedl tašku.

“Dej to sem!” Ruiz vytahoval věci po jedné. Byly tam dlouhé kalhoty, sportovní boty bez podpatku a svetr. To by mělo zatím stačit. Hodil všechno upírce se slovy: “Obleč si to!”

Chvíli to vypadalo, že mu nerozumí. Potom vzala kalhoty a oblékla si je. Sundala si plášť a oblékla si svetr. Ruiz byl s výsledkem spokojen.

“Zůstanete tady, šéfe?”

“Ano.”

“Kam teď pojedeme?”

Ruiz se zlověstně usmál. “Teď si pojedem pro Anitu Marquezovou. Ona je první v řadě lidí, které čeká msta…”

Elvíra mně otevřela dveře a usmála se, když uviděla můj překvapený výraz. “Co se děje? Udělala jsem něco špatně?” zeptala se.

“Ne ne, to ne. Naopak. Jen jsem překvapený, že vás tady nacházím.”

“A kde bych měla být?”

“Vy nemáte práci?”

“Ale ano. Ale tohle je důležitější, Johne. Pojďte dál.” “Děkuji.”

Už podruhé jsem vešel do chudého příbytku a pozdravil Riccu, její babičku. Seděla u kuchyňského stolu, před sebou velký hrnek čaje, ze kterého usrkávala.

Rozhlédl jsem se a zeptal: “Nechybí tu někdo?” Elvíra přikývla. “Ano, moje matka.”

“Přijde ještě?”

“Až jí skončí směna. Pracuje v prádelně. Přijde večer. Ona jezdí na kole. Prádelna odtud není daleko.”

“To se mi nelíbí,” zamumlal jsem.

“Proč?”

“Je bez ochrany.”

Elvíra pokrčila rameny. “Myslíte si, že se jí může něco stát i ve dne? Vampýři jsou noční tvorové. Nikdy jsem neslyšela, že by chodili venku i za dne.”

“Nehledě na to, že existují výjimky, radil bych vám, abyste matce zavolala a zeptala se jí, zda je všechno v pořádku.”

Elvíra se na mě usmála. “Souhlasím, jestli vás to uklidní.”

Elvíra šla k telefonu. Byl to ještě starý černý přístroj, stojící na malém stolku spolu s vázičkou, v níž byly dvě růže.

Nechtěl jsem vypadat nezdvořile a nechal jsem si také nalít hrnek

čaje. Posadil jsem se proti Eicce, která si mě pozorně prohlížela.

“Máš dobré oči, chlapče,” řekla po chvíli.

“Nechte toho, nebo mě přivedete do rozpaků.”

“Ale ano, chlapče, já to umím posoudit. Já se v lidech vyznám. Ne nadarmo se říká, že oči jsou okno do duše. Jsem ráda, že jsi tady. Ale musíš být opatrný. Ta vampýrka je nebezpečná stejně jako bývala tehdy. Můj dědeček mě před ní stále varoval. Osmdesát let ležela pohřbena pod zemí a má žízeň!”

“Zatím jsme ji neviděli.”

“To já vím, ale vím taky, že…”

Zmlkla, protože jsme oba zaslechli hlas její vnučky. “Ano, dobrý den, paní Burnelyová. Tady Elvíra Marquezová. Je tam moje maminka?” Chvíli poslouchala a pak řekla. “Mohla bych s ní mluvit. Jen na chviličku?”

Čekala, až k telefonu přijde Anita Marquezová, tak se totiž jmenovala její matka, a mezitím se obrátila k nám. “Ještě je v

prádelně. Myslím, že jsme si dělali zbytečné starosti. Co se jí mám zeptat, Johne?”

“Zda je všechno v pořádku a jestli se nestalo něco podezřelého.”

“No dobře, tak já se zeptám, ale maminka se jistě bude divit, co

mě to napadlo.”

“Lepší, když se bude divit, než kdybychom něco zanedbali.

Musíme od této chvíle myslet dopředu.”

“Vy jste tady šéfem,” řekla Elvíra a začala mluvit do sluchátka.

“Ahoj, mami. Volám ti proto, abych se tě zeptala, jestli jsi v pořádku.”

Nastala delší odmlka a v telefonu bylo slyšet hlas Anity Marquezové, která zavalila dceru záplavou slov, bohužel španělsky, takže jsem ničemu nerozuměl. Navíc mluvila strašně rychle.

Obrátil jsem se na starou Riccu a zeptal se jí: “Věří vaše dcera na hrozbu té vampýrky?”

Dlouze a jaksi smutně se na mě zadívala. Potom zakroutila hlavou a řekla: “Ne, nevěří. Já i vnučka jsme jí to vysvětlovaly, ale moje dcera nechtěla o ničem slyšet. Ona na svou vlast zanevřela a přestala se k ní hlásit. Říkala, že to pro ni skončilo a je to jednou provždy pryč.”

“To bych spíš očekával od Elvíry.”

Ricca se usmála a zadívala se ke stropu, kde kolem lampy kroužily mouchy. “Víte, Elvíru jsem z větší části vychovávala já. A tak jsem se jí co nejvíc snažila přiblížit její domovinu a vyprávěla jsem jí i staré legendy. A ono v ní něco z toho zůstalo. Ona sice už myslí jinak než já, ale v podstatě jsme si velmi podobné.” “To je možné.”

“Líbí se vám moje vnučka?” zeptala se mě a upřela na mě tázavý pohled. “Ano, je velmi hezká.”

“No vidíte, a není vdaná! Dívka v jejím věku by měla být vdaná, to si myslím já. Ale Elvíra na to má svůj vlastní názor. Vy také nejste ženatý, Johne?”

Musel jsem se usmát. “Ne. Jsem ještě svobodný.” “Ale vy jste policista.” “To jsem.”

“Pak to chápu. Když muž vede nebezpečný život, musí brát ohledy a rozmyslet si, jestli chce vůbec založit rodinu.”

“Babičko, prosím tě, nech toho,” ozvala se v tu chvíli Elvíra, která skončila hovor s matkou a vrátila se k nám. “Nezačínej s tím už zase. To se zase snažíš vnutit mě nějakému muži?”

“Ty můj názor znáš.”

Elvíra ji pohladila po tvářích. Bylo vidět, že ji má ráda. “Já jsem se rozhodla jít vlastní cestou. A potkám-li na ní toho pravého, pak určitě neřeknu ne.”

Stará paní posmutněla. “Doufám, že se toho dožiju.”

“Ty se dožiješ sta let.”

Ricca se zasmála. “Přestaň, dítě, já nechci být tak stará. A i kdybych chtěla, není to pravděpodobné. Nezapomeň, kdo nás teď ohrožuje.”

“A jsme zase u tématu,” vmísil jsem se do toho. “Co říkala vaše matka?” “Nic.”

“No, ale vyznělo to úplně jinak,” zažertoval jsem.

“To vím, Johne. Jenže matka neřekla opravdu nic důležitého. Ona nechce o nějaké hrozbě z minulosti nic slyšet. Ona říká, že je realistka. Možná proto, že patří ke generaci, která žila mezi mnou a babičkou a celý život nepoznala nic jiného než práci a neměla čas o něčem přemýšlet. Musíte mou matku chápat. Ona už zpřetrhala všechny svazky se svou vlastí. My občas k někomu zajdeme na návštěvu, ale ona s námi nikdy nejde. A v tomto případě nemůžeme počítat s její pomocí.”

“Nebojí se?”

“Ne.”

“Pak nám nezbývá než doufat, že se tady brzy ukáže.”

Elvíra se zadívala na hodinky. “Počítám, že by tady mohla do hodiny být.”

“Mohl bych si zavolat do Yardu?” zeptal jsem se. “Ovšem. Proč se ptáte?” “Ze zdvořilosti.”

“Je totiž dobře vychovaný,” poznamenala Ricca. “Měla by sis to s tím svým manželstvím rozmyslet.”

Usmál jsem se její poznámce. Ale za chvíli mi úsměv zamrzl na rtech, když jsem se od sira Powell a dověděl, co se stalo Sukovi.

“Sakra práce!” uniklo mi. “Takže ta upírka jim utekla!”

“Vypadá to tak.”

Odkašlal jsem si. “Dověděl se Suko, co mají ti dva v plánu?”

“Ne, nemluvil s tím Ruizem. Jen se diví, že zůstal naživu. Mohli ho totiž klidně zabít nebo z něj udělat upíra. Říká, že je mu záhadou, proč to neudělali.”

“Na to určitě ještě přijdeme, sire. Tady je zatím klid. Ale po tom, co jste mi právě sdělil, se domnívám, že po setmění můžeme očekávat návštěvu.”

“Já si myslím totéž, Johne. Mimochodem, Suko za vámi brzy

přijede. Slíbil, že se pokusí dorazit tam co nejdřív.”

“Budu tady, ať se stane cokoliv.”

“A já budu v kanceláři, kdybyste mi znovu volal.”

Položil jsem sluchátko. Obě ženy se na mě tázavě dívaly, takže jsem jim musel říci pravdu. Vyslechly mě mlčky a jejich tváře vyjadřovaly čím dál větší obavy. Pak jsme seděli u stolu, ale nevládla mezi námi příjemná atmosféra.

“Takže je to přece jenom pravda,” řekla Elvíra.

“Ty jsi o tom snad ještě pochybovala?” zeptala se Ricca.

“Ano, babičko, nechtěla jsem tomu věřit.” Shrnula si pramen vlasů z čela a její tvář dostala tvrdý výraz. “Nebrala jsem to vážně, ale teď už budu muset.”

Pokyvoval jsem hlavou.

Stará paní se zvedla od stolu a zamířila ke dveřím svého pokoje. Pak se k nám obrátila a řekla: “Budu se za nás za všechny modlit…”

Tady bylo neustále horko. V létě v zimě, v téhle proklaté prádelně roční období prostě neplatila a Anita Marquezová si na to za posledních patnáct let zvykla.

Pracovala tu už tak dlouho. Byla to soukromá prádelna a patřila rodině Costových. Anita byla velmi šikovná a přičinlivá, a proto ji povýšili na vedoucí. Měla na starosti žehlení složitých kusů prádla.

Prádelna se držela celkem dobře i teď, v době recese. Mzdy byly sice nízké, ale ani ceny za služby nebyly vysoké. U Costů si nechávali prát majitelé restaurací a hostinců a zatím nad nimi ještě nezvítězila čínská konkurence.

Anita teď přemýšlela o telefonátu své dcery. Skláněla se nad žehlením a zlobila se, že tomu nesmyslu Elvíra vůbec věří. Když o tom neustále blábolí její matka, je to celkem pochopitelné. Odjakživa věřila starým bájím a koneckonců žila v dětství v Peru, ale že tomu uvěřila ta údajně moderní Elvíra? Anita to nechápala. Elvíra byla vždycky hrdá na to, že se tradic své původní vlasti zbavila, ale teď se nechala pobláznit svou babičkou. Musela se usmívat, když si vzpomněla, že jí dcera dokonce vnucovala ochranu. Ona přece není žádná korunní svědkyně u závažného soudního procesu, aby potřebovala ochranu, a tady jde o báchorky, které jí připadají pošetilé. Až přijede domů, pořádně si s Elvírou musí promluvit. A nejlepší bude, když k tomu řekne své i matce.

Zastrčila do mandlu další kus prádla, které předtím nakropila. Z mandlu začaly vystupovat horké páry, jako by je vydechoval nějaký neviditelný tvor.

Anita se zadívala na nástěnné hodiny. Za deset minut jí skončí služba. Už se těšila domů. S přibývajícím věkem se cítila stále víc unavená. Bylo jí totiž přes padesát a začínala to na sobě cítit.

Mandl pracoval dobře. Byl to moderní stroj a Anita na něm ráda mandlovala. Prádlo z něj vyjelo pěkně rovné. Jen okraje, kde byly krajkové ozdoby, musela Anita ručně dožehlit.

Pár minut po skončení směny vypnula Anita mandl. Vrátí se sem až zítra.

Její spolupracovnice už byly pryč. Pracovaly tam s ní ještě tři. Než odešla Anita do šatny, zastavila se ještě v kanceláři, kde Costovi kontrolovali účetnictví.

Anita sem měla povolený vstup. “Pro dnešek jsem skončila,” oznámila jim.

“Kdy zase přijdeš, Anito?” zeptali se Costovi.

“Kdy potřebujete?”

Paní Costová se usmála. “Potřebovali bychom tě tady na ranní směnu, Anito. Máme nového zákazníka. Říkal, že sem brzy ráno pošle prádlo, které chce mít ihned vyprané. Má velkou jídelnu. Byli bychom ti vděční, kdybys přišla a dohlížela na pradleny.”

“Dobře, jak si přejete.”

“Děkujeme ti, jsi hodná.”

Anita jen mávla rukou. “Tak tedy zítra ráno.”

“Přejeme příjemný večer, Anito.”

“Vám také.”

Anita odešla do malé šatny. Pradleny už dávno odešly. Anita byla sama mezi skříňkami, umývadly a zrcadly. Svlékla si plášť a když ho pověsila na věšák, povzdechla si. Bolelo ji totiž v zádech a v šíji. Když otočila hlavou, cítila tah. Bude asi muset zase vyhledat maséra. Podívala se do zrcadla.

Některé ženy v mém věku vypadají lépe, proběhlo jí hlavou. Ale to jsou takové, co se mohou pěstovat a nemusí celé dny pracovat. Měla už povadlou a vrásčitou pleť. Chybělo jí slunce, potřebuje dovolenou někde na jihu. Kdyby si tak mohla na tři týdny odpočinout, určitě by ji to osvěžilo.

Oblékla si kabát. U mandlování se zpotila, a tak si přehodila šátek přes hlavu a uvázala jeho konce pod bradou. Venku je zima. Nikdy si snad na londýnské počasí nezvykne. Vyšla ze šatny zadním vchodem. Přešla malý dvorek a ocitla se v boční ulici. Dneska šla do práce pěšky. Často jezdívala na kole, ale nedávno jí nějaký vandal prořízl duši. Možná chtěl jen vyzkoušet ostří svého nože a nepřemýšlel o následcích. Zkrátka nějaký primitiv, co má v hlavě seno.

Anita doufala, že bude mít v nejbližších dnech čas, aby si nechala kolo opravit.

V uličce vanul ostrý vítr, který jí profukoval vlněný kabát. Stály tu samé ošuntělé domy, které už měly dobu svého rozkvětu dávno za sebou. Byly smutné a šedivé, jejich fasády zdobila jen okna většinou bez záclon. Ti, kteří tu bydleli, nepatřili k bohatým.

Anita šla zamyšleně po úzkém chodníku a nedávala pozor na okolí. Proto si nevšimla dodávky u okraje vozovky, zaparkované mezi dvěma jinými, menšími vozy.

Zadní dveře se otevřely. Anita tomu nevěnovala pozornost.

Teprve až před ní stál muž, vytřeštila oči. Ústa se jí otevřela k výkřiku, ale jeho ruka jí je zacpala a druhou ji uhodil.

Ne moc, jen tak, aby ji to omráčilo. Potom ji odvlekl do dodávky.

Byl to Perez. Přibouchl za ní dveře a zamkl je.

Byl sám se sebou spokojený. O pár vteřin později už seděl za volantem. Ruiz vedle něho.

“Vyšlo to?” zeptal se.

“No ovšem. Nestačila ani vykřiknout.”

Jorge se zachechtal a protáhl se. “Naše kamarádka se nebude stačit divit.”

“Asi máte pravdu. Zůstáváme u původního plánu?” Ruiz se podíval na hodinky. “Počkáme tady

Teprve až budeme mít jistotu, že už není člověk, odjedeme.”

Perez přikývl. Nesdílel škodolibou radost svého šéfa. Nechápal ho a celé se mu to nelíbilo.

Anita Marquezová vůbec nepostřehla, co se jí vlastně stalo. Proběhlo to všechno tak rychle. Najednou před ní stál muž. Zacpal jí pusu, uhodil ji a pak už nic nevěděla. Probrala se až v dodávce a třeštila jí hlava. Vypadalo to, jako by jí hlavu svírala nějaká strašná síla, až měla strach, že se jí rozskočí. Tiše zasténala.

Několik vteřin ležela na zádech s otevřenýma očima, ale nic neviděla. Uvědomovala si, že se jí něco přihodilo, ale nevěděla co.

Tušila, že ji někdo přepadl.

Taková přepadení jsou velmi častým jevem a člověk s tím musí jaksi vnitřně počítat, ale tohle bylo jiné. Nic jí nevzali, peníze a klíče měla u sebe. Jen ji zavřeli a ona ani neví, kde je.

Matně si na něco vzpomínala, ale na nic konkrétního. Je možné, že ji strčili do sklepa?

Ne, ve sklepě je to jiné. Tohle je něco jiného, je tu nějaký zvláštní pach.

To není pach, jaký obvykle bývá ve sklepě. Připadalo jí, že cítí benzin. Ano, takhle jsou cítit auta. Měla kolem sebe dost místa, ale stále nic nerozeznávala. V kufru určitě není, to by se nemohla tak volně hýbat a špatně by se jí dýchalo.

Převalila se na bok a hlavou jí projela ostrá bolest. Vzpomněla si, že ji ten muž uhodil. Ani mu neviděla do tváře. Přemýšlela nad tím, co s ní asi chtějí udělat. Tohle není běžné přepadení, to je únos. Ale

je-li tomu opravdu tak, pak se ti lidé zmýlili, protože za ni žádné výkupné nedostanou.

Zamrkala, protože jak ležela na boku, pronikalo dovnitř trochu denního světla. Sledovala úzký světlý proužek a zjistila, že proniká pode dveřmi.

Úniková cesta!

Vzklíčila v ní nová naděje. Anita patřila k houževnatým ženám, z nichž by si mohli brát příklad i muži. Byla velmi silná, musela být, protože měla těžký život. Nepatřila k lidem, kteří se lehce vzdávají. Tam, kde je světlo, je naděje, a dveře, které se dají zavřít, se dají i otevřít.

Opřela se o lokty, přenesla váhu na jednu ruku a druhou se natáhla ke dveřím, aby dosáhla na kliku.

A našla ji.

Ale dlouho se neradovala, protože zjistila, že dveře jsou zamčené, a na chvíli ztratila náladu.

Klesla na podlahu těsně u dveří a námahou vydechla. Zmocnil se jí takový hněv, že zaťala ruce v pěsti. Nejraději by se neviděla. Podle toho, že byly zamčené dveře, se dalo usoudit, že její únos plánovali. Ale proč a proč právě ji?

Teprve teď si vzpomněla na telefonát své dcery. Elvíra ji chtěla varovat. Tušila něco, když se jí ptala, zda je v pořádku. Má ten únos s jejím zavoláním něco společného? Má nějakou spojitost s minulostí, které se neustále vysmívala?

Zvláštní, Anita najednou viděla věci z úplně jiného úhlu. Ta kletba existuje, to jí teď bylo jasné. Ta Sarah Helen Robertsová se po osmdesáti letech vrací, aby splnila svou hrozbu.

Ale to přece byla jen taková legenda, ne?

V té chvíli jí přeběhl mráz po těle. Teď už věděla, že se chytila do sítě, kterou někdo utkal.

Z myšlenek ji vytrhl nějaký zvuk.

Nebyl to její vlastní dech, ani tiché zaklení, které jí uniklo, ty zvuky nevydávala ona, vycházely ze tmy v její blízkosti.

Jako šouravé kroky… Obrátila se.

Zadívala se směrem ke kabině řidiče, aniž by ji viděla, protože odtud se ten zvuk ozval. Byla tam černá tma, která všechno pohlcovala, nebylo v ní vidět ani vnitřní stěny dodávky.

Anita instinktivně cítila, že není sama. Je tu ještě někdo jiný. Je to zajatkyně jako ona?

Anita u sebe neměla ani zápalky ani zapalovač. Snažila se proniknout tmu očima a cítila, jak jí srdce tluče čím dál rychleji. Tělem jí probíhaly vlny ostré, bodavé bolesti.

Něco se k ní blížilo.

Neviděla to, ale cítila. Byl to pach, který ji na chvíli připomněl zápach špinavého prádla, jež vozili k nim do prádelny. Ale to nebylo přesné. Mísilo se do toho ještě něco.

Šaty nepáchnou tak, jako by prošly stádiem rozkladu. Najednou ji zamrazilo… Rozkladu?

Rozklad vampýři! Samozřejmě o tom něco věděla, ale zhruba tolik, co kterýkoliv jiný člověk v dnešní době. Věděla, že vampýři jsou bytosti živící se lidskou krví, které si hledají svou kořist po nocích, většinou za úplňku, kdy se mění v obří netopýry a vrhají se na lidi. Tak se to vypráví ve starých bájích a legendách, ale ona dosud věřila, že ve skutečnosti tyhle bytosti neexistují.

Teď už o tom začala smýšlet jinak.

Pach nejenže nemizel, ale byl stále silnější. Byl jako oblak, který se na ni snesl.

Něco zaškrábalo o podlahu.

Anitě pracovala fantazie na plné obrátky.

Mohou to být dlouhé drápy, takové, jaké mají upíři. Vzpomněla si na to, že se říká, že i mrtvým ještě chvíli po smrti rostou nehty.

Zmocňovala se jí čím dál větší panika.

Najednou si připadala úplně bezmocná, vydaná na milost a nemilost někomu neznámému. Zoufale otáčela hlavou, jako by se tím mohla zachránit. Ale stále nic neviděla. Byla zajatkyní. Dveřmi se ven nedostane. Neviděla žádnou možnost záchrany.

Možná by se jí podařilo přivolat chodce, kteří chodí kolem auta. Připadalo jí to sice dost nepravděpodobné, ale přesto to byla nepatrná naděje. Po čtyřech se doplazila k boční stěně vozu a začala do ní bušit pěstmi. Venku to jistě musí slyšet.

Ale pozdě.

Ucítila na rameni ruku. Strnula úlekem a v příštím okamžiku jí do ucha zašeptal hlas. “Ty jsi Marquezová. Ano, já vím, že jsi Marquezová, a proto tě čeká moje pomsta.”

Anita nebyla schopna ani mluvit ani myslet ani jednat.

Obsah toho, co jí zašeptal neznámý hlas, ji ochromil. Kdyby jí to nepřipadalo tak šílené, byla by se té osoby zeptala, zda náhodou není Robertsová.

Ale nebylo to nutné. Ta žena jí nepřímo odpověděla sama. “Víš ty

vůbec, kdo jsem?” “N…ne…”

“Jsem Sarah Helen Robertsová!” řekla a tak pronikavě se zasmála, že Anita úplně propadla panice. Vzpomněla si na minulost, kterou sice znala jen z matčina vyprávění, ale teď za ni bude muset pykat.

Na druhé rameno jí dopadla druhá ruka. A obě ruce ji táhly dozadu.

Anita v sobě nenašla sílu se proti tomu bránit. Padla na záda a cítila, jak ji ta žena táhne za sebou. Uvědomovala si svou bezmocnost.

Ta druhá se nad ní sklonila, poznala to podle silného mrtvolného zápachu. Byl odporný, a když se nadechla, cítila ten pach i v ústech.

“To jsem já…”

“Ne, ne, ne…” Anita se chtěla bránit. Zvedla ruce a ucítila, že se dotkla pravou rukou obličeje. Cítila ženskou pleť. Myslela si, že bude stará a vrásčitá, ale opak byl pravdou. Byla to hladká, mladá pleť, úplně zregenerovaná.

Napadlo ji, že přemýšlí o hloupostech, ale vtom se na ni vampýrka vrhla. Anitu zaplavila čirá hrůza a děs. Chtěla křičet, ale hrdlo se jí stáhlo tak, že ze sebe nevydala ani hlásku. Ve tmě se nad ní skláněl temný stín, který vydával kňouravé zvuky.

Byly to triumfální zvuky. Stín se k ní skláněl níž.

Už jí ležel na krku. A pak se zakousl!

Ani to moc nebolelo, když Anita ucítila kousnutí do levé tepny na krku. Bylo to jako dostat dvě malé injekce tenkými jehlami. Ale ty

jehly tam zůstaly a pronikaly hlouběji a ona cítila, jak se jí zmocňuje slabost.

Uslyšela spokojený povzdech, vycházející z upírčina hrdla.

Anita se už nebránila. Ležela nehybně na zádech. Cítila na sobě váhu cizího těla a najednou si připadala lehoučká. Jakoby se vznášela v doprovodu mlaskavých a savých zvuků vampýrky, která jí pila krev…

Stará Ricca klečela ve svém pokojíku a modlila se. Musela ve svém nitru nalézt klid, aby toho vůbec byla schopna. Možná jí modlitba pomůže tyto zlé časy přestát.

Zato její vnučka byla stále nervóznější. Čím dál častěji vyskakovala ze židle a dívala se na hodiny, protože její matka už měla být dávno doma.

I já jsem začínal být nervózní, ale vně jsem zachovával klid, abych Elvíru ještě víc neznervózňoval.

Opřela se o stůl a podívala se na mě. “Mám ještě jednou zavolat ke Costům?” zeptala se.

“K čemu by to bylo dobré? Teď už víme, že vaše matka odešla domů,” řekl jsem s pokrčeným čelem.

“Ano, já vím.”

“Takže budeme čekat.”

Zúžila oči a zahleděla se na mě. “Buďte ke mně upřímný, Johne,, myslíte si, že je všechno v pořádku?”

“Ne!”

“Aha.”

“Jaké aha? Máte snad nějaký nápad, co bychom mohli udělat? Jít jí naproti?” “Například.” “K čemu by to bylo?”

Elvíra se napřímila. “To já nevím, Johne… já už nevím vůbec nic.” Pak ukázala kolem sebe. “Tenhle byt nebyl nikdy hezký. To vám snad nemusím říkat. Ale já jsem tu byla jako dítě šťastná. Jenže teď mi připadá jako vězení. Mám pocit, že jsme tu jako v pasti, ze které není úniku. Já chci ven a chci jí pomoct!”

“Jenže tady jsme v bezpečí.”

“A co moje matka?”

Usmál jsem se na ni. “Jestli je vaše matka alespoň zčásti taková jako vy, Elvíro, pak myslím, že bude ve střehu. Navíc jste ji varovala.”

“Ano, varovala, jenže ona mě vůbec nebrala vážně! Copak jsem vám to neříkala?” osopila se na mě vyčítavě.

“Promiňte, ale na to vám nemohu odpovědět. Já si myslím, že vás brala vážně.”

“Ne, moje matka ne. Ona je realistka, nevěří na upíry. Jako jsem na ně nevěřila já. Jenže já jsem pochopila, že jsem se mýlila, protože mě k tomu přinutily okolnosti. Ale moje matka to nepochopí. Já ji dobře znám…” Zmlkla, protože se otevřely dveře a v nich stála Ricca.

Ve svém věku se pohybovala pomalu a vypadala zamyšleně, když šla k umyvadlu a napouštěla si vodu.

Pomaličku pila a pak poloprázdnou sklenici postavila.

“Tvá dcera ještě nepřišla domů,” řekla Elvíra. “Já vím.”

“Prosím tě, babi, víc toho neřekneš?” zadívala se na ni vnučka prosebně.

“Co ode mě chceš slyšet?”

“Například to, že si o ni děláš starost.”

Ricca si přitáhla židli a posadila se za mnou ke stolu. “Já si o svou dceru dělám velkou starost a vím i to, že oni už jsou na cestě k nám. Ta žena už vystoupila z minulosti a teď se bude mstít a my proti tomu nic nezmůžeme.”

“To víte jistě?”

“Ano, Johne,” řekla se zamyšleným úsměvem. “Já toho vím hodně.”

“Tak si to prosím nenechávejte pro sebe.”

Ricca si povzdechla. “A co mohu dělat? Do dlouho jsem se za nás modlila. Dnes se cítím si ná. Navázala jsem spojení a tentokrát jsem ne omdlela. Viděla jsem znovu ten černý mrak ‘ Ztlumila hlas.

“Tentokrát byl ještě černějs. a hustší než minule. Viděla jsem ho velmi dobře. Vznášel se mi nad hlavou, jako by mě chtěl zatlačit do

země.” Nervózně pohybovala rukama. “A viděla jsem ještě víc. Poznala jsem v tom mraku tvář.”

“Byla to ona?”

“Ano, Elvíro. Byla to Sarah Helen Robertsová Jenže už vypadala jinak než poprvé.”

“Jak jinak, babi?” Elvíra se posadila a zadívala se upřeně na babičku.

“Mnohem mladší, rozumíte?”

“Ne, já ne!”

“Já ano,” ozval jsem se. “Nebyla už tak stará a scvrklá, omládla.”

“Ano, byla úplně svěží,” šeptala stará paní. “A já jsem přemýšlela o tom, jak k tomu došlo.”

Na to jsem jí mohl odpovědět, ale raději jsem si to nechal pro sebe. Nechtěl jsem jim říct, že jediným důvodem může být jen to, že se napila čerstvé krve, protože jsem věděl od Suka, co se stalo ve skladišti. Získala nové síly a omládla, a to se mi vůbec nelíbilo, ale nedalo se na tom nic změnit.

Elvíra pokrčila rameny, podívala se na mě a řekla: “Možná by nám na to mohl odpovědět John.”

Hledal jsem vhodná slova, která by je příliš nevyděsila, když se ozval telefon.

“Kdo to může být?” zašeptala Elvíra a v jejím hlase znělo napětí.

“Vezměte to.”

“Moje matka?”

“Prosím…”

Elvíra šla k aparátu a po třetím zazvonění zvedla sluchátko, chvíli poslouchala a potom vykřikla: “Matka!”

Tak přece! Spadl mi kámen ze srdce, a když jsem se podíval na starou paní, viděl jsem, že i jí se ulevilo.

Nemluvili jsme a dívali se na Elvíru, která poslouchala a pomalu se uklidňovala. Dokonce se pousmála, když řekla: “Ano, mami, tady je všechno v pořádku. Už jsme se o tebe začínali bát.” Potom ještě chvíli poslouchala a položila sluchátko.

Zhluboka si vydechla a setřela si pot z čela. “Už je na cestě domů,” oznámila nám.

“Proč se tak opozdila?” zeptal jsem se.

Elvíra se opřela o židli. “Prý potkala kamarádku, a tak si zašly do kavárny a chvíli si povídaly. To se může stát, ne?”

“Ano,” zamumlal jsem. “To se může stát.”

Elvíře se moje odpověď nelíbila. “Něco se vám nelíbí, Johne?”

“Ne, tak bych to neřekl.”

“Nýbrž?” otázala se.

“Nebylo vám na hlase vaší matky něco nápadné, Elvíro? Zamyslete se nad tím. Nezněl jinak než jindy? Byl to stejný hlas, jaký vám volal před hodinou?”

“Kam tím míříte, Johne?”

“Chci jen, abyste se nad tím zamyslela a odpověděla mi. Nic víc.” Elvíra se zadívala do stolu a pak pomalu odpověděla: “Víte, když mi to tak říkáte, tak si opravdu najednou uvědomuji, že měla trochu

jiný hlas.”

“Jak jiný?”

“Mluvila pomaleji, jako by musela nad každým slovem přemýšlet.

To je u ní nezvyklé.” “Moc nezvyklé?” “Ano.”

“Pak se jí něco stalo,” zašeptala Ricca. “Já to věděla, vždyť se mi ukázal ten proklatý mrak a ta tvář!”

Elvíra zbledla. “Panebože,” zašeptala a obrátila se na mě. “Vy si to myslíte taky, Johne?”

Vyhnul jsem se přímé odpovědi tím, že jsem řekl: “Nedá se to vyloučit.”

Elvíra sepjala ruce a dívala se na ně. “Chcete říct, že nevylučujete to nejhorší?”

“Ano.”

“Ani to, že ji přepadli a udělali z ní upírku?” Přikývl jsem.

Elvíra byla zděšena. “To je šílené, Johne. Moje matka a upírka!

Jak… jak by mohla mluvit?”

“Vampýři mohou mluvit.”

Stará paní jen pokyvovala hlavou na znamení, že ví své.

Elvíra si ukryla tvář do dlaní a její hlas zněl tlumeně. “Vampýři mohou mluvit, vampýři mohou mluvit… vždyť jde o mou matku!” Ruce jí klesly do klína a já viděl, že má v očích slzy.

“Předpokládejme, že máte pravdu, Johne. Co můžeme dělat?”

“Počkat na ni.”

“A dál?”

“Probodnout ji kůlem, a tím ji vysvobodit.”

To však nebyla moje odpověď, tuto větu vyslovila Ricca. Její hlas zněl tvrdě a oba nás tím vyděsila. “Nedívejte se tak, teď nemůžeme brát na nic ohledy. Musíme ji zabít.”

“A kde?” zašeptala Elvíra sotva slyšitelně.

“Tady, dítě, doma! Já vím, že to zní krutě, ale nemůžeme se na nic ohlížet. Když tenkrát pohřbívali Sarah Helen Robertsovou, tak taky nemohli brát ohledy. Vampýři jsou nebezpeční, sají lidem krev a dělají z nich další vampýry. Kdybychom ji nechali, zažila bys na vlastní kůži, dítě moje, že i tvoje matka by nebrala žádný ohled na to, že jsme příbuzné. Ona už bude chtít jen jedno krev!”

“Ano, ano, ano!” křičela Elvíra a vyskočila, až se židle převrátila.

“Já už to teď vím!”

“Uklidni se, drahá!”

“Nechceš mi říct, jak?!”

“Pokuste se, Elvíro.” Zvedl jsem převrhnutou židli a postavil ji ke stolu. “Nikdo z nás teď nesmí ztratit nervy, ať je to jakkoliv těžké. Vaše matka se tu brzy ukáže, Elvíro, a my se na to musíme připravit a vyzbrojit.”

“Co chcete dělat?”

Usmál jsem se, i když to v této chvíli nebylo vhodné. Svou otázkou jsem obě ženy překvapil, “Nemáte rezervní klíč od bytu, který byste mi mohly dát?”

“Prosím?” otázala se Elvíra.

“Klíč od bytu, dítě,” opakovala Ricca.

“Ano, máme, ale nač ho potřebujete?” divila se Elvíra.

“Chci se někam schovat a ten klíč chci mít pro jistotu u sebe. Může se stát, že sem budu muset vtrhnout a zamknout byt zevnitř a nechtěl bych se zdržovat hledáním klíče.”

“Dej Johnovi ten klíč,” řekla Ricca. “Já mu věřím.”

“Vážím si toho. Jen si nemyslete, Ricco, že chci utéct. Chci jen, aby mě tu vaše vaše dcera neviděla, až vejde do bytu; tak se mohu dovědět co má v úmyslu.”

“Co má asi v úmyslu? Vypít nám krev!” řekla Elvíra a položila

přede mě klíč.

“Pravděpodobně, ale jak jistě víte, tak neru sama. Chci vyzvědět co nejvíc o člověku, který to všechno zorganizoval.”

“Je to Ruiz.”

“Ano, ale zatím toho o něm vím moc málo a o jeho záměrech vůbec nic. Je možné, že vaše matka něco řekne, pokud se z ní opravdu stala upírka.”

Elvíra kroutila hlavou. “Co to povídáte Johne? Jak chcete donutit upírku, aby mluvila?”

“To prosím nechte na mně. Mám v tom už jisté zkušenosti.”

Ricca položila vrásčitou ruku vnučce na paži. “Elvíro, prosím, nepleť se mu do jeho práce.”

“No dobře. Jsem jen strašně rozrušená.”

“To zase přejde,” snažil jsem se ji uklidnit a zvedl jsem se k odchodu. “Ještě je naděje.” Strčil jsem si klíč do kapsy. Nejlepší bude, když se schovám do vašeho pokoje, co vy na to, Ricco? Dovolíte mi to?”

“Ale ovšem.”

“Tak já vás tu teď nechám o samotě.”

V té chvíli zazvonil zvonek u dveří. “Bože!” vydechla Elvíra. “To je asi ona. “Co mám dělat?”

“Otevřte jí a tvařte se, že o ničem nevíte.” “To se vám snadno řekne, Johne.” Mrkl jsem na ni. “Nebojte se, jsem nablízku.” Elvíra šla otevřít…

Rychle jsem zmizel v pokojíku. Nechal jsem dveře pootevřené, abych slyšel, o čem se bude vedle mluvit. Chtěl jsem se co nejvíc dovědět a zároveň si ponechat možnost rychlého zásahu, pokud to bude nutné.

V pokojíku voněla svěcená voda. Malou nádobku s ní jsem objevil vedle oltáře. Svíčky byly sfouknuté a oknem se do pokojíku plížila tma.

Ricca zůstala sedět u stolu. Její vnučka stála u dveří a chystala se otevřít své matce. Já byl ve střehu. Byl jsem přesvědčený o tom, že už patří k druhé straně. Neřekl jsem to úplně otevřeně, ale byl jsem přesvědčen o tom, že mi Ricca rozuměla.

Elvíra otevřela dveře a já jsem slyšel, jak říká: “Konečně, mami, už na tebe čekáme.” Ustoupila stranou, aby mohla Anita vejít do pokoje, a já ji poprvé uviděl.

Všiml jsem si nápadné podoby mezi matkou a dcerou.

Pozorně jsem ji sledoval. Věděl jsem ze zkušenosti, jak se vampýři pohybují. Jejich chůze není taková jako u lidí. Mají v sobě cosi číhavého, jako by se neustále připravovali ke skoku na svou oběť.

Elvíra zavřela dveře od bytu.

Její matka se na chvíli otočila obličejem ke mně a mně neunikl úsměv, který jí přelétl po tváři. Ano, je to upírka, poznal jsem to, i když měla zavřená ústa a zuby jí nevyčnívaly ven.

“Neposadíš se, mami?”

“Ano, hned,” pravila Anita a sundala si šátek z hlavy a položila ho na komodu.

“Tak tys byla na kus řeči s kamarádkou v kavárně, mami?”

“Ano.”

“A s kým?”

“S Juanou Di Santos.” “Tu neznám.”

“Já vím.” Anita odpovídala stručně a přešla ke stolu, odkud ji nedůvěřivě pozorovala její matka

Ricca. Stará paní z ní nespustila oči. Anita se posadila a položila ruce na stůl. Elvíra zůstala stát v bezpečné vzdálenosti a byla ve střehu. Všimla si, že matka opravdu není jako jindy. Elvíra měla husí kůži, která nechtěla zmizet.

Matka s dcerou se vzájemně měřily. Jako první promluvila Ricca.

“Víš, Anito, co je dneska za den? Vzpomínáš si, co jsem ti říkala?”

“Jistě, ta tvoje obehraná historka o nenávisti mezi rodinami Marquezových a Ruizových kvůli té Sarah Helen Robertsové.”

“Správně.”

“Ještě stále tomu nevěříš?” zeptala se Ricca. “Ted už ano.”

“Já to vím, dcero, a moc mě to kvůli tobě mrzí.” Do očí jí vstoupily slzy a kutálely se jí po tvářích. Chtěla vzít Anitu za ruku, ale ta ji rychle stáhla. “Je mi to strašně líto, Anito, nepředpokládala jsem, že tě to postihne jako první z naší rodiny.”

“Co tím chceš říct?”

“Myslela jsem si, že to budu já. Bylo by to logické. Byla jsem tehdy u toho, jak víš, i když jako malá holčička.”

“Ano, vzpomínám si,” řekla Anita. “Mluvila jsi o tom dost často.

Ale neboj se, mami, i na tebe dojde. I na Elvíru.”

A bylo to venku. Anitě se při posledních slovech změnil hlas. Byl zlý a zněl v něm triumf.

Pootevřel jsem dveře víc, abych měl lepší přehled. Uviděl jsem Anitu, jak sedí v mírném předklonu u stolu proti Ricce. Působila dojmem, jako by chtěla po matce skočit a zakousnout se jí do hrdla.

Pak se znovu ozvala Elvíra. “Co jsi to říkala, mami? Co…?”

“Hned uvidíš.”

Anita se přestala přetvařovat. Ohrnula horní ret a vypadala jako vlčice, která cení zuby. Dva dlouhé špičáky jí v tu chvíli vyčnívaly z úst a z hrdla jí vyšel syčivý zvuk doprovázený temným zavrčením.

Byla to typická, mrtvolně bledá vampýrka, jaké jsem již viděl mnohokrát.

Zatím jsem ještě vyčkával, zda neprozradí něco o plánech těch druhých.

Ještě se nic nedělo.

Matka s dcerou se na sebe dívaly.

Obdivoval jsem starou paní, která na rozdíl od vnučky zachovala pevné nervy. Elvíra ustoupila ke zdi a zakryla si tvář rukama, jako by nechtěla vidět, co se stane, ale přitom se dívala mezerami mezi prsty.

“Já to věděla,” řekla Ricca. “Nejsem překvapená. Dnes je den osmdesátého výročí její smrti, den naplnění její hrozby. Věděla jsem, že jí neuniknu, a jsem připravena.”

Anita ji neposlouchala. Ji už poháněla jen vlastní žízeň po krvi.

“Potřebuji krev,” zašeptala. “Vaši krev a brzy i vy budete žíznit po krvi jiných. Ten nekonečný koloběh se dal do pohybu. Je to tak báječné. Měly bychom se radovat a jásat, protože brzy nás bude mnoho a náš počet se bude neustále rozrůstat.”

Ricca ji poslouchala a jen podle chvění rtů bylo vidět, že se bojí. Ale slzy z očí už jí zmizely. “Já to věděla. Všechno jsem dávno věděla…” šeptala přidušeným hlasem.

“Nejdříve chci tvoji krev, potom krev své dcery!”

“Ne! Ne! Ne!” křičela hystericky Elvíra. Tiskla se ke zdi a neodvažovala se pohnout. “To se nesmí stát! Já nechci, nedám ti svou krev, slyšíš! Nedám!”

“Ale dáš!” Anita k ní jen obrátila hlavu a pohrdavě se usmívala.

Stará paní se pokusila využít okamžiku, kdy jí dcera nevěnovala pozornost. Rozepnula si knoflík u šatů.

Viděl jsem to, ale nevěděl jsem, co pod nimi má. Ale když jsem u oltáře nenašel kříž, předpokládal jsem, že si ho schovala pod šaty.

Jenže Anita něco tušila a rychle se k ní zase otočila.

Bleskurychlým pohybem se natáhla přes stůl po matce.

Ricca nemohla nic dělat.

Anita ji uchopila, zvedla ji ze židle a shodila ji na podlahu.

“To nesmíš!” křičela Elvíra.

Chtěla po ní skočit, ale Anita se k ní obrátila a vycenila na ni své dlouhé špičáky.

Ricca ležela na koberci a tiše sténala. Už se nepokoušela bránit. V tu chvíli Elvíra zvolala mé jméno.

Ale to už nemusela, protože v tu chvíli, kdy Ricca upadla, otevřel jsem dveře dokořán. Elvíra mě hned neviděla, protože dveře byly ve stínu. Teprve když jsem vběhl do světla, uviděla mě a s úlevou si povzdechla.

I Anita mě uviděla a přestala si všímat matky. Překvapeně se na

mě zadívala.

A uviděla posvěcený stříbrný křížek v mé ruce…

Na to jsem čekal. Přestože jsem své povolání vykonával už poměrně dost dlouho, pokaždé jsem vychutnával reakci upírů na stříbrný křížek. Jestli na ně něco působilo naprosto pustošivě, pak to byl právě posvěcený kříž, jehož účinkům se nemohl rovnat ani dubový kůl, česnek či svěcená voda.

Anita stála ochromená ve světle lampy a já viděl její bledý obličej s propadlými tvářemi.

A četl v něm strach!

Strach z mého křížku, nikoliv ze mě. Bylo vidět, že si uvědomuje, že to není jen tak obyčejný křížek, nýbrž něco zcela výjimečného.

Přeběhl jsem ke dveřím od bytu a zamkl je. V běhu jsem zavolal na Elvíru: “Vy se postarejte o babičku, vše ostatní nechte na mně!”

“Ale…”

“Prosím!”

Poslechla a obešla mě obloukem, jako by se mě bála.

Ale to mi nevadilo, můj zájem patřil vampýrce. Zcela jistě nepočítala s tím, že její první pokus dostat se k čerstvé krvi takhle ztroskotá. Ani nepomyslela na to, že by mě mohla napadnout, takový strach měla z křížku.

Přiskočil jsem ke stolu a odstrčil ho o kus dál, abych si udělal prostor.

Anita přede mnou ustupovala.

Podle toho, jak se rozhlížela, jsem poznal, že přemýšlí o útěku.

Jenže síla vycházející z křížku ji ochromovala.

Když jsem k ní pokročil, ustupovala.

Jenže daleko ustupovat nemohla, měla totiž za zády kuchyňskou linku.

“Máš smůlu, já jsem silnější,” zašeptal jsem a učinil další krok k

ní.

Anita ucouvla a narazila při tom do starého sporáku. Zlostně

vykřikla a chytila se kovové tyče po obvodu sporáku.

Dopřál jsem jí času, aby pochopila, že je bezmocná. Její tvář teď byla pokřivena hněvem a očima pátrala po nějakém předmětu, který by jí posloužil za zbraň proti mně.

Rukou za zády šátrala ve dřezu a když tam nic nenašla, sáhla na rukojeť zásuvky a otevřela ji.

Slyšel jsem, jak zacinkaly příbory, a bylo mi jasné, co má v úmyslu. Vyznala se ve své kuchyni a věděla, kde jsou nože. Našla velký kuchyňský nůž se širokým ostřím. Pronikavě se zasmála, zvedla ruku s nožem a bodla.

Ale byla ode mě příliš daleko, než aby mi mohla ublížit. Blížila se ke mně a přestala dbát o křížek.

“Stůj!” vyzval jsem ji.

Ale ona místo toho znovu bodla.

Uskočil jsem.

Mohl jsem ji pochopitelně už dávno zabít, ale já ji chtěl ještě chvíli živou. Když se po mně znovu ohnala, zvedl jsem proti ní židli. Nůž se ke mně blížil z boku. Některá z obou žen vykřikla, ale mně nehrozilo žádné nebezpečí. V pravou chvíli jsem židli nastavil proti noži a jeho čepel se zabodla do zadní strany sedadla.

Nemrtvá mohla nůž snadno vytáhnout, ale já to nepřipustil.

Prudce jsem židli mrštil proti ní.

Upírka ztratila rovnováhu a židle ji přirazila ke kuchyňské lince.

Otočil jsem židlí tak, že měla jednu nohu pod bradou.

Hlava se jí zvrátila dozadu, něco křuplo a z ruky jí vypadl nůž, který jsem odkopl.

Teď jsem ji měl odzbrojenou. Zato já měl svůj křížek.

Stál jsem proti ní a jí nezbývalo nic jiného, než se na něj dívat, a to ji ochromilo úplně. Stála proti mně jako solný sloup.

Slyšel jsem její sípavý dech a vnímal, jak Ricca za mnou drží Elvíru, která přispěchala, aby viděla, co s matkou udělám. “Nepleť se de toho!” slyšel jsem ji říkat. “On už si s ní poradí

A měla pravdu. Začínal jsem si té devadesátileté stařeny vážit. Ale teď jsem musel skoncovat s Anitou.

Získal jsem výhodu a ona si toho byla dobře vědoma. Její ústa byla pootevřená a z koutku jí vytékala páchnoucí slina.

“Ty víš, že jsi prohrála, Anito. Jsi nemrtvá a neunikneš síle, která se skrývá v křížku v mé ruce. Zabije tě dřív, než ses stihla zakousnout svými zuby do krku první oběti.”

Určitě mi rozuměla, ale nedala to najevo. Zůstala chladná a mlčenlivá.

“Kdo za tím stojí? Kdo tě změnil ve vampýrku? Radil bych ti, abys mluvila.”

Chraplavě se zasmála. “To ona. Vrátila se.”

“Sarah Helen Robertsová?”

“Ano.”

“Kde ji najdu?”

“Ona si tě najde sama. Nemusíš ji hledat. Přijde si pro tvou krev.”

“Na nic jiného nečekám a už se na ni těším.” “Vážně?”

“Ty mě k ní zavedeš, Anito. Rozumíš?”

Rozuměla, ale neodpověděla. Zřejmě přemýšlela, jakou past na ni chystám.

“Nerozmýšlej se moc dlouho!” varoval jsem ji. “I moje trpělivost má svou mez a můj křížek už se na tebe těší.”

Anita vyplázla šedivý a splihlý jazyk. I z něho jí vampýrka vysála všechnu krev. Odvedla dokonalou práci. Pak jazyk zase zmizel v ústech, ale chvíli trvalo, než odpověděla. “Není odtud daleko. Čeká na mě s ostatními.”

“Kde?” “Nedaleko.” “Doveď mé tam!”

“Johne, copak vás už unavil život?” křikla na mě Elvíra. “Vždyť ona vás láká do pasti, copak to nevidíte?”

“Nech ho, dítě!” napomínala ji Ricca.

“I kdyby to byla past, zabiju dvě mouchy jednou ranou. Sarah Helen Robertsová je přece stejně důležitá jako vaše matka.”

“Já se zblázním,” zašeptala Elvíra. “Já tomu nemohu uvěřit. To

přece nemůže být pravda!”

Ale mýlila se. Byla to holá skutečnost a já jsem se chtěl dobrat nějakého výsledku. “Půjdeš přede mnou a zavedeš mě k ní,” řekl jsem Anitě. “Budeš se tvářit, jako by všechno dopadlo tak, jak jste předpokládali. Mysli na to, že mám v ruce křížek. Kdybys mé chtěla podvést, stačí se té jen dotknout a ty se rozpadneš v prach. Rozuměélas?”

“Ano.”

“Dobrá, tak běž. Pěkně pomalu, žádné prudké pohyby.” O kousek jsem ustoupil a nespouštěl ji z očí.

Můj plán měl přirozeně svá rizika. Vycházel jsem z toho, co mi řekl sir Powell. Ty dvě nebyly samy. Stál za nimi Ruiz a ten je bude zuby nehty bránit.

Anita šla ke dveřím od bytu. Její matka s dcerou stály bokem. Ricca musela Elvíru podpírat protože ta nebyla schopná srovnat se s tím, co se jí odehrávalo před očima, a celá se otřásala pláčem.

Ricca vypadala klidné.

Když se na ni Anita zadívala, pokřižovala se, a to u Anity vyvolalo zlostnou reakci doprovázenou výkřikem.

Strčil jsem ji dlaní do zad. “Běž dál a zapomeň na krev svých bližních.”

Tiše se zachechtala, ale šla. Když jsme stáli u dveří, vtiskl jsem jí klíč do ruky. Její kůže byla suchá jako pergamen.

Zaváhala.

“Dělej!”

Dávala si na čas, ale teď už jsem neměl kam spěchat. Odemkla.

Byl jsem ve střehu, protože jsem počítal i s tím, že na ni její pomocníci čekají na chodbě. Ale nestalo se.

Vyhlédl jsem do chodby a zjistil, že je prázdná. Pro začátek jsem byl spokojen. Před odchodem z bytu jsem se ještě ohlédl.

Ricca mi pokývla na rozloučenou a dokonce se dokázala usmát.

Elvíra stála se skloněnou hlavou a čelem se opírala o babiččino rameno. Neměla zdaleka tu vnitřní sílu co její babička. Očividné jí moc nechybělo do nervového zhroucení. Ale raději to, než aby po nocích jako upírka sháněla oběti.

Anita se zastavila u schodů s rukou na zábradlí.

“Běž dál!” poháněl jsem ji.

A ona poslechla. Dokonce zrychlila krok. Zdálo se mi, jako by jí s každým schodem přibývalo sebevědomí, a to se mi nelíbilo. Ze zkušenosti jsem už věděl, že upíři se nevzdávají snadno.

Bohužel jsme museli jít po schodech, protože dům žádnou jinou možnost neskýtal. A tak jsem musel počítat i s tím, že se otevřou dveře od jiného bytu a někdo vyjde ven a toho by mohla Anita využít a udělat si z takového člověka rukojmí.

Ale naštěstí mě taková smůla nepotkala.

Osud mi zatím nahrával. Konečně jsme stáli na chodbě před domovními dveřmi.

“Teď vyjdeme ven,” řekl jsem jí. “Doufám, že víš, kam mě máš dovést. Kde je Sarah Helen Robertsová?”

“U domu.”

“Kde přesně?”

“Na zadním dvoře.”

“Tak jdeme.”

Anita vykročila dlouhými kroky, které se rozléhaly setmělou a prázdnou chodbou. U domovních dveří se zastavila a chtěla je otevřít.

“Ne tak rychle, pěkně pomalu!” okřikl jsem ji. Zasmála se a opatrně otevírala.

Do obličeje se mi opřel studený vzduch, který odvanul pach, jaký obvykle v tak starých domech bývá. Vyšli jsme rovnou na zadní dvůr.

Když jsem sem přijel, bylo ještě světlo, a tak jsem se tu stačil důkladně porozhlédnout. Ale teď vypadalo všechno jinak. Soumrak všechno přikryl. Rozhlížel jsem se, kam se asi mohla ta stará vampýrka ukrýt. Mohla najít úkryt všude, třeba i v kontejneru.

Znovu jsem strčil Anitu do zad. “Zaveď mě rovnou k Sarah Helen Robertsové!” přikázal jsem jí.

Nebránila se. Jak jsme procházeli dvorem, vznášelo se nám nad hlavami světlo z oken.

Snažil jsem si vybavit vzpomínku, jak to tady vypadalo při mém

příjezdu odpoledne. Můj šestý smysl mi říkal, že je tu něco navíc.

Ale co?

Díval jsem se Anitě přes rameno a uviděl siluetu nějakého hranatého předmětu se dvěma lesklými plochami vpředu.

Skla předních světel! Auto!

Dodávka s krytou nákladní plochou. Ideální úkryt. Zahlédl jsem pohyb na straně spolujezdce. Někdo stáhl okénko.

To pro mě bylo varování na poslední chvíli. Pak se ozvaly výstřely!

Sarah Helen Robertsová byla sytá!

Seděla si spokojené vzadu a oba muži v kabině se o ni nemuseli starat. Čekali na Anitu Marquezovou, která trvala na tom, že půjde navštívit svou rodinu. Nedala se zadržet ani starou vampýrkou.

“Přestává se mi to líbit,” řekl Ruiz. Nervózně při tom pohyboval rukama.

“Co se vám nelíbí, šéfe?” “Že je tam tak dlouho.”

Perez se zasmál. “Asi tam má práci. Jsou tam dvě ženy a to chvíli trvá, než jim vypije krev.”

Ruiz vrhl na svého pomocníka pátravý pohled. “Tak ty myslíš, že to udělá?”

“Ano. Je silná. Silnější než člověk. Nechtěl bych se jí dostat do rukou, a to už jsem ledacos zažil, šéfe.”

“To vím.”

“Když si uvědomím, že bych ji nedokázal zabít ani jednou zbraní, tak mě z toho mrazí.” Podíval se přitom na svůj revolver, který si pro jistotu položil na stehna, aby se v případě potřeby nemusel dlouho zdržovat.

“Musel bys mít náboje z posvěceného stříbra,” řekl Ruiz. Perez přikývl. “Vy se nebojíte, šéfe?”

“Jich dvou?”

“Ano.”

“Proč bych se jich měl bát?”

Perez pokrčil rameny. “Třeba dostanou jednou chuť i na naši krev.

Jsou obě pěkné nenasytné.”

Přerušil ho Ruizův smích. “Jen se neboj, kamaráde, my to zařídíme tak, aby měly pořád dost. Každý další vampýr je novým článkem v našem plánu. Ne ne, nemusíš se bát. Ty dvě Patří k nám a my zase k nim, i když ti to možná Připadá divné.”

“Doufám, že se nemýlíte.”

Čekali dál a začínali být nervózní. Stále častěji se dívali na hodinky a potom zase ke vchodu do domu, kde by se měla objevit Anita Marquezová.

Ale ona nešla.

Čas od času někdo rozsvítil na chodbě. Ale bohužel to nikdy nebyla Anita. Zjistili, že Sarah Helen začíná být také neklidná.

Chodila sem a tam jako tygr v kleci. Její chůze se přenášela na auto v podobě vibrací. Perez otočil hlavu dozadu, i když nemohl nic vidět. “To se mi nelíbí. Naše kamarádka začíná být neklidná. Já nechci přijít o svou krev.”

“Ještě počkáme,” řekl Ruiz.

“Budeme muset, šéfe.”

Ruiz už byl taky nervózní. Utřel si zpocené ruce do nohavic. V duchu se ptal, zda mu celá tahle záležitost nepřerostla přes hlavu. Doufal, že ne. Byl to přece jeho plán, jak získat ještě větší moc.

Vtom do něj Perez strčil.

“Šéfe, tam! U dveří!”

Vytrhl Ruize z přemýšlení a ten se okamžitě vrátil do reality.

U dveří stály dvě postavy. Bohužel byly ve tmě. Přesto bylo možné rozeznat, že z domu vyšla žena a za ní muž. To Ruize překvapilo. “Anita šla domů sama, Perezi, tohle nemůže být ona.”

“Ale ano, šéfe, je to ona!” Perez stáhl okénko, aby jeho šéf mohl vyhlédnout ven.

“Sakra, máš pravdu,” řekl Ruiz.

“Vždyť to říkám. Ale šéfe, ten chlap za ní se mi nelíbí.” Perez vzal revolver do ruky. “Mně to připadá, že Anitu ohrožuje.”

“Upírku?”

“Přesně tak. Já vám říkám, že ji ohrožuje.” “Tak ho zastřel.”

Přesně na to Perez čekal.

Výstřely zapráskaly do ticha. Viděl jsem, jak se z okénka zablesklo, ale to už jsem ležel na zemi a plížil se pryč ze střelné dráhy směrem k domovní zdi, kde byla tma a kde jsem se mohl schovat za popelnice.

Narazil jsem do zdi a skočil za popelnici.

Chlap v autě ještě stále střílel, ale střely dopadaly dost daleko. Některé z nich se odrážely od zdi nazpět. Přikrčil jsem se za popelnici a krátká pauza ve střelbě mi umožnila vytáhnout berettu.

Vtom jsem zaslechl motor dodávky. Současně prořízly tmu dva reflektory.

Anita Marquezová doběhla k autu, protože jí střelba nemohla ublížit a ocitla se ve světle čelních reflektorů.

Na okamžik zůstala stát.

Připadala mi zmatená.

Přikrčil jsem se a zamířil. Mohl jsem ji střelit do zad, ale za ní byla dodávka, která prudce vyrazila dopředu a jela přímo na ni.

Zareagovala jako živý člověk. Bylo to směšné, protože natáhla ruce před sebe, jako by chtěla auto zadržet.

Ale to samozřejmé nemohla.

Auto najednou vyrostlo těsně před ní a pak do ní narazilo. Levý blatník ji vyhodil do vzduchu, tělo se obrátilo a dopadlo na zem.

Chtěl jsem po autě střílet, ale pak jsem si uvědomil, že bych jen plýtval municí. Musel bych mít velké štěstí, abych zasáhl pneumatiku, a takový čarostřelec jsem zase nebyl.

Auto vjelo do úzkého vjezdu, od jehož zdí se odrážel hluk motoru, a pak bylo pryč.

Neviděl jsem už ani červená zadní světla, ale viděl jsem Anitu. A slyšel křik lidí z oken Přivolal je hluk výstřelů a motoru.

Ti, kdo včas otevřeli okna, mohli přihlížet dramatu, které se odehrálo mezi mnou a vampýrkou.

Člověk by po takové srážce zůstal ležet přinejmenším se zraněním. Ale vampýrce to neublížilo. Anita se zvedla a chtěla využít tmy, aby se někde schovala, a pak mi unikla. Možností tu bylo jisté dost.

Nešlo jí už o mou krev. Ted bylo lepší se někde ukrýt. V průběhu noci se jí ještě naskytne dost příležitostí najít si oběť. A tomu jsem chtěl zabránit. Proto jsem se rozběhl za ní.

Anita byla přece jen poněkud oslabená tím nárazem, a tak nebylo

těžké ji dohonit. Slyšela mé kroky a v běhu se prudce obrátila.

Tentokrát mě napadla!

A tím mě překvapila. Kopla mě do břicha. Byla to rána, jako když kopne kůň. Vyrazilo mi to dech a na okamžik se mi před očima rozmazala otevřená ústa s dlouhými upířími zuby. Instinktivně jsem se zkroutil a chytil se za břicho.

A to jsem neměl, protože ona na mě skočila.

Uhodila mě pěstmi do zad a já padl na kolena. Bolest mě ochromila, ale ještě zdaleka to nebyl můj konec. Levou rukou se mi podařilo zachytit ji za kabát. Prudce jsem trhl a ona upadla.

Dopadla na záda, zavrčela jako šelma a okamžitě vyskočila na nohy. Ale to už jsem byl zase plně při smyslech.

A tentokrát jsem vystřelil.

Nemohl jsem ji na tak krátkou vzdálenost minout.

Neviděl jsem, kam ji střela zasáhla, viděl jsem jen, jak to s ní trhlo.

Padla na zem, chvíli sebou škubala a pak zůstala ležet na břiše a nehýbala se.

Pro přihlížející lidi jsem ji zastřelil, ale ve skutečnosti jsem ji zachránil před neblahým osudem a je ochránil před nebezpečím, že by z nich Postupně nadělala upíry.

Byl jsem spokojený a zastrčil jsem berettu do Pouzdra.

Když jsem se obrátil, viděl jsem, že se u domovních dveří sešel dav čumilů.

Někteří dokonce měli zbraně, a když jsem schoval pistoli, troufli si ke mně blíž.

Pro jistotu jsem ji zase vytáhl a pokývl širokoramennému mulatovi. Měl na sobě jen tričko a proužkované kalhoty. Upustil železnou tyč a zvedl ruce nad hlavu.

“Umíte číst?” zeptal jsem se ho.

Přikývl.

“Toto je služební průkaz Scotland Yardu. Jsem policista. Řekněte to ostatním a postarejte se, aby se vrátili do svých bytů.”

“Ano, pane, já to zařídím.”

A opravdu to zařídil a já se mohl postarat o Anitu. Obrátil jsem ji na záda a pátral po otvoru způsobeném kulkou.

Našel jsem ji v hrudi, ale kolem rány nebyla ani kapka krve. Zavřel jsem jí oči a uvědomil si. že to byl jen částečný úspěch. Mnohem nebezpečnější upírka byla stále ještě volná, a to bylo velmi zlé.

Budu ji muset hledat stejně jako Ruize a jeho pomocníka. Už jsem

věděl, že umí dobře zacházet se zbraní.

Po dvoře se rozběhl kužel světla, uslyšel jsem kroky a otočil se. Blížily se ke mně dvě ženy.

Elvíra držela v ruce svítilnu a podpírala babičku. Obě zůstaly stát, když kužel světla ozářil postavu na zemi. Svítil jí přímo do tváře a činil j1 ještě bledší.

“Ona už nevstane, že?”

“Správně, Ricco. Vysvobodil jsem ji.”

“Stříbrným nábojem?”

“Ano.”

“Tak to bylo lepší. Myslím, že bych nesnesla vidět svou vlastní dceru proklatou kůlem u svých nohou. Ne, to by bylo příliš kruté.”

Nakonec se rozplakala a já to chápal.

Zato Elvíra stála jako socha. Pohled upřený do dálky, nevnímala okolí.

“Tak vy jste to udělal, Johne. Nevyčítám vám to, protože jste nás tím zachránil prozatím. Víte, proč říkám prozatím, že?” promluvila Ricca.

“Jistě. Naše hlavní sokyně mi utekla. Jeden z jejích pomocníků po mně střílel.”

“Slyšely jsme výstřely až v bytě. Co budete dělat?”

“Na to mohu odpovědět jen to, že budu Sarah Helen Robertsovou hledat.”

“Ano, hledejte ji. Ale nezapomínejte, že má ochránce!”

“Ani já nebudu sám.”

“Ne? A kdo vám bude pomáhat?” zeptala se.

“Můj přítel a kolega Suko už by tu měl být. Jestli co nejdřív nepřijede, budu muset na tu výpravu sám.”

“Suko?” zeptala se Elvíra.

“Ano, je to Číňan. Skvělý bojovník, ovládá orientální bojové techniky a…”

Na dvůr znovu dopadl kužel světla. Tentokrát z auta, které vjelo do vjezdu. Byl to Suko. Vjel do dvora, zabrzdil a vyskočil z auta hned, jak nás uviděl. Na nic se neptal, podíval se na mrtvolu, pak na nás a řekl: “Umím si představit, co se tady stalo.”

“O jednu nemrtvou méně.” Představil jsem mu Riccu s Elvírou a stručně ho seznámil se situací.

“Dobře,” necháme odvézt mrtvolu a pak se vydáme k Ruizovi.

Víš, kde bydlí?” “Ne!”

“Ale já ano,” řekla Elvíra. “Já to vím a zavedu vás tam.”

“Vy chcete jet s námi?” divil jsem se.

“Ano!” odpověděla a na očích jí bylo vidět, že je pevně rozhodnutá. Ztratila jsem matku jejich vinou. Sám jste to viděl. Chci být u toho, až dopadnete vraha mé matky a zabijete ho.”

Jasná slova, ke kterým nebylo co dodat. Elvíra ale čekala naši odpověď. “Souhlasíte?”

Suko i já jsme přikývli.

“Jestli teď ztratíme nervy, tak to špatně dopadne.” Tu větu vyslovil Jorge Ruiz, když vystoupil z kabiny a šel otevřít dveře nákladního prostoru.

“Dobře to dopadne, šéfe.”

Ale Ruiz ho neposlouchal. Díval se, jak vampýrka vystupuje z auta.

Ze svědků nemuseli mít strach. Byly pro to tři důvody. Za prvé byl pozemek velký a hustě zarostlý, za druhé byl vjezd do garáže bokem a za třetí dal Ruiz personálu volno. Byli s Perezem sami.

Vampýrka vystoupila ze tmy dodávky. Když byla venku, zatvářila se spokojeně, protože i venku už se setmělo. Navíc se nebe potáhlo mračny, která přikryla hvězdy. Takové noci měli upíři rádi. Aby byla dokonalá, musel by být ještě měsíc v úplňku. Teď bylo ale vidět jen půlměsíc.

“Tady teď budeš bydlet,” řekl Ruiz, který na chvíli zapomněl, koho má před sebou, a podal Robertsové ruku a poprvé ucítil její kůži. Představoval si, že bude suchá jako pergamen. Ale mýlil se. Připadalo mu, že je vláčná a jaksi oteklá. Možná to bylo tím, že vypila tolik krve.

Rychle odtáhl svou ruku a rozpačitě se usmál. “Půjdeš se mnou?” Nemrtvá stála a rozhlédla se, jako by ho neslyšela.

Ale daleko neviděla, protože stromy byly sice ještě bez listí, ale tak hustě vedle sebe, že tvořily přirozenou bariéru proti zvědavcům. Dům se krčil za nimi. Byl to bungalov. Ze střechy trčely dvě antény a komín. Garáž byla bokem od domu a dalo se z ní projít do domu, ale to Ruiz nechtěl.

Dálkovým ovladačem spustil garážová vrata dolů a ukázal opačným směrem. “Půjdeme hlavním vchodem. Chci ti ukázat svět, který jsem pro tebe přichystal.”

Sarah Helen Robertsová neodpovídala. Šla po Ruizově boku a ten nedokázal popsat, jak se v její blízkosti cítí. Cítil napětí i zadostiučinění a zároveň strach z toho, že budou vypátráni, protože po sobě zanechali mnoho stop. Teď se budou muset chvíli držet stranou, než se všechno uklidní. Auto zítra Perez odveze na původní místo, kde je ukradl.

Zatím ho policie nikdy nedopadla. Tentokrát se o to nebude ani pokoušet, tenhle případ je příliš neuvěřitelný. Nikdo z nich by nevěřil, že převáželi po Londýně vampýrku, která je už osmdesát let mrtvá. Takže mají čas.

Jednoho člena Marquezovy rodiny už dostali. Ti další přijdou na řadu později. Teď je důležité, aby tu Sarah přenocovala. Byl to dobrý úkryt.

K bungalovu patřila také velká zimní zahrada s exotickými zvířaty. Poletovali tu papoušci a andulky, kteří se tu cítili jako doma v tropech. Ruiz tu nechal vybudovat jezírko a byl velmi pyšný na ryby v něm. Kdo se mohl pochlubit tím, že doma chová piraně? Byly divoké a žravé. Přesně tyto vlastnosti miloval Ruiz i na lidech. I v lidském životě zvítězí ten, kdo je silnější a krutější. Jorge Ruiz byl jako piraňa a nelitoval toho. Jinak by to v životě tak daleko nedotáhl.

Zůstal stát přede dveřmi do bungalovu. Poslal Pereze napřed, aby rozsvítil tlumené osvětlení, které by vampýrku nerušilo.

Dveře nebyly zamčené. Ruiz je otevřel a zavolal Pereze.

“Jsem tady, šéfe.”

“Je všechno v pořádku?”

“Ano, všechno jsem zkontroloval, Nikdo tady není, jsme sami.

Můžete dál.”

“Výborně.” Ruiz se obrátil k Sarah a řekl jí: “Můžeš dál.” Vešla dveřmi do přítmí a Ruiz si ji mohl dobře prohlédnout.

Byl tak překvapený, že od ní málem uskočil. To už nebyla ta zaprášená hromádka vyschlé kůže, kterou jeho muži vytáhli z hrobu v Jižní Americe. Stačilo, aby se dvakrát napila lidské krve, a rozkvetla jako růže. Kdo ji neznal, považoval by ji za ženu v

nejlepším věku, za krásnou a kvetoucí ženu, která si každého muže mohla omotat kolem prstu.

Takové myšlenky probíhaly Ruizovi hlavou. Musel si tvrdě připomenout, kdo je.

Že to není žena v běžném slova smyslu, ale upírka s exotickým kouzlem. Měla husté vlasy, obličej evropského typu, nebylo v ní nic, co by naznačovalo indiánský původ. Plná ústa, tmavé oči, rovný nos s mírně rozechvělým chřípím a když si sundala plášť, mohl vidět ženské tvary její postavy. Ruiz polkl. Díval se, jak si Sarah vjela rukama do vlasů a čechrala je jako hřívu. Byly to tmavé vlasy, ale mezi nimi probleskovaly Prameny různých odstínů, od hnědé po světlé. A uměla mluvit.

“Kam mě chceš strčit?” zeptala se.

Ruiz zavřel dveře. “Nechal jsem tu zřídit tropickou zahradu, kde najdeš ptáky i zvířata.”

“Jaká?”

“Třeba hady.”

“Aha. Co ještě?”

Ruiz se rozpačitě usmál. V jezírku jsou ryby Malé, ale nebezpečné.” Zamnul rukama. “Piraně. Nechal jsem je dovézt. Mám je rád, obdivuji je, a proto jsem je chtěl mít nablízku. Myslím, že tobě o nich nemusím nic říkat.”

“Jistě, já je znám.”

“To je dobře. Nepůjdeš dál?”

Vampýrka zůstala stát a řekla: “Doufám, že jsi nezapomněl na to, proč jsem tady.”

“Jestli myslíš Marquezovy, tak nemusíš mít strach. Nezapomněl jsem. Tvoje pomsta je i mojí pomstou.”

“Výborně.”

“Ale budeme muset chvíli počkat. Musíme jednat v utajení. Víš, doba se změnila. Svět se změnil za těch osmdesát let. Toto už není Anglie, odkud jsi tehdy utekla do Peru. Chvíli ti potrvá, než si na to zvykneš.”

Mlčky ho poslouchala a když skončil, řekla: “Jenže já si pro ně půjdu už zítra v noci, rozumíš!”

“Rozumím.”

“Tak na to nezapomeň!”

Ruizovi bylo jasné, že to se Sarah nebude tak jednoduché a že nemá smysl se s ní o tom teď přít. Navrhl jí, že ji doprovodí do zahrady.

“Jak chceš,” řekla.

Ruiz šel napřed. Nemusel projít celým domem, aby se dostal do zimní zahrady. Nechal postavit novou spojovací chodbu v přístavbě, která tam vedla přímo. Chodba končila širokými dveřmi s pancéřovým sklem. Za nimi ležel exotický svět, úplně jiný než běžné zahrady.

Byla to dokonalá kulisa. Byla tu velká vlhkost vzduchu, mírně nazelenalé světlo a některá místa osvětlená. Světla tu byla proto, že Ruiz rád chodil do zahrady v noci, aby pozoroval piraně a krmil je.

Jednou měsíčně musel nechat prosekávat cestičky, protože vegetace rychle rostla. Jeho tropická zahrada byla skoro stejně bohatá jako původní deštné pralesy.

Když Ruiz otevřel skleněné dveře, zůstal na chvíli stát. Musel si nejdřív zvyknout na vlhký vzduch a horko i na ticho, protože ptáci, kteří přes den tímto rájem poletovali, už seděli ve větvích a spali.

Ale dnes večer bylo všechno jinak.

Sotva ti dva vstoupili do tropické zahrady, ozvaly se odevšad pronikavé skřeky.

Papoušci a andulky byli probuzeni světlem a vylétli z větví, vylekaně křičeli a hledali úkryt v hustém křoví.

Něco podobného Ruiz ještě nikdy nezažil. Překvapeně zůstal stát a chránil si hlavu rukama.

Vampýrka vedle něho se tajemně usmívala, Protože věděla, že ptáci okamžitě vycítili, že do jejich světa proniklo něco neblahého, a proto se tak vyplašili.

Ale postupně se uklidnili. Jejich křik a mávání křídel utichlo. Ale i to ticho připadalo Ruizovi jiné než obvykle. Jako by ve vzduchu viselo napětí. Očekával, že se ptáci každou chvíli znovu vyplaší a začnou křičet.

“Nerozumím tomu,” zašeptal. “Takhle se ještě nikdy nechovali.”

“To kvůli mně.”

“Cože?”

“Ano, kvůli mně. Cítí, že do jejich světa vniklo něco cizího a ruší je to. Mají ze mě strach. Všichni živí tvorové se bojí upírů. To tě nenapadlo?”

“Ano, ale…”

“Nemám náladu na nějaké řeči, Ruizi, já chci krev. Krev rodiny Marquezovy.”

“Dostaneš ji, hned zítra. Nemohli jsme dostat hned všechny tři.

Nevyšlo to, někoho tam měly.”

“Vysála bych krev i jemu.”

“Ano, to je možné, jenže já musím postupovat opatrně.”

“Zítra!”

“Slibuji,” řekl Ruiz a zeptal se jí, zda ji má provést zimní zahradou. “Jsem spokojená tady.” “Ani k jezírku nechceš?” “Tak dobře.”

Šli úzkou pěšinou, která už byla zase zarostlá, a Ruiz si uvědomil, že ji musí nechat co nejdříve prosekat.

Oba šli mlčky. Zato ptáci se znovu vylekaně vznesli do vzduchu a vzduch se naplnil jejich křikem. Cítili, že zlo je nablízku. Jezírko s dravými rybami leželo asi uprostřed zahrady. Mělo kruhovitý tvar a jeho břehy byly porostlé hustým křovím. Pěšina končila železnou lávkou, protože dřevěnou by ryby rozkousaly svými ostrými zuby.

Ruiz s vampýrkou se zastavili u lávky a hleděli na jezírko, jehož vody se třpytivě leskly v tlumeném, filtrovaném světle lamp.

Jeho vody byly zelené, u břehu však temné a tajemné a na jejich hladině tančila hejna hmyzu. I on patřil do tohoto světa.

Ruiz ukázal do vod jezera a řekl: “Tak tam žijí moji miláčkové.”

“Mají hlad?”

“Ti mají hlad neustále.”

“Tak jim něco hoď.”

“Nic u sebe nemám.”

Sarah se k němu obrátila. “Já bych věděla, koho jim hodit.”

Ruiz se rychle obrátil se slovy: “Počkej tu na mě, hned se vrátím.” Dostal strach, že vampýrka hodí jeho dravým miláčkům.

Nedaleko měl malou chýš, kde skladoval potravu pro piraně. Nebylo ji mezi hustým porostem vidět. Byla tu i živá potrava pro hady, myši a krysy.

Ruiz zvedl velkou bednu s myšmi. Měl na sebe zlost, že se tak potí a že to není jen kvůli velké vlhkosti v tropech.

Cítil, jak myši uvnitř pobíhají. Zmocnila se jich nervozita. Svým zvířecím instinktem vycítily, že se blíží jejich konec. Skákaly po stěnách, ale ven se nedostaly.

Vampýrka čekala u lávky a když Ruiz přišel s bednou myší, pokynula mu, aby šel napřed. Nechala ho dojít až na konec lávky a sama šla za ním.

Ruiz měl nepříjemný pocit z toho, že ji má za zády. Proklatá vampýrka! “Vysyp je do vody!” “Ano, hned to bude.”

Sundal víko. Myši byly jako šílené, skákaly z bedny ven a Ruize to tak ohromilo, že málem ztratil rovnováhu. Bedna mu vypadla z rukou a spadla do vody. V tu chvíli začala voda vařit rybím hemžením. Piraně byly k neudržení, vrhaly se na myši a ty chudinky neměly naději na záchranu. Ostré zuby je v okamžení roztrhaly a zůstaly jen kosti.

Sarah Helen Robertsová tomu se zájmem přihlížela. Když se voda zase zklidnila, usmívala se. Ruiz se k ní obrátil.

“Spokojená?” zeptal se.

“Ne tak docela.”

“Proč ne?”

“Protože to ještě nebylo všechno.”

“Prosím?” vykoktal, protože už tušil, co má na mysli. “Co tím myslíš?”

“Myslím tebe. Už tě nepotřebuji. Teď tu budu vládnout já. I o rodinu Marquezových se postarám sama. Dnes v noci jsem sytá a žádné lidi nepotřebuji.”

“Ale já jsem tě sem dostal!” křičel Ruiz a kolena se mu podlomila.

Bál se, že každým okamžikem spadne z lávky.

“Máš pravdu. Ale tak to bylo předurčeno. Byl to tvůj osud.” Vycenila na něho dlouhé zuby a natáhla po něm ruce.

Blížila se k němu a on neměl kam ustoupit. Lávka kousek za ním končila. “Beze mě budeš ztracená! Uvědom si to!”

“Já nemohu být nikdy bezmocná!” odpověděla. Pak do něho strčila.

Ruiz ustupoval pozpátku, až se ocitl na konci lávky, a šlápl do prázdna. Stačil ještě zvednout ruce, ale zachránit se nemohl. Voda ho přitahovala jako magnet.

Stačil ještě vykřiknout, když do ní padl, a pak se nad ním hladina uzavřela.

Voda jeho řev zadusila.

Místo toho se ozvaly mlaskavé zvuky piraní, které mu trhaly tělo jako ostré pilky.

Sarah Helen Robertsová toužila vidět krev. A viděla ji. Smísila se s vodou a vytvořila na hladině růžovou pěnu. Piraně byly nenasytné.

Stejně jako vampýrka, která je sledovala z lávky lesknoucíma

očima…

Elvíra Marquezová trvala na tom, že pojede s námi, a bylo zbytečné jí to vymlouvat. Půjčil jsem jí svůj křížek, aby měla něco na svou obranu. Pověsila si řetízek na krk a stále znovu sahala na ten vzácný klenot.

“Opravdu mě ochrání?”

“Ano, upíři se ho nepředstavitelně bojí.”

“To mě uklidňuje.”

Suko řídil. Držel se s rychlostí ve stanoveném limitu a po cestě jsme poslouchali policejní hlášení z vysílačky, jejíž frekvenci jsme měli na příjmu. Bylo totiž možné, že si vampýrka začne hledat oběti na vlastní pěst. Naštěstí žádné takové hlášení nepřišlo.

Obrátil jsem se k Elvíře. “Zatím toho o celém případu vím velice málo. Odkud ta žena vůbec pochází? Sarah Helen Robertsová, to zní jako britské jméno.”

“Ona byla Angličanka.”

“Angličanka?”

“Ano, říkala mi to babička. Uprchla z okolí Cardiffu. Lidi ji neměli rádi. Ona prý měla odjakživa slabost pro upíry a snažila se s nimi spojit. Byla skálopevně přesvědčená o tom, že existují. Až se

dověděla, že v Peru žije jeden velmi mocný vampýr, pocházející z Rumunska, byl velmi starý a údajně zažil vládu hraběte Drákuly.”

“Je to pravda?”

“To nevím, Johne,” odpověděla a pokrčila rameny. “Jisté je jen to, že se z ní opravdu stala upírka. Zřejmě se s tím upírem opravdu setkala a on z ní udělal svou nástupkyni.”

“A nevíte, co se stalo s ním?”

“Ne, nikdo ho nikdy neviděl. Prý ho zabili. Ale mohl být spokojený, protože po sobě zanechal následnici.”

“Došlo potom k invazi vampýrů?”

“To zrovna ne. Pokud vím, tak se skutečnost prolíná s legendou. Prý Indiáni z hor občas chytili nějakého upíra. Většinou je prokláli kůlem a hodili do moře. Ale ji nikdy nechytili. Moje babička mi říkala, že lidé mívali největší strach o nocích za úplňku. Dokud dědeček mé babičky nechytil Sarah do rybářské sítě. Ale neprokláli ji. Pohřbili ji do hluboké hrobky a zahrabali. Trvalo to prý celé hodiny, než ji zaházeli hlínou, a podílela se na tom celá vesnice. Tím sice zastavili její řádění, ale strach zůstal. Jak už víte, Robertsová měla příbuzné v Pisců.”

“Myslíte Ruizovy?”

“Ano. Nevím proč, ale Ruizovi se nikdy honu na vampýry nezúčastnili. Naopak. Snažili se v tom ostatním lidem zabránit. To se jim nepodařilo, ale věděli, že Sarah přísahala pomstu, která se měla naplnit přesně za osmdesát let. To, že Ruizovi z Pisca odešli, už víte. Uprchli do Londýna a Marquezovi také. Byla to náhoda, ne úmysl. A obě rodiny jsou znepřátelené až dodnes.”

Poděkoval jsem.

“Za co mi děkujete?” zeptala se Elvíra. To já musím poděkovat vám. Nebýt vás, určitě by to neodnesla jen moje matka. Možná bychom už teď byly s babičkou upírky.”

“Možná taky ne.”

“Ale ano, Johne, já to vím.” Odkašlala si a poklepala Sukovi na rameno. “Víte, že už jsme skoro na místě?”

“Ano. Stačí jen říct, který je to dům.”

“Upozorním vás,” slíbila.

Suko vjel do další ulice, která byla velmi klidná. Jen dvě pouliční lampy se staraly o trochu světla. Domy stály na velkých pozemcích a schovávaly se buď za zdmi, nebo za stromy. Elvíra ukázala doprava.

“Je to ten přízemní bungalov na kopci.” Zadíval jsem se tím směrem.

Moc toho vidět nebylo. Vypadalo to, jako by se tam ani nesvítilo. Suko jel dál a zastavil asi padesát yardů od domu. “Stačí?”

Vystoupili jsme. Po cestě jsme si promysleli plán, v němž hrála podstatnou roli Elvíra. To se nám se Sukem moc nelíbilo, protože se tím vystaví nebezpečí. Ale nedala si to vymluvit. Měla v úmyslu vstoupit do jámy lvové jako první, zatímco my jsme jí měli zajišťovat ochranu.

Nakonec jsme souhlasili, protože jsme věřili, že ve dvou ji ochráníme.

Obezřetně jsme se přiblížili k domu. Všechny domy tady měly elektronická poplašná zařízení, a proto jsme se dívali po kameře.

Ale žádnou jsme neviděli.

Brána uprostřed šedé zdi byla zavřená. Ale nebylo ji těžké přelézt.

Elvíra se chtěla dostat až k domovním dveřím a zazvonit.

“Má tu psy?” zeptal se jí Suko.

“To nevím.”

Žádné štěkání se neozvalo. Kdyby tu byli psi, už by nás dávno zavětřili.

Přelezl jsem zeď první, za mnou Suko, který chtěl pomoci Elvíře, ale ukázalo se, že to není nutné, protože byla stejně mrštná jako my dva. Náš dopad ztlumil měkký trávník a ve stínu zdi jsme se plížili k domu.

Před námi byl uměle navršený kopec a na něm přízemní bungalov s plochou střechou. Až k domu nám poskytovaly úkryt stromy a husté křoviny. Rostly po obou stranách příjezdové cesty vysypané štěrkem, který se leskl jako vodní hladina.

Noc byla tichá a tmavá. Připadalo nám, že jsme jediní živí tvorové v okolí, protože ticho nepřerušilo ani pípání ptáků, ani zapištění myši či jiných vyplašených tvorů.

Když jsme se ocitli u domu, zjistili jsme, že u vchodu svítí lampa, jejíž světlo dopadalo na betonovou platformu a za okny panovalo šero.

“Vypadá to dobře,” zašeptal Suko.

“Uvidíme, co nás čeká uvnitř,” odpověděl jsem daleko méně optimisticky.

Postupovali jsme dál k domu ve stínu stromů a keřů, ale pak jsme museli překonat volnou plochu před domovními dveřmi.

Dveře byly zvenčí pobité měděným plechem. Suko a já jsme se postavili každý z jedné strany dveří a Elvíra zazvonila. Nečekal jsem, že se tak snadno dostaneme až k domu. Jorge Ruiz si musel připadat velmi bezpečný. V pravém slova smyslu nebyl žádný gangster. Spíš bych ho označil za ctižádostivého a prohnaného obchodníka.

Zvonek byl tak pronikavý, že by vzbudil mrtvého. Netrvalo dlouho a v reproduktoru domácího telefonu se ozval hlas.

“Kdo je?”

“Musím mluvit s panem Ruizem,” řekla Elvíra.

“Kdo jste?”

“Jmenuji se Carla Benetti,” lhala. “Nastaly jisté potíže, se kterými jsme nepočítali.”

“My žádnou Benettiovou neznáme.”

“Vy možná ne, ale Jorge ano. Otevřete mi, je to naléhavé. Jde o tu Robertsovou.” Elvíra použila největšího trumfu a my napjatě čekali, zda zabere.

A zabral. Hlas oznámil, že otevírá dveře. A opravdu za pět vteřin se otevřely a Elvíru zalilo světlo z domu.

“Kdo… kdo… zatraceně, vy nejste Carla Benettiová. Ty jsi Marquezová, ty…”

“Správně.”

Ruizův osobní strážce chtěl dveře zase přibouchnout, ale vtom jsme zasáhli my dva. Oba jsme vyběhli současně a Perez už nestihl zavřít. Nestihl ani vytáhnout zbraň, protože Sukův karatistický úder ho srazil. Padl na pestrobarevný koberec v předsíni a já jsem zavřel dveře.

Suko vytáhl berettu a mířil na Pereze. Ten zůstal ležet na zádech.

Byl jako velký, překvapený brouk.

Rychle jsem se rozhlédl, ale světlo bylo tak tlumené, že toho nebylo moc vidět. Všiml jsem si ale, že si Ruiz přivezl do Londýna kus své vlasti. Jeho bungalov byl zařízen ve španělském stylu. Dlažba na podlaze, světlé zdi, obloukové vchody do všech místností. Pak jsem spatřil schodiště, kterým se vcházelo do sklepa. Zábradlí byla práce uměleckého kováře.

Suko zvedl Pereze, postavil ho ke zdi a prohledal ho.

Našel u něj revolver a dýku. Obojí mu vzal a odhodil do schodišťové šachty. Bylo mi jasné, že by ten chlap bez váhání střílel.

“Kdo jste?” zeptal jsem se ho.

“Perez.”

“Dobrá, těší mě, že jste rozumný a spolupracujete. Žádné hloupé nápady, Perezi. Můj kolega a já jsme policisté, žádní gangsteři. V podstatě nám nejde o vás, ale o jistou Sarah Helen Robertsovou. Měla by být tady.”

“Vážně?” měřil si mě ironickým pohledem. “Ale není. Nebo tu

někoho takového vidíte?”

“Nevidím, máte pravdu. A překvapuje mě to. A ještě víc mě překvapuje, že se neukázal váš šéf. Kdepak je náš přítel Ruiz?”

“Není tady.”

“To vám máme věřit?”

“Věřte, nebo nevěřte, mně je to jedno.”

“On lže!” zašeptala Elvíra Marquezová. “To musí poznat každý, že lže. Snaží se zapírat. Jeho šéf tu někde je. A ta upírka je tu taky. Lepší úkryt už by pro ni nenašli. Přivezli ji sem, protože tady mohou v klidu čekat, až nadejde vhodná příležitost.”

“Myslím si totéž,” řekl jsem. “A proto nám tady náš přítel Perez řekne pravdu, nebo nás prostě provede celým domem. Pak uvidíme, co dál.”

Perez se zamyslel. Stál ještě s rukama opřenýma o zeď. Bylo jasné, že přemýšlí, jak z toho ven. “My neradi čekáme,” řekl Suko ostře. “Dobře, smím se narovnat?” “Ovšem, posluž si.”

Perez se k nám obrátil čelem. Měl zpocený obličej a kousal se do spodního rtu, což je většinou známka nervozity.

Nelíbilo se mi ticho v domě. Připadalo mi jako ticho po nějaké hrozné události, jak se říká po bitvě. I Perez mi připadal nesvůj.

Několikrát polkl a bylo vidět, že hledá slova. Po krátké odmlce řekl:

“Já sám to nechápu.”

“Co?” zeptal se Suko.

“Kde je seňor Ruiz.”

“On někam odešel?”

Perez opět mlčel. Bylo vidět, že je bojovník a že musí být dobrý, ale v této chvíli si musel připadat bezmocný. Zřejmě byl nervózní ještě z něčeho jiného než z naší přítomnosti, a to mohlo souviset s vampýrkou.

“My neradi čekáme!” připomněl mu Suko. Perez přikývl. “Odešel s tou ženou,” odpověděl.

“Kam?”

“Do džungle.”

Suko se na mě nechápavě podíval. Stejně tak se zatvářila Elvíra a

zčervenala hněvem. “To není pravda! On se nás snaží obalamutit!”

“Ne, já nelžu!” bránil se Perez, ale kupodivu mluvil dost tiše. “My tady doopravdy máme džungli. Ruiz ji nechal vybudovat. Vždyť obchoduje s exotickými zvířaty a některá si nechal pro sebe. Chtěl kolem sebe mít kus jihoamerické přírody, proto založil zastřešenou džungli. Je poměrně rozlehlá.”

Tak to bylo něco jiného.

“Takže tam zmizel Ruiz i s Robertsovou?” zeptal jsem se. “Ano.”

“A už se měli vrátit?”

“Neříkali mi, kdy se vrátí,” odpověděl Perez. “Ale znepokojuje

mě to, protože ta žena je… no však víte.”

“Ano, upírka, a chce krev,” dopověděla Elvíra. “A tys z ní neměl strach?” “No… ona… byla sytá.”

“Ano, nasytila se,” zasyčela Elvíra, “krví mé matky.” Přistoupila k hubenému Perezovi. “A předpokládám, že tě ani nenapadlo proti tomu něco udělat.”

“Co jsem měl dělat?”

Vmísil jsem se do toho, protože jsem nechtěl, aby se Elvíra ještě víc rozčilila. “Teď ne, teď jsou důležitější věci, Elvíro,” řekl jsem.

Nechala napřaženou ruku klesnout. V očích se jí leskly slzy, pravděpodobně z bezmocného vzteku. Luskl jsem prsty. “Doveďte nás k nim, Perezi!”

“Do džungle?”

“Ano, kam jinam?”

“Ale to je nebezpečné,” namítl. “Je to přece upírka!”

“To my víme,” Zarazil jsem ho, abychom zbytečně neztráceli čas.

Perez pokrčil rameny na znamení, že se podvoluje přesile. Vytáhli jsme zbraně a vydali se na cestu.

Perez před námi, Elvíra jako poslední.

Vedl nás k přístavbě s dlouhou chodbou. Byla jen slabě osvětlená, ale přesto bylo vidět, že končí prosklenými dveřmi.

“Támhle je to!” upozornil nás Perez.

Poklepal jsem mu zezadu na rameno. “To jsme uhodli. Jděte dál.”

“A co až tam budeme?” zeptal se.

“To je jednoduché, pane Perezi. Už jsme si na vás tak zvykli, že nás můžete vést dál.”

“Ale to…”

“Neříkejte, že je to nebezpečné. Vy se tady vyznáte, jste tu přece doma, ne?” “Já tu džungli nenávidím.”

“My taky. Ale nedá se nic dělat, musíme tam. Když už ji jednou pan Ruiz vybral jako úkryt pro tu vampýrku.”

Za chvíli jsme došli k proskleným dveřím. Zaklepal jsem na ně a zjistil, že jde o pancéřové sklo. Uznale jsem hvízdl mezi zuby. To se tak snadno nedá rozbít.

Bylo zasazené do kovových rámů s gumovým těsněním.

Suko uchopil Pereze policejním grifem, aby nemohl vzít nohy na ramena.

Já jsem otevřel dveře, prošel a opravdu měl pocit, že jsem se ocitl uprostřed tropické džungle.

Vzduch byl těžký a vlhký, a tak jsme se všichni zastavili, abychom si na něj zvykli.

Před námi ležel zelený, tajuplný, živý svět. Na zem dopadalo jen málo světla. Všechno bylo pravé. Typický pach džungle, vlhkost i ten nepříjemný hmyz, který nás hned obklíčil.

Trhli jsme sebou, když nám nad hlavami zakřičeli papoušci a zamávali křídly, aby si našli jiny úkryt na spaní. Uvědomovali jsme si, že tu na nás číhá velké nebezpečí v podobě vampýrky.

“Jak budeme pokračovat?” zeptal se Suko. “Půjdeme společně, nebo se rozdělíme?”

“To záleží na Perezovi.”

“Proč na mně?”

“Vy nás máte zavést ke svému pánovi. Určitě tu někde má svoje oblíbené místečko.” “Nemá.”

“Dáme mu vědět, že jsme tady”, řekla Elvíra a aniž by se zeptala, začala volat do zelené džungle. “Hej, Ruizi, slyšíš nás? Přišli jsme si pro tebe a tu krvežíznivou upírku. Proti nám nemáš šanci, stejně jako ji neměl tvůj zabiják Perez! Jdeme za tebou!”

Když skončila, ozval se křik vyplašených ptáků. Zmateně vylétali ze svých úkrytů, někteří velmi blízko. Poznal jsem papoušky a andulky.

“Jsou tu i hadi?” zeptal se Suko.

Perez přikývl. “Řekl bych, že je jich tu dost. A je tu taky malé jezírko nebo rybník, chcete-li.”

“Kde?”

“Uprostřed. Tvoří střed džungle a dokonce je osvětlený.”

“Tak to se na něj musíme jít podívat,” řekl jsem a strčil do něho. Suko ho mezitím pustil, ale přesto jsem ho varoval. “Uvědomte si, Perezi, kdyby vás napadlo dát se na útěk, že kulka je vždycky rychlejší než vy.”

“Jistě.”

“Výborně, tak jdeme.”

Perez zabočil a my jsme zjistili proč. Uviděli jsme totiž pěšinu vedoucí do džungle. “Musíme jít tudy?” zajímal jsem se. “Tudy je to nejlepší.” “Tak běžte.”

Ptáci se postupně uklidňovali. Já a Suko jsme vytáhli kapesní svítilny a rozsvítili je, protože mezi stromy byla úplná tma. Perez a Suko šli napřed a já s Elvírou za nimi. Držela se mě za rameno. “Já to nechápu,” šeptala, “uměle vytvořená džungle. Krytá zahrada. Nejde mi to do hlavy.”

“Někteří lidé mají roztodivné a náročné koníčky,” odpověděl jsem. Pozorně jsem sledoval kužel světla, který činil naše okolí ještě tajemnější. Některé rostliny vypadaly jako postavy, které se vzájemně proplétají.

Pochopitelně jsme si dávali pozor na hady. Světelné kužely se míhaly po spadaném listí a zbytcích rostlin. Zatím jsme na žádného hada nenarazili.

Když jsem se zadíval doprava, viděl jsem mezi stromy prosvítat světlejší místa. Usoudil jsem, že tam musí být ten rybník. A skutečně, pěšina nedaleko vybíhala z lesa.

Perez se Sukem se prodírali mezi větvemi a vysokými rostlinami. I já jsem cítil, jak se mi vlhké listy otírají o kůži. A stále nás trápila hejna hmyzu. Jejich bzukot byl jako neodmyslitelná zvuková kulisa.

A pak se znovu ozval pronikavý ptačí křik. Z místa, kde ležel rybník, vzlétlo hejno polekaných ptáků. Jistě to nebylo bez důvodu. Něco se tam muselo stát.

Ať už byl Ruiz, jaký chtěl, začínal jsem si o něho dělat starosti. Bylo mi divné, že se ještě neozval. Buď se stal vampýrčinou obětí, nebo mlčel záměrně, aby nás přepadl ze zálohy.

Naše svítilny teď nacházely méně odporu. Ta Sukova už dopadala na vodní hladinu, kde se její světlo spojovalo se světlem lamp na břehu.

Suko s Perezem se zastavili. Oba se dívali na vodu a Suko se ke mně obrátil, když mě zaslechl.

“Dobře se podívej, Johne.”

“To jsem už udělal.”

“Pochybuji, protože to bys viděl, co pluje na hladině.”

Šli jsme s Elvírou ke břehu a zůstali stát u lávky v měkké půdě.

Tam jsme teprve uviděli, co měl Suko na mysli.

Na temné vodní hladině pluly čerstvě ohlodané kosti…

Chvíli jsme byli tak ohromení, že jsme se nezmohli ani na slovo. Potom Elvíra zašeptala: “Proboha! Jsou to kosti? Myslím lidské kosti?”

“Vypadá to tak,” odpověděl jsem.

“Komu patří?” Pokrčil jsem rameny.

“Ruizovi,” odpověděl Suko. “Mohou patřit jen Jorgu Ruizovi. Musel do toho rybníka spadnout. Když se pořádně podíváš, Johne, uvidíš ryby Vypadají sice neškodně, ale to je klam.” “Piraně,” zašeptal jsem.

“Ano, ano, jsou to piraně!” zvolal Perez. “Byly to šéfovi miláčci.

Sakra, ony ho sežraly. Musel spadnout do rybníka.”

“Dobrovolně jistě ne,” konstatoval jsem.

“Myslíš, že mu ta Robertsová pomohla?”

“Určitě.”

“Tak to tu někde musí být a pozorovat nás. Měli bychom ji nějak vylákat ven.”

“To taky udělám,” řekl jsem, protože jsem dostal nápad. Elvíra a Suko se na mě překvapeně podívali, když jsem rozhodným krokem vkročil na lávku.

Bylo to velmi riskantní, to jsem věděl a taky mi z toho nebylo dobře. I když byla lávka železná, měl jsem na chvíli dojem, že se pode mnou zlomí.

To se naštěstí nestalo.

Asi uprostřed jsem se zastavil a ohlédl se. Zadíval jsem se na pěšinu, kterou jsme sem přišli, a uviděl zelenou stěnu, na niž jsem si chtěl posvítit lampičkou, a tím upírku vyrušit. Ale k tomu už jsem se nedostal.

V listoví nastal pohyb a proti nám letělo několik větví. Ne, to nebyly větve!

To byli hadi!

A za nimi na nás vyběhla z džungle vampýrka jako fúrie.

Nikdo z nás nevěděl, zda jsou ti hadi jedovatí, ale to v tuto chvíli nebylo podstatné. Museli jsme se jich zbavit. Jak se té vampýrce podařilo jich několik tak rychle pochytat a hodit je po nás, mi nebylo jasné.

Někteří dopadli na Suka a Pereze jako gumové hadice. Jeden zasáhl i Elvíru.

Já jsem stál na lávce. Chystal jsem se vystřelit, ale zabránila mi v tom těla dvou hadů, letících proti mně.

Z toho důvodu jsem se k výstřelu nedostal a přesně to ta žena svým útokem sledovala. Vybrala si mě za svou další oběť.

Už jsem před sebou neměl žádnou vysílenou a zemdlelou upírku. Napila se do sytosti a nabrala nových sil a teď byla nesrovnatelně silnější než kterýkoliv člověk.

Měl jsem štěstí, že hadi dopadli do vody, přesto toho vampýrka využila. Vrhla se na lávku jako fúrie a skočila po mně.

Vyhnout se nikam nedalo, lávka byla úzká. A ve vodě číhaly krvežíznivé piraně.

K rozhodujícímu boji tedy musí dojít na lávce.

Myslím, že jsem se na chvíli nechal zmást jejím zjevem. Nebylo to žádné páchnoucí monstrum, ale atraktivní žena. Jenže byl plná nenávisti a přesně věděla, co chce.

Nestihl jsem ani zvednout ruku s berettou. Chytila mě za ni oběma rukama, otevřela ústa a zlostně na mě zavrčela mezi vampýřími zuby. Měl jsem pocit, že mě ovanul krví páchnoucí dech, a pak mě ochromila bolest, jak mě kopla do lýtka.

To mi ještě chybělo. Do vody jsem spadnout nechtěl a udržet rovnováhu jsem nemohl. Tak jsem spadl na zadek. Upírka se okamžitě chopila příležitosti.

Vrhla se na mě.

Viděl jsem její tvář těsně před sebou, přitiskla mě rukama k lávce tak, že jsem se nemohl hýbat. Sklonila se nade mnou a chystala se mě kousnout do krku. V tu chvíli jsem prudce zvedl hlavu.

Uhodil jsem ji čelem do nosu a myslím, že jsem jí zlomil nosní kost. Ale ona tomu nevěnovala pozornost, protože jí šlo jen a jen o to, aby ze mě udělala upíra.

Pokrčil jsem nohy a odmrštil ji. To mi poskytlo chvíli času, ale její ústa byla stále otevřená. Znovu se mě snažila zakousnout do krku. Přitom jí kapala krev z nosu mně do tváře.

Pak jsem uslyšel hlas Elvíry Marquezové. “Nestřílejte, Suko!

Nestřílejte!”

V tu chvíli se na mě vampýrka znovu vrhla a tentokrát to vypadalo, že uspěje. Ucítil jsem zuby na krku.

Elvíře se ovíjeli kolem těla dva hadi. Měla z nich strach jako mnoho jiných lidí, i když tihle hadi byli většinou neškodní a chtěli jen, aby je nikdo nerušil. Elvíra se překonala a podařilo se jí hadů zbavit. Odhodila je do trávy a oni se rychle odplazili pryč.

Podívala se na Suka.

I on a Perez se už hadů zbavili. Perez tam stál jako zkamenělý. I když nebyl Sukovou zbraní bezprostředně ohrožen, neodvažoval se pohnout. Spolu s inspektorem hleděli směrem k lávce.

Potom Suko zvedl ruku a zamířil. Elvíra to uviděla a vykřikla:

“Nestřílejte! Nestřílejte, Suko!”

Její výkřik Suka tak překvapil, že se po ní ohlédl, a zjistil, že už není na svém místě, ale že se rozběhla k lávce, a dlouhými kroky se blížila ke mně a k upírce. Křičela přitom slova, která Suko nikdy nezapomene.

“Pomstím svou matku! Pošlu tě do pekel!”

Prudce zastavila, padla na vampýrku, chytila ji za plášť a postavila. Vampýrka s takovým přepadením vůbec nepočítala a nezmohla se obranu.

Elvíra překvapenou upírku prudce otočila čelem k vodě. “To je za mou matku!” vykřikla a shodila ji do vody plnou nenasytných piraní.

Přestal jsem cítit tíhu cizího těla a mohl se zase volně hýbat. Okamžitě jsem vyskočil a chystal se vystřelit, ale viděl jsem před sebou jen Elvíru, která upřené hleděla do vody.

“Teď sežerou ji!” zašeptala.

Jako by jí ryby rozuměly, najednou jich bylo všude plno. A jako šípy se vrhaly na svou oběť.

Ta se však nemínila tak lehce vzdát a pokoušela se dostat co nejrychleji ke břehu. Její tělo se vynořilo z vody a my jsme zahlédli hněvem pokřivenou tvář, která se vznášela nad vodou jako bílá

skvrna. Sarah se brodila ke břehu, voda tu nebyla hluboká. Ale najednou kolem ní začala voda vařit tak, že jsme dostali strach i my dva na lávce.

Ale zůstali jsme stát. Elvíra se mě chytila a něco mi říkala, ale já jí nerozuměl. Buď proklínala vampýrku, nebo jí přísahala pomstu.

Ryby dostaly další potravu a pustily se do ní s velkou chutí.

Mokré oblečení pro ně nebylo žádnou překážkou. Brzy se dostaly na holou kůži a my přihlíželi, jak trhají kusy masa. Nespokojily se jen tím, co bylo pod vodou, vyskakovaly do výšky a zakusovaly se jí do rukou a trhaly jí maso z obličeje. Nemrtvá se zhroutila do vody. I když necítila bolest, byl to příšerný pohled.

Sarah Robertsová zmizela pod hladinou.

Voda kolem ní vřela množstvím rybích těl, které se zakusovaly do masa a trhaly a trhaly.

V těle vampýrky bylo plno cizí krve, která teď vytékala ven z četných ran. Vodní pěna se zbarvila do růžova, a to piraně ještě víc vydráždilo.

Bahno ze dna se vířilo. Možná od toho, jak se vampýrka bránila a zmítala sebou. Ale to už bylo jedno. Teď už neměla naději na záchranu.

Ještě naposledy se vynořila z vody, jako by nám chtěla ještě nakonec nabídnout ten hrůzyplný pohled.

Z její tváře nezbylo téměř nic než krvavá kaše bez kůže. Na ní ještě zůstalo viset pár zakousnutých piraní. Z otvoru, který býval ústy, se ozval poslední strašný výkřik, který se rozléhal džunglí a vyrušil posledního ptáka ze spánku.

Zatímco nám nad hlavami divoce mávala ptačí křídla, vampýrka se znovu ponořila do vody, aby se už nikdy nevynořila.

Obrátili jsme se k odchodu. Táhl jsem Elvíru za sebou. Oba jsme se třásli a byli rádi, když k nám Suko natáhl ruce a stáhl nás do bezpečí.

Byl tu ještě někdo, kdo seděl v trávě a třásl se jako osika. Byl to Perez, ten tvrdý chlap, který teď byl u konce svých sil. Úplně se zhroutil, křižoval se a jektal zuby. Suko mu pro jistotu nasadil pouta a kývl na mě.

“To je i pro nás novinka, že upírku mohou sežrat piraně,” řekl.

“Správně. Měli bychom to zanést do literatury o upírech.” Suko mávl rukou. “Vykašli se na to.”

To bude asi nejlepší. Zapomenout na to stejně jako Elvíra Marquezová, i když matku jí už nikdo nevrátí.

Než jsme vyšli z džungle, zahleděl jsem se naposledy do rybníka.

Viděl jsem jen kosti. Houpaly se na vlnáchLebka určitě patřila vampýrce, která teď přišla o svou existenci podruhé a tentokrát definitivně.

KONEC