Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 32 - Bestie útočí

Mlha na břehu jezera se projasňovala a světlo lampy bylo výraznější.

Ace Lintock seděl na svém posedu a spokojeně se usmíval. Přesně tak si to přál. Jasné a ostré světlo. Bez mlhy. Ale i bez sluneční záře, která oslňovala. Ani jedno nemohl potřebovat.

Lovec byl instinktivní člověk. A byl také někdy samotář, stejně jako zvěř, kterou lovil.

Ještě tento den dostane před ústí toho požírače lidí.

O tom neměl Lintock nejmenší pochyby. Jeho záda kryl přístřešek. Nevěděl přesně, kdo nebo co tady řádilo, ale byli to věrohodní svědci, kteří mluvili o nějakém kanibalovi. Stejně jako jeho tři přátelé. Proto se rozhodli požírače lidí ulovit.

Jenže Ace Lintock patřil k netrpělivým lidem. Nechtěl na nic dlouho čekat. Potřeboval úspěch co možná nejrychleji. Proto svým třem přátelům nic neřekl a vydal se na lov na vlastní pěst. Také se k tomu náležitě připravil. Do svého ruksaku uložil všechno, co pro svůj zvláštní úkol potřeboval.

Nevěděl, kde se kanibal zdržuje. Bylo určité místo, na kterém byl spatřen. Svědkové o něm mluvili vždy plni strachu. Jeho podoba byla neurčitá. Bylo to něco děsuplného. Nebylo to zvíře, které by se podobalo právě na člověka, ale představy o něm byly velmi rozmanité.

Kdo má strach, není schopen dát přesný popis. Jezero se rozprostíralo uprostřed liduprázdné přírody. Také posed stál perfektně. Byl chráněn mohutnými stromy, jejichž listy se pozvolna zbarvovaly.

Také vítr byl v tom odpoledni příhodný ke spaní. Ace jej cítil na

kůži jen lehce povívat sem a tam.

Ace Lintock si posunul svou placatou čepici z čela a sáhl po dalekohledu. Přitiskl měkké okuláry k očím, díval se šikmo dolů a pomalu prohledával břeh jezera.

Měl dobrý výhled. Příroda stála na jeho straně. Od lesa až ke břehu se před ním prostíralo volné území. Bez vysokých rostlin, pokryté jen trávou a několika křovisky, která byla od sebe dostatečně vzdálena, takže neposkytovala žádný úkryt.

3 -

Teprve na břehu byl porost znovu hustší. Bylo tam rákosí, z něhož vyčnívala jeho tvrdá stébla a pomalu se kývala, jak z nich vítr vytvářel jednotlivé ploché vlny, které ubíhaly ke břehu.

Dalekohled všechno přibližoval na dosah. Byl to mírumilovný obrázek v tom odpoledni. Naprosto nic nenaznačovalo, že by se mohl kanibal objevit. Jeho tři přátelé by se mohli Aci Lintockovi vysmát. On sám se nesmál. Spoléhal víc na svůj pocit. Vnitřní hlas mu říkal, že se něco přihodí a že bude mít tento den štěstí.

Kousek po kousku prohledával břeh. Vidět nebylo nic zvláštního. Všechno zůstávalo v hlubokém klidu. Jen tančící hmyz kroužil nad vodou.

Lintock již byl trochu nespokojen. Pátral po jezerní hladině, a snažil se najít lepší zorný úhel.

Voda byla zeleně zbarvená. Nebylo to velké jezero. V tomto teritoriu vzniklo před miliony let zemětřesením a sopečnou činností více takových jezer.

Klidná voda s nemnoha vlnami. Při břehu ještě tmavšími než uprostřed. Příroda mu nabízela stále stejnou scénu. Tu se vymrštila nějaká ryba z vody a bleskově chňapla po nějakém hmyzu.

Jinak neobjevil žádného živočicha ani na protilehlém břehu. Radostně by i přivítal, kdyby tam” uviděl lidožrouta. Nebo nějaké monstrum, šelmu, která se rozbíhá, ale okolí jezera zůstalo stejně klidné jako u jeho posedu.

Tráva měla ještě šťavnatou barvu léta, které se však podle kalendáře už dávnou rozloučilo.

Jeho napětí povolilo, ale vrátilo se zpět, když najednou spatřil na svém břehu nějaký pohyb.

Lintockovi se nahrnula do hlavy krev. To bylo něco!

Soustředil se na jeden bod. Byla to skupina keřů, jejichž větve se ohýbaly na strany. Pokryté malými listy, které se lehce třepotaly a které vytvářely svým množstvím hustou clonu. Ani dalekohledem nemohl nic v houštině keřů rozeznat. Zaznamenal jen pohyby listí. Míhaly se zleva doprava. Byl to pro něho důkaz, že se někdo v tom křoví pohybuje.

Byl to on!

4 -

V duchu se usmál. Musí to být jednoduché. Není tu jiná možnost.

Lintock proto vyčkával, až se stvoření ukáže. Potom sáhne po pušce.

Jedna rána a…

Dál přitom nemyslel. Bude to ještě trvat, než se ten druhý ukáže.

Pokud bude pokračovat svou cestou, bude muset svůj úkryt opustit.

Ace Lintocka zachvátila lovecká vášeň. Znal ten pocit velmi dobře. Zmocňoval se ho vždy, když zůstal stát těsně před cílem. Ano, něco tam je.

A ten tvor se také dál pohyboval. Plazil se po zemi. Houština řídla a Lintock náhle spatřil něco tmavého, ale ještě stále velmi nezřetelného. Znenadání bylo postavu vidět. Opustila úkryt a plazila se na volné prostranství. V prvním okamžiku zůstal Ace Lintock ještě strnule stát a díval se dalekohledem. Nyní, když tu věc spatřil, přišlo mu to najednou jako sen. Přátelé mu budou závidět. Měli se odhodlat jít společně hledat toho zabijáka, nebo co to bylo.

Teď měl to štěstí on!

Objekt se už nemohl krýt houštinou. Větší část těla ležela mimo ni a poprvé Ace Lintock uviděl, koho má před sebou.

Byl to člověk!

Přinejmenším měl jeho podobu. Zaprvé měl ruce a nohy. Sice klečel na zemi a klátil se jako opice, ale ta to rozhodně nebyla.

Tvor byl úplně nahý a byl velký. To poznal navzdory jeho shrbenému postoji. Dřepěl v trávě na břehu a civěl před sebe, obrácen zády k Lintockovi.

Ideálněji se to přihodit nemohlo!

Ace Lintock si nedělal příliš velké starosti se svým úmyslem, byla to totiž vražda. Nestřílí tady na nějaké zvíře, ale na tvora s lidskou podobou.

Velmi pomalu, ale přece jen cílevědomě sáhl po pušce.

Byla to perfektní zbraň pro lov. Byla vybavena dobrým zaměřovačem.

Ace Lintock se pomalu a opatrně pohnul. Jenom žádný hluk, který by mohl ten druhý uslyšet. Zabijáci jako on bývají senzibilní. Jsou citliví na každý cizí zvuk a pak okamžitě reagují.

Zvedl pušku ještě výš.

5 -

Přitiskl konec pažby k rameni. Zalícil přes zaměřovač. Přitom položil svůj pravý prst na spoušť.

Cítil chlad kovu a současně ho svrběla ruka. Tento pocit byl dobrý. Znamenalo to, že byl patřičně napnut a vysoce zkoncentrován.

Tvor se nepohnul. Vypadalo to, jako by přímo na něho čekal, jako by se nabízel za terč, hraničilo to až s hloupostí.

V kříži zaměřovače se objevila ohnutá záda.

Nyní Ace pohnul pravým ukazováčkem. Všechno probíhalo jako vždy. Nadechnout. Ne příliš zhluboka. Klidně zadržet dech.

Pak vystřelil!

Hvízdavý třesk prořízl ticho a jeho ozvěna se prohnala stromy a nad jezerem se ztratila.

Trefil! Plný zásah. Kulka se zavrtala do zad postavy a svou silou ji srazila k zemi. Tvor spadl dopředu, kousek se sklouzl po vlhké zemi a pak zůstal ležet.

Ace Lintock nepotřeboval střílet podruhé.

Viděl tvora nehnutě ležet v trávě. Podíval se ještě jednou optikou. Oběť byla tak blízko, že byla zřetelná dokonce i díra v jejích zádech.

Lintock si zhluboka oddechl. Potom se už přestal ovládat. Vyrazil ze sebe triumfální výkřik, sevřel prsty pravé ruky v pěst a vyrazil ruku nahoru.

Už se necítil jako lovec. Spíše jako král, kterého poslouchá celý svět. Byl vítěz a všem to dokázal. Už není žádného lidožrouta. Přinejmenším není živý. Leží mrtvý v trávě a vychutnávat si tento pocit bylo něco mimořádného.

Ace Lintock si sedl na hrubou lavičku. Seshora na něj padl stín malé střechy. Jeho pocity byly znovu tady. Chladný vzduch cítil nyní zřetelněji a před ústy se mu srážela pára.

První část svého úkolu měl za sebou. Svět byl zbaven jedné bestie. Druhá část ležela ještě před ním. Lintock byl přesvědčen, že také tentokrát proběhne všechno hladce.

Zvedl vedle sebe ležící ruksak do výšky a natáhl si ho na záda, a

ačkoliv ho to tížilo, div že se nezvrátil, vzal svou pušku a hodil si ji

6 -

přes pravé rameno.

Takto vystrojen chystal se Ace Lintock opustit posed. Zůstal ještě malý okamžik stát před žebříkem a přitom čekal, až se uklidní lehké chvění jeho rukou.

Opájel se svým úspěchem. Tak dlouho se pořádal hon na tu bestii nebo monstrum, a právě jemu se podařilo toho tvora usmrtit. Kdyby mu to v posledním týdnu někdo řekl, vysmál by se mu.

Jak kráčel k jezeru, svými botami skoro zaorával trávu. Stále ještě velmi napnutý a opatrný.

Vzal znovu pušku do ruky a namířil její ústí na tmavé tělo. Lidožrout neměl na těle ani roztrhaný zbytek nějakého oděvu a díra na jeho nahých zádech vypadala jako malý kráter.

Půda byla vlhčí. Dál a dál se po silných deštích jezero rozšiřovalo a vystupovalo přitom daleko z břehů. Samotné paprsky letního slunce nestačily v tomto malém regionu na to, aby půda úplně vyschla.

Podzim se již ohlašoval. První padající listy se třepotaly vstříc zemi.

Ještě jednou mu srdce tlouklo rychleji, když zůstal stát vedle své oběti.

Strčil nohou do těla. Žádná reakce.

Lintock byl spokojen. Pušku ještě nezavěsil, ale opřel ji o pružné

větve jednoho keře. Potom si sundal ruksak a položil ho na zem.

Kulka vyrvala do zad postavy hlubokou díru. Obličej nebylo vidět, protože zastřelený ležel na břiše. Později ho obrátí, aby bylo možné všechno nafilmovat.

Příroda hrála s ním.

Světlo bylo dostatečné. Nepotřeboval ani jednou zvláštní osvětlení. Ale to se mohlo rychle změnit. Měl v úmyslu zastřeleného podrobně prohledat a prohlédnout si ho ze všech stran.

Nahý vypadal jako skolené zvíře. Vlasy na hlavě měl rozcuchané.

Působily jako dráty slepené jílem s listy.

Mnoho krve neviděl. Z rány prýštila jen jakási řídká, vodnatá, lehce nazelenalá tekutina. Tak docela přesně to Lintock nebyl schopen určit. Oběť ležela příhodně. Nepotřeboval ji ani obracet do

7 -

jiné polohy. Ale vzdálenost mezi ním a kamerou musí být odpovídající. Lintock vyjmul z ruksaku příslušné pomůcky. Nejprve videokameru, kterou položil stranou, protože musel instalovat stativ.

Pracoval rychle, ale soustředěně. Každý pohyb rukou seděl. Občas rychlým pohledem sledoval zastřeleného. Postava byla a zůstala mrtvá.

Ani se nepohnula. Stativ byl připraven.

Teď na něj ještě musí připevnit videokameru. Byla to technická novinka, která si automaticky nastavovala clonu podle okolního světla. To všechno potřeboval také, ale nejdůležitější pro něho byla samospoušť.

Aby mohl později potomkům svůj triumf dokázat a dokumentovat, jak byl dobrý.

Nejprve ale natáčel sám. Postavil se za kameru, zašvenkoval, aby tak ukázal také prostředí, ve kterém se nacházel. Při takových dokumentacích byl vždycky velmi důkladný. Nechtěl nic pominout, všechno muselo vždycky probíhat tak, jak si to naplánoval.

Až skoro na závěr namířil oko kamery na vlastní cíl.

Na postranním kontrolním monitoru sledoval svou práci. Byl spokojen. Mrtvola lidožrouta byla na obraze úplně celá. Když v mysli znovu posuzoval celou postavu, znejistil. Byl to skutečně právě ten, který roztrhal tolik ovcí, prasat a dalšího dobytka?

Je to těžko představitelné. Ale měl přece svědky, mimo jiné jednoho ovčáka. Dostal popis, který věcně odpovídá skutečnosti. Bylo to podobné jako s yettim v Himálajích. Jenže zde má Ace perfektní důkaz.

Proto byl tak pyšný.

Kamera běžela dál, zatímco se od ní vzdálil.

Nastavil teď automatiku a nepotřeboval se starat o přístroj.

Co si teď představoval, byl starý dobrý myslivecký obyčej. Chtěl se postavit vedle skolené kořisti a přitom se nechat natočit na film. Až tento moment zachytí, obejde “zvěř” dokola, aby byla vidět ze všech stran.

Pušku si pověsil znovu na rameno. Byla to typická póza, na které se nemohl Ace ničeho zříci. Obrázky jako tento se bude ještě pyšnit,

8 -

až je ukáže svým přátelům.

Ti budou koukat.

Ani pusu nebudou moci zavřít. Budou ho proklínat, budou se na něho zlobit, ale mohli všechno udělat sami. Udělal jim návrh, nabídl jim ho, ale nepřistoupili na něj.

Hrdě se postavil vedle své oběti. Smál se. Připadal si velmi udatný.

Červené světýlko svítilo, kamera tedy běží. Všechno bude zachováno pro budoucnost.

Zeširoka se rozesmál. Ano, tak se smějí vítězové, tak… Rázem smích ustal.

Najednou dostal jeho obličej přesně opačný výraz. Místo radosti panika, neboť stisk kolem svého pravého kotníku si Ace Lintock nedokázal domyslet.

Nezůstalo jenom u něho.

Po třech čtyřech sekundách se najednou stisk změnil v trhnutí.

Ace Lintock spadl dozadu. V tom pro něho dlouhém okamžiku nevěděl, co si má myslet. Jeho hlava se zvrátila dozadu, takže pohledem zamířil do nebe. Obloha i koruny stromů se roztočily v bláznivém tanci, jak se ještě během pádu stočil a pak ucítil náraz, který mu projel od hlavy až k patě.

Ace Lintock se mýlil. Postava nebyla mrtvá. A také věděl, co to znamená.

Že kamera běžela a všechno zaznamenala, ho přitom ani nenapadlo.

Ace myslel pouze na to, jak si zachránit život. Jeho šance nebyly velké. K tomu upadl dost nešťastně. Nejdřív na záda a pak na pravý bok. Tak pod sebou pohřbil svou pušku.

K tomu dostal šok. Cítil se úplně ochromen. Nemohl se pohnout.

Jako by mu tělo sevřel ocelový pancíř, nebo na něm ležel kus ledu.

Ale jeho smysly byly bystré. Dokonce velmi zřetelně slyšel šramot ve své blízkosti, potom sténání, které se podobalo spíše pravěkému než lidskému, jako by vycházelo z dávno uhynulého

9 -

tvora, který se za ním vztyčoval.

Právě to musí udělat také. Nebyl ještě ztracen. Mohl se hýbat a měl ještě svou pušku. Zůstalo při pokusu. Co tušil, to se už i stalo. Ten druhý už stál na svých nohou a hned se shýbl. Silná pracka přitom uchopila lovce a vysoko ho zvedla jako kus dřeva.

Byl to prudký pohyb. Lintockovi se nahrnula krev do hlavy. Navíc mu sklouzla puška z ramene a přistála v trávě mimo jeho dosah.

Kanibal potřeboval pouze jednu ruku, aby s ním zatočil. A najednou ho viděl před sebou.

Byl to vůbec člověk?

Byl větší než Ace. V obličeji vypadal jako pračlověk. Plochý nos, vysoké čelo, široká tlama se silnými zuby a strnulé oči.

V jeho těle uvízla kulka, ale nic mu neudělala. Stále ještě žil. Ani v nejmenším mu neublížila.

Ace Lintock nevěděl, jak dlouho hleděl do tváře té cizí postavě. Byly to jen sekundy, ale připadalo mu to jako minuty. Slyšel také jeho chraptivý hlas, který vycházel z jeho otevřené huby, ale nevšiml si, jak tento kanibal svou volnou ruku sevřel v pěst.

Tou ho praštil.

Pěst zasáhla Lintockovu žaludeční krajinu jako kámen. Jakou v následujících minutách pociťoval bolest, bylo jednoduše strašné. Nepolevila ani výkřikem. Sotva popadal dech a lidožrouta viděl jen rozmazaně.

Další úder zasáhl jeho obličej.

Uslyšel jenom plesknutí, pak měl pocit, že mu praskne hlava. Jako by něco vybuchlo kolem něho i v něm a následující rána dopadla přímo na jeho lebku.

Lintock se úplně zlomil.

Monstrum bylo spokojeno. Nejdřív se podívalo na své ruce, pak se sklonilo. Nebylo slyšet žádný dech, jen jakési pomlaskávání se prodíralo tichem. Jako by vyjadřoval radost z toho, k čemu došlo.

Lidožrout se sklonil a pak se spustil dolů na zem. Přímo vedle své oběti.

10 -

Roztrhl ji a položil těsně vedle sebe. V očích mu zahořelo dychtivostí, pak sklonil hlavu a o něco později už dělal svému jménu čest.

Že všechno snímala kamera, šlo mimo něj.

Bill Conolly přislíbil pozvat na oběd Glendu, Suka a mne. My dva jsme k naší oblíbené italské restauraci přišli, ale Glenda odřekla, protože musela dodržet termín u optika. Pořád byla nespokojená se svými brýlemi.

Bill zatím nedorazil.

Přinejmenším nebyl přesný a já už toužebně šilhal po vedlejším stole, kde seděli dva kolegové a soukali do sebe lahodné špagety Když jsem se podíval na náš stůl, uviděl jsem pouze sklenice na vodu.

Restaurant patřil k lokálům, v nichž nebylo zakázáno volat mobilem. Jednoduše to tady navštěvovalo příliš mnoho kolegů, často se museli kvůli naléhavému telefonátu vzdálit a jídlo si odnesli s sebou.

Tentokrát se ohlásil můj mobil.

“Kdo to ruší?” zeptal jsem se.

“Tvůj milý přítel Bill.”

“Nechá nás vyhladovět.”

“Milý přítel ještě trčí v nějaké dopravní zácpě.”

“Typické. Také jsi mohl jet metrem. Ale to není pro našeho pána dost na úrovni.”

“Mohl bych vám už objednat.”

“Zlatý voči. Jak to vidíš? Kdy dorazíš?”

“Pokusím se spěchat.”

“Můžeme se sejít také v úřadě.”

“Ne, ne. Něco si dejte. Bude možná dokonce lepší, když s tím budete hotoví, než přijdu.”

“Proč?”

“Nepřicházím z legrace, Johne.”

11 -

Jeho hlas najednou zazněl velmi vážně, a tak jsem řekl jenom:

“Dobře, potom až rovnou.”

Suko se na mne tázavě podíval. Vysvětlil jsem mu Billův problém a řekl jsem mu i o jeho narážce.

“Dobře, pak si tedy vezmu předkrm. To bude úplně stačit.” Vstal a šel k bufetu.

Billova poslední slova mě přiměla k zamyšlení. Pokud mluví tímto tónem, má problém, který mu jde až pod kůži. Nestává se tak často, aby pozbyl svou uvolněnost.

Suko se vrátil a položil talíř na stůl. Měl ho naplněný vším možným. Pečenými vejci, která ležela vedle telecích řízků se světlou omáčkou. Šunka, sýry s cibulí, několik plátků salámu a dokonce nějaká zelenina, to vše se těsnalo na talíři.

“Jsi vyhládlý?”

“Ne, ale hmota klame. Je to všechno tenounce nakrájeno. Mimoto se zřeknu hlavního chodu, když s tím budeš souhlasit.”

“Chci tomu věřit.”

Suko sáhl po příboru. “Ty nebudeš jíst?” Zavrtěl jsem hlavou.

“Proč ne?”

“Ztratil jsem chuť.”

Suko mé výmluvě tak úplně neuvěřil, protože si mne prohlížel šikmo ze strany. Ale nechal si chutnat a já se místo toho chopil sklenice s vodou.

Nyní jsem byl skutečně zvědav na Billovo objasnění jeho špatné novinky. Zácpa musela být velká, pak ještě musel hledat místo na zaparkování, takže trvalo skoro dvacet minut, než se v restauraci objevil. Suko mezitím svůj talíř vyprázdnil a odstrčil jej stranou.

Bill si vzal volnou židli od vedlejšího stolu, pozdravil nás pokývnutím hlavy, svlékl si měkkou červenohnědou koženou bundu a přehodil ji přes opěradlo židle.

“Glenda tu není? Nebo už odešla?”

“Vůbec nepřišla,” vysvětlil jsem mu. “Měla nějaký termín u optika.”

“Aha, zase nové brýle.”

“Může být.”

12 -

Bill Conolly se zašklebil na Suka. “Ale tobě chutnalo, jak vidím.”

“To není trestné.”

“Co je s tebou, Johne?”

“Po tvém zavolání mne veškerá chuť na oběd přešla. Proslýchá se, že bude bouda hořet.”

“Může být. Možná dokonce celý les.”

“Tak povídej.”

“Ne, ještě ne. Chtěl bych vám něco ukázat. Nějaká Laura Lintocková mi něco poslala, a ty fotografie jsou opravdu bomba. Má také videofilm, ale všechno po pořádku.”

“Také si myslím.”

Bill sáhl do vnitřní kapsy kožené bundy a vytáhl odtud hnědou obálku. Než ji otevřel, rozhlédl se kolem, ale hosté u ostatních stolů o nás nejevili sebemenší zájem. Vytáhl a do řady srovnal pět snímků a kryl je svým tělem. Vzhledem k tomu, co jsme v příštích minutách uviděli, jsme uznali, že to bylo více než nevyhnutné.

Suko i já jsme zbledli.

Motivy fotografií byly příšerné. Tak strašné, že nám při pohledu na ně připadalo, jako bychom byli přeneseni do dávnověku, kdy lidé ještě byli kanibaly. Obrázky ukazovaly přesně to. Úděsnou postavu, která něco takového dělala s velkým požitkem.

“Dej to pryč!” zašeptal jsem.

“Ano, to jsem právě chtěl.”

Suko se díval na své ruce. Také jeho snímky rozrušily. “Když jsi nám to ukázal, můžeme reálně vycházet z toho, že si odesilatel neudělal žert?”

“Ne, to by Laura Lintocková neudělala.”

“Kdo byl ten muž?” zašeptal jsem.

“Ace Lintock. Lauřin manžel.”

“To, co jsme na těch zatracených fotkách viděli, to se stalo jemu?”

“Nemohu to popřít.”

“Věříš Lauře?” zeptal se Suko.

“Určitě.”

“Znáš ji?” Bill přikývl.

“Sice jsem ji už dlouho neviděl, ale než se vdala, byla mou

13 -

kolegyní. Několikrát jsme spolu sesmolili nějaký článek, ale Laura vždycky věděla, že ji práce v časopise jednoduše příliš stresuje. Na nějakém mysliveckém kongresu se seznámila s Ace Lintockem a o několik týdnů později se za něho provdala. Několikrát jsem od ní dostal pozdrav z dovolené, ale později naše styky dost silně ochladly. A teď se na mne Laura obrátila.”

Ukázal jsem na obálku. “Jenom posláním těch fotek?”

“Ne, přirozeně ne. Mluvili jsme o tom spolu také telefonicky.” Nechal si naservírovat svou vodu a vypil jeden doušek. “Byla úplně vyděšená, když našla svého muže a také film, na jehož konci…”

“Nerad tě přerušuji,” řekl jsem, “ale nebylo by lepší, kdybys začal od začátku?”

“Dobře.” Bill si sedl pohodlněji. “Jde o to, že Ace Lintock a jeho tři přátelé myslivci chtěli ulovit nějakého lidožrouta, který zneklidňoval prostředí, v němž žili. To území leží v severní Anglii, v Cumbrii. Krajina je to skutečně opuštěná, ale ne bez půvabu.”

“Nějaký kanibal?”

“To se říkalo, Suko.”

“A pak se Lintock sám vydá tuto příšeru ulovit? Proč to udělal?”

“Protože se chtěl stát středem pozornosti. Dokonce to všechno nasnímal. Neviděl jsem ten film a musím se proto spoléhat na Lauřino vyprávění. Na tu bestii číhal. Někteří ji považovali za lidožrouta a za zombii. Ace ji také zasáhl, a to dvakrát. Optikou a kulkou. Přišel na místo, kde zombie nebo kanibal ležel a nastavil svou kameru na automatiku, aby své vítězství zachoval pro budoucno. Bohužel také svou smrt, a to skoro do všech podrobností. Potom zombie se zbytky jeho těla zmizel.”

“Můj bože,” řekl jsem a zavrtěl hlavou. “To přece nemůže být pravda.”

“Ale je.”

“Jak potom Laura Lintocková přišla k tomu filmu?” chtěl vědět Suko.

“Oba byli domluveni. Dohodli si dobu, aby se na určitém místě sešli. Ace však nepřišel, a tak se vydala k jeho posedu. Poblíž našla pak kameru. Našla pušku, ruksak a jednotlivé součástky oděvu svého muže, ale jeho samotného nenašla. Zmizel.”

14 -

“Co udělala potom?” zeptal jsem se.

“Nešla na policii, Johne, jak si myslíš. Bohužel nejprve si prohlédla film. Dovedete si představit, jaká propast se před ní otevřela. Nechtěla tomu věřit, ale viděla to na vlastní oči. Vytáhla jednotlivé průkazní záběry, jak to co nejlépe šlo, a poslala mi je, jak jsme se telefonicky dohodli.”

“Proč právě tobě, a ne policii?”

“Tví kolegové by jí nevěřili. Přinejmenším je to Lauřin názor. Nechtěla také odpovídat na žádné otázky. Až dosud není po jejím muži ani stopy a myslím si, že nanejvýš můžeme najít ještě jeho kosti. Tedy, Laura spoléhá jenom na mne. Ty víš, že jsem už dřív měl vždycky co dělat s případy, které šly nad obvyklý rámec. Byla přesvědčená, že jí důvěřuji, a v tom se nezklamala.”

Mlčeli jsme. Podíval jsem se na Suka a on na mě. Kolem nás halasila změť hlasů. Alespoň mně to připadalo, jako bych seděl pod zvonem.

“Co ty na to?” zeptal jsem se tiše přes stůl.

Než mohl Suko odpovědět, zasáhl Bill. “Poslyš, Johne, ty nevěříš tomu, co jsi právě viděl?”

“Ne tak zprudka, Bille. Neber si to tak. To nemá co dělat s mojí vírou.

Víš sám nejlíp, jak snadné je manipulovat s fotografiemi.”

“Ano, to vím.” Praštil do stolu. “Ale tyhle snímky nejsou zmanipulované, zatraceně. Ty jsou pravé. Tys o nich netelefonoval,” upřeně se na mne podíval, “ale já. A já vím, kdy člověk lže a kdy ne. Také, nebo právě u Laury, která vždycky stojí oběma nohama pevně na zemi, to poznám. To není žádný trik, Johne, z toho můžeme vycházet, zatraceně.”

“Ano, ano, Bille, věřím ti. Ale sám víš, jak jsem to myslel.”

Suko se vrátil k tematu. “Tak tedy máme tohohle kanibala nebo zombii. To jsme viděli. Jak k tomu došlo? Jak je to možné? Je to skutečně oživlá mrtvola nebo něco jiného? Není to jenom zcela zdivočelý člověk?”

“Jak řekla Laura Lintocková, její muž je jedinou lidskou obětí.”

“Aha lidskou. Jsou tedy i jiné?”

“A ne malé. Ovce, prasata, krávy, psi, kočky, co já vím. Byli

15 -

roztrháni a z větší části sežráni. V okolí tahle zrůda vyvolává už delší dobu nejistotu a jeden ovčák ji také viděl. Jeho svědectví posloužilo Lintockovi a jeho přátelům jako základ, aby se s ní pustili do boje. Co všechno podnikali, nevím, ale našli v blízkosti posedu místo u jezera, kde se čas od času objevovala. Ace

Lintock tam potom zahynul. Chtěl všechno dokázat sám a pak sklízet vavříny slávy. Jak jsem ho viděl, odpovídalo mu to.”

To Bill nepotřeboval opakovat. Zeptal jsem se ho: “Co ti Laura ještě řekla? Nebo líp: O co tě prosila? Abys za ní přijel?”

“Přirozeně. Nevěděla nejspíš, na koho by se měla obrátit. Nic jsem s ní nedomlouval, protože jsem chtěl napřed mluvit s vámi.”

“Nechceš tedy odjet sám?” zeptal se Suko.

“Ne.”

“Co říkala Sheila?”

“Je s tím srozuměna. Sheila zná Lauru Lintockovou. Oba jí byli sympatičtí.”

“Ukázal jsi jí snímky?” zeptal jsem se.

“Ne, Johne, co si myslíš? V žádném případě bych jí je neukázal. Jen jsem jí to vyprávěl, tak jako vám, a ona se také ptala, jak by se mohla o Lauru postarat, ale o tom nemůžu rozhodnout já.”

“Rozumím,” řekl jsem. Pak jsem se podíval na Suka. “Co je?

Pojedeme na severozápad?”

“Už dlouho jsem rozhodnut.”

“Kam musíme? Myslím, kde Laura žije?”

“V Kirklandu.”

“To neznám.”

Bill přikývl. “Také to není žádná mezera ve vzdělání. Ta díra totiž leží úplně osamoceně. V okolí je víc malých jezer a také stanové tábory, které sotva budou v tuto roční dobu obsazeny.”

“Kdy chcete jet?”

“To záleží na vás, Johne.”

“Pak to bude velice rychle.”

“Dobře, vezmeme si tedy BMW,” uzavřel Suko, “nějak

přenocujeme a ráno jsme u cíle.”

Proti tomu se nedalo nic namítat. Přesto byl Bill skeptický, neboť se ptal, co tomu řekne sir James Powell, náš šéf.

16 -

“Co myslíš, co mu zbude, když mu ukážu ty obrázky.” Reportér se zasmál. “Všechno je mi jasné a děkuji.”

Nejdříve Laura Lintocková, Sean Carlesi a Robert Wilson uslyšeli přidušený šramot. O něco později hukot záchodového splachování a potom nějaké hluboké sténání. Těm, kteří zůstali v pokoji, se nevedlo o nic líp než Trumanu Blackovi a Laura si už dělala výčitky, že vůbec přátele svého muže pustila do bytu a do věci je zasvětila.

Koneckonců bylo přece jen lépe jim ten strašlivý film ukázat, aby

věděli, s čím vším by se mohli potkat.

V tom okamžiku nebyli Wilson ani Carlesi schopni slova. Také už nepůsobili jako chlápkové, které nějaký útok světa neporazí a kteří tak rádi spolu chodili na hon jednoduše byli vyřízeni. Robert Wilson, muž s blond vlasy a bradkou, svíral láhev whisky tak silně, jako by ji chtěl rozbít.

Jednu za druhou stavěl do Lauřiny blízkosti, jednoduše i ona musela pít. Rob pořád vrtěl hlavou, několikrát bylo slyšet i zasténání. Skoro plaše se díval na teď už jen šedou obrazovku televizoru, jako by se obával, že se to lidi mordující strašidlo může každým okamžikem objevit. Tmavovlasý majitel restaurace Sean Carlesi, jakási směs Ira a Itala, neříkal nic. Tiskl si ruce na obličej a jeho ramena se vytrvale otřásala, protože musel plakat.

Byl hotov jako Wilson a přirozeně i Truman Black, jehož kroky nyní slyšeli. Vracel se a šel pomalu. Jak vešel do pokoje a dopadl na židli, měl obličej celý zelený a úplně strhaný. Oběma rukama roztáhl svou koženou vestu a zhluboka se nadechoval. Byl z celého tria nejstarší, už vdovec, těsně před šedesátkou. Vlasy měl už dlouho šedivé, tvář zvrásněnou, ale teď vypadal ještě starší, než když přišel. Sáhl do kapsy, vytáhl brýle a znovu si je nasadil.

Carlesovy ruce klesly dolů. Třel si své zarudlé oči. Pak křečovitě uchopil svou sklenku a rázem převrátil whisky do hrdla.

Laura Lintocková, která měla na sobě bavlněné šaty, převzala opět slovo. Její hlas zněl nezvučně, ale také rozhodně, když řekla:

“Dlouho jsem přemýšlela, jestli vám mám tento dokument vůbec

17 -

ukázat. Dospěla jsem k závěru, že bude lépe, když se dovíte pravdu. V tomto případě pouze vy. Policii jsem nic neřekla. Ani jsem neohlásila zmizení mého muže.”

“Proč ne?” zašeptal Wilson.

“Nikdo by mi neuvěřil. A pokud, tak s velkými výhradami.”

“Ano, to je pravděpodobné.”

“Musíme něco podniknout!” řekl Carlesi. “Film nám ukázal, že všechno je ještě horší, než jsme si představovali. Ale proč to, sakra, Ace udělal?” Podíval se na Lauru. “Proč se do toho pustil sám?”

“To se ptám taky,” odvětila. “Odpověď také neznám. Může být, že se chtěl blýsknout a sám sobě něco dokázat.”

“Nepokusila ses ho zadržet?” zeptal se Black.

“Ne, to ne. Proto si také dělám výčitky. Ale nepočítala jsem s tím, že je to tak zlé a nemilosrdné. Po pravdě řečeno, nevěřila jsem vám a měla jsem vás za pavouky.”

“Tady je důkaz, Lauro.”

“Správně, Seane, je. A nedomníval se každý z vás, že jde o šelmu, i když se pořád mluvilo o kanibalovi? Nemohlo se stát, že se do okolí nějakým způsobem zatoulal medvěd?”

“Také to mohl být.”

“Hecovali jste se navzájem. Nevyjímám z toho ani Aceho. Chtěli jste být slavní, aby vás všichni znali. Já jsem žena a nerozumím tomu. S Acem jsme o tom mluvili, ale nebyla jsem jednoduše s to ho přesvědčit. Lovy s přáteli bylo pro něho vůbec to nejdůležitější, vedle vašich pánských jízd v putyce, které zpravidla špatně končily.”

Znovu to v ní vyvřelo a Laura musela jednoduše plakat. Tiskla si kapesník na tvář.

Muži nic neříkali. Civěli do prázdna. Také když se podívali širokým oknem ven do velké zahrady, neviděli ani stromy, ani křoví, jímž byla její podstatná část oplocena. Jejich myšlenky se obíraly tím, co uviděli, a tyto scény všemi hluboce otřásly.

Laura Lintocková se hlasitě a neupřímně rozesmála. “Ale život jde dál!” vykřikovala přes slzy. “Říká se to tak, ne? Ale jak to půjde teď dál?”

Truman Black truchlivě odpověděl: “Musíme tvého muže najít, Lauro.”

18 -

“A co najdete?” vykřikla. “Jeho kosti? Hladké a ohlodané?

Zatraceně, to je…”

“Vzpomněla sis už na policii?”

“Ano, ale zřekla jsem se toho, a jestli vás mohu prosit, zřekněte se toho také. Důležité je, že to monstrum ještě je. A že musí být dopadeno.”

Muži to věděli, ale zdráhali se odpovědět. Viděli, co se stalo s jejich přítelem a žádný z nich se nechtěl dostat do stejné situace.

Laura na ně pohlédla. Její ústa se stáhla, jako by se napila octa.

“Byli jste jeho nejlepší přátelé, tak pochopte přece nebo? I když to chtěl Ace podniknout sám sólově, přece jste mu něco dlužni.”

Věděli to. Jejich vzezření bylo vážné. Jen nikdo neměl odvahu se vyjádřit. Zůstávali sedět na židlích jako přilepení.

“No? Nikdo?”

Konečně přikývl Robert Wilson. “Máš pravdu. To ví každý z nás.

Jsme Acemu něco dlužni.”

“To je krásné, že jsme se už dostali tak daleko. Co tedy zamýšlíte?”

Otázka byla příliš přímá, než aby jim přišla vhod. Hryzali si rty, nikdo se nechtěl na druhého podívat, a tak Laura uzavřela: “Mám se tedy sama vydat hledat toho zatraceného kanibala?”

“Ne!” zvolal Carlesi. “Proboha, to je nemožné.”

“Ale přesto to udělám, ksakru.”

“To ti dokonce věříme.”

“A co vy? Co zamýšlíte vy?”

Truman Black si sundal brýle. Čistil skla, aby zakryl své rozpaky. Když si je znovu nasadil, ujal se slova. “Můžeme pokračovat tak, jako by náš přítel Ace byl ještě naživu.”

Carlesi a Wilson mlčeli. Pouze Laura se zeptala: “Co to přesně znamená?”

“Že půjdeme znovu na lov společně. Musíme tu zombii, nebo kanibala, nebo co to vlastně je, ulovit. Žádná jiná možnost tady není. My jsme tři, on je sám. Můžeme to zvládnout.”

“Když ho najdeme,” řekl Carlesi.

“Jistě. Když ho nenajdeme my, najde si on nás. Teď ochutnal krev.”

19 -

Wilson měl na Blaka jiný dotaz. “Můžeš nám také říci, jak ho můžeme usmrtit? Přece jsi viděl ten film. Ace ho zasáhl do zad. Rána byla zřetelná. Padl také mrtvý na zem, ale nebyl mrtev. Ta zatracená kulka mu nic neudělala. S ní ho nelze zabít.”

“Rozstřílíme ho!” šeptl Sean.

“O tom se ti zdá?”

“Jak potom, Trumane? Jak to potom můžeme udělat?”

“Musíme mu nastražit past.”

“Dále!”

Black pohodil rameny. “Přesně to nevím. Ale musí do ní vběhnout. Měli bychom to s léčkou, kterou nastražíme, vyzkoušet. Třeba s jámou, možná s ohněm. Proto by se to mělo přesněji promyslet.”

Nikdo z ostatních neměl lepší návrh. Dívali se na sebe a čekali pouze na to, až něco řekne Laura. Ta jim také tu laskavost udělala.

“Je to již každopádně pozitivní, že vás přešla vaše strnulost a že vás vůbec napadá něco podniknout.”

“Začneme s tím zítra večer!” objasnil Robert Wilson.

“Také přes noc?”

“Ano. Do té doby nás něco musí napadnout. Nikdo z nás nebude nic povídat. Musíme mlčet.”

Oběma ostatním to sice nebylo právě vhod, ale souhlasně přikývli.

“To mi nestačí,” řekl Wilson. “Myslete přitom, co za normálních podmínek vlečeme.”

Někteří váhali. Každý věděl, že tento špás nebude jako jiné. A právě toto vědomí je nutilo otálet.

Laura škubla ramenem.

“Nemůžete si to ještě rozmyslet?” zeptala se.

“Ne, tady není o čem rozmýšlet!” Wilson zavrtěl hlavou.

“Musíme se do toho dát.”

Jeho slova vytrhla oba z přemýšlení. Vztyčili se a také Wilson vstal. O něco později si podali a stiskli ruce. Dívali se navzájem do očí a tím si dali slib.

“Takže jste teď lovci zombie?” zeptala se Laura, která zůstala sedět.

“Dalo by se to tak říct,” opáčil Sean Carlesi.

20 -

“Dobře, věřím vám. Ale také vím, jak to bude těžké. Z toho důvodu jsem v tomto směru rovněž něco zařídila, ale nemá to nic co dělat s policií. Nemohu ovšem ještě mluvit o nějakém úspěchu. Želízka jsou v ohni, nic víc.”

“O co jde?” zeptal se Black.

Zavrtěla hlavou. “Možná později. Dělejte své a buďte zatraceně opatrní. Kolem Kirklandu něco běhá… Nějaký děsuplný tvor. Kanibal nebo zombie,” krátce se zasmála, “nějaký tvor, o jakém tento svět nikdy neslyšel.”

Tři muži se na ni podívali.

Konečně se Wilson zeptal: “Myslíš na osobu, která… no ano,

přišla na zem z jiné planety a na zpáteční cestě ji zapomněli?”

“Pochopils, Robe.”

“Nesmysl.”

“Co jsi uviděl na filmu? Také nesmysl? Kdo z nás pak ví, co se všechno na tomto světě tropí? Co je skutečné a co ne? Kde leží pravda?”

“Někde tady venku,” zamumlal Carlesi. “Tak jsem to slyšel v

nějakém televizním seriálu.”

“To je mi jedno,” řekla Laura. “Chci mít důkazy, rozumíte mi?”

“Budeme je hledat!” zašeptal Wilson ne právě přesvědčivě.

“To mi nestačí, Roberte. Chci ho vidět mrtvého. Zničeného. Spáleného. Teprve pak budu schopna normálně pohřbít svého muže, pokud se něco po něm najde. Teď to nedokážu. Nechci s nikým z ostatních lidí o jeho smrti mluvit s výjimkou vás.”

“Tomu rozumíme,” řekl Wilson.

“Dobře.” Laura se teď postavila. “Bude možná lépe, když nyní

zůstanu sama. Vy si určitě ještě máte co povídat.”

“Ano, musíme si stanovit plán!” mínil Truman Black.

“Dobře, doprovodím vás ke dveřím.”

Každý, než opustil dům, Lauru objal. Zaznamenala, že každý by jí ještě rád něco řekl, ale nenacházeli ta pravá slova.

Ochladilo se. Západní vítr stlačil teplotu dolů. Tři muži přijeli černým Range Roverem. Nastoupili a jejich poslední zamávání vypadalo dost ochable.

Sotva muži odejeli, Laura Lintocková kvapně zavřela dveře.

21 -

Opřela se zády o jejich vnitřní stranu a chtělo se jí zvracet. Nemohla zastavit nepřetržité štkaní. Ztratila sílu držet se na nohou a zhroutila se na zem.

Za čas Laura ztratila pojem o času se probrala, vstala a vešla do velkého obývacího pokoje, v němž bylo ticho jako v hrobě. Teprve když chystala sklenici na vodu, aby zapila tabletu, bylo slyšet jemný cinkot. Jinak panovalo v celém domě mrtvolné ticho.

Šla do kuchyně, zůstala stát na prahu a cítila, že do sebe musí něco hodit. Hořkou chuť žluče smíchala s whiskou. Sklonila hlavu a vyzvracela nažloutlou tekutinu do dřezu.

Ještě stále dobře nechápala, co se vlastně stalo. Prostě si neuměla představit, že nyní zůstane sama. V třiatřiceti vdovou. Příliš mladá, aby mohla žít jen vzpomínkami. Bylo to všechno strašné a nepochopitelné. Opustila kuchyni a procházela domem, ve kterém se poprvé octla před třemi lety. Procházela všemi pokoji nahoru dolů.

Ace si vybudoval vlastní existenci. Malou softwarovou firmu, kterou sám vedl. Po zdlouhavém rozjezdu se provoz vyplácel. Lintock dokonce uvažoval přibrat někoho ke spolupráci i mimo svou paní. Ale byl typ, který raději spoléhal sám na sebe a nemusel se nikoho jiného ptát. Kdyby vzal své tři přátele na posed, nestala by se ta smrtelná příhoda. Ale to ne, Ace chtěl zase prorazit hlavou zeď. Teď už nikdy nic nepodnikne.

Laura šla opět do velkého pokoje. Rozsvítila světlo, protože venku se už stmívalo. Zůstala stát Před oknem a dívala se do zahrady. Nebyla to vlastně zahrada, ale pouze velký zelený pozemek s listnatými stromy obehnaný křovím. Teď padaly první stíny na trávník a žena si uměla představit, že tento pozemek se svým porostem poskytuje ideální úkryt pro někoho, kdo by se chtěl nepozorovaně dostat k domu. Takové myšlenky ji dříve nenapadaly. Teprve nyní, když nemá muže, roste její strach.

Zvonění telefonu prořízlo ticho. Laura se polekala. Rozmýšlela se, zda jej vůbec má zvednout. Nenáviděla to, muset odpovídat na nějaké otázky, které se týkají jejího muže. Musela odmítnout již dva

22 -

takové telefonáty.

Laura se přemohla a ohlásila se tichým “Ano, prosím?”

“No konečně. Už jsem myslel, že nejsi doma.”

“Bille, ty?” Plachý úsměv jí kmitl přes rty. “Už jsem na to čekala, kdy mi zavoláš zpátky.”

“Nebudu se ptát, jak se ti vede, ale řeknu ti, že mám pro tebe dobrou zprávu, pokud vůbec můžu v této souvislosti takový výraz použít.”

“Poslouchám.”

Bill se vyjádřil stručně a řekl jen: “Přijedeme!”

Laura byla překvapená. V prvním okamžiku spolkla řeč. Musela si odkašlat a teprve pak zašeptala: “Řekl jsi přijedeme? Kdo my?”

“Beru s sebou dva přátele.”

“Co prosím? Kdo to je?”

“Už jsi jejich jména slyšela. Jmenují se John Sinclair a Suko.” Chvilku musela vzpomínat. “Ano, ano, ta jména znám. John

Sinclair. Tvůj starý přítel.” Zasmála se, ale neznělo to nijak vesele.

“Nejsou to ti dva, co se vždycky zabývají mimořádnými případy?”

“Ano, jsou to oni. Zabývají se zvláštními případy.”

“A proč je bereš s sebou?”

“Lauro, prosím, vzpomeň si. Nevěřím, že tvůj muž byl zabit někým, kdo by mohl být označen názvem člověk. Tak jak jsi mi tu postavu popsala z toho filmu, vypadá to sice jako člověk, ale nemusí být. Počítám s nějakým tvorem z pekla, mám-li to tak drasticky vyjádřit.”

“Zombie?” zašeptala.

“Jo. Jak jsi na to přišla?”

Laura už chtěla vysvětlit, od koho to ví, ale držela se zpátky.

Přátelé jejího muže musí zůstat ve hře. Alespoň prozatím.

“To je tak, vzpomínám si, jak jsme svého času už na podobném zvláštním lovu byli. Věc s neobyčejnými aktéry. Rozumíš, co myslím? Přitom také ten pojem zombie padl. Vzpomínám také na film, víš. Byly v něm rovněž příšerné scény.”

“Souhlas.” Bill si odkašlal. “Ale přesto, Lauro, můžeš mít dokonce pravdu, že tvůj muž byl usmrcen nějakým takovým tvorem. V každém případě jsme už na cestě, zítra hned ráno se setkáme a

23 -

ukážeš nám potom ten film.”

“Jeden musí něco dělat,” zašeptala.

“Právě, Lauro, vidíme to taky tak.” Bill si odkašlával trochu déle.

“Navzdory všemu ti tedy Přeji dobrou noc. Tak ráno.”

“Ano, Bille, děkuji. Já… těším se.”

Hovor skončil. Laura stála u aparátu se skloněnou hlavou. Měla pocit, jako by jí záda pokryla vrstva ledu. Hlas bývalého kolegy jí ještě zněl v uších. Na obličeji se ukázal úsměv. Vzpomínala, jak ona a Bill ještě byli kolegy. Také si vzpomněla na Sheilu a Johnyho. Často spolu chodívali na oběd a přitom hovořili o svých plánech do budoucna.

Budoucnost?

Drsně se zasmála, jak si na to teď vzpomněla. Ne, pro ni už žádná budoucnost není. Bez jejího manžela nebude už nic. Ale jedno si přála: Pomstu!

Při tom pomyšlení sevřela obě ruce v pěsti. Chtěla, aby ta zatracená bestie zahynula. Že bude zničena stejně tak jako oběť, která šla na její konto.

Znovu se dívala z okna na vzdálenější stranu pozemku. Mezitím se setmělo. Také nábytek v pokoji se jevil jen jako stín.

Tráva vypadala jako tmavý koberec, z něhož vyčnívaly staré stromy. Byly to jen listnáče, žádné jehličnany.

Všechno zde milovala, zahradu také. Nyní o své okolí ztratila zájem. Bez Aceho nemá nic žádný smysl. Laura začala opět plakat.

Zombie si na vodě našla obzvlášť vhodné místo, kde byla chráněna vysokými rostlinami. Bylo to jako u zvířat, která hasí svou žízeň pokaždé na stejném místě řeky nebo jezera.

Také nemrtvý tam šel. Ačkoliv nepociťoval žádné lidské potřeby, když se mu zachtělo osvěžit se v chladné vodě, udělal to. Kudy šel, zanechával za sebou na zemi stopy. K tomu si proklestil křovím cestu, která se znovu neuzavírala, když klouzal k vodě.

Stmívalo se. Šeď nad jezerem se nedala označit jako světlo.

24 -

Hluboko se sehnul, velmi hluboko, ze západu přišel večerní vítr. Povíval jako hebkými křídly nad hladinou jezera, čeřil vlny, které běžely proti břehu, a také směrem ke klečící zombii.

Stále ještě byla nahá. Špína, která se smísila s krví oběti, se lepila na její tělo. Zombie zírala na vlny, rychle dorážející na břeh, předtím než sklonila hlavu a ponořila svůj obličej do vody.

V této poloze zůstalo stvoření delší dobu. Voda se přelila dokonce přes jeho hlavu, pronikla dovnitř jeho otevřených úst a smočila jeho šíji. Žádný člověk by nevydržel mít svůj obličej tak dlouho ponořený ve vodě jako tato zombie, která nepotřebovala dýchat. Existovala i tak.

Po nějaké chvíli zvedla svou hlavu znovu z vody ven. Zbytky vody stékaly po její skutečně staré kůži dolů a jak si utírala své popraskané rty, rozmazala také poslední na nich přilepenou krev.

Teprve potom se vzpřímila a zůstala konečně stát tam, kde se napájela.

Mokré vlasy na hlavě lpěly jako přilepené. Na bledé kůži ležely ještě pořád kapky a zvláště kolem očí vězela voda. Zatřásla hlavou předtím, než se otočila, a místo u jezera opustila.

Jako zvíře a s dopředu vystrčenou hlavou dupala tmou. Pozorovatel by na základě její chůze a jejího držení těla mohl mít za to, že vidí pračlověka, který se na své pouti zatoulal. Chyběla jenom kamenná sekera, ale tu zombie nepotřebovala. Spoléhala se raději na své vlastní ruce.

Tentokrát ji přijal les. Předtím ji pohltil hustý podrost. Prodírala se jím a bylo jí jedno, jestli ji škrábou trny nebo ne. Její cíl byl jasný. Potřebovala tmu lesa, také ticho noci, aby se příští den znovu vydala na vražednou výpravu.

Lidé! Teď zajímají zombii jen ještě lidé. Všechno ostatní je zapomenuto. Už žádní psi, kočky, prasata nebo krávy. Už žádné vnikání do stájí a braní roha s kořistí. Byla zkrátka a dobře fixována na to, dostat do svých spárů lidi.

A kdyby se někdo v noci do toho obvodu lesa zatoulal byla

připravena.

Podrost ležel za ní. Stočila se zase doprava. Před zombii teď ležel temný les jako obrovská podzemní jeskyně s mohutnými stalagmity a

25 -

stalaktity. Větve visely hluboko. Šlehaly ji po tváři, drásaly pokožku. Rozhořčenými pohyby je odvracela do stran.

Její cíl byl ve středu lesa. Na jednom zvláště velkém stromě s široce rozvětvenou korunou.

Bylo to její místo a nikdo o tom nesmí pochybovat. Příkop u stromu listím nenaplnila ona, byla to hříčka přírody, že na místo, kde se nacházel strom, bylo naváto staré listí z lesa. Žijící mrtvý zůstal dole. Skoro jako vyčerpaný člověk klesl na zem a nahrnul část starých listů na své tělo. Les nespal, protože v tomto čase zvířata temnot byla dávno vzhůru. Zombie je nevnímala. Žádné šustnutí myši po listí. Žádné chroustání veverky, která sama ještě v tomto čase hledá potravu, ani velké oči sovy, která sedí vysoko na stromě a číhá na svou kořist, přičemž se má na pozoru přeletět blízko jámy se zombií, protože cítí zlé a nebezpečné záření, které vychází z nezvyklého hosta.

Zombie ležela s otevřenýma očima. Nepotřebovala spát. Civěla do výšky. Nad ní se lehce vznášela změť listů a větví, které se třepetaly a náhle se začínaly dávat do pohybu.

Listy se draly dolů, posouvaly se na stranu, točily se a obracely, jako by se strom v posledních sekundách probudil k vlastnímu životu.

Také to tak bylo.

Strom najednou ožil. Listy se světle zaleskly, jako by byly nasvíceny a přesně stejný paprsek dopadl na mohutný kmen se starou hnědou kůrou.

Také kůra změkla, natáhla se a světlala.

Větve se obloukem napružily dolů. Komíhaly se až k zemi, takže z nich vznikla úplně nová figura.

Tvář!

Oči, ústa. Dřevěná, přesto měkká a zároveň sukovitá tvář postavy, která zde vládla a měla moc nad přírodou. Tvář měla démonické rysy, přičemž se její ústa protáhla do šířky a současně i do výšky, jako by chtěla zobrazit obrovskou tlamu.

Byl to skřet. Hříčka přírody, ale také škleb démona a zároveň i ochránce.

Zombie věděla, co s ní skřet zamýšlel. Najednou navázal kontakt.

26 -

Byl to tvor, který stál na její straně a chránil ji.

Znala také jeho jméno. Mandragora.

Měli jsme dost času připravit se na shlédnutí filmu. Přesto to byl pro nás šok. Nemohli jsme se na to dívat na jednom místě. Před námi stály šálky naplněné kávou, ale nikdo z nás se o to nestaral. Vypil jsem jeden doušek, ale teď, když film doběhl, kávu jsem už nemohl.

Bill Conolly seděl mezi mnou a Sukem. Často sténal a kroutil hlavou. S takovou scénou se jednoduše nemohl vyrovnat.

Lauru Lintockovou jsme si všichni oblíbili. Na promítání se ovšem nedívala. Proto si často zakrývala uši, aby nemusela poslouchat naše reakce.

Nyní byla obrazovka zase šedá. Bill sáhl po dálkovém ovladači a

přístroj vypnul.

V místnosti se rozhostilo tíživé ticho.

Podíval jsem se na Lauru Lintockovou. Byla pěkná žena, ovšem poznamenaná bolestí.

Modročerné vlasy působily tupě. Byly jen prohrábnuty prsty a jinak nijak neupravené. Přetřela si sice lehce rty rtěnkou, ale vypadala spíš jako osoba na smrtelné posteli. Měla dlouhé šedé šaty s černým páskem. Její oči byly pláčem zarudlé, takže jsem si vzpomněl, jak se přivítala s Billem. Padla mu do náruče a hořce se rozplakala.

Až dosud Laura Lintocková stála. Teď se posadila na židli a dívala se do prázdna. Po chvíli řekla tichým hlasem: “Nyní jste všechno viděli, víc. vám ukázat nemohu. Vím, že máte otázky, ale sotva bych je dovedla zodpovědět.”

“To ani není zapotřebí, Lauro,” řekl Bill. “Už si všechno najdeme sami.”

Naznačila zakroucení hlavou. “Není to tu tak jednoduché. Žijeme na venkově, v přírodě…”

“Ale vy víte, kde se to stalo?” zeptal jsem se.

“Ano.” Laura odpověděla, aniž by se na mne podívala. “Je to u

27 -

jezera. U vody, která nemá žádné oficiální jméno a na mapách je to jen malá modrá skvrna. Nazýváme to jenom jednoduše jezero. Tam se to stalo. Těsně u břehu. Dokonce je tam vidět voda.”

“Co tam váš muž chtěl?”

“Co já vím, pane Sinclaire? Šel tam sám číhat na tu bestii. Chtěl nad ní stůj co stůj zvítězit. Kdyby měl s sebou i ostatní tři, asi by se to nestalo, pane Sinclaire.”

“Jaké ostatní?”

“Trumana Blacka, Roberta Wilsona a Seana Carlesiho.”

Podívali jsme se na sebe. Bill pokrčil rameny. Jména mu nic neříkala.

“Já vím, že ty muže neznáte,” pokračovala Laura. “Ale patří k tomu.”

“V jakém ohledu?” chtěl vědět Suko.

“Ti tři muži spolu s Acem byli spiklenecká společnost. Něco jako mužský spolek. Byli přátelé a oddávali se společnému koníčku lovu. Všichni byli vyhlášení lovci a starali se o to, aby se v lesích divoká zvěř příliš nerozmnožila. A pak došlo k strašným věcem. Srnčí, ovce, prasata, psi, kočky a ještě další zvířata byla jednoduše roztrhána a sežrána. Napřed všichni věřili na nějakou šelmu, až pak nějaký ovčák přišel se zprávou, že v jedné světlé noci viděl běžet sehnutého, dokonce opici podobného člověka. Později pak našel obě své ovce usmrcené.”

Bill se vzrušil. “Ověřil pak někdo popis toho ovčáka?”

Laura Lintocková zkrabatila čelo. “Ne všichni lidé tomu uvěřili.”

“A co tvůj muž a jeho přátelé?”

“Ti tomu věřili.”

Bill se podíval na Lauru velmi pozorně, než se zeptal: “Jsou ti muži do věci zasvěceni? Vyprávěla jsi jim, co se stalo?”

Vdova vypadala, že se chce postavit. Nakonec zůstala sedět a kývla.

“Musela jsem jim to prozradit,” začala se svým vysvětlováním.

“Nemůžeš to pochopit, Bille? Bylo to pro mne těžké. Vzpomněla jsem si na tebe, ale také na přátele mého muže. Ace si to zaslouží. Byli opravdu jeden klub. Mnoho toho spolu dělali. Lovecká vášeň byla pro ně zvlášť důležitá. Často je dávala dohromady. Vždycky

28 -

jsem respektovala jejich přátelství, stejně tak to dělaly i jejich ženy. Truman Black je ovšem vdovec. Dokonce jsem udělala ještě další krok.” Udělala krátkou pauzu a dívala se do prázdna. “Včera jsem jim přehrála ten videofilm. Musela jsem to prostě udělat. Rozumíš?”

Bill na to neřekl nic. Také Suko i já jsme mlčeli. Dobře, bylo to její rozhodnutí, ale nemohl jsem si představit, že to tak bylo v pořádku.

Bill chtěl znát můj názor. “Jak se k tomu stavíš, Johne?”

“Nežádej ode mne jasnou odpověď. Oni to museli vědět, paní Lintocková.”

“Sakra, ti muži jsou přátelé. Ace to schytal. Chtěla jsem je jenom varovat. Mohli by třeba dopadnout také tak. Jeden mrtvý stačí. Musí být opatrní, protože je veskrze možné, že ten kanibal udeří ještě jednou. Když budou nebezpečí znát, snáze se mu vyhnou.”

“Jak reagovali?” staral se Suko. Laura polkla.

“Byli zaražení a nejprve nebyli schopní nějak reagovat. Něco tak strašlivého ještě v životě neviděli. Všechno to chápu a také to potrvá, než se z toho vzpamatují.”

“Co dělali potom?”

“Myslím, inspektore, že se ještě více semkli. Ano, jejich svazek bude pevnější.”

“Jinak nic?” divil se Suko.

Laura Lintocková se dívala na zem. “Mluvili o tom a byla jsem při tom. Všechno jsem slyšela. Nedošlo k žádné hádce. Všichni byli stejného mínění.”

“Jaké je?”

“Chtějí si všechno nechat pro sebe.”

Odpověď nás nepřekvapila, přesto jsem měl určitý problém.

Zeptal jsem se: “Víc nic, paní Lintocková?”

“Zprvu nic. Potom si uvědomili, že se všichni dostali do velkého nebezpečí. Pak se také dohodli a chtějí něco proti tomu podniknout.”

“Co?”

Laura se podívala Billovi do očí. “Byli vždycky lovci. Nyní se z nich stali lovci zvláštní. Lovci kanibalů nebo zombií, jak je nazýváte.”

29 -

“Zombií?” opakoval jsem.

“Však jste viděli.”

“Oni chtějí toho vraha ulovit?”

“Ano.”

“Kdy?”

“To nevím, pane Sinclaire. Mohu si myslet, že si přinejmenším na to nenechají příliš času. Znám je dostatečně. Tito přátelé jsou rozhodnuti a jsou mému zavražděnému manželovi také něco dlužni.”

“Ale my to musíme vědět, Lauro.”

Žena zachytila Billův starostlivý pohled. “Dobře, zkusím zavolat.

Nejlépe Trumanu Blackovi. Ten žije sám.”

“To by bylo dobře.”

Laura Lintocková šla k telefonu. Na tvářích obou mých přátel jsem viděl, že s tím, co ti tři muži zamýšlejí, nejsou tak docela srozuměni. Nebyli tak vybaveni a neměli ani potřebné znalosti. Jestli tady skutečně vraždí zombie, nebude tak jednoduché ji zahubit.

Laura Lintocková vytočila číslo a čekala na spojení. Měla smůlu. Truman Black telefon nebral. Ještě se sluchátkem v ruce se obrátila k nám.

“Je mi líto, ale Truman není doma.”

“Pak už je na cestě,” řekl Bill a vstal. “Nechej mě to udělat, Lauro.”

“A co. Co chceš?”

“Byli tři.”

“Chceš volat Carlesimu nebo Wilsonovi?”

“Tak jest.”

“Ne, prosím, Bille.” O krok od něho odstoupila. “To by nebylo dobré. Dohodli se, že svým ženám o tom nic neřeknou. Nepustily by je. Natolik je znám dost dobře. Bylo by nesprávné, kdybys teď…”

“Neměj strach, Lauro, Já jim nepovím pravdu.”

“No, když myslíš.” Vyťukala číslo a sdělila, že volá k Wilsonům.

“Děkuji, Lauro.” Bill přitiskl sluchátko k uchu. Téměř v tentýž moment se mu ohlásil ženský hlas. “Dobrý den, paní Wilsonová, moje jméno je Eastland. Rád bych mluvil s vaším manželem.”

“Je mi líto, ale není doma.”

“Škoda.”

30 -

“O co jde?”

“To mu musím říci osobně. Mluvili jsme o bezpečnostním problému. Můžete mi říci, kde bych ho našel?”

“To já také nevím. Odjel se dvěma přáteli. Dnes to vypadá špatně.

Zkuste zavolat zítra večer, pokud se vám to hodí.”

“Dobrá, paní Wilsonová, to tak nespěchá. Mnohokrát děkuji za ochotu.”

“Rádo se stalo.”

“Nejsou tu,” řekl Bill, když položil sluchátko. “Jak jsem si myslel, on i jeho oba přátelé jsou už na cestě.”

Nebylo to pro nás žádné překvapení. Kdo drží tak pohromadě, ten se vydá také na cestu společně, i když jeden odpadne. “Mno,” řekl jsem a kývl na Lauru Lintockovou. “Myslím si, že teď jste na řadě vy. Musíte nám poradit.”

“Jak to myslíte?”

“Lovecký revír tří přátel je rozsáhlý. Předpokládám, že se jeli porozhlédnout tam. Konec konců váš muž tam byl dopaden. Na filmu bylo krátce vidět malé jezero. To by bylo pro nás dobré výchozí stanoviště.”

“Patří k revíru. To znamená, že neměli nějak přesně ohraničený revír, když chodili na lov. Měli tady určitou volnost.”

“Nemáte mapu?” zeptal se Suko.

“Ano, máme. Přinesu ji. Je uložena v mužově pokoji.”

Laura Lintocková opustila místnost. Zůstali jsme sami, dívali jsme se na sebe, až Bill potřásl hlavou. “Lovci zombií, zatraceně. To je šílenství, do čeho se tady ti chlapi pouštějí. Jestli jde opravdu o zombii, tak může dostat ještě všechny tři.”

Suko ani já jsme neprotestovali. Nicméně měl jsem další problém.

“Jenom bych rád věděl, jak se zombie do tohoto prostoru dostala a odkud pochází. Nemrtví nepadají jen tak jednoduše z nebe. Víte, co tím míním.”

Věděli a přemýšleli o tom dál. Bill zformuloval tyto myšlenky do otázky: “Myslíš, že je tam ještě někdo další. Že se tam dostane a zahyne?”

“To nesmíme pustit se zřetele.”

“A na koho máš podezření?”

31 -

Pokrčil jsem rameny. “To ti při nejlepší vůli nejsem schopen říci, Bille.

Známe pouze jednu výchozí část celého problému. Objevila se zombie, ale proč se vynořila, o tom nemáme ani potuchy.”

“Monstrum z jezera, Johne.”

“To bychom už měli.”

“Já vím, ale můžeme si to přece zopakovat.”

“Předpokládáme, že je to zombie,” řekl Suko. “Ale zjišťuji, že se na tom nemůžeme sjednotit. Je také možné, že je to nějaký zdivočelý člověk, že se tu několik let skrývá v lesích a teď chtěl jenom utišit svůj hlad.”

“Na lidech?” zeptal se Bill. “Tomu přece sám nevěříš. Viděli jsme ten film.”

“Právě.”

“Co to má znamenat?”

“Nevycházet z toho, že je to zombie.”

“Podle mne už ano, Suko.”

“Proč?”

“Když jsem viděl ty jeho prokleté oči. Ty oční důlky, takový tupý pohled.

Tak se dívají pouze nemrtví, a už jsem jich viděl dost. Svůj názor si nenechám vzít, i kdybyste byli všichni proti mně. V tom mají ti tři lovci pravdu.”

Laura se vrátila. Přinesla dvě mapy.

“Tady je zakresleno okolí. Modrá mapa je přesnější. Skoro uprostřed je malé jezero.”

Rozprostřela mapu na stole a my jsme Lauru obstoupili.

Jezero jsme nemohli přehlédnout. Suko se ihned zeptal: “Na kterém břehu se to odehrálo?”

Ukázala na jeden okraj prstem. “Tady, na jižním břehu.” Bill tam zakreslil kuličkovým perem křížek.

tom nám Laura vysvětlila nejkratší cestu, která vedla k cíli. Rovněž nám ukázala, kde můžeme odstavit auto, protože dostat se s vozem k jezeru a k posedu nebylo vůbec snadné. Terénní vůz by to dokázal, ale také jenom s největšími potížemi.

“Máte nějaký takový vůz?”

32 -

“Ne,” odpověděl Suko, “bohužel ne. Nanejvýš bychom si ho mohli půjčit.”

“To se nevyplatí.”

“Takže pojedeme, kam až to půjde, a zbytek dojdeme pěšky.”

Laura Lintocková přikývla a zároveň si plně uvědomila, že brzo zase zůstane sama. Naše návštěva ji na chvíli vytrhla z trýznivých vzpomínek. Teď se v ní všechno zase vzedmulo a dala se do pláče.

Bill ji vzal do náruče. Utěšoval ji, ale i pro něho bylo těžké najít vhodná slova.

“My to zvládneme, Lauro, to ti slibuju.”

Popotáhla několikrát nosem. “Jasně, zvládnete to. O tom jsem přesvědčená. To vám také přeju. Jinak bych ti ani nevolala. Jenom je to pro mne jiné, rozumíš? Žiju ještě ve svém normálním světě, ale ten se změnil. Nemohu prostě pochopit, že je to ještě můj normální svět. Nevím, co budu bez Aceho dělat. Nevěřím také, že tady budu moci dál žít, protože mi tady všechno bude mého muže pořád připomínat.”

“Když to nebudeš moci vydržet, přestěhuj se do Londýna. To je

přece jednoduché.”

“Může být. Nevím, zda se budu moci vrátit do svého bývalého zaměstnání. Také se tam hodně změnilo. Ale to je hudba budoucnosti. Musím se nejdřív vyrovnat s přítomností.”

Suko a já jsme už odešli ke dveřím. Bill s mladou vdovou nás pomalu následovali.

Venku nás přivítalo jasné nebe a studený vítr.

Říjen se najednou ochladil, takže jsme museli vytáhnout ze skříně teplé svetry.

Náš vůz stál před domem. Suko chtěl řídit a Bill držel mapy v ruce. Při nasedání se zeptal: “Co uděláme, když ty tři lovce zombií na cestě dohoníme?”

“Pošleme je domů,” řekl jsem.

“Za předpokladu, že ještě žijí,” mínil Suko a připoutal se. “Co se mne týče, myslím, že ti tři chlapi se prostě důvěřivě přiblíží k té zrůdě. A když zjistí, o co jde, bude už pozdě.”

Nikdo na to nic neřekl, žádný ani nehlesl. Podíval jsem se na hodinky. Bylo už odpoledne. V tomto ročním období zapadá slunce

33 -

brzo. Mnoho času nám nezbývalo.

Bill, který zaujal místo vedle Suka, zaťukal na mapu. “Tak do toho, mladíku.”

Ještě jsem se jednou obrátil.

V otevřených domovních dveřích stála Laura Lintocková nehybně jako náhrobek.

Robert Wilson a Sean Carlesi přišli k Trumanu Blackovi a šli rovnou do garáže, kde stál Range Rover. Byl to mohutný vůz, s pevnými ráfky, ochranným rámem a pohonem na všechna čtyři kola, takže byl schopen zdolat i terénní záludnosti.

Převlékli se a byli, jak sami říkali, k boji a lovu připraveni. Vysoké boty, pevný oblek, zelené kazajky a kompasy, také mobil to všechno rovněž patřilo k výzbroji.

A samozřejmě zbraně!

Tentokrát nejen jejich lovecké pušky. Každý z nich vzal s sebou ještě pistoli a Truman Black držel v rukou brokovnici se zkrácenou hlavní. Krátce ji nadzvihl, než ji postavil do vozu.

“Nejraději bych měl samopal!” zašeptal Robert Wilson. S tím bych toho vraha proděravěl. Zatraceně, jak já ho nenávidím.”

Oběma ostatním mluvil z duše. Carlesi jenom podotkl: “Nejdřív ho však musíme mít.”

“Porazíme ho!” rozhodně, ale tiše prohlásil Black. “Na to se můžete spolehnout.” Urovnal si své zbraně. “Co jste řekli svým ženám?”

“Že jedeme zase ven.”

“A jak s časem?”

“Nic určitého,” vysvětlil Sean. “Návrat jsem nestanovil. A ty, Roberte?”

“Řekl jsem totéž.”

“Musíme ještě natankovat a pak můžeme vyrazit.”

Black udeřil na kapotu. “Ještě jednou, zatraceně, když si představím, koho jdeme ulovit, pořád mám ještě pocit, jako bych byl na špatném filmu. To je přece úplná šílenost.”

34 -

“Bohužel byl ten film pravdivý,” řekl Wilson.

“Já vím, zatraceně.” Black zvedl pravou paži. Prsty měl zaťaty v

pěst.

Oba další muži znali to znamení. Vyrazili. Na jejich tvářích však nebyl úsměv jako jindy, když si vyjeli. Jejich mimika vyjadřovala pevné odhodlání, ale hluboko v očích se skrýval také pocit strachu.

“Mluvil ještě někdo z vás s Laurou?” zeptal se Sean.

“Ne,” odpověděl Truman. Rob Wilson zavrtěl hlavou.

“Pak tedy můžeme jet.”

Nastoupili si. Truman Black byl řidič. Vrata garáže byla otevřená. Sean Carlesi, který si sedl na zadní sedadlo, jako poslední zavřel vrata. To už řidič nahodil motor.

O něco později vyklouzl Range Rover z garáže. Lovci zombií byli na cestě.

Počasí sice bylo chladné, ale slunce nic neztratilo na síle, vlhkost se vypařovala a tak se vytvářely první mlhavé zóny.

Bílé závoje se plazily na mnoha místech ze silničních příkopů a mlha se převalovala i přes cestu.

Nechali jsme Kirkland za sebou a jeli po šedé silnici, kterou vroubily vysoké stromy. Les byl teď docela blízko, ale nerostl až úplně na okraj vozovky. Někdy ustupoval, jindy byl zase tak blízko, že se větve stromů takřka dotýkaly střechy bavoráka.

Okolí nebylo rovné. Taková pahorkatina, ale ještě ne hory. Sem tam zase široká údolí, do kterých náš pohled zabloudil. Bill měl na kolenou rozloženou mapu a pořád si něco pro sebe brumlal.

Seděl jsem na zadním sedadle a díval se z okna, aniž bych něco z krajiny vnímal. Nešla mi z hlavy Laura Lintocková. Pořád se mi před mým duševním zrakem vynořovala tahle rozpolcená žena. Také vzpomínky na film mi v paměti neustále rotovaly. Byl to pro mne úděsný záznam, stejně jako pro mé přátele. Za nejhorší jsem považoval to, že účasten byl člověk. Jediný, který byl velice odvážný a za svou odvahu musel zaplatit životem.

35 -

Listí stromů dostávalo nové zabarvení. Několika břízám se již prodírala navrch žluť a vítr její listy jako první blýskavé dukáty snášel k zemi. Zůstávaly přilepené na vozovce nebo přikrývaly okraje silnice.

Pouze jedno auto jelo ve směru proti nám. Byl to náklaďák, který vypouštěl husté oblaky výfukových plynů.

Myslel jsem také na ty tři lovce zombií a pochyboval jsem, že

vědí, do čeho se vlastně pustili -

Možná je potkáme a pak jim dáme radu, aby to prostředí opustili a lov na nebezpečného zabijáka přenechali nám.

Jestli se budou naší radou řídit, bylo víc než otázkou. Neznal jsem je, ale uměl jsem si představit, že se tak lehce nevzdají.

Zprvu Bill lehce udeřil do mapy, potom se otočil ke mně.

“Nebude to trvat dlouho a budeme muset silnici opustit, Suko.”

“Kde můžeme zastavit?”

Bill se znovu podíval do mapy a řekl: “Pokud mapa nelže, vede cesta k malé pasece v lese. Odtud musíme dál jít pěšky a také v nejkratším čase dosáhneme místo činu.”

V následujících minutách jsme mlčeli. Suko řídil pomaleji. Dávali jsme při tom pozor na levou stranu silnice. Listnáče nám ztěžovaly výhled. Hustý podrost zakrýval malý příkop.

Najednou byla skulina tady. Tak rychle, že ji Suko přejel. Zastavil, zacouvali jsme, potom inspektor otočil volantem doleva a opustili jsme hladkou silnici, abychom vjeli na cestu, která ani cestou nebyla. Spíš jakási zvláštní houpačka, pokrytá listím a ulámanými větvemi.

Suko zasakroval. Bylo mu líto, že musí svého milovaného bavoráka tak týrat, ale chtěl jet dál. A to jsme mohli jenom tudy.

Světlo se ztratilo. Nyní tvořily stromy jakési nosníky pro střechu, skrze kterou listy z velké části vyfiltrovaly světlo, takže jsme jeli temným tunelem.

Bill ukázal dopředu. Tam bylo světlej i. “Tam už musí být paseka.”

“Bylo by už také na čase,” reptal Suko.

Bill se nemýlil. Byla to paseka, která ležela jako ostrůvek uprostřed lesa. A byla prázdná. Žádná bouda nebo hromady dřeva.

36 -

Jednoduše pouze na to, aby sloužila jako parkoviště.

Po vystoupení jsme všichni cítili chlad a vlhko, které se nám vinulo kolem našich těl. Při pohledu zpět bylo možné rozeznat jemné šedé pásy, které si za námi razily cestu. Byly jako řídký, neutrálně vonící kouř, který se prodíral z kdejaké díry.

Zatímco Suko zamykal auto, šel jsem k Billovi. Ten rozložil mapu na kapotu.

“Kudy musíme jít?”

“Moment, ne tak rychle.” Špička propisovačky byla namířena na místo, na kterém jsme stáli. Úzká lesní cesta byla zakreslena jako tenká čára, která přesně na tomto místě končila.

Reportér měřil trasu až k jezeru.

“Už to není daleko.”

Plácl jsem ho do zad. “Tak hybaj, starý brachu.”

“Už, už.” Složil mapu a ukázal na trs kapradí, které vypadalo jako poněkud málo vzrostlé palmy. “Musíme tudy.”

“Jsi si jist?” zeptal jsem se.

“Přinejmenším je to ten směr. Také pamatuj, že se máme dostat k posedu.”

“Dobře.”

Měli jsme sice pevné boty a odpovídající oblečení, ale do divočiny jsme vybaveni nebyli. Chyběl nám například dalekohled. Ten jsme tak narychlo nezajistili.

Suko převzal vedení, Bill kráčel uprostřed a já na konci.

Nebyl to dlouhý pochod, ale museli jsme počítat s malou oklikou. Neustále nám překážely v cestě stromy, které často ležely napříč,

jak byly nějakou vichřicí vyvráceny. Bylo to ideální území pro zombii, která se tady mohla schovávat.

Nemohl jsem si pomoci, ale tento les, který vypadal jako kterýkoliv jiný, mi připadal nějak nepříjemný. Žádný důvod jsem pro to neměl, ale něco se mi v nitru příčilo. Nemělo to rovněž co dělat se zombií. Byla to jakási předtucha, že jsme vstoupili na území, před nímž by bylo lépe se polekat.

Poněkud jsem se zdržel. Při pomalé chůzi jsem mohl lépe pozorovat okolí. Les nebyl zrovna nejhustší. Mezerami mezi bouřemi polámanými stromy prosvítalo bledé světlo jako přes roztrhanou

37 -

oponu.

Dále nahoře, blízko vrcholků, bylo ještě jasno. Ale světlo se měnilo. Čím více u země, tím bylo temněji. Podklad sestával z vlhké, nahnědlé hmoty, na které ještě leželo listí z loňského roku.

Suko a Bill dorazili ke stromu, který spadl na cestu směrem zleva doprava.

Jeho koruna vytvořila spleť, přes kterou nebylo možné proniknout.

Skoro jsem získal dojem, že stojím v nějaké velké hale.

Suko nejdřív myslel, že nejsem poblíž. Před mohutným kmenem vyvráceného stromu zůstal stát a rozhlížel se kolem.

“Co je s tebou, Johne?”

“Ještě to nevím.”

“Nějaký problém?”

“Ne přímo.”

Také Bill zpozorněl. “Máme přijít?”

“Ne, zůstaňte klidní. Budu hned u vás.” Nelhal jsem.

Chtěl jsem jen něco vyzkoušet. Týkalo se to především mé vnitřní nejistoty a určitého varování, které se mne stále drželo. Proto jsem především vložil ruku do kapsy, ve které jsem měl schován křížek. Zahříval se!

Byl jsem na všelicos připraven, ale tato reakce mne překvapila. Himlhergot, znal jsem to už dlouho a věděl jsem, že pro takové zahřátí musí být nějaký důvod. Byl to také tento případ, kdy se nic tak nezměnilo, ale poněkud mne překvapilo, že k tomu došlo.

Moji přátelé mne nechali v klidu. Vytáhl jsem křížek ven, položil ho na dlaň, aniž by při tom teplo zmizelo. Už to bylo neobvyklé.

V mém bezprostředním okolí se nic nepřihodilo.

Obezřele jsem se rozhlížel kolem sebe a kráčel jsem pomalu dál.

Suko s Billem na mne čekali. Stáli vedle sebe a pečlivě mě pozorovali. Dříve než jsem k nim dorazil, uviděli na mé dlani křížek.

“Co to znamená?” zeptal se Bill. Pověděl jsem jim to.

“Pak je však zombie tady nebo?”

Pokrčil jsem rameny. “Ani zdání. Prostě to tak musí být. Jenom

38 -

tomu z nepochopitelných důvodů nemohu věřit.”

“Proč ne?”

Před odpovědí jsem se lehce usmál. “To je dobrá otázka, trefila přesně k jádru. Mám dojem, že jsem nějakým způsobem manipulován.”

“Jenom ty?”

“Ne, také to okolí tady. Vypadá normálně a také je normální, přesto tu leží něco utajeného, co nejsem s to objevit a zařadit. Ani to přesně nevím, Bille, ale křížek nereaguje bezdůvodně. Chce mi ukázat na něco, co je někde schované.”

“Napadá tě něco?”

“Ne, přímo ne, ale už teď vám mohu říct, že to není bezpodmínečně zombie. Myslím, že za tím vězí něco víc. Jiná moc.”

Suko, který až dosud klidně poslouchal, nyní zasáhl. “Nedělej si péči, Johne, najdeme to.”

“Ano. Přesto se mi nelíbí být manipulován.”

Vrátil jsem se znovu k tématu. “Není to pouze zombie. Musíme se připravit na něco zcela jiného a možná také na něco velmi nebezpečného. S lesy jsme už získali své zkušenosti, ale tady přichází něco nového nebo něco nově starého.”

Suko se vědoucně zasmál. “Myslíš určitým směrem, to si dovedu

představit.”

“Tak jest.”

“Hej, nechcete mi to objasnit?” postěžoval si Bill.

“Jasně. Mandragora.”

“Ach.”

Reportér vyvalil oči. “Opravdu myslíš na démona prostředí?”

“Tady všude.”

“K tomu se hodí i zombie,” řekl Suko. “Už před lety jsme jednou zažili, jak mu slušela jeho hrůzostrašná postava. Tenkrát jsme dosáhli toho, že jsme s ním uzavřeli kompromis. Doufám, že si na to ještě vzpomene.”

V to jsem doufal také, protože Madragora byl démon, kterého jsem mohl jen těžko ohrozit. Nežil na nějakém určitém místě nebo stanovišti, ale byl po ruce kdekoliv.

Kdokoliv v něm mohl vidět strážce přírody, který vystupuje proti

39 -

lidem velmi rigorózně, když poškozují přírodu. To jsme zažili a mohl také mne usmrtit, kdybych ho nepřesvědčil, že se mi v principu vede stejně jako jemu. Také já jsem byl na stopě po narušitelích pořádku, jenom jsem volil jiné metody. Na této bázi jsme se shodli a uzavřeli příměří. To bylo bohužel víc křehké než pevné.

V posledních sekundách jsme zmlkli. Až se Bill zeptal: “Co bude dál. Zůstáváme u našeho plánu? Navzdory Mandragorovi?”

“Je to jenom podezření.”

“Já vím. Takže jdeme?”

“Ano.”

Tentokrát jsem byl ještě pozornější a opatrnější. Mandragora byl někým, kdo měl nějakou podobu a současně zase ne. V principu to byl duch, ale byl s to ukázat se v trojrozměrné podobě a přitom mít přírodu pod kontrolou.

Tak bylo možné, že se proměnil ve strom, který náhle ožil podle svých zákonů. Již jsme zažili, že byl kusem půdy, a tak se proměnil, že své nepřátele strhl do hloubky.

V každém případě dokázal řádně překvapit. Mohl opravdu vězet za vším a byl jsem zvědav, jakou hru tady provádí. Pokud mu jde také o lidi, potom smrt Ace Lintocka konečně znamenala, že i ti tři ostatní jsou v největším nebezpečí. Bude pro nás důležité je najít.

Šplhali jsme přes překážku, dvakrát jsme sklouzli po vlhké a lepkavé kůře, až jsme ji nakonec přece jen zdolali.

Zaplavilo nás ticho. V tomto lese nic nežilo. Žádný ptáček tu necvrlikal a každý list, každá kapradina a každá větev jako by zadržovaly dech. Jestliže opravdu leželo v lese kouzlo, pak to bylo pro nás málo příznivé.

Bill měl mapu zastrčenou ve své boční kapse. Nikdo z nás ji nepotřeboval, protože první cíl už bylo vidět. Na naší cestě se nám přiblížil okraj lesa, kde se mohlo denní světlo lépe rozšířit a najednou jsme spatřili výtvor, který se nepodobal stromu, i když byl ze dřeva a tyčil se jako věž na tenkých nohách do výšky.

Před námi stál posed, na kterém muž jménem Ace Lintock musel sedávat.

Po několika málo krocích jsme stáli na kraji lesa, podívali se doprava a uviděli lehce se svažující volnou plochu, která končila až

40 -

na břehu jezera.

“Jsme tady!” řekl Bill. Znělo to nějak ulehčené. “A všechno to vypadá tak, jak jsem si představoval.”

“Jsi zklamán?”

“Jistě, Johne.”

“Proč?”

“Čekal jsem nějakou zatracenou zombii, abych jí mohl střelit kulku do lebky. To by byla absolutní šlehačková čepička.”

Suko uvažoval realističtěji. “Ty tři lovce zombii jsme ani nezahlídli.”

“Ti se tady vyznají.”

“Mimoto tu už určitě byli,” mínil Bill. “Dejme se k jezeru.” Proti tomu nikdo nebyl.

Cestou k němu jsem opět vzpomínal na film. Bylo to hrozné, jít stejnou trasou a zůstat stát tam, kde ten muž přišel tak strašlivým způsobem o život.

Bylo proto pochopitelné, že mi naskočila husí kůže.

Půda byla vlhká a hladká. Na tichou hladinu se pokládaly první závoje mlhy. Až nastane noc, budeme jistě zahaleni hustou mlhou. To znám ze severu naší země.

Jezero leželo klidně před námi. Hladinu nečeřily žádné vlny a i vítr nějak usnul. Zdálo se, jako by uposlechl rozkaz nějaké vyšší moci.

Podle stop na zemi bylo poznat, kde oba bojovali. Krev už uschla a změnila svou barvu. Nebyla už červená, ale hnědá a lpěla na rozličných místech.

Ace Lintock se bránil, to jsme věděli z filmu. Ale byl na to příliš lehce vybaven. Čerstvé stopy mohly být po ruce, ale nebylo lehké je odhalit, protože tráva se už zase vztyčila.

“Nevěřím, že se znovu vrátí na místo činu,” řekl reportér.

“Musíme ho hledat někde jinde. Umím si dobře představit, že se stará o ty tři lovce zombií. Jak ho odhaduji, nedá jim nejmenší šanci.”

Museli jsme dát Billovi za pravdu. Teoreticky nemělo smysl, abychom tady zůstávali. Pro nás bylo důležité najít ty tři muže a dostat je z nebezpečné zóny, i když to nebude snadné, protože, jak se zdá, nebudou rozumní.

41 -

“Kde začneme s hledáním?” zeptal se Suko.

“Mohli bychom jít kolem jezera.”

“To není špatné, Johne. Ale zůstaneme spolu a…”

“Zatraceně, co to bylo?” zašeptal najednou Bill a rychle se otočil. Také my jsme se obrátili. Pak jsme to uviděli.

Strnuli jsme úžasem, protože s něčím takovým jsme nepočítali.

Před našima očima se zlomil posed!

Nebyla to žádná hrozná a děsivá scéna, přesto jsme byli více než překvapeni a zamrazilo nás. Posed ještě stál, ale kýval se zleva doprava a při tom pohybu jsme slyšeli, jak praská jeho dřevo. Ten zvuk se mi nelíbil. Znělo to jako pomalé praskání kostí.

Přitom to nebylo sedadlo.

Jeho kůly se zlámaly. Horní část s lavičkou spolu s nad ní postavenou střechou z dřevěných prken se rovněž komíhala. Zřítila se také a naráz nebylo nic, co by kdo mohl považovat za posed.

Celý se rozlámal a převrhl se dopředu. Přitom se uvolnily trosky, které padaly na nás, takže bylo nebezpečí, že nás zasáhnou.

Přistály před námi na měkkou zem, sklouzly ještě kousek dál, ale již ne nebezpečně.

Potom bylo dobře. Jenom kůly ještě trčely ze země.

V místě zlomení prosvítalo světlé dřevo. Víc nebylo nic vidět.

Bill dostal svou vtipnou chvilku a zeptal se mne: “To tys to sfoukl?”

“Jasně, ty sis nevšiml?” Mlčel.

Ani Suko neřekl půl slova. Bylo nám jasné, že ten posed nečekal na nás proto, aby se pak zhroutil. Za to byla zřejmě odpovědná jiná síla, kterou jsme neviděli, ale která byla po ruce a skrývala se v hloubi země.

Byla to jen domněnka, kterou jsem šeptem vyřkl. “Mandragora?

Mohl by to být náš přítel.”

“Přítel je dobrý,” pravil Suko.

“A kde vězí teď?” Bill šel dopředu. Chytl kus dřeva, udeřil s ním

42 -

do jezera. “Jestli po nás něco chce, tak ať se ukáže.”

“Může to být nějaké varování,” řekl jsem.

“No a? Chceš ho akceptovat, Johne?”

Podíval jsem se na Billa. “V žádném případě. Zůstaneme, ale mohl bych zkusit navázat s ním kontakt.”

“Ty ho snad umíš zavolat?”

Nestaral jsem se o jeho slova. Bill byl trochu vyveden z míry, také žádný div po tom filmu. K tomu jsme se navíc zdržovali na místě, kde se ta hrůza stala.

Šel jsem tam, kde stával posed. Nyní jsem musel odstraňovat jeho zbytky, přitom jsem ale měl křížek volně ležet v ruce a cítil jsem, jak se zahřívá.

Mandragora byl tedy nablízku. Někde tady číhal. Dost možná, že

čekal právě na mne, a zase jsem ucítil, jak mě svrbí kůže.

Posed stál těsně na kraji lesa. Přesně tam jsem zůstal stát a díval jsem se přes toto stmívající se území. Mandragora byl démon, který neměl určitou podobu. Mohl se obdivuhodně maskovat a přitom opustit přírodní úkryt.

Viděl jsem ho již ve stromech a kořenech, kde se ukázal v podobě prastaré tváře. Několikrát tvořil jeho hlas šuměním větru, ale tady bylo bezvětří. Ani hladina jezera se nepohnula.

Čekal jsem.

Hledal jsem kontakt. Uplynulo půl minuty, pak celá minuta. Suko s Billem čekali na břehu. Nezasahovali do ničeho a nechali mne v klidu.

V samotném lese jsem nezaznamenal žádnou změnu. Špačci zůstávali jako namalovaní. Žádné chrastění, žádné listí nepoletovalo po zemi a nevynořil se ani žádný zabiják.

A přece tu byl.

Čekal na mne, cítil jsem ho. Žádný náraz větru, byl to hlas vycházející z lesa. Chrastění, šepot, tajemné zvuky, které společně vydávaly hlas a znovu formovaly slova.

“Už jsme se dlouho neviděli, Johne Sinclaire. Ale pořád jsem

věděl, co se s tebou děje.”

“Ano, jak to vidíš?” zašeptal jsem zpátky.

“Proč jsi přišel? Kvůli čemu se do toho mícháš. To není tvoje věc.

43 -

Pamatuj přitom, že jsme spolu uzavřeli mír nebo kompromis.”

“To jsem nezapomněl. Také jsem jej uzavřel s tebou a ne s nějakým kanibalem nebo zombií. Věřím, že to neudělal jen z vlastního popudu. Jednoho člověka usmrtil tak strašlivým způsobem. Domnívám se, že za tím vězí něco víc, co se mi dosud nezjevilo. Ty jsi tím, který ho řídil. Ty sám, Mandragoro.”

“Ano, máš pravdu.”

“Proč? Proč jsi znovu sáhl po tomto prostředku? Proč vražda?”

“Žádná vražda. Johne Sinclaire.”

“A co tedy?”

“Je to pomsta.”

Málem bych se rozesmál. “Skutečně pomsta na tomto člověku?

Co ti udělal?”

“Nezůstane pouze při něm. Jsou tu ještě další tři, kteří vtrhli do mého světa. Pro ně si ještě budu muset dojít.”

“Copak udělali tak zlého, že je chceš zabít?”

“Jsou to nepřátelé přírody.”

“Protože jsou lovci?”

“Ano protože loví. Protože neberou žádné ohledy. Drancují můj svět. Střílejí. Zabíjejí zvířata. Neberou žádný ohled. Také kácejí stromy, které nejsou nemocné. Křik stromů slyším ještě znít v uších, ale neznají žádné slitování. Proto to s nimi musím skoncovat, rovněž zemřou.”

“Prostředníkem nějakého pomocníka.”

“Stojí na mé straně.”

“Kanibal. Odkud přišel? Nemohl jsi probudit nějakého mrtvého?”

“Ne, ale je to můj výtvor. Udělal jsem ho podobným na člověka. Někdo ho stvořil a on ze svého jiného světa uprchl do mého. Do tohoto lesa, ve kterém se schovává s tím, že ho nikdo nenajde.”

“A kdo ho hledá?”

“Tvoji přátelé a kolegové.”

“Tedy policie. Určitě ne bez důvodu?”

“Byl uprchlý trestanec, jak se mi přiznal. Také se už nikdy nechtěl vrátit zpátky a proto jsem ho přijal k sobě. Vysvětlil jsem mu, že člověk a příroda jedno jsou. Že jeden potřebuje jenom najít odpovídající cestu a udělá z toho tu pravou jednotu.”

44 -

“Jak jsi to dokázal?”

“To je moje tajemství, ale víš sám, že jsem s to v přírodě mnohé uvést do pohybu. Tak se stal mým služebníkem. V jeho žilách teče ještě lidská krev, ale také přírodní šťávy, které stále znovu probouzí k novému životu rostliny, květiny a stromy. Je to stvoření, jaké si představuji. Je to člověk a zároveň dědic přírody. Není to jen magický kořen, jak ho znáš. Je už o stupeň výš. Ještě ne docela perfektní, ale už se s ním obejdu, Johne.”

“Ano, je to brutální zabiják, který lidi nejen vraždí, ale dělá s nimi i něco jiného. Je to jakýsi druh bio-ghoula.” Musel jsem tento dojem prostě říct, tak posměšně jej také poslouchal, ale nenapadlo mne v daném okamžiku žádné jiné srovnání.

Mandragora to akceptoval.

“Znáš mé stvoření jen od vidění, Sinclaire.”

“Jak roztomilé,” řekl jsem sarkasticky. “Pak bude určitě dál vraždit.”

“Musí to dělat. Abych mohl les vyčistit. A do budoucna bych ho chtěl čistý udržet. Ale teď jsme teprve na začátku. Dostanu spoustu nových pomocníků a nenechám si nikým překážet. Ani od tebe a tvých přátel, Johne Sinclaire. Na tomto základě se nemůžeme shodnout.”

“Tím jsi zrušil naše příměří?”

“Ne, já ne. Záleží to na tobě.”

“Znáš mne!” zvolal jsem do lesa. “Ty víš, že ochrana lidského života je u mne na prvním místě. Dal jsem slib a jsem odhodlán ho dodržet.”

“Nechej mi ty tři.”

“Nikdy!”

“To je škoda, Sinclaire. Přitom toho máme tolik společného.” Nevyšel mi vstříc a ani já jsem neustoupil. Ale při jeho posledních slovech jsem slyšel, jak jeho hlas pozvolna slábl a nakonec plynul jako tichý vánek, až byl pohlcen stromy a křovisky.

Les přede mnou ležel jako velký ponurý stan, z něhož se vytratily poslední známky života. Nespatřil jsem žádný pohyb mimo setkání s Mangragorou. Žádný strom se nezměnil. Také se žádný nehýbal. Ani větve mne nešlehaly, ale věděl jsem, že se něco stane.

45 -

Pomalu jsem se otočil. Nenapadlo mne obrátit se klesu zády, ale chtěl jsem jít svým přátelům normálně naproti.

Čekali na mne.

Nyní se opět zvedl vítr, zavanul přes vodu a na hladině vyvolal vlny.

Suko a Bill na mé tváři poznali, že se něco stalo. Bill už nedokázal krotit svou netrpělivost. “Tak už promluv!” zašeptal.

“Mluvil jsem s ním.”

“Ale ne se zombií.”

“Ne, s Mandragorou.” Nechal jsem křížek znovu zmizet. “Ohlásil se.”

“Co se stalo potom? Jsi přece něco jako jeho přítel, Johne.”

“Proboha, to ne. Jestli se nepletu, tak dokonce vypověděl naše příměří. Nevypadá to pro nás nijak zvlášť dobře. Pro lovce zombií samozřejmě také ne. Chce se do nich nekompromisně pustit.”

“Co chce?” zeptal se Suko.

“Pomstu!”

“Ach. A za co?”

Vysvětlil jsem svým přátelům, co jsem se od démona prostředí dověděl.

Dovedli ho právě tak málo pochopit jako já a několikrát kroutili hlavou.

“To je přece zvrácenost!” zašeptal Bill. “Chtít vyrobit nějakého

člověka nebo Golema. Zasahovat do díla Stvořitele.”

“Jako také vždy, Bille, provedl to. Jak mu rozumím, je ten kanibal dobrý prototyp, se kterým se zdá být spokojen.”

“Zvrácenost. To je kolosální šílenost.” Bill mne udeřil do ramene.

“Ještě jednou, propánajána, to nemůžeme nechat jen tak. Musíme proti tomu zakročit, a to všemi prostředky. Měl bys nasadit svůj křížek a…”

“Uklidni se. Nemáme žádný cíl.”

“Jak to?”

“Neviděl jsem ho přece, pouze slyšel jeho hlas. To jsem přece už

říkal. Věci právě nejsou tak jednoduché.”

“Pak nevím také nic dál, Johne.”

Suko byl opět věcný. “Měli bychom se postarat o ty tři lovce, než

46 -

je tahle zombie zabije.”

“Nic raději než to. Kde je můžeme najít?”

“To ti musí říci Mandragora!” odvětil Bill.

“Můžeš se ho zeptat.”

Byli jsme skutečně bezradní.

Aby vůbec něco dělal, vytáhl Bill mapu, rozevřel ji a pevně ji držel oběma rukama. “Dobrá,” řekl, “podíváme se ještě důkladně po okolí. Stojíme tady u jezera. Na severu je kempink, ale ten není na mapě zakreslen. Nevěřím, že je tam otevřeno něco jako základna. Umím si představit, že jej využívají okolo jedoucí auta. V protikladu k nám přijeli zřejmě přímo tam. Vede tam ještě jedna cesta nebo úzká silnice, jak je tady zakresleno. Pak nám nezbývá nic jiného, než začít hledat odtamtud. Někde ten vůz stát musí.”

Teď čekal na náš názor. Suko dal najevo svůj jako první. “To je jedna možnost, ale ne taková, která se mi líbí.”

“Proč ne?”

“Protože stojí příliš mnoho času, Bille.”

“Přijímám. Co říkáš ty, Johne?”

“Souhlasím se Sukem. Musíme najít nějakou jinou možnost.”

“Také by mi byla milejší.”

“Nejlepší by bylo, kdyby nám ta Mandragorova kreatura přeběhla

přes cestu. Ale dobře ho najdeme jenom tam, kde se zdržují ti tři.”

“Ano, a proto…”

Trhli jsme sebou. Nikdo nepromluvil, když jsme uslyšeli rachotivý zvuk, který přišel přes jezero. Bylo tu jen jedno vysvětlení.

Výstřel!

Ale padl zatraceně daleko.

Natankovali a byli nachystáni jako vojáci táhnoucí do války.

Tři lovci zombií znali zdejší prostředí jako své boty. Nepotřebovali ani použít oficiální cestu, a tak se Truman Black protloukal se svým Range Roverem napříč krajinou tak dlouho, dokud mu žádné stromy nepřekážely. Byla to vskutku nejkratší trasa

47 -

k jezeru. Nebyla také zalesněna, ale jen pokryta křovisky a vysokou trávou, což terénní vůz snadno zvládl. Jeho kola rozrývala měkkou zem a na nebi se pozvolna ukazovaly mraky. Slunce se za nimi skrylo. Odpoledne již značně pokročilo a schylovalo se k večeru.

Nemluvili. Věděli, kde se musí zastavit. Bylo to jedno místo blízko vody, o němž věděli. Postavili si tam boudu, která v principu nebyla nic jiného, než zepředu otevřený přístřešek s výhledem na jezero. Když pršelo, poskytl jim ochranu před deštěm a v létě si tam také se svými ženami a přáteli užívali grilování.

Čas míjel. Nikdo také neuvažoval o tom, že se jejich myšlenky točí kolem jiné věci, která pro ně v blízké budoucnosti ještě byla připravena. Byli přesvědčeni o tom, že najdou kanibala. Ačkoliv byla krajina nepřehledná, mohl by se ukázat. Jednoduše musí přijít. Chtěli ho vyprovokovat, aby ho pak nechali vběhnout do pasti.

Truman Black řídil. Jako ostatní byl rovněž velmi pozorný. Jeho oči se neustále pohybovaly. Prozkoumával prostor před vozem. Dával pozor na nějaký pohyb nebo na nějaký cizí zvuk, na stíny, které se nenadále objevovaly a kmitly se přes vůz jako předtím tři srnky. Ve své fantazii si něco představoval, ale nic se nestalo.

Proto se už díval na jezero před sebou, které mu připomínalo převeliké tmavé oko, které však nemělo zornici. Muži jezero znali. Za horkých dnů se již v jeho vodě koupali nebo po něm pluli v člunu. Byly to jen ještě vzpomínky, ale vynořily se také před Trumanem Blackem, který držel oběma rukama volant. Nebylo to lehké řídit Rover. Ani ne tak samotný vůz, ale na nerovném povrchu s příkrými prohlubněmi musel člověk dávat sakra pozor.

“Nic,” hlásil se Carlesi ze zadního sedadla. “To zatracené zombijské prase někam zalezlo.”

“Však ještě přijde,” tvrdil Robert Wilson. “Spolehni se.”

“Kde bereš tu jistotu?”

“V jeho hladu,” vysvětlil Wilson tvrdě a hořce znějícím hlasem.

“Kanibalovi lidé voní. Ví přesně, kde svou kořist najde.”

“Poslyšte,” postěžoval si Black. “Mně to už stačí. Chci být konečně v naší boudě. Tam musíme každopádně zůstat. Žádné samostatné akce, rozumíte?”

“Ano, jak jsme se domluvili.”

48 -

Dál mlčeli. Blízkost jezera již byla po všech stránkách zřejmá, protože z vody se podél břehu plazily páry jako šedé roztřepané paže duchů, které se ovíjely kolem každé překážky. Dorazily už až k vozu. Wilson a Carlesi narazili zároveň do stropu, jak Rover dostal zespodu mohutný náraz. Řidič ne, ten se pevně držel volantu, ale od svých Přátel to hezky schytal. Oba sakrovali.

“Nemůžeš dávat pozor?” řvali oba unisono.

“To jsem neudělal já.”

“Jakto?”

“Já to nebyl, Seane.”

“A kdo tedy?”

“Nemám ponětí, zatraceně. V žádném případě jsem nevjel do žádné díry.”

“Bylo to, jako by nějaká obrovská pěst atakovala Range Rover do výšky.”

“Ano, také mi to tak připadalo.”

Sean Carlesi se ostře zašklebil. “Zombie?” V jeho hnědých očích to zajiskřilo.

“Blbost.”

“Kdyby se to nestalo, tak jsem vás hladce přivezl.”

Wilson se opět obrátil, aby se mohl dívat dopředu. Předtím sjeli z malé vyvýšeniny dolů a teď se nalézali na stejné úrovni jako jezero. Sice ještě mysleli na ten tvrdý úder, ale důležitější pro ně byl pohled dopředu.

Pobřeží z rákosí a houští již mohli se zapnutými světly dosáhnout, ale muži jeli bez světel. Nad vodou se tvořila pára. Několikrát zafoukal vítr a vytvářel z ní průsvitné figury, které se všelijak kroutily.

Nablízku nebylo člověka. Nic na ně nečekalo, a přesto se necítili dobře. Nemluvili o tom, pouze to cítili. Něco mezi ně dolehlo, něco, co poprvé vzniklo v poslední době. Truman musel vůz stočit trochu doprava, aby se dostal na místo, kde stála jejich bouda. Nebyla vidět včas, protože byla obklopena kruhem křoví a dvěma malými zmrzačenými stromy. K jezeru ovšem muži území vymýtili. Tak byla cesta k jejich třem člunům, které ležely kýlem na zemi, volná.

Čím blíž se dostávali k cíli, tím důkladněji si Truman Black stíral

49 -

pot z čela. Muž měl pevně sevřené rty a připomínal znovu vojáka za války, který každým okamžikem počítá s nepřátelským útokem.

Před ním se nic nedělo.

Nechtěl se vystavovat žádnému riziku. Dálkové světlo!

Náhle zazářilo, ale nemělo to žádný smysl. Při tomto světle ještě ne. Na setmění si muži budou muset ještě chvíli počkat.

“Co je?” zeptal se Carlesi.

“Nic, jenom zkouška.”

“Jsi nervózní, ne?”

“Ty snad ne?” opáčil Truman.

“To jo, jsem pořádně nervózní. Mám pocit, že už jsme vlezli do pasti. Chtěl bych, aby už bylo ráno.”

Řidič neodpověděl. Nechtělo se mu dál diskutovat, ale Carlesi mu mluvil z duše. Byli také jen pár metrů od místa, kde mohli zastavit a vystoupit.

Zase se to stalo.

Tentokrát byl náraz ještě tvrdší. Také Black ztratil kontrolu. Jeho ruce sklouzly z volantu a také noha ztratila kontakt s pedály. Přiškrtil motor, zvrátil se dopředu a potom zase zpátky, slyšel nadávky svých přátel a Range Rover se zarazil jako starý paličatý mezek, kterému se nechce pokračovat v cestě. Musela to být značná síla, která jej nadzvihla a znovu spustila dolů.

Do tohoto tísnivého a také praskajícího zvuku pronikal jiný hluk. Tvrdě znějící praskání a skřípání, které naráz utichlo, jakmile Range Rover dosedl a nehnul se z místa.

Teprve po chvíli se tři přátelé uklidnili. Ale nevystoupili. Zůstali na svých sedadlech jako přibití. Seanu Carlesovi tekla z nosu krev, jak narazil obličejem do předního skla a pohmoždil si nos.

První našel znovu řeč Black. Obrátil se k svému mrtvolně bledému sousedovi a přesně věděl, že jeho obličej nijak jinak nevypadá.

“Zatraceně, co se to stalo, Robe?”

“Nemám ponětí. Ale zombie to nebyla!”

Truman přikývl, zatímco Carlesi mu nechtěl dát za pravdu. “Jak to, že ne zombie? Jaký grázl se tu ještě potuluje?”

50 -

“To já přece nevím.”

“Musel jsi to přece vidět, Trumane.”

“Ne. Nic jsem neviděl. Bylo to pod vozem a ne před námi.

Nemohl jsem nic vidět.”

Robert Wilson se držel zpátky a vyrukoval s návrhem. “Poslyšte, přestaňte se hádat. Nechci zůstat v autě. Musíme vystoupit. Tak uvázneme v pasti.”

I další dva byli stejného mínění, a tak opatrně otevřeli dveře. Truman byl venku jako první. Vzal si s sebou brokovnici a když opouštěl auto, měl ji připravenou k výstřelu.

Držel stráž. Také Carlesi roztřeseně opustil auto. Držel pevně svou pušku, jejíž ústí se chvělo.

Rovněž Wilson opustil auto z druhé strany a byl to on, kdo zaklel. Než se mohli ostatní něco zeptat, podal vysvětlení sám. “Všechna čtyři kola jsou roztrhaná. Jako rozřezaná nějakým zatraceným nožem.”

“Cože?” vykřikl Carlesi. “Zbláznil ses, to není možné!” Nebyl k zadržení, sklonil se, zaštkal, jak uviděl první kolo, oběhl celý Range Rover dokola a prohlédl také ostatní kola. Bez dechu zůstal stát u svých přátel.

Oči měl vyvalené. Nemohl ani mluvit a jen lapal po dechu.

“Všechna jsou rozřezána všechna!” křičel a opřel pušku pažbou o zem. “To není…”

“Uklidni se přece!” poručil mu Truman Black. “Ještě není nic ztraceno.”

“Ha, ha, ha, ty zatracený idiote. Co to říkáš? Že nic není ztraceno? Všechno je v háji. Trčíme až po krk ve sračkách. A bůhví co ještě přijde.”

“Myslíš zombii, Seane?”

Carlesi se rozhlédl. Přitom škubal hlavou. “Ne, zombie ne. Ta ne. To není možné. Vážně ne. V žádném případě. Viděli jste ji? Já ne. To musí být ještě něco jiného, rozumíte?”

“A co tedy?”

“Já nevím, Robe. Nemám nejmenší potuchy. Ale číhalo to na nás, to je jisté. Tady se to stalo, sakra.”

Robert Wilson ani Truman Black nevěděli, co na to odpovědět.

51 -

Wilson obhlédl rovněž kola, zatímco jeho přítel Robert zůstal stát na jednom místě jako přišpendlený a jenom pohyboval očima, jimiž prohledával okolí. Tak úplně v neprávu Sean Carlesi nebyl. Muselo se tady přihodit ještě něco jiného, takže má Sean asi pravdu.

Žádný z nich neznal zombie nebo podobná stvoření. Jednou o tom viděli film, ale ve skutečnosti s tím přece nikdy neměli co dělat.

Každopádně si zatím utvořili názor. Nyní to nesouhlasilo. Tady se svět postavil naruby.

Bylo to místo na jezeře, které si sami vyhledali. Našli ho jako nejlepší. Všichni se pro ně nadchli. Ale nyní se jim jevilo cize. Jinak a zatraceně studeně, ale ten chlad byl jiný než v zimě nebo na podzim. Vycházel spíš zevnitř a dělal ze tří lovců zombií ulovené. Nějaká duše nebo podvědomí jim vyslalo varování.

Robert Wilson se vzdálil několik kroků od vozu a kráčel k jezeru. Ještě před pásem křovisek zůstal stát s puškou v ruce. Díval se na jimi postavenou boudu, která byla k jezeru otevřená. Střecha vyčnívala tak daleko dopředu, že pod ní mohlo najít úkryt víc lidí. Plochá a temná ležela před ním hladina jezera.

Ačkoliv se Wilson velmi snažil, nespatřil nic, čím by se musel zneklidňovat. Mohlo to také ležet tam, kde šedé páry byly hustší a za nimi se mohlo ledacos skrývat.

“Vidíš něco?” volal Truman.

“Ne, nic. Je to jako začarované.”

Sean Carlesi nemohl zadržet svůj smích. “Ano, báječné, Trumane. Tys to řekl. Je to jako začarované. Přesně ten správný výraz. Věřím tomu také. Ta sračka je začarovaná a my stojíme uprostřed. Není to ztřeštěné?”

Black se vztekl. “Už drž hubu, sakra. Nejsi přece žádné mimino.”

“Ne, to nejsem. Ani nechci být. Ale vím docela přesně, že jsem dosáhl hranice.”

Trumanovi se protočily panenky. Postrčil si brýle na čelo, což bylo u něho vždycky známkou rozčilení. “Co tím chceš přesně říct, Seane?”

“To ti klidně povím.”

“Prosím.”

Carlesi ještě chvíli čekal, až se do jeho blízkosti postavil i Robert

52 -

Wilson. “Ještě je čas,” vyjádřil se ostře. “Vím, že ve vašich očích to není správné a že to vypadá jako zrada. Ale to je mi u prdele, rozumíte?”

“Ne,” řekl Rob Wilson lehce zpěvavým, ale i číhavým tónem, kterým usvědčil svou odpověď ze lži. “Musíš to ještě trochu upřesnit.”

Sean pro jistotu ustoupil krok vzad. “Já, já už dál nechci. Já to vzdávám.” Držel teď pušku jenom pravou rukou a levou gestikuloval. “Slyšíte? Já to vzdávám. Víc vám nemám co říct. Nechci už tady dál zůstat s vámi. Můžete se rozčilovat nebo ne, ale já jsem skončil. A když budete rozumní, vzdáte to taky. Bude to tak lepší. Poslechněte starého dobrého Seana. Vidím to tak opravdu líp, čestně.”

“Nezapomínáš na Aceho?” zeptal se Truman tiše.

“Ne, proč? Je mrtvý. Je mi to líto, fakt. Ale neumím se kvůli tomu změnit. I kdybych se nechal rozstřílet, nedokážu ho vzkřísit.”

“Ale byl to náš kamarád.”

“Šílenost!” vykřikoval Carlesi. “Šílenost, co jsi právě řekl, Robe. Dodržoval snad Ace pravidla, ptám se tě? Ne, nedodržoval. Sám se vydal, aby tu bestii dostal. Chtěl se nechat oslavovat, nebo co já vím. Pak ale měl smůlu. On porušil pravidla, ne my.”

“Pak ale porušíš přísahu!” zašeptal Wilson a zavrtěl hlavou.

“Když jde o můj život, tak ano. Já totiž nechci zemřít, rozumíte tomu?”

“To ani my nechceme.”

“Tak pojďte se mnou. Nechte celý ten nesmysl tady být. Já to každopádně vzdávám.”

“Pokud to skutečně uděláš,” ozval se Truman Black, “je také veta po našem přátelství.”

“Ano, ano, zdá se. Ale zůstanu na živu. Může se stát, že mi někdo zavolá, až někdo vaše pozůstatky najde. Ale moje kosti se tu nebudou na slunci bělat. Tak to vidím já. Neměli jsme se na ten lov vůbec vydávat. Mohlo nás napadnout také něco jiného. Ale k čemu je to, že tu teď spolu musíme v klidu dřepět? No, co je? Co slyším?”

Carlesi neslyšel nic. Pouze viděl, jak Truman Black vrtí hlavou a Robert Wilson ho napodoboval. A oba působili zatraceně rozhodně.

53 -

“Dobře,” řekl Carlesi a zafuněl. “Já vám rozumím. Dokonce vás chápu. Ale já vám nepatřím. Já teď půjdu. A nepokoušejte se mne zadržet.”

“To nebudeme,” podotkl Wilson. “Můžeš si jít. Přeju ti hodně štěstí do budoucna.”

Seana Carlesiho to překvapilo. Chtělo se mu dokonce zasmát.

“Tedy, já tedy opravu můžu jít?”

“Prosím.”

Šel, ale jen pozpátku. Smál se, ale znělo to falešně. Sean věděl, že od tohoto okamžiku byl přátelský svazek k oběma ostatním přerván, ale tím si teď hlavu nelámal. Ještě jim zamával. “Přes to všechno, hodně štěstí. Třeba se ještě někdy potkáme a…” Už nepokračoval, protože oba jeho někdejší kamarádi se k němu obrátili zády. Nechtěli o něm nic vědět a taky mu to dali najevo.

“Idioti!” zašeptal Carlesi pro sebe. Pak se rozběhl.

Je to rozdíl, jedete-li po cestě autem, nebo musíte-li šlapat pěšky. To poznal Sean Carlesi velmi rychle, protože už po velmi krátké době začaly být obě nohy těžké, jak se mu na boty na vlhké půdě nalepila hlína.

Zastavil se a přitom ho zlobilo, že v návalu paniky utekl. Měl to udělat jinak. Panika a strach srazily jeho sebevědomí dolů. Zřetelně to na sobě pozoroval. Běžel rychle, nepravidelně dýchal a musel proto už brzo odpočívat. K tomu v něm narůstala jistá nevolnost. Tísnící pocit vycházel ze žaludku a nebylo to vyčerpáním.

Všechno se to hodně zamotalo. Jeho život až dosud probíhal pokojně, nehledě na malé výlety s jeho loveckými přáteli. Ale v posledních dvou dnech na něho všechno dolehlo. Sean nechtěl být zbabělý a proto se připojil ke svým přátelům při hledání zabijáka.

Celé okolí se proměnilo. Právě on, senzitivní člověk, to cítil. Musel se nutit ke klidu, což se mu dařilo jen velmi těžce. Ale po dvou třech minutách znovu zklidnil svůj dech a smysl pro realitu se mu vrátil. Při běhu mu puška byla na obtíž. Přesto byl rád, že ji má. Revolver v pravé kapse kazajky byla jeho jediná ochrana.

Rovinatý kus území kolem jezera nazývali spolu s přáteli prérií nebo savanou. Chodívali na velkou louku, která jim skýtala pocit naprosté volnosti. K tomu je obklopovala divukrásná krajina, neboť

54 -

nabízela nejen vodu, ale také měkké obliny více či méně zalesněných pahorků. Toho pohledu se Carlesi nikdy nedokázal nabažit.

Ale dnes ne!

Ne v tomto časném večeru. Teď se jeho dobré pocity vytratily a nedokázal se ani donutit, aby se mu vrátily. Stalo se toho příliš mnoho.

Sean Carlesi nezabloudil. Znal toto prostředí, ale při svém rozpoložení se přesto musel ještě zorientovat. Byl svými emocemi příliš vybičován.

Nejprve ho napadlo, že nemusí stůj co stůj jít stejnou cestou. Byl pohyblivější než auto. Vydal se napříč lesem, aby se pak dostal na silnici.

Ano, les. Viděl jej stejně jako jezero. Obojí leželo prakticky naproti sobě. Své přátele už nespatřil. Vysoký porost mu bránil ve výhledu a voda se pozvolna stávala obětí šedivých par, které zahalovaly nebe.

Nastalo ticho. Ani ptáček nezapípal. Žádné zvíře nešramotilo v houští. Světlo se pozvolna proměňovalo v rozptýlené šero. Zdálo se mu jaksi tmavší než v jiných dnech touto dobou.

Strach ho neopouštěl.

Pot stejně tak. Lepil se mu na obličej a tělo. Hřbetem ruky si ho setřel. Nenadále ho napadlo, jestli se rozhodl správně. Možná by bylo lepší, kdyby zůstal s přáteli a mohl se spolehnout na jejich pomoc. Nyní tady byl úplně sám. Sice se zdržoval ve známém prostředí, ale strach a pocit opuštěnosti ho prostě neopouštěl.

Samotná puška ani revolver v kapse mu odvahu nedodávaly.

Sean Carlesi se rozhodl podruhé. Nevrátí se zpátky ke svým

přátelům.

Takovou blamáž si nedovolí. Ještě bylo dost světlo, aby se dokázal dostat přes les k silnici. Teprve pak, až dosáhne svůj cíl, se mu půjde líp.

Rozběhl se. Klusal. Nic se mu nelíbilo. Půda byla příliš měkká. Potom šel co nejrychlejšími kroky, pravidelně přitom dýchal, naslouchal a přesto měl pocit, že někdo neviditelný kráčí vedle něho.

“Ne, ne, to je přece nemožné!” Dodával si odvahu a držel tempo vytrvalostního běžce.

55 -

Les se nechtěl přibližovat. K tomu uviděl mlhu. Šedé cáry při zemi. Rozdílně husté a rozdílně tmavé na rozličných místech. Bylo to znamení, že se mlha šířila při zemi a že ji svými ráznými kroky trhal. Udělalo se chladno. Přesto se potil. Dech se mu před ústy srážel.

Strach ho hnal dál. Dovnitř lesa, proběhnout jej, schovat se, potom… Najednou ho uviděl.

Stál tu, jako by vyrostl ze země. Carlesi nikdy nepočítal s tím, že tu postavu uvidí. Znal ji z filmu, ale nějak mu nedošlo, že je také ve skutečnosti.

Zatarasil mu cestu. Byl větší, než jak mu utkvěl v paměti z filmu.

Byl tmavý. Byl to vůbec člověk? Nebo to byl oživlý panák?

Sean Carlesi si ho podrobně prohlížel. Zlobil se na svůj hektický dech. Strach byl na něm patrný, to také musela postava před ním svýma velkýma chladnýma očima poznat. Stála a nepohnula se ani o milimetr. Vyčkávala, kdy se Carlesi rozběhne.

Ale to Carlesi neudělal.

Zůstal také stát. Zdvihl pušku. V tom okamžiku mu to přišlo jako záchranný pás, i když se hlaveň třásla.

“Vzdej se!” zašeptal. Postava se ani nepohnula.

Možná to vyslovil příliš potichu. Zesílil hlas. “Vzdej se konečně!” Postava zůstala stát.

Sean Carlesi byl lovec. Uměl střílet i zasáhnout. Dokonce tak dobře trefit, že mu ostatní vždycky záviděli. V této situaci úplně selhal. Puška byla v jeho rukou tak těžká.

Připadal si jako začátečník, ale postava neudělala ani náznak, že by chtěla pole vyklidit.

Byla tak odporně sebejistá. Až arogantní. A byla také něco jako magnet, k němuž byl Carlesi přitahován, že se nedokázal prostě ani pohledem odvrátit.

Ano, vypadala jako člověk. Ale nebyl to člověk. Nemohl to být. Sean to zřetelně na filmu viděl. On a jeho přátelé se označili jako lovci zombii, byli odhodláni nějakou zombii, živoucí mrtvolu nebo nějakého kanibala ulovit. Tato postava byla kanibal.

Ale vypadají takhle kanibalové? Lidožrouti. Ten Pojem táhl Carlesimu hlavou. Současně to bylo jako roznětka, při které padla

56 -

poslední překážka.

Napřed vykřikl. Potom vystřeli!

Také zasáhl. Carlesi patřil k dobrým střelcům a spatřil, jak kulka z pušky pronikla do těla. Třesk nárazu slyšet nebylo, ale viděl, jak toto stvoření sebou trhlo a nárazem se zapotácelo.

Ale nespadlo.

Jenom ustoupilo. Kulka mu vězela v hlavě. Sean trefil svého nepřítele někam pod pravé oko. Nic ale neprasklo, zombie neupadla. Pořád stála. Carlesi byl z toho per plex, ačkoliv vlastně nemusel. Mohl si vzpomenout na scénu ve filmu, kde byla postava rovněž zasažena, ale nezahynula. Bohužel. A teď se dělo totéž.

Zombie dokonce zavrtěla hlavou. Tento sám o sobě nepatrný pohyb se Carlesimu postaral o zvednutí hladiny adrenalinu. Jeho krevní tlak prudce stoupal. Bylo mu najednou jasné, že tak lehce nevyvázne. Chtěl znovu vystřelit.

Jenže… Sean ani nepostřehl pohyb a postava byla u něho. Zjistil, že je kanibal mnohem větší než on. To pomyšlení zmrazilo jeho reakce. Kanibal byl rychlejší. Oběma rukama byly to spíš spáry nebo co chňapl po hlavni pušky a zmocnil se jí. S lehkostí až směšně snadnou a jediným trhnutím Carlesiho pušky zbavil. Už ji nedostal zpět a ještě přitom obdržel pažbou úder do brady.

Pronikavá bolest mu proletěla hlavou, až se zapotácel. Kopanec nebo rána do hrudi s ním praštila o zem. Ležel tam na zádech, s pohledem nahoru a pozoroval, co dělá zombie s jeho zbraní.

S nadlidskou silou ohnula hlaveň a pušku zničila. Když zbavila zbraň funkce, odhodila ji stranou.

Sean Carlesi byl v šoku. Překulil se zpátky na záda. Oddychoval ústy. V jeho očích se zračila panika. Chvějící se ruku sunul podél těla. Najednou zachytil prsty revolver.

Stalo se to přesně v okamžiku, kdy se k němu zombie znovu obrátila. Šla pouze po Seanovi. Nedělala nic víc a byla si svou věcí jista.

“Ty hajzle! Ty bestie,” rozohňoval se Carlesi. Nechtěl se vzdát.

Vypálil v leže.

A tentokrát nekřičel. Kulku za kulkou pálil do toho strašlivého neřáda. Viděl, jak kulky nadělaly v těle díry, ale z ran nevytékala

57 -

žádná krev. To tělo, které nebylo z masa a krve, setrvávalo na místě. Dokonce do okolí sršely světlé odštěpky, ale žádný výstřel nebyl s to zombii zastavit.

Najednou byl zásobník prázdný.

Pro Seana Carlesiho to byl strašlivý zvuk, když slyšel dopadnout úderník na prázdnou komoru. Kanibal byl stále ještě tu. Stál před ním a chystal se na něho vrhnout.

Pak na sebe oba narazili. Nejdřív Carlesi ucítil, že na něm něco leží. Automaticky postavu objal a v ten moment věděl, že to není normální člověk s normální kůží. Ta postava byla jiná i na omak. Byla hladká a současně drsná. Navíc pevná, možná dokonce ohebná a zdálo se, že snad má i svalstvo.

Ten poznatek mu ale byl na nic. Dostal ránu pěstí.

Zasáhla Carlesiho do čela. Byl to mohutný úder, až se mu zajiskřilo v očích a pak upadl do hluboké jámy bezvědomí.

Carlesi nezaznamenal, jak byl vytažen za vlasy nahoru. Tak lehce, jako by nic nevážil. Zombie si ho přehodila přes rameno. Chvíli zůstala stát a rozhlížela se okolo.

Nikdo jiný není na blízku!

Z jejích úst se vydralo hluboké zamručení. Tělo se napjalo. Udělala první krok, pak druhý a při třetím už běžela do lesa. Tam měla dostatečnou ochranu, aby mohla svoje dílo završit.

Ano, byly to výstřely, neměli jsme nejmenší pochybnosti. Přitom padaly rychle za sebou, ale jejich zvuk se lišil. Muselo se tedy střílet ze dvou zbraní.

Něco takového jsme už zažili častěji. I když nás výstřely překvapily, vždycky jsme věděli, kam musíme běžet. V tomto případě bylo všechno jinak. Mohli jsme určit jen přibližný směr, protože ozvěna se tady nesla nějak divně.

Bylo to dál nebo blíž? Na druhém břehu jezera nebo na naší straně?

Bill a já jsme byli velcí skeptici, zmateně jsme se rozhlíželi. Suko

58 -

reagoval jinak. Ukázal určitým směrem. Museli jsme se obrátit, abychom ho viděli.

“Tudy!” řekl jenom.

Bylo to po pravé, nebo chcete-li po východní straně jezera, protože jsme stáli na jihu. Nebylo nic vidět. Den sice ještě neskončil, ale tma pořád houstla.

“Jsi si jistý?” zeptal jsem se.

“Ano.”

Pustili jsme se za ním. Suko měl z nás tří nejlepší sluch. Každý z nás si přál, aby se výstřely opakovaly, ale zůstávalo ticho a to nemohlo znamenat nic dobrého.

Nemluvili jsme o tom, ale jeden každý z nás měl před očima strašlivé motivy z filmu.

Tři lovci zombií vytáhli, aby dopadli kanibala. Udělali jednu chybu, protože se přecenili. Zombie se nedá srovnávat se srnkou nebo liškou. Především to není žádný organický tvor, ale magickými silami stvořený stroj na zabíjení. Na to měli lovci zombií myslet, ale neudělali to, protože ve třech se cítili dost silní. A teď je to chytlo.

To byly myšlenky, které se mi honily hlavou. Nevěděl jsem, nakolik se shodovaly se skutečností. Možná se nám objasní, až se dostaneme na místo, kde se střílelo.

Předpokládali jsme, že to není daleko od břehu jezera. Proto jsme také běželi poměrně těsně u vody. Suko převzal vedení. Šel dopředu jako stopař, hlavu lehce skloněnou.

Z určité vzdálenosti vypadalo jezero vcelku malé. Omyl jsme poznali rychle. Jeho pobřežní čára byla přece dost dlouhá, ale naštěstí se neztratila skrze stromy z dohledu. Na vlhké půdě rostla jenom tráva, ze které vyčnívaly občas slabé rostliny nebo keře, jejichž větve se ve větru lehce kývaly.

Když jsme dosáhli východní stranu jezera, žádný z nás nevěděl, kolik času uplynulo.

“Tady blízko padly ty výstřely!” oznámil Suko. “Jsem si tím naprosto jist!”

“Pak tedy musíme hledat stopy,” konstatoval Bill.

“Ano, pokud budeme mít štěstí.”

“Co tím myslíš?” zeptal jsem se svého přítele a kolegy.

59 -

Suko měl ruce založeny v bok. “To není tak jednoduché,” vysvětloval. Napjatě pozoroval okruh.

Už jsem jeho odpověď pochopil a vyslovil to nahlas. “Nejde ti z mysli les.”

“Přesně tak.”

“Budeme tam hledat?”

“Mohli bychom. I když nevěřím, že se tam ti tři lovci zombií zdržují. Tak hloupí nejsou. Sami vědí, že v lese má protivník všechny výhody na své straně. Může využít každý úkryt. Ne, přátelé, nějak mám pocit, že jsme tady na správném místě.”

“Pak se pusťme do hledání.”

Tentokrát jsme vzali na pomoc své lampy. Nezůstali jsme také pohromadě. Každý z nás sledoval bledé paprsky, které se někdy klidně, někdy trhaně plazily po okolí a propůjčovaly černé zemi světlý lesk.

Tentokrát jsem měl štěstí. Těsně přede mnou se něco zablyštělo, jak se od toho odrazil světelný paprsek. Byly to dvě nábojnice, jak jsem zjistil.

Hvizdem jsem informoval své přátele.

Přišli ke mně. Se zapnutými lampami vypadali jako horníci, kteří právě opustili šachtu.

Držel jsem střelu mezi palcem a ukazováčkem a svítil na ni. “Ta

věc se hodí do pušky. Prakticky jsem o to zakopl.”

“Pak jsme slyšeli správně,” mínil Bill. “Někdo tu musel střílet.”

“Určitě ne úspěšně. Nebo viděl někdo z vás zahubenou zombii?”

“Bohužel ne. To by to muselo být dřív popřevraceno,” mínil Suko. Také chtěl, abychom hledali dál. Mohlo se stát, že najdeme nějakého člověka, ale mohli jsme si ušetřit námahu, nebylo tu nic.

Přesto naše hledání nebylo tak bezúspěšné. Tentokrát měl štěstí Suko a nebyli jsme daleko od místa s nábojnicemi.

“Stopy po vlečení,” ohlásil. Přitom stopy sledoval paprsky lampy. Tráva byla uválená, ale stopa nebyla dlouhá. Najednou byla přerušena, a tak jsme došli k závěru, že někdo vyzdvihl oběť a odnesl ji.

To také Bill vyslovil. Podle něho bylo jen jediné řešení otázky.

“Je to les. Ten zatracený les. To je jeho revír. A nejen jeho samého,

60 -

ale i Mandragory, jak jsi sám zjistil, Johne.” Jeho výraz nebyl právě nejšťastnější, ale pokračoval, “Myslím, že nám nic jiného nezbývá, než se tam podívat. Vůbec se mi to nelíbí.”

Ani nám se to nelíbilo. Připadalo nám, že nás někdo vodí za nos.

Nespatřili jsme ani kanibala, ani tři lovce zombií. Mandragora mi ukáže, kdo tu má hlavní slovo a rozzlobí se na mne.

“Proč váháš, Johne?”

Bill dostal svou odpověď. “Protože pochybuji, že tam ty lovce najdeme.”

“Proč by ne?”

“Nejsou tak hloupí, aby šli do lesa dobrovolně. To si neumím představit. Jsou to profíci. Také viděli ten strašný film a musí proto vědět, na co si dávat pozor. Prostě nemohu věřit, že by se někde schovávali v lese.”

Bill mlčel.

Suko si pro sebe o něčem polohlasně přemýšlel. “Jestli souhlasí, co předpokládáš, Johne, pak se asi zdržují na břehu jezera. Nebo v jeho blízkosti.”

“Ano.”

“Pak nás ale museli vidět. Měli jsme zapnuté lampy.”

“A dál?”

“Proč se neohlásili. To je přece otázka. Vždyť museli poznat, že nejsme nepřátelé. Ale připouštím, že jsou to jen teorie.”

“Zbývá nám les.” Bill svůj názor nezměnil.

Mlčel jsem. Když tam nyní půjdeme, připadalo mi to, že jsme tam byli vlákáni, a to jsem nechtěl. Vycházel jsem z toho, že si zombie své oběti vybírala. A to pěkně po řadě. Jednu za druhou. Zbývající muže udržovala ve strachu a pohrávala si s nimi. Bude čekat, až nebudou dávat pozor, aby pak mohla udeřit. Potom mi ještě došlo něco, co mi dělalo starosti. Mandragora, který držel nitky v ruce a zombii vedl. Vysílal své zpropadené prototypy mstitelů a od svých plánů nemínil ustoupit. Výhled byl ještě docela dobrý, a tak jsem se otočil, abych se opět podíval k jezeru. Ne, nebylo tam nic. Pouze normální porost. Vzadu temná plocha vody, která se tiše zrcadlila.

Udělalo se absolutní ticho. Naštěstí.

61 -

Proto jsme nemohli pochybovat o volání, které k nám dolehlo od

břehu jezera.

Zombie dovlekla svou oběť do lesa ke svému úkrytu. Tady měla klid, který potřebovala, aby mohla své hrůzné dílo dokončit. Zakryla mrtvého listím a zaposlouchala se do početných hlasů, které k ní dorážely ze všech stran.

Byl to les, který k ní hovořil. Každý strom, každá rostlina, každý list žil. Byl to kousek jí samé. Patřila k němu každým pórem svého hříšného těla. Byla lačná. Udělala to rychle. Z jámy bylo slyšet strašné zvuky. Když ji po chvíli opustila, lpěla krev na jejích hrubých rukou stejně jako kolem její ještě otevřené tlamy.

Byla spokojena, ale ne nasycena, proto chtěla pokračovat. Měla na svém seznamu ještě dva lidi.

V lese bylo temněji než venku. Přesto zombie mohla vidět. Její chladné oči se podobaly sovím. Zblízka její obličej působil, jako by byl spleten z pružných haluzí a malých větviček a zkroucen k její hlavě.

Neuměla přemýšlet. Nenaučila se to. Byla jen vedena. Závisela na vedení někým jiným, který byl vždy v dosahu, ale kterého nikdy nespatřila. Tomu druhému patřil les, ovládal široké okolí a byl jejím stvořitelem.

Kanibal cítil maso.

Cítil také teplou krev pod kůží. Věděl, že ostatní lidé jsou nablízku.

Dupal lesem. Nehledal úkryt, ale kraj lesa, odkud by mohl vidět k jezeru.

Mezi dvěma kmeny, skryt podrostem, se spustil níž. Pach lidí se ani nyní neztratil, jen se trochu změnil.

Jeho oba nepřátelé již nebyli sami. Dostali posilu. Přišli k nim další.

Jako větřící zvíře vystrčil hlavu dopředu, aby mohl vnímat jejich pach. Byl mu cizí, ale byli to lidé. Ještě víc masa. Ještě víc krve. Jeho

62 -

tvář se protáhla. V jednu chvíli to vypadalo, že jeho umělá kůže praskne, ale vydržela. Jen se mu z úst vydral pisklavý zvuk.

Náhle se přikrčil. Něco ho iritovalo a vyrušilo z příjmu.

Do lidského pachu se vmísil ještě nějaký jiný. Vnímal ho jako nebezpečný. Bylo to něco z jiné strany, kterou nemohl přijmout a kterou dokonce měl za nebezpečí. Jeden z těch cizinců musel vylučovat takový pach, který zombii silně znejistil. Jistotu jí dával hlas jejího pána a mistra, jehož v hlavě slyšel. Opět se mísily šeptané hlasy a zpravovaly ji o jednom velmi nebezpečném muži s křížkem, který byl na cestě. Ale také ji uklidňovaly. Mandragora o ní prohlásil, že stojí na její straně. Bude ho vždy chránit a zastřešovat, i když bude neviditelný.

To zombii uklidnilo. Opustila své místo v podrostu. Bylo slyšet jen tiché šustění. Upřela pohled svých neživých očí směrem k jezernímu břehu.

Tam se někdo zdržuje. Pach krve a také masa prostě nemohl jeho citlivému nosu uniknout.

Kanibal se vydal na cestu.

Truman Black a Robert Wilson zmlkli, když se jejich přítel Sean vydal na zpáteční cestu. Truman několikrát zakroutil hlavou a zeptal se: “Jak jen to mohl udělat?”

Wilson byl jiného mínění. “Může být, že si dokonce z nás ze všech vytáhl tu nejlepší kartu.”

“Myslíš?”

“Zatraceně, co tady vlastně děláme? Stojíme tady, máme strach, který jsi nikdy nepotřeboval zastírat, čekáme na kanibala, abychom ho zabili. Přitom vůbec není jisté, jestli se mu dokážeme ubránit. Jenom si vzpomeň, že se ani Ace neubránil.”

“Také vystřelil jen jednou,” připomněl Black.

“Přesto mám pochybnosti. Vězíme v pasti. Vzpomeň si na kola, na ty nárazy, které zasáhly náš vůz. To se přece normálně nemohlo stát!”

“Také to normální nebylo,” připustil Black.

63 -

“A ty mi chceš vyprávět, že to spáchala ta zombie. V té hře musel mít prsty ještě někdo jiný a dosud je v ní má.”

Truman neodpovídal. V podstatě měl jeho přítel pravdu, jen to nechtěl tak otevřeně přiznat. Byl frustrován, dostával stále větší strach a Robovi se vedlo stejně tak. S puškou připravenou k výstřelu kroužil kolem Range Roveru. Pozoroval také zem, ale nejevila jakoukoliv známku toho, že by jim hrozil nějaký útok. Kdo za to nesl odpovědnost, měl se velmi rychle znovu ukázat.

Když stál Truman opět před svým přítelem, Wilson pokynul.

“Myslím, že se odsud nedostaneme pryč. Přinejmenším ne s autem. Musíme zkusit jít pěšky jako Sean. Utéct a spasit se útěkem. Jinou možnost nevidím.”

“Máš pravdu, Robe.”

“Pak to můžeme tady vzdát. Sean je určitě již mimo zónu nebezpečí.”

Nebylo k tomu co dodat.

Najednou uslyšeli výstřely. Natolik byli odborníky, aby poznali, že se střílelo ze dvou rozdílných zbraní. Poprvé z pušky a potom po krátké přestávce z revolveru.

“Ne, ne!” zavřel oči a opřel se zády o auto. “To… to je konec, Roberte. To je jeho konec.”

“Jak to? Střílel. Mohl přece…”

“Ne, nemohl nic.” Black se smutně podíval na svého přítele.

“Vzal ještě druhou zbraň. Obávám se, že ani její nasazení mu nebylo nic platné.”

Wilson se podíval na svou pušku, jako by ji chtěl potěžkat.

“Co uděláme teď?” zeptal se.

“Nemám žádný nápad.”

“Neutečeme?”

“Kam?”

Oba mlčeli. Obírali se svými myšlenkami. Tma houstla. Temnota se položila jako velký stín na nebe a brzo svými temnými pažemi zachvátí zemi a také jezero udělá ještě tmavší.

“Možná je tma naše šance,” mínil Robert. “Jestli ještě chvíli počkáme, bude tu všechno černé. Na měsíc můžeme zapomenout. Není v úplňku a je schován za mraky.”

64 -

“Ne.”

“Proč ne?”

Black zavrtěl hlavou. “Ta zombie, to není normální člověk. U ní nehraje roli, jestli je světlo nebo tma. Vidí jako kočka.”

“Co navrhuješ?”

“Zůstaneme tady v boudě,” řekl Truman. “Tady na ni počkáme. Vyznáme se tady. V boudě máme jakýs takýs kryt. Na volném prostranství jsme ztraceni.”

Robert přemýšlel o návrhu. “Tady čekat celou noc?”

“Nevím, jestli to bude trvat tak dlouho. Robe, nadrobili jsme si tady a také musíme přes les. Přehnali jsme to. Viděli jsme ten zatracený film, který nás měl vlastně varovat. Ale cítili jsme se super. Příliš jsme se stylizovali do role mstitelů. Jako v kině. Ne, pro tohle jsme se nenarodili.”

“Dávám ti za pravdu, Trumane.”

Black nyní kráčel k jejich boudě. Před jednoduchou stavbou stál gril. Dost často tu sedávali, krmili se a popíjeli. Bývaly to krásné oslavy…

Zachtělo se mu posadit se pod přístřešek. Black se spustil na vlhkou dřevěnou, hrubě otesanou lavičku. Prostě to musel udělat. Bolela ho záda a nohy jakbysmet. Už také nebyl žádný mladík.

Robert ještě čekal. Rozhlížel se po okolí a boudu měl za svými zády.

Příliš vidět nebylo. Tma už všechno pohltila.

Pak se přihodilo něco, s čím nikdo z nich nepočítal. Ve skličující samotě přírody se najednou ozvala zpěvavá melodie mobilu.

Wilson se otočil. Viděl, jak Truman vytáhl z kapsy nějakou placatou věc a pak poslouchal, jak se hlásí.

“To jsem já, Laura.”

“Ty? Ano.” Black byl překvapen. Nevěděl, co by měl honem říct. Proto promluvila vdova. “Už jste ho viděli?”

“Ne, ještě ne.”

“Bože, to je zlé. Je někde blízko?”

“Nemám ponětí.” Black nechtěl ženě vyprávět, že se od nich Carlesi oddělil a že slyšeli jeho výstřely.

“Ti druzí tři už dorazili?”

65 -

Otázka Trumana Blacka překvapila. “Další tři? O kom to mluvíš?”

“O Billu Conollym, Johnu Sinclairovi a o Sukovi.”

“Je mi líto, ale ta jména mi nic neříkají.”

“Jsou to moji přátelé. Přinejmenším jeden z nich, Bill Conolly. Vyprávěla jsem jim, co se Acemu přihodilo. Znám ho ještě ze svého dřívějšího pobytu v Londýně. Byl zaměstnán ve stejném časopise jako já. Zabýval se neobvyklými případy, rozumíš?”

“Ne, nerozumím.”

“Na vysvětlování teď není čas. Jestli je někdo vůbec schopen tu bestii zastavit, pak jsou to oni. Musíš mi věřit, Trumane.”

“Lituji, Lauro, nevím, čemu mám nebo nemám věřit. Řeknu jenom jedno. Žádné tři muže jsme neviděli. To mohu odpřisáhnout.”

Laura se odmlčela. “To nesmí být pravda! Slíbili mi, že se věci ujmou. Nemůžu prostě uvěřit, že by Bill nedodržel slovo.”

“A já můžu pouze zopakovat, co vím, Lauro.”

“Ano, můžeš. Také rozumím,” zašeptala. “Potom je tu, myslím, jenom jedna možnost.”

“Jaká? Co si myslíš?”

“Že byla zombie silnější.”

Zvuk hlasu a význam těch slov měly za následek, že muži stoupla krev do hlavy. “Myslíš, že je zabila?”

“Nejsem si jistá. Ale ta možnost tu je. To není ani žádný člověk, ani žádné zvíře. To je něco, co je o hodně, hodně horší.”

Truman Black zůstal několik sekund zaražený, než se s ní shodl.

“Ano, tak nějak si to myslím také.”

Zhluboka si vydechla a zeptala se přitom: “Co chcete teď podniknout?”

“Nic.”

“Cože?”

Zasmál se, ačkoliv mu nebylo nijak veselo. “Nemůžeme nic dělat, čekáme na to, že se ukáže. To je všechno. My… my… bože, je to všechno tak hrozné.” Najednou se přestal ovládat.

Laura se ovládla lépe. Její hlas zazněl velmi chladně, když se zeptala: “Co se přihodilo?”

Vedle Trumana ležela puška. Volnýma rukama zajel do vlasů. “Já,

66 -

já… nemůžu ti to přesně povědět.”

“Ty to nevíš?”

“Prosím, netrap mě!”

“Co se stalo, Trumane?”

Poznal, že dosáhl hranice, za kterou už nemohl pravdu dále skrývat.

“Stalo se něco příšerného. Jsme už jenom dva.”

“Co? Co to znamená?”

“Pravděpodobně dostal Seana.”

“Proboha.”

“Ano, ale ani tady nejsme v bezpečí. Dostal ho. Slyšeli jsme výstřely, ale nespatřili jsme žádnou mrtvolu.”

“Byl s vámi?”

“Ne, on utekl.”

“Proč? Nemohli jste ho zadržet? Proboha, měli jste zkusit všechno.”

“Já vím. Nebylo to možné.”

Laura chvíli mlčela. “A teď? Co je teď? Co děláte nyní?”

“V tomto okamžiku nic. Sedíme tu spolu a vyčkáváme. Nedošli jsme ještě k žádnému řešení a netroufáme si ani utéct, jestli rozumíš.”

“Ne, nerozumím. Máte auto a…”

Black se jí tvrdě vysmál. “Ano, máme auto. Jenomže neschopné provozu.”

“Zničené?”

“Všechna čtyři kola.”

“Kdo to udělal? Zombie?”

“Nevíme. Ani si to nemyslíme. Musel se na tom podílet ještě někdo jiný.”

“Kdo jiný?”

“No, něco, nějaká jiná síla. Myslím, že to nebyla jenom zombie.”

“Ano, ano,” souhlasila po chvíli. “Co budete teď dělat?”

“Nic. Čekat. Prostě jenom čekat, Lauro.”

“Na koho nebo na co?”

“Neříkalas něco o třech mužích, kteří přijeli z Londýna?”

“Ano, to jsem říkala. Ale když nejsou u vás a zombie rovněž

67 -

ne…”

“Moment, to není jisté. Chytám se teď každého stébla, rozumíš?”

“Je mi to už jasné.” Potom zašeptala: “Bože, že dostala také Seana, zatraceně, vždyť ho ten film přece musel dostatečně varovat.”

“Nemyslel na to.”

“Ano, ano!” šeptala do sluchátka. “Nebudu vás déle rušit.

Všechno je celkem v pořádku. Prosím, myslím tím, že…”

“Drž nám palce, Lauro.

“Na to se nemůžeš spoléhat.” Zasténala. “To je prostě příšerné.

Nemůžu to pochopit. Zblázním se z toho.”

Vypnul mobil a zase ho schoval. Potom se naklonil dopředu a zavrtěl hlavou. Byl to horor. Polovina kvarteta už nežije a teď přijde na to, jestli se on a Robert sami a jediní ubrání.

Sáhl po pušce, která ležela vedle něho. Truman chtěl mluvit s Robertem a také se už z lavice zvednout, zůstal však sedět jako přimrazený. Nedolehlo to na něho, ale na Wilsona.

Muž ještě stále stál na. stejném místě. Nepohnul se ani o milimetr. Jeho obličej prosvítal tmou a paže měl jako přilepené k oběma bokům svého těla. Jeho tvář vypadala vytřeštěně a jeho oči se ztrácely hluboko v důlcích.

“Hej, Robe,” zašeptal Black. “Co se děje?” Neslyšel nic.

Black se vztyčil. Sáhl po pušce. Po zádech mu přeběhl pavouk a na kůži mu po něm zbylo ledové svěděni. Co tady jeho přítel dělá, to nemohl Black rozeznat. Neviděl v tom žádný smysl.

Znovu na něho promluvil.

Tentokrát Wilson zareagoval. Z jeho úst se vydral hluboký ošklivý sten. Znamení, že musí hrozně trpět.

“Mluv, Robe!”

Nemluvil, vzlykal. A ten zvuk pronikl do Trumanova srdce jako nůž. Black věděl přesně, že ta jiná síla opět zasáhla, ale nevěděl, co se jeho příteli stalo. Nemohl nic rozeznat, protože byla tma.

Truman se neodvážil blíž. Vytáhl baterku z kapsy a posvítil si na svého druha. Nechal světlý proud světla putovat zezdola nahoru, pomalu, aby postřehl každý pohyb nebo změnu.

Robert se nemohl hýbat. Nebo nechtěl? Truman Black byl úplně

68 -

zmatený. Nevěděl, jestli může jít ještě dál nebo ne.

Když se vydralo z úst jeho přítele zasténání, posvítil na něho ještě jednou. Tentokrát pečlivěji a pak se mu rozšířily oči zděšením. Ze země se plazilo stvoření z lián jako tmavý, lesklý had. Sunulo se podél mužova těla do výšky a omotávalo jako pouty jeho ruce a nohy. V bílém světle lampy se stvoření s bledým nazelenalým leskem kůže zaplétalo kolem těla v jakési spirále.

Robert Wilson byl spoután! Kým?

Black si položil tuto otázku, ale nikdo mu nedal odpověď. Něco takového ještě nikdy neviděl ani nezažil. Něco takového nebylo normální. Ale lze zombie považovat za normální součást skutečnosti?

Ne, obojí bylo zvrhlé. Neuměl to pojmenovat, ale tato síla ze země má na svědomí také ty údery do Range Roveru a jeho odstavení. A neměla nic co dělat se zombií.

Black zavrtěl hlavou. Dalo mu práci udržet baterku a zamířit jí do Robertova obličeje. Už se změnil, ale byl bledý, vypadal jako mrtvola. Oči měl vytřeštěné. V jeho pohledu se mísil strach ze smrti s panikou.

“Prosím, Robby, odpověz mi, co je to?”

Wilson ho slyšel, ale nebyl schopen cokoliv říct. Obrátil hlavu a Truman ho uslyšel namáhavě dýchat. Současně spatřil, jak se jedna z těch živoucích rostlin sune do výšky, že skoro dosáhla Jeho hrdla, ještě dál škubla a pak se vláčným pohybem kolem něho ovinula jako oprátka.

Bylo to prostě hrůzostrašné. Byl to začátek strašlivé smrti uškrcením.

“Zatraceně, řekni něco, Robby!”

“Nechoď blíž!” zakvikl Wilson. A potom vykřikl. Poslední výkřik, než se mu oprátka ovinula kolem hrdla.

Black varování slyšel. Ignoroval ho. Nevěděl, jaká síla ho chtěla zabít, ale Robby a on byli dlouho spolu. Jejich přátelství trvalo roky. Nemohl ho nechat v bryndě. Rob musel být osvobozen a pro Trumana to znamenalo jen pár kroků.

Pustil se k Wilsonovi. Mával puškou, mával baterkou, byl

69 -

připraven udělat cokoliv, až se náhle před ním otevřela zem, ještě než se mohl dostat ke svému příteli.

Ze země vyrazila do výšky hadovi podobná paže, která ho pleskla do tváře. Nebyla ani vlhká, ani mokrá, ucítil ji jednoduše pouze jako tvrdou a současně ještě velmi ohebnou.

Jeho běh byl zastaven. Truman Black se potácel na strany. Nechal pušku i baterku spadnout a oběma rukama chtěl tu zpropadenou věc uchopit a od sebe odhodit.

Zůstalo u pokusu.

Kus hada, větev nebo haluz se pořád tvrdě tlačily proti jeho tělu. Neviděl, že se vedle jeho nohou otevřela zem a hloubku opustilo něco, co vypadalo jako had, který udeřil do jeho těla.

Ono něco se točilo okolo jeho kotníků. Nejprve si ničeho nevšiml, potom ucítil trhnutí, které přešlo v silný tah a Truman ztratil rovnováhu. Dřív než spadl na zem, vydral se mu z úst výkřik. Upřeně se díval nahoru a uviděl, jak jeho přítel je ještě stále spoután a přitom sebou cuká jako člověk ve smrtelném boji.

O sekundu později zesílil tlak okolo jeho kotníků. Současně cítil, jak ho něco stahuje dolů. Nejdříve nohy. Jeho nohy byly velmi silně vtlačeny do země, která sice byla měkká, ale ne propustná. Přitom byl jinou silou manipulován tak, že dolní část jeho těla byla natažena dopředu.

S panickou hrůzou Truman Black sledoval, co se to s ním děje. Kdosi ho chtěl stáhnout do hlubin jako do husté bažiny…

Pro nás to byl směr!

K východnímu břehu jezera. Křik přicházel odtud a nesl se dost dlouho ozvěnou. Kdybychom běželi po normální silnici nebo alespoň na pevném podkladu, šlo by nám to lépe, ale měli jsme Problémy s vlhkou a na několika místech také kluzkou půdou.

Byla tma. Pokrývala většinu oblohy, pouze na západě se ukazovaly poslední zbytky denního světla jako světlejší pásmo, které záhy zmizí také.

Každý z nás věděl, že je to zpropadený zápas s časem. S takovým

70 -

křikem zněl tak zatraceně přesvědčivě se člověk setkává ve smrtelné nouzi. Nebylo těžké si představit, že tomu tak v tomto případě skutečně je.

Běželi jsme po rovině a já jsem nechal svoji ruku sklouznout do kapsy. Ano, do křížku znovu vnikalo teplo. To vědomí mi nahrnulo krev do hlavy, protože teď jsem s jistotou věděl, že se v blízkosti vyskytuje ještě někdo jiný. Mandragora stál svému zatracenému prototypu po boku.

Nezůstalo ticho. Nehledě na naše namáhavé oddychování slyšeli jsme ještě další zvuky. Především nám vycházelo vstříc sténání. Promísené se vzlykotem. Ještě jsme nemohli nic vidět. Soustředil jsem se na kluzký povrch půdy. Strach, že přijdeme pozdě, mne rovněž poháněl.

Najednou jsem ve tmě objevil obrys nějakého auta. Byl to terénní vůz, nakolik jsme mohli rozeznat, ale pro příští sekundy neměl pro nás význam.

Suko byl rychlejší než já. Viděl také lépe a dřív.

“Ty doprava, já nalevo!” vykřikl.

Konečně jsem mohl spatřit, co se zde odehrálo. Muž, o kterého se chtěl postarat Suko, stál vzpřímeně, ale úplně bez pohybu. Z jeho úst vycházelo jen chrčení, které bylo hrůza poslouchat. Muži se nedostávalo vzduchu, přesto nespadl.

Nešlo mi o to, zjistit, co se s ním přesně stalo, protože tu byl ještě jeden. Koutkem oka jsem zahlédl, že Suko si připravuje svůj bič na démony, pak s ním švihl na pravou stranu a k druhému muži.

Který z těch tří lovců zombií to byl a jak se jmenoval, nebylo pro mne důležité. Nejdřív jsem ho musel zachránit, protože Mandragora mu připravil pekelnou past.

Muž ležel na zádech a jiná síla, která omotala jeho nohy liánami, ho vtahovala do země.

Jeho nohy se už ztrácely v hloubce až po kyčle.

Mohl jsem normálně běžet. Také jsem mohl vytáhnout z kapsy svůj křížek, protože ten talisman byl jediná šance. Nalevo ode mne se ozvalo typické pleskání, které bylo slyšet vždycky, když se Suko začal ohánět svým bičem.

71 -

Vzal jsem křížek a přitiskl jej na proklatá pouta na mužových nohou. Jeho tvář poznamenal strach ze smrti. Byla pobledlá, vlasy slepené potem a brýle visely jen na jednom uchu.

Světlo a oheň se kmitly po mužových nohou. Zasáhly jen ta zatracená pouta, a právě to jsem chtěl.

Uslyšel jsem ještě nějaké praskání. Ucítil jsem kouř, který vznikl, když se magická pouta rozpadla a také jsem věřil, že slyším vzdálený smích, který pocházel od Mandragory.

Muž byl volný.

Otočil hlavu. Podíval se na mne nic nechápajícím pohledem.

Logicky po tom, co měl právě za sebou.

Odvrátil jsem od něho obličej. Bill Conolly byl u mne. Sklonil se a napůl vyčerpán sotva stál na nohou. Běžel jsem za Sukem.

Také on dosáhl se svým bičem na démony úspěchu. Pouta, která měl muž ještě před chvílí kolem sebe omotána, nyní na jeho těle visela jako spálené cáry.

“Co je s ním?” zeptal jsem se.

“Nestarej se, Johne, on se zase vzpamatuje.” Suko vzal muže a odnášel ho pryč. Lavička v přístřešku se k tomu dokonale hodila.

Obrátil jsem se opět k tomu druhému, kterého jsem osvobodil. Chtěl jsem s ním a Billem promluvit, když se ohlásil můj zvláštní přítel Mandragora. Jeho hlas jsem slyšel pouze já ve své hlavě. Pro ostatní byl nesrozumitelný.

“Zase jsi mi zkřížil cestu, Johne Sinclaire. Zlobí mě to.”

“Nech ty dva na pokoji!”

“Ne!”

“Co z toho budeš mít, když jim něco uděláš?”

“Pomstu. Slíbil jsem to a dodržím to.”

“A já se postarám, aby nezemřeli.”

“Počkej. Ještě se nalézáš na mém území.”

To měl bohužel pravdu a proto jsem nijak nelpěl na tom, abych tu zůstával dlouho. Ale člověk musel pořád počítat s nějakým jeho zlým překvapením.

Bill napodobil Suka a rovněž usadil druhého lovce zombií na lavičku v přístřešku. Přidružil jsem se k němu a vytáhl z něho jeho jméno, které mi kašlajíc prozradil.

72 -

Jmenoval se Truman Black.

“Kdo je váš přítel?”

“Robert Wilson.”

“Ale je ještě třetí, ne?”

“Ano, ano. Sean Carlesi. Ale nechtěl s námi zůstat. Strach ho zahnal. Potom jsme slyšeli výstřely a už jsme si představovali to nejhorší.”

Jenom jsem přikývl.

“Měli jsme pravdu?”

“Myslím, že ano,” přidal se Bill. “Bránil se. Zombie ho musela dostat. Našli jsme jednotlivé nábojnice, jeho bohužel ne. Proto předpokládáme, že ho zombie zatáhla do lesa. Víc vám není potřeba říkat.”

“Ne,” souhlasil Black, který sklonil hlavu a teď s ní zakroutil. “To není třeba.” Přitiskl si na okamžik svoje ruce k očím předtím, než se zeptal. “Vy jste ti tři z Londýna?”

“Ano, to jsme my,” odvětil Bill. “Ale odkud o nás víte?”

“Laura mi předtím zavolala. Ptala se, jestli jste nás dostihli.”

“Už ano.”

“A já ještě žiju. Rovněž tak Robert. Za to můžeme vděčit vám, pane.”

Bill řekl naše jména.

Black se opřel. “Jak jste to dokázali? Jak jste mohli ty jiné síly zničit? Prosím, nechápu to.”

“Ach, máme svoje metody,” řekl Bill a zašklebil se.

“Pak měla Laura přece jen pravdu, co se týče vašeho povolání.”

“Může být.”

Opustil jsem oba sedící a zajímal jsem se o Suka a Roberta Wilsona. Suko se zabýval tím, že masíroval muži krk. Tam byl stisk obzvláště silný. Ty liánovité paže zanechaly na kůži tmavá místa. Wilson ještě nemohl mluvit a lapal po dechu.

Opustil jsem ostatní, protože jsem znovu myslel na Mandragorovo poselství. Nebyl žádný pavouk. Byl někdo, kdo svá proroctví uskutečňoval. Uzavřel jsem s ním určitý pakt, ale nevěděl jsem, jestli ještě trvá.

Mandragora prostředí a přírodu jenom nechránil, byl v pozici, kdy

73 -

ji ovládal nebo s ní manipuloval. To nám ukázal víc než přesvědčivě. Na jeho rozkaz opouštěly rostliny nebo haluze půdu a stávaly se životu nebezpečnými. Kdo vstoupil na jeho území a nechoval se tak, jak Mandragora chtěl, byl jím nebo jeho prototypy zničen.

Zombie nám dosud cestu nezkřížila, což mne značně rozčilovalo.

Kvůli ní jsme sem konec konců přišli a chtěl jsem ji zničit.

Ten zatracený film mne nabudil. Byl to horor nejvyššího stupně a vypovídal bohužel pravdu.

Vyšel jsem za boudu a zdržoval jsem se poblíž jezera. Mezi vodou a mnou bylo ovšem ještě rákosí a pás trávy. Díval jsem se přes něj na vodu, jejíž hladina se pod mírným větrem vlnila.

Mlha se líně válela. Vstřebala do sebe poslední záblesky denního světla, takže na nebe nebylo vidět. Zbývající strana nekonečné oblohy ukazovala uzavřený tmavý příkrov.

Byl jsem sám, a přece nebyl.

Tím jsem nemyslel nepřítomnost Billa, Suka a obou lovců zombií, ale neviditelnou všudypřítomnost démona prostředí. Mandragora si tento díl světa přivlastnil a tak dlouho si ho nenechá vzít z rukou, jak jen to bude možné. Nemůže být po celém světě, ale zabere si jen to, na co stačí.

To jsem už jednou u strašidla z lesa zažil.

Moje okolí nebylo tak úplně tiché. Slyšel jsem šplouchat vlny, které dorážely ke břehu, a lehký šelest rákosí a trávy.

Jezero bylo klidné. Přesto jsem nespoléhal na mír, protože dotek křížku v mé kapse mne upozorňoval, že nějaká jiná síla tady někde číhá.

Pozoroval mne? Byl kanibal tady?

Nevěděl jsem to, neviděl jsem ho, ale tušil jsem, že je blízko.

Sel jsem doleva. Přitom jsem naslouchal jenom nějakému pocitu. Moje nohy zanechávaly stopy v blátě břehu. Bylo zde velmi mokro a na stéblech trávy lpěly kapky vody. Prohledával jsem okolí, jak jen to šlo. Přede mnou se tyčilo křoví. Krajina k lesu stoupala. Vypadala teď jako šedá šrafovaná plocha.

Ozval se šramot. Ale ne příliš hlasitě. Tiché šplouchání vln. V husté pobřežní trávě něco šustlo. Nějaká ryba, která se vymrštila z

74 -

vody a znovu se ponořila, přičemž to mlasklo. To všechno patřilo k prostředí. Nepatřil však k němu prudce se pohybující stín, který ve výšce přede mnou vyrazil. Číhal a jen pozoroval hluboce skrčený při zemi. Naráz však byl tu a utíkal přede mnou pryč.

Všechno se odehrálo jako předem narežírované. Přirozeně jsem se dal do pronásledování a zároveň jsem věděl, koho jsem to uviděl.

Musel to být prostě kanibal!

Zlobil jsem se na tmu. Jak se ho mám zmocnit, když jsem bez lampy?

Ve tmě a ovíván cáry mlh zůstával jsem mu v patách.

Neběžel k jezeru tam, kde byl podrost hustý a mohl mu poskytnout úkryt. Cesta ho vedla jiným směrem. Pohyboval se dlouhými kroky po šedé ploše, za kterou se skrýval les.

Pokud ho dostihne a ponoří se do něj, bude to špatné.

Nemyslel jsem na to, že bych měl zavolat Suka nebo Billa. V daném okamžiku se mne zmocnila pravá lovecká vášeň. Mimoto jsem si vzpomněl na film. Tahle bestie už nikdy nesmí udeřit!

Můj pohled dopadl na jeho záda. Prototyp Mandragory byl opravdu velký. Převyšoval průměrnou výšku člověka nejméně o hlavu. Bylo mi jasné, že není z masa a krve, ale obojí potřeboval, aby mohl existovat.

Zatraceně perverzní a démonická směs.

Soustředil jsem se na jeho postavu, která běžela sice pružně, ale přesto nějak dřevěně. Při každém kroku se houpal sem a tam, až jsem doufal, že třeba sklouzne a upadne.

Bohužel se tak nestalo. Zombie úspěšně prchala k lesu. Její cestu bylo možno popsat jako cik-cak kurs. Díky tomu to byl také zatraceně špatný cíl. Měl jsem se na pozoru před tím, abych zbytečně ztratil posvěcenou stříbrnou kulku. Chtěl jsem ho zastavit normálními silami a…

Zůstalo při chtění.

Nesklouzl on, ale já. Ve tmě jsem kluzké místo neviděl. Došlápl jsem a levá noha se mi svezla.

Spadl jsem na břicho. Akorát jsem ještě mohl vystrčit ruku a loktem tak zabránit, abych spadl na obličej. Stébla trávy a malé listy se mi nalepily na vlhkou pokožku tváře. Na okamžik mi vnikly do

75 -

nosu všechny pachy mokré půdy.

Vzepřel jsem se, ale nepodařilo se mi postavit se. Nějaký odpor v zádech mi to nedovolil. Zároveň jsem opět uslyšel v hlavě hlas.

“Johne Sinclaire,” zaznělo skoro vyčítavě. “Přece jsem ti řekl, že se nacházíš v mé říši. A tady se stane, co chci já.”

Zatraceně, na to jsem zapomněl. Mandragora však ne. Ani jsem nepřemýšlel, jak dokáže ovládat lidskou řeč, ale bylo to prostě tak.

Křížek vězel připraven v kapse, ale nemohl jsem k němu natáhnout ruku. Hladká pouta pevně držela moje zápěstí a ani s největším vypětím se mi nepodařilo je uvolnit. Na zádech se mi pohybovalo něco jako had. Ještě jsem nadzvihl hlavu, myslel jsem, že přijde další démonův pozdrav. Obejme moje hrdlo a uškrtí mne.

Díval jsem se nahoru.

A uviděl jsem přicházet kanibala.

Přirozeně že neběžel dál. Nenechal si ujít tak vzácnou příležitost. Opět se Mandragora postavil na jeho stranu a urovnal mu cestu. Přesto jsem se nechtěl vzdát. Bojoval jsem. Tlačil jsem se nahoru,

což se mi také podařilo, ale stále jsem se zachytával do provazu jako do pružné sítě. Ještě stále jsem nemohl pohybovat rukama. Měl jsem je pevně přitisknuty k tělu. Kdybych tak dál zůstal ležet na zemi, byl bych pro zombii ideální kořist.

Šla, klouzala a smekala se lehce napříč strání. Ale nespadla. Poprvé jsem ji viděl zepředu a byla u mne už tak blízko, že jsem mohl vidět bělmo jejích očí. Byl nepříjemný tenhle tmavý obličej jakoby vyřezaný z kůry, do něhož byly vsazeny oči ze světlého dřeva.

Pomalu jsem se octl v parní lázni. Z mysli mi nešel ani ten zatracený film. Každý detail byl v mé hlavě jako vyrytý.

Zombie byla nahá.

Ale neměla žádné pohlaví. Byl to člověk, a přesto nebyl. Ani hustá tma nemohla její tělo přede mnou skrýt.

Přede mnou stála hladká a přesto nerovná postava. Žádná lidská

kůže, ale ohebné dřevo bylo použito k vytvoření tohoto prototypu.

Pouze Mandragora byl schopen vyrobit takové dílo. Ne vytvořit, ne, takový výraz se mi v této souvislosti nelíbí. Ostatní démoni nebyli v takovém postavení, pouze Mandragora ovládal přírodu.

76 -

Také obličej zombie odpovídal ostatnímu tělu. Předklonil se. Svalové pletence, to bylo rovněž dřevo. Měl ústa, ale tahle díra v obličeji mi připomínala spíš jeskyni.

Monstrum se sehnulo ještě níž. Z otevřené tlamy se dralo něco, co bylo všechno jiné než libá vůně. Vůbec mi připadalo těžké nějak ten zápach identifikovat. Zavála mi vstříc taková směsice pachů, že mi jednoduše uloupila dech. Odporné. Jako kdyby se uvnitř zombie soustředilo a promíchalo všechno odpuzující, zapáchající a špinavé, co prošlo lesem. Veškerá plíseň a hniloba přírody.

Zvedl se mi žaludek. Něco hustého a kyselého mi stoupalo do hrdla. Sotva jsem lapal po dechu.

Potom zombie přede mne vystrčila své ruce. Zase špatný výraz. To nebyly ruce, spíš pařáty. Celé pokřivené. Trčely z nich dlouhé prsty. Uzlovité, dřevěné, bez nehtů. Ruce však byly ohebné. Prsty se křivily a natahovaly. Pln hrůzy jsem sledoval, jak míří k mému obličeji. Jen ještě kratičký okamžik a pak na mne ty pařáty těžce dolehnou. Zakryly mi oči, nos a ústa. Stisk mi sebral vzduch a pak jsem cítil, jak mi druhý pařát sahá na hrdlo…

Všechno bylo marné! Z toho zatraceného sevření se už nedostanu.

Zombie zaútočila podruhé, a to na rozkaz démona prostředí.

Byly to skutečně jen krátké okamžiky, v nichž se mne zmocnila panika a strach ze smrti. Co se událo, nebylo ani tak mou osobní zásluhou, ale záviselo to víceméně na někom, kdo toto území naprosto ovládal.

Znovu mi do hlavy pronikl jeho hlas. Každé slovo bylo jako říznutí nožem a zdálo se mi, že je provázeno cynickým vítězoslavným posměchem. V jednom takovém okamžiku jsem si přál, aby to byl jenom sen, ze kterého se zase probudím, a že budu rád, že jsem to neprožil ve skutečnosti.

Hlas to byl jako ve snu, ale slyšel jsem jej zatraceně zřetelně.

“Tys mne podvedl, Johne Sinclaire. Velmi těžce jsi mne podvedl. Uzavřeli jsme mír a tys ho porušil. Varoval jsem tě. Proč jsi mne neposlechl? Proč? Mohlo by všechno běžet dál normálně, ale tys zase

77 -

jednou nechtěl. Nemohu ustoupit. Musím dát svému stvoření, co chce. Člověka. Maso a krev toho, kdo mé zákony poruší. Ne každý dostal šanci, jakou jsem ti dal. A ne každý je tak hloupý, aby ji nevyužil. Máme velmi mnoho společného, Johne Sinclaire, ale teď byla mez nejen dosažena, ale dokonce překročena. Zašel jsi prostě příliš daleko a proto se ti otevírá brána na věčnost dokořán. Zabije tě, Sinclaire.” Při posledních slovech byl hlas stále tišší a pak dozněl úplně.

Kanibal a já jsme zůstali sami se zatraceně rozdílnými šancemi.

Jedním trhnutím nadzvedl mou hlavu. Pak ji otočil do strany, aby mi zlámal vaz…

Robert Wilson se znovu postupně vzpamatovával. Byl s to vyslovit první slova, ale ještě při tom musel kašlat a tento kašel otřásal celým jeho tělem. Ale i tak to byl přinejmenším velký pokrok. Ukázal Sukovi, aby si sedl vedle něho, zavrtěl hlavou a poposedl na stranu, kde seděl Truman Black, a položil mu ruku na rameno.

“Nemusíš si dělat žádné starosti, Roberte, jsme zachráněni.” Wilson se zamyslel. “Zachráněni?” zašeptal pak.

“Ano.”

“Co se vlastně stalo?”

“Past. Zatracená past, která přišla z hloubky země. Pak se tu však objevili tři muži z Londýna a ti to zařídili. Jim vděčíme za to, že jsme naživu. Vážně, Robe.”

Když bylo tohle téma nadhozeno, cítili se Suko a Bill stále rozpačitěji. Suko rázně vstal a udělal rychle krok dopředu, Bill překvapeně zavrtěl hlavou a zeptal se: “Kam chceš jít?”

“Potřebuji si trochu protáhnout nohy.”

“Tomu nevěřím.”

“Opravdu, potřebuji pohyb.”

“John tu není!”

“Právě.”

“Zatraceně, pak ho musíme hledat.”

78 -

Bill už skoro vstal, když ho Suko znovu zatlačil zpátky. “Ne, starochu, ty ne. Já ho budu hledat. Kdo dřív přijde, ten dřív mele.”

“Ale čtyři oči…”

“V tomto případě potřebujeme jen dvě,” vysvětlil Suko. “Máš tady dva svěřence, ti jsou důležití. John přijde i sám.”

Suko už stál vedle boudy a zmizel z Billova zorného pole.

“Pak se tedy nedá nic dělat,” řekl a zašklebil se na oba lovce zombií.

Robert Wilson si ještě stále masíroval pohmožděný krk, Truman Black se obíral svými brýlemi. Čistil si skla. Když s nimi byl spokojen a brýle si znovu nasadil, zeptal se: “Teď tady sedíme jako zjednaní a nic. Nechci si stěžovat, na to ani nemám právo, ale moc rád bych věděl, jak to teď bude pokračovat. Můžete mi poskytnout nějakou informaci, Bille?”

“Jenom napůl.”

“I s tím budu spokojen.”

“Zatím jsme ještě nedosáhli svého cíle. Přijeli jsme, abychom dopadli kanibala. Přece jste také viděli ten film.”

“Ten byl strašný. Něco tak otřesného jsem dosud neviděl. To… to… to bylo něco nepředstavitelného. Ještě i teď, po tom, co jsem zažil.”

“Právě, to je ten důvod,” odpověděl reportér. “Musíme tu hrůzu zastavit.”

Truman Black sklonil hlavu. “Nenechá se chytit,” zašeptal. “To stvoření je nelidské. Je silnější než člověk a proto s ním člověk nic nesvede, i když na něj narazí. Tak a nejinak to je.”

“Myslím si něco jiného.”

“Proto se tak dobře držíte?”

Bill se usmál a zavrtěl hlavou. “Ne, já ne. Ale jsou tu ještě dva další. John Sinclair a Suko. Zní to trochu namyšleně, ale v tomto případě to souhlasí: Společně jsme silní.”

Black vzdychl. “Ano, společně, ale teď jste, zatraceně, rozděleni.”

“Jestli zombie někde nablízku číhá, potom ji John Sinclair najde. Na to se můžete spolehnout. To nemá co dělat s nafoukaností. Je to prostě skutečnost, kterou nás naučila zkušenost.”

Bill nevěděl, jestli nasadil ten správný tón. Jen se divil, že mu

79 -

Truman Black neodpovídá. Pohlédl doleva a najednou strnul, protože Truman seděl ztuhle jako prkno.

“Co je s vámi?”

Black škubl koutkem úst. Jeho oči byly najednou jaksi vodnaté. V následující sekundě vyšel z jeho úst šílený výkřik. Zároveň se Billovi zatajil dech. Bylo neuvěřitelné, co spatřil, ale Mandragorova moc se prostě nezastavila.

Levým stehnem muže a látkou jeho kalhot pronikl tvrdý, vpředu zašpičatělý kus rákosu.

“Johne?” Suko volal jméno svého přítele polohlasem. “Johne, kde jsi, zatraceně?”

Odpovídala mu pouze příroda. Slyšel tiché šplouchání vln u břehu, ševelení rákosí, když jím projel vítr. Večer skrýval plno zvuků, které Suko slyšel teprve tehdy, až se na ně plně soustředil.

Nastávající tma stírala rozdíly mezi věcmi. Svět tonul v měkké šedi a i jezero se mu ztratilo z očí. Na hladině se nic nezrcadlilo. Byla tajuplná a nějak splývala s nebem i zemí.

Suko šel pomalu po břehu. Nemohl tvrdit, že se mu jde dobře. Nelíbily se mu jisté věci. Normálnosti měly pro něho jistou záludnost, která se skrývala někde v téhle tmavé omáčce.

John totiž nemohl zajít příliš daleko. Neměl také žádný důvod, aby se v hustě zarostlém pobřežním pásmu skrýval. Suko by ho přece musel vidět, určitě se pohyboval.

Ale tady se nic nedělo a po skoro dvaceti metrech se inspektor zastavil, znepokojen a pln starostí.

Podíval se tam, kde se území lehce zvedalo k lesu. Stromy se kývaly jako mlčící stěna, která mu připadala nepřátelská.

Ale až k okraji lesa byla krajina volná. Ani tma tu nebyla tak neproniknutelná jako v blízkosti vody. Proto byl Sukovi ten pohyb nápadný. Přicházel jako tancující stín, ale velice brzo se přesvědčil, že tento stín má lidské obrysy. Suko si zas jednou mohl gratulovat, že má tak dobrý zrak. Podle jeho mínění musel ten stín být John Sinclair. Divil se však, že běží k lesu. Proč se John chtěl kanibalovi

80 -

postavit sám?

Na úvahy stačilo Sukovi jen pár sekund. Pak učinil pevné rozhodnutí. Bude svého přítele následovat. Ve dvou jim vždycky bude lépe.

John nekráčel pomalu, ale Suko běžel. Držel se přitom v skrytu, kontroloval dech, ale hlava se mu třásla. Proto zastavil, aby dobře viděl dopředu a mohl se lépe orientovat Johna už nebylo vidět. V lese být nemohl. Tak blízko ještě k okraji lesa nedošel.

Suko teď pospíchal. Najednou se obrys znovu objevil. Ale byl jiný než předtím. Také už neběžel k lesu. Místo toho se muž sehnul.

Tady něco nehrálo. V Sukovi se rozdrnčely všechny poplašné zvonky. V jeho fantazii se vynořily všelijaké hrozné věci a všechny měly co dělat s Johnem Sinclairem. Znovu mu vytanuly v mysli strašlivé scény z filmu a popohnaly jeho kroky. Teď už mu bylo jedno, jestli ho někdo uslyší. Domníval se, že je jeho přítel v nebezpečí, které sice neviděl, ale které tu muselo být, když si ten druhý tvor klekl nebo sedl na zem a chystal se něco provádět.

Musel to být ten kanibal.

A byl u Johna, který se zřejmě nemohl bránit. Vběhl, jako vždy, do pasti.

Suko dál nepřemýšlel. Spěchal teď tak rychle, jak mu to vlhká půda dovolovala. Spěchal blíže k cíli, což musel, aby mohl zasáhnout. Výstřel by při tomto světle byl nejistý, proto mu zbývala jen jedna možnost. Dotkl se v běhu tyčinky a přitom vykřikl jedno slovo, které umělo všechno změnit.

“Topar!”

Nyní zůstal čas na pět sekund stát. Jen na pět sekund, které mohou být dlouhé, ale také krátké.

Pro Suka byly většinou krátké, ale v tomto okamžiku na to nemyslel. Pro něho platilo konečně jednat a musel být u Johna Sinclaira tak rychle, jak jen to bylo možné. Teď už neběžel, ale skákal. Vnímal okolí navzdory temnotě jako za denního světla. Tak uviděl postavu vedle ležícího těla. Oba byli navzájem propleteni. Jak

81 -

přesně, to Suko neviděl, ale najednou věděl, že čas uplynul. Řekl mu to jeho cit. Přitom ještě svého přítele nedosáhl.

Suko vsadil veškerou svou sílu do posledního rozhodujícího skoku. Letěl vzduchem a ještě při odrazu vystrčil ruce dopředu, aby prodloužil své tělo.

Zasáhl zombii. Obě pěsti narazily na tvrdou a přece ohebnou hlavu. Zblízka poznal Suko zabijáka z videa. Uviděl také, jak spadl na záda a skulil se na bok.

Čas kvačil. Jeho přítel John Sinclair sténal, což se Sukovi líbilo, protože tak aspoň věděl, že John ještě žije. Teď se jím však nemohl zabývat. Teď byl zatracený kanibal důležitější a Suko vytrhl bič na démony. Přitom nespouštěl ze svého nepřítele oči. Kanibal nejen že se otočil, podařilo se mu využít švihu a tak se opět postavit na nohy. Zbraň u něho Suko nespatřil. Žádnou zbraň také nepotřeboval, všechno dokázal vyřídit svými vražednými prackami.

Suko jej chtěl zabít svým bičem na démony. Jeho řemínky volně ležely, a tak jej Suko zvedl, aby všemu zasadil rozhodující úder. Bič byl silnější zbraní než posvěcené stříbrné kulky a zombie jej neznala. Také chtěla Suka zabít.

Inspektor zdvihl bič na démony. Všechno probíhalo perfektně jako podle jeho přání. Zombie se k němu blížila. Vběhne přímo do jeho rány.

Právě v tom okamžiku zasáhl démon prostředí.

Na něho Suko nepomyslel. Šlo to tak rychle, že nedokázal zareagovat. Nejdřív ucítil ještě dotek na svých kotnících. Bylo to jako škrábnutí, po němž následovalo velmi brzy objetí, které mu spoutalo nohy.

Trhnutí mu podrazilo nohy, právě když udeřil bičem. Tři řemínky nedopadly dopředu. Při pádu dozadu vyletěly Sukovi ruce nahoru, a tak řemínky jen šlehly bez účinku do vzduchu. Suko spadl nazad, mohutně přistál na zemi a když chtěl opět vstát, bleskově ho spoutaly hadovité liány, které vyrazily ze země. Strhly jeho tělo, které se už vztyčovalo, zase zpátky, a tak zůstal inspektor ležet přímo vedle svého přítele Johna Sinclaira.

Kanibal teď mohl mít oba dva!

82 -

Bill Conolly vyskočil od lavice, jako by ho uštkla tarantule. Přesto neztratil přehled, otočil se dokola a s rozpřáhnutýma rukama chytil

Roberta Wilsona za ramena. Ohledy teď nebyly na místě, všem šlo o život. Srazil muže z lavice na zem a uviděl, že v mezeře mezi úzkými laťkami trčí do výše další dva mučící nástroje. Odporně špičaté stonky tvrdého rákosí. Wilson a Bill unikli v posledním okamžiku. Truman Black bohužel ne. Nehýbal se. Ani nekřičel. Ochromil ho šok. Zíral na tmavou, krví zbrocenou špičku, která trčela z jeho stehna. Třásl se a byl bledý jako stěna. Ale všechno byly maličkosti, na které Bill nemohl brát ohled, protože musel něco podniknout.

Všichni tři byli ve velkém nebezpečí. Nikdo nevěděl, jaké sprosťárny a ukrutnosti jim ještě Mandragora připraví. Ale Bill nechtěl uprchnout a přenechat Trumana Blacka jeho osudu.

Vzal ho pod rameny. “Je to zlé,” sykl, “ale nedá se nic dělat!” O chvilku později vší silou muže vyzdvihl a začal mu soukat ten zatracený šíp ještě jednou skrze stehno, tentokrát opačným směrem. Trumana Blacka to muselo hrozně bolet. Naříkal a sténal. Bill ho osvobodil. Navzdory příšerné bolesti Black všechno přijímal. Chtěl Billa také podpořit a pomoci mu, ale podlomila se mu pravá noha a byl by upadl, kdyby ho Bill pevně nedržel.

“Zatraceně, tak mi přece pomozte!” zařval Bill na Wilsona, který se ani nehnul.

Teď se vzpamatoval. Chytil svého přítele rovněž zespodu. Společně pak táhli zraněného z boudy ven a Bill přitlačil Blacka na chladný kámen grilu. Tam zůstal muž sedět. Oběma rukama tlačil na ránu, aby zabránil velkému krvácení.

Bill se znovu obrátil k otevřenému přístřešku. Lampa svítila na lavičku, ze které teď vyrůstalo přesně v mezerách mezi laťkami víc šípů.

Bill lapal po dechu. Poslední sekundy byly velmi náročné. Vzdor chladu se potil. Myslel, že ví, kdo je za tento útok odpovědný. A nepochyboval, že Mandragora se tak lehce nevzdá. Vnikli do jeho říše. Proto je chtěl nechat pykat.

83 -

V dané chvíli měli klid.

Dokonce Wilson mohl zase mluvit, i když se jeho hlas chvěl stejně jako on sám. Upřeně se díval na špice a hledal správná slova.

“Kdo… kdo to udělal?”

“Zombie ne,” řekl Bill.

“Ale něco takového přece není možné!” křičel Robert. “To… to mi nikdo nevysvětlí. To nejde.”

“Vidíte přece, zatraceně!”

“A co uděláme teď?” Rychle se obrátil a upřeně se podíval Billovi do tváře. “Musíme přece něco dělat. Prosím, nemůžeme tu prostě déle zůstat.”

“A co byste chtěl?”

“Já nevím. Jenom pryč!”

“Později.” Bill věděl, že útěk nemá smysl. Mandragora byl všude.

Může se kdykoliv objevit a určitě má ještě víc triků na skladě.

Bill se díval na zem, ačkoliv toho moc neviděl. Ale z představy, že tyhle špice mohou naráz vyrazit ze země a zabodnout se do jeho nohou, ho jímala hrůza.

Obdivoval Trumana Blacka. Starší muž snášel svoje zranění bez křiku. Jen tiše sténal. Držel nohu vystrčenou a ještě rukama stlačoval ránu ve stehně.

“Neptáte se mne, jak se mi daří, Conolly”, řekl Black. “Je to lepší, než být sežrán.”

“Souhlasím.”

Black si odplivl. Jeho obličej se třásl. “Můžete mi říct, jak to může pokračovat?”

“Ne, to nemůžu. Také bych chtěl odsud pryč, ale jak to provést?”

“Nemám ponětí. Vůz je se čtyřmi rozřezanými gumami nepojízdný. Mohli byste zkusit jít s Robertem pěšky a mne tu nechte.”

“Ne, to v žádném případě. Nenecháme vás ve štychu.” Black se neradostně usmál. “Chcete mne snad nést?”

“Nebude-li zbytí, tak ano.”

“No pěkně děkuju.”

Bill poklepal Blackovi po rameni a potom posvítil okolo.

V dané chvíli bylo všechno mírumilovné. Až příliš mírumilovné.

84 -

Proud světla tančil okolo vozu, osvětlil přední sklo, kapotu a posléze putoval po zemi, kde zaplavil trávu a ostatní porost jako bledé měsíční světlo.

Wilson se rovněž posadil na gril. Šeptal si s přítelem. Bill nedával na slova pozor, protože myslel na Johna Sinclaira a na Sukai Oba jako by se ztratili z povrchu zemského. Jako kdyby přesně věděli, co se přihodí a proto se uchýlili do bezpečí.

Za boudu Bill také neviděl. Přitom se dobře díval, jak mával lampou. Ale bezvýsledně. Jako by Johna a Suka pohltilo jezero.

Bill Conolly vycházel z toho, že se Mandragora nevzdal. Jestli zombie nic sama nepodniká, pak musí zasáhnout právě Mandragora. Možná jím byli John a Suko společně zasaženi.

Ta představa se Billovi pranic nelíbila. Bezděčně se obrátil doleva a díval se na stráň, která se zvedala k lesu. Bylo příliš tma, než aby něco mohl rozeznat. Na druhé straně byl les důležitý. Byl něco jako domov démona prostředí.

Kde ti dva jenom trčí?

Bill v duchu zasakroval. Pochyboval, že tam zůstali dobrovolně.

Přecenili se a vběhli do pasti.

“Pane Conolly?”

Wilsonovo volání se sice Billovi nehodilo, ale přesto šel k němu. Oba muži se ještě zdržovali na místě grilu. Mezitím vstal také Truman Black. Podpíral ho Wilson, ale pod váhou přítele se dost prohýbal.

“Co je?”

“Nechci tady déle zůstávat!” řekl zraněný. “Prosím, musíte mne chápat.”

“Jasně, ale kam chcete jít?”

“Prostě jenom pryč odsud. K silnici. Robert mne bude podpírat.”

“Je to příliš daleko.”

“I když nám pomůžete?”

Bill zavrtěl hlavou. “Lituji, ale to nemůžu udělat. Nemůžu odsud pryč.”

“Proč ne?” nechápal Wilson. “Už vás omrzel život?”

“To ne. Ale nevím, co se stalo s mými přáteli.”

“Určitě jsou také v tahu. A kromě toho nás nechali ve štychu.”

85 -

Bula ta slova rozhněvala. “Nemluvte nesmysly, Wilsone! Nikdo vás ve štychu nenechal. Mají nějaký důvod. Může být, že je zombie zadržuje a teď…”

“To bychom slyšeli výstřely!”

Black vyklouzl z náruče svého přítele a znovu si sedl na vyzděný gril.

“Také myslím, že máte pravdu, pane Conolly. Je to nemožné. Přinejmenším pro mne. Nedokážu to. Rána mě začíná pálit. Možná se zanítila.”

Chvíli seděl tiše, jako by o něčem přemýšlel. Potom najednou projel jeho tělem záchvěv a v jeho obličeji se zrcadlila hrůza.

“Zatraceně, co je to?”

“Co?” Bill přistoupil blíž.

“S mojí nohou. Ne zvenku, ale zevnitř. To je k zešílení, co to je?”

“Dejte ruce pryč!”

Black ještě chvíli uvažoval, potom poslechl výzvu. Bill posvítil na ránu.

Byla jen trochu zakrvácená. Rána také nebyla nijak velká, spíše bodová, ale uvnitř, tedy v noze samé se muselo něco dít, protože Blackův obličej se třásl bolestí. Slzy se třpytily v jeho očích a chvěl se po celém těle.

Bill se skláněl nad ránou a svítil na ni.

Na okraji rány se něco dělo. Prodíralo se to nahoru, takže rána otékala.

Truman Black se zaklonil. Byl by spadl na gril, kdyby ho Wilson nepodpíral. Pravá noha sebou škubla jako po úderu a najednou rána praskla jako květ nějaké květiny.

Do výšky vytryskla krev. Bill Conolly se nestihl uhnout. Otočil alespoň hlavu stranou, přesto krev zasáhla jeho hruď. V dané chvíli to nebylo důležité, protože rána uprostřed stehna byla nyní víc než trojnásobně velká. Ze stehna se prodíralo ven něco, co nepatřilo k člověku. Ven se tlačila nějaká rostlina. Stonek, který se na konci rozvětvoval a dokonce na něm vyrazily malé lístky a nepatrné trny, které píchaly do masa.

Black se přestal ovládat. Pronikavě vykřikl!

86 -

Stále jsem ještě ležel na zádech, ale nebyl jsem mrtvý. Zombii se nepodařilo mně zlomit vaz. Důvod jsem se nedozvěděl, protože moje vzpomínky na další dění byly na několik sekund přerušeny. Nyní jsem byl zase při vědomí. Situace se změnila. V danou chvíli jsem zombii nevidělStále jsem ještě ležel na stejném místě, ale nebyl jsem sám, protože Suko ležel vedle mne.

Věděl jsem, že mne chtěl zachránit. On a jeho tyčinka, se kterou mohl na pět sekund zastavit čas. Srazil ze mne zombii pryč, ale pochyboval jsem, že ji také zabil. To by totiž určitě neležel vedle mne a nic nedělal.

“Suko, vstávej!”

“Zatraceně, nemůžu!”

Zkusil to. Pokus nevyšel a skončil zaklením. Suko byl stejně jako já spoután těmi zatracenými liánami. Jenom ne tak pevně.

A zombie byla tady. Znovu se připravovala, ale dala si načas, protože si chtěla užít, než nás zahubí. Něco takového, že zemřeme společně tady na kraji lesa, jsme si neuměli představit ani ve svých nejhorších snech. Ale všechno tomu nasvědčovalo.

Opět a znovu to Suko zkoušel. K ničemu to nevedlo.

Ta zatracená pouta byla sice měkká, ale byla omotána pevně kolem těla. Vyčníval jenom malý kousek, což zombii velmi zajímalo, když na nás vyvalovala své studené oči.

Pošilhával jsem stranou, protože se ke mně chtěl Suko zrovna přitisknout. V podstatě ležel příhodně. Přímo na mé pravé straně. Tam jsem měl také kapsu a v ní křížek. Teď muselo všechno proběhnout rychle. Já jsem se hýbat nemohl. Suko ano. Museli jsme toho využít. Byla to naše jediná šance.

“Jak jsi na tom s rukama?”

“Jde to.”

“Sáhni do kapsy. Do mé kapsy. Je tam křížek. Musíš ho vytáhnout.”

87 -

Suko neříkal nic. Ale ihned konal. Cítil jsem, jak se po mém pravém boku jeho ruka natahuje ke kapse. Kapsa byla otevřená, patka byla zastrčená dovnitř, takže tam mohl pohodlně ruku zasunout. Šlo teď o sekundy, protože zombie dala průchod své lačnosti.

Také už nestála. Zbytek cesty k nám lezla po čtyřech.

Jeden pařát si položila na mou levou nohu. Objala s ním celé mé lýtko.

“Dělej!” sykl jsem.

Také jsem nic jiného nemohl, ale při tom doteku a při myšlenkách na můj další osud ve mně stoupala panika.

Suko zasunul svou ruku do mé kapsy a zmocnil se křížku.

Zřetelně jsem to vnímal. “Ven s ním!”

Zombie mne popadla i svou druhou rukou. Popolezla přitom trochu dopředu, protože chtěla dosáhnout na můj obličej.

Ležel jsem na zemi. Nemohl jsem se zvednout, zkoušel jsem to ještě jednou, ale marně. Smrdutý dech mi zavál do tváře.

Najednou sebou postava škubla. Byl to přímo skok dozadu. Všechno šlo šíleně rychle. Zombie sebou plácla na zem, vrhla se na břicho a plazila se jako obrovský červ.

Nejdřív jsem uslyšel Suka se zasmát, potom promluvil. “Mám to, Johne, podařilo se!”

Šilhal jsem na stranu. Nejprve jsem spatřil světlý lesk stříbra a věděl jsem, že jsme zachráněni. Měli jsme to za sebou. Zombie se už nevrátí, ale ještě jsme byli spoutáni. Také teď si věděl Suko rady. Mohl se křížkem dotknout svých pout. Potom zablesklo světlo jako na doutnáku, ale nic nevybuchlo. Rostlinná pouta shořela pod zapáchajícím kouřem. Kroutila se a odpadla. Suko se hned posadil a ještě vsedě se otočil, aby na mne viděl.

Viděl jsem, jak se šklebí, potom pokývl a zeptal se. “Nechceš tu ještě zůstat?”

“Nech si ty vtipy.”

Křížkem přejel také po mých poutech. Opět shořela bez ohně, jen se světlem a dýmem. Díval jsem se, jak se kroutí, a pak jsem se konečně dočkal mohl jsem se napřímit. Jenom jedno jsme nedokázali.

88 -

Nebylo nám umožněno zombii zadržet. Využila času a utekla do lesa, kde mohla najít bezpočet úkrytů.

Oba jsme vstali. Plácl jsem Suka po rameni. “Děkuji, starochu.”

“Dobře, příště jsi na řadě ty.” Smál se. “Na, vezmi si svůj křížek.”

“Někdy jsme docela dobří, ne?”

“Ano, ale ne dost dobří. Kanibal se ztratil. Zatraceně, zase se mu to podařilo. Když to tak Půjde dál, dostaneme se do potíží.”

Hledání v lese by mnoho nepřineslo. Byl to jeho revír. K tomu měl perfektního podporovatele. Ale Mandragora se držel zpátky. Jestli ze vzteku nebo ze zklamání, to jsme nevěděli. Každopádně však jeho prototyp nebyl dosud zničen a bude svou lidskou kořist znovu hledat. Ještě má na seznamu dva lovce zombií.

Teď by se hodil reflektor, kterým bych prosvítil les ze všech stran a zapudil z něho tmu. Ten jsme bohužel neměli, a tak jsme se museli pohybovat v uzoučce vymezených hranicích.

“Měli bychom jít k ostatním!” řekl jsem a dodal ještě otázku: “Je tam všechno v pořádku?”

“Když jsem odcházel, tak bylo.”

“To už je dost dlouho.”

Suko pohodil rameny. “Pudilo mne to ven. Znáš ten pocit, kdy se ti zdá, že něco musíš udělat, a to přesně v tom okamžiku, v němž tě ta myšlenka přepadne.”

“Ano, to znám. Jen bohužel také vím, čeho je Mandragora schopný a že k němu patří nevzdávat se tak snadno.”

“Co je vlastně s vaším příměřím?”

“Zřejmě ztroskotalo.”

“Nepřátelství?” Pokrčil jsem rameny.

“Neposlouchá se to dobře.”

“Co můžu dělat, Suko? Jinak to nejde. Nemůžeme přece dovolit, aby si ten jeho zatracený prototyp dělal z lidí kořist. Kde to jsme?”

Suko mlčel. Věděl jsem, že rozmýšlí stejně jako já. Cestou k jezeru jsme se rozhlíželi na všechny strany, ale les zůstával němý. Tentokrát nevypouštěl žádného vraha.

Také jezero leželo před našima očima zcela klidné. Voda se téměř nepohybovala. Šedé závoje mlhy se válely po hladině. Některé z nich

89 -

vypadaly jako duch, který začíná zamrzat.

Neslyšeli jsme žádné hlasy. Neviděli jsme ani žádný pohyb v boudě. Zato nápadný byl Range Rover s probodanými koly. Jevil se jako skříň. Vtom mezi ním a přístřeškem zazněl strašlivý výkřik…

Robert Wilson si přitiskl ruce k obličeji. Pokud křičel nebo naříkal, pak do svých zaťatých pěstí. Stejně na tom byl Truman Black, který začínal propadat šílenství. Nedokázal se prostě dívat jinam, a tak spolu s Billem Conollym byl svědkem toho, jak se z jeho stehna derou nahoru ty zatracené rostliny. Byly stále širší, zvětšovaly přitom ránu a na konci dokonce začaly vytvářet něco jako korunu.

Bylo to hrůzyplné. I pro samotného Billa Conollyho, který už v životě zažil ledacos. Pro záchranu toho muže však nemohl podniknout vůbec nic. Byl to pro něho horor, muset to utrpení spoluprožívat.

Křik Trumana Blacka se změnil ve štkaní. Jedním rázem se postavil. Přenesl svou váhu na levou nohu, aby stál pevně a neztratil rovnováhu, a pak jednoduše odtrhl také pravou nohu. Naštěstí ho Bill stihl ještě zachytit a zabránil tak jeho pádu. Opatrně ho položil zády na zem. Truman Black zůstal ležet. V jeho noze to škubalo. Látka jeho kalhot se hlasitě roztrhla, jak byl ten tlak silný.

Rána na noze zase praskla. Krev z ní vystříkla jako fontána. Robert Wilson odešel stranou. Klekl si na zem a musel zvracet.

Bill zůstal stát Blackovi nablízku. Jeho zranění bylo zlé a Bill sotva mohl počítal s tím, že by muže mohl ještě zachránit.

Vzdor tmě byl na Blackově tváři vidět výraz utrpení. Jeho očí úpěnlivě prosily o pomoc. Ústa měl pootevřená a vypadal, že chce požádat o poslední pomazání.

Bill nemohl dělat nic. Blackova pravá noha byla úplně změněná. Mandragora do ní zašil svá semena a Bill je neuměl dostat pryč.

Látka kalhot byla roztržená natolik, že odhalovala postižené stehno. Jeho kůže nebyla normálně zbarvená. Hnědou barvou připomínala kůru kmenu, který byl dlouhou dobu vystaven povětrnostním vlivům.

90 -

“Prosím, Conolly, prosím…”

Bill si přál, aby Truman Black ztratil vědomí a nemusel snášet tolik utrpení. Ale osud byl proti němu. A tak muž svých muk nebyl ušetřen.

“Já… moje noha… přijdu o ni…”

Bill by mu tak rád poskytl útěchu. Ale nevěděl, jak to říct. Tahle bolest, společně prožívaná, byla prostě příšerná.

Black nevydržel klidně ležet. Převaloval se z jedné strany na druhou a pevně svíral oběma rukama své stehno.

“Odpadne mi!” volal. “Bože, ona mi odpadne! Himl, já už dál nemůžu!”

Měl pravdu.

Jak klouzal dozadu, jako by tlačen nějakou mocnou silou, noha pod kyčlí odpadla od těla.

Hrůza vyrazila Billovi dech a ani Robert Wilson nebyl schopen slova.

Truman Black ještě stále klečel na zemi, ale obrátil se. Z očí mu vytékaly slzy. Ústa se mu chvěla, jako by dostal ránu od neviditelného.

Truman Black už nic neříkal.

Bill se obával, že je Black mrtvý. Rychle se k němu sklonil a zkontroloval mu tep. Ne, Black nebyl mrtev. Jenom ztratil vědomí. Pro něho to bylo to nejlepší. Bill byl zvědav, jestli pro toho muže už utrpení skončilo, nebo zda to byl jen začátek strašlivé proměny lovce zombií. Mandragora prokázal svou moc a ani John Sinclair by s tím nic nezmohl.

Bill se znovu vzchopil. Bude to pokračovat, o tom byl přesvědčen. Nevěřil, že Mandragora nechá Roberta Wilsona odejít jenom tak. Kráčel k Wilsonovi, aby mu byl nápomocen. Najednou za sebou zaslechl rychlé kroky. Nedaly se přeslechnout. Bill se obrátil, hnán strachem. Hmátl také po zbrani, ale mohl nechat berettu schovanou,

protože na místo dorazili John a Suko. Reportér si ulehčené oddychl.

O několik minut později jsme věděli, co se tady odehrálo. Nutno

91 -

dodat, že jsme vítězi na celé čáře zůstali jen my dva.

Bill byl šokován, když uslyšel, že nás zombie téměř zahubila.

“Zatraceně, copak můžeme jenom ztrácet?”

To nechtěl nikdo, ale všechno probíhalo přesně v tomto směru. Staral jsem se o bezvědomého. Muselo se mu dostat co nejdřív odborného lékařského ošetření, ale v dosahu žádná nemocnice nebyla. Museli bychom ho vléci k našemu autu, ale to by spotřebovalo příliš mnoho času.

“To nejde,” řekl Suko. “Musíme přivolat pohotovost.” Už také držel v ruce mobil. Byla to jediná naděje. Telefonoval. Zajímal jsem se o odpadnutou nohu. Ve světle baterky jsem ji blíže prozkoumával. Nespatřil jsem žádné maso. Proměnila se v jakousi cizí zelenohnědou hmotu, ze které vyrůstaly větve s malými lístkyMandragora poslal svou zatracenou památku.

Chtěl jsem to zničit a sahal jsem již po svém křížku, jestli se k tomu bude hodit.

Zazvonil mobil. V kapse Trumana Blacka. Jeho zvuk nás všechny vylekal, ale byl jsem první, který reagoval a zvedl ho.

“Ano, prosím.”

Ohlásil se mi ženský hlas, ale jméno jsem přeslechl.

“Ne, tady není Truman Black!”

“A kdo tedy?” volala žena plná paniky.

Teprve teď jsem poznal její hlas. Byla to Laura Lintocková.

“Tady je John Sinclair.”

“Vy?” Tentokrát to znělo ulehčené. “Jak jste přišel k Trumanovu mobilu?”

“To teď není důležité. Prosím, Lauro, co se stalo? Váš hlas nezní právě vyrovnaně.”

“Mám strach.”

“A dál?”

“Co dál?

“Prosím, musíte mi povědět něco víc. Že máte strach, to je pro mne příliš všeobecné.”

“Ano, já vím. Mám strach před ní. Vím, že je tady. A chce mne…”

Nevyslovila žádné jméno, přesto mi naskočila husí kůže. Všiml

92 -

jsem si, jak se mi začaly třást ruce. Zašeptal jsem do aparátu: “Je tam zombie?”

“Ano.”

Na okamžik jsem zavřel oči. Všechno ve mně vřelo. Představil jsem si, co s ženou udělá, jakmile vnikne do jejího domu.

“Jste tam ještě?”

“Ano, jsem.”

“Zůstaňte, prosím, úplně klidná, i když je to pro vás těžké. Jste ještě v domě?”

“Jistě.”

“A ona?”

“Já… já myslím, že je ještě venku. Zahlédla jsem, jak se plíží po zahradě nějaká postava. Není to určitě žádný zloděj. Je tma, jasně, ale přesto jsem ji poznala. Je hrozně veliká, vážně. To může být jedině ona.”

“Dobře, přijdu. Budu u vás tak rychle, jak jen to bude možné. Přesto to bude trvat, protože jsme teď u jezera. Zůstaňte jenom v domě. Zkuste se schovat.”

“Prosím, přijďte rychle.”

“Ano, Lauro, ano.”

Přerušila spojení. Vypnul jsem mobil. Bill a Suko na mne civěli. Pochopitelně neslyšeli, o čem jsem s Laurou hovořil, ale z mých odpovědí pochopili, o co jde.

Natáhl jsem pravou ruku k Sukovi. “Dej mi svoje klíčky od auta.” O sekundu později už ležely v mé dlani. Než jsem se vzdálil, ještě jsem jim sdělil: “Zombie není v lese. Pravděpodobně se plíží v

zahradě Laury Lintockové.”

“Milosrdné nebe,” zašeptal Bill Conolly, ale to už jsem neslyšel.

Laura Lintocková se krčila na zemi v rohu. Tak ji nebylo oknem obývacího pokoje zvenku vidět. Pro jistotu postavila vedle sebe jako kryt ještě židli. Zhluboka oddechovala. Zůstala sedět a choulila se k židli. Tvář měla napnutou a pokrytou potem.

Udivovalo ji, že navzdor své panice je schopná jasně uvažovat. Ze

93 -

stmívání měla vždycky strach. Tento pocit se plíživě dostavoval, když se tma zmocňovala dne. Když propustila ty muže z Londýna, byla ještě plná naděje, že toho zatraceného kanibala polapí a zničí. Ten dobrý pocit se však víc a víc vytrácel. Realita vypadala jinak a když se udělala tma, měla pocit, že je ve svém domě obklíčena mocnými nepřáteli.

Laura vždycky žila v pohodě v jedné poklidné ulici. Tento pocit nyní pozbyla. Zahrada byla rázem místem samoty a nebezpečí. Z přední strany domu sice dopadalo světlo, ale tento nažloutlý svit považovala za směšný.

Naproti přes ulici stál dům. Bydlela v něm rodina s dětmi, ale sama budova nebyla vidět, protože ji zakrývaly vysoké stromy. Někdy přistoupila k velkému oknu obývacího pokoje. Poskytovalo jí volný výhled na rovněž velkou zahradu se stromy. Táhla se daleko a končila teprve u pole, které kdysi bývalo pastvinou pro ovce. Tam číhala temnota. Žádný člověk se neschovával v jejím tmavém rohu. Nebyla tam žádná lampa. Pokud tam bylo někdy světleji, pak to bylo díky měsíčnímu svitu, ale tento večer bylo zataženo šedými mraky.

Strach se jí zmocnil znovu, když uviděla postavu, která se krčila mezi stromy.

Člověk, a přece nečlověk.

Jenom vypadal jako člověk, ale byl mnohem větší než normální lidé.

Laura si hned vzpomněla na ten strašný film. Díky němu toho tvora poznala. Přišel sem, aby se jí zmocnil. Ace mu nestačil, chtěl i jeho ženu. Záchvat paniky ji tak rychle nepřešel. “Vlny strachu ji zasahovaly jako údery bičem. Laura na chvilku ztratila přehled a málem by vyběhla z domu do tmy.

V posledním okamžiku si to rozmyslela. Vycházela přitom z toho, že kanibal nějakým instinktem vycítí, že by chtěla uprchnout, a znemožní jí to. Bude se pořád snažit ji dostat, ať se pokusí utéct nebo se schovat.

Proto zůstala doma a napadlo ji zavolat Trumanu Blackovi. Proč se dosud neohlásil?

Proč mohla mluvit pouze s Johnem Sinclairem? Co se stalo s Blackem?

94 -

Stal se také kořistí toho zatraceného kanibala?

Sotva mohla jasně uvažovat. Byla celá zmatená. Ale vzpomněla si na Sinclairova slova. Bylo možná dobré, co jí poradil. Schovat se a tomu, koho viděla venku, nedat šanci.

V obýváku se nesvítilo. Vypnula světlo jako první pokus skrýt se před kanibalem. I teď se chovala opatrně. Posunula na zemi ležící telefonní aparát stranou a plazila se po koberci k oknu. A to na jeho levou stranu, kde se nacházel popruh, kterým se daly spustit žaluzie. Před popruhem zůstala klečet.

Potom zdvihla třesoucí se ruku a uchopila popruh. I když to vkleče nebylo snadné, spustila žaluzie dolů a uslyšela přitom temný zvuk. Jednotlivé lamely do sebe pevně zapadly, takže nezůstala žádná škvíra, kterou by bylo možno vidět dovnitř. Laura Lintocková se teď cítila lépe a také se odvážila rozsvítit stojací lampu v rohu.

Vyděsil ji nějaký zvuk. Prostě nic zlého, úplně normální, ale zvuk zazněl právě od okna. Někdo musel venku být a dotknout se žaluzie. Dost často se stávalo, že vítr navál nějaké lehké předměty na žaluzie, ale tento večer to nebylo možné, bylo bezvětří.

Zadržela dech a napjatě naslouchala. Zvuk se neopakoval. Zmýlila se?

Laura šla ke dveřím a chtěla je otevřít, když se to znovu opakovalo.

Tentokrát nezůstalo jenom při lehkém tlumeném nárazu. Vypadalo to jako škrábání dlouhými kostnatými prsty po umělé hmotě žaluzie. Teď věděla, že se nemýlila. Venku na zahradě někdo byl.

Byla to zombie!

Znovu s ní zacloumala panika. Laura nevěděla, jak se má zachovat. Tady byla každá rada drahá. Neměla úniku. Přinejmenším ne ven, ne dozadu.

Dopředu?

Konec! Škrábání utichlo. Ale i ticho vnímala ustrašeně. Kanibal utekl?

Ne, tomu nevěřila. Jenom ho napadne něco jiného. Poznal, že se

přes žaluzii tak snadno nedostane a teď hledá nějakou jinou cestu.

Tichými kroky opustila Laura obývací pokoj. Její muž býval

95 -

lovec. Vlastnil zbraně a měl o nich přehled. V nočním stolku měl pistoli. Laura nikdy sama nestřílela, bála se vůbec střelné zbraně dotknout. V daném případě to však už neplatilo.

Koupelna, ložnice a pokoj pro hosty se nacházely v prvním patře. Stálo to čas, než se ke zbrani dostala. Věděla, že je nabitá. Věděla dokonce, jak se pistole jmenuje. Byl to luger.

Chvatně vytáhla šuplík nočního stolku. Pak vyndala pistoli ven. Je pořád nabitá, vysvětloval jí Ace, tak proč by dnes večer tomu mělo být jinak?

Ústí pistole bylo skloněno napříč dolů, když šla Laura přes ložnici.

Na prahu se zastavila.

Pohled do chodby nepřinesl nic nového. Světlo nedopadalo na žádnou postavu a ani na schodech nikdo nebyl.

Laura šla ke schodům.

Napjatě. Chvěla se. Před schody se zastavila. Také tady rozsvítila světlo dolů na chodbu. Tma ustoupila a Laura se mohla ubezpečit, že je chodba prázdná.

Scházela ze schodů.

Rýsovaly se tam domovní dveře.

Byly to pevné, celodřevěné dveře. Nebyla v nich žádná okenní tabulka, kterou by mohlo být vidět ven nebo dovnitř.

To teď přišlo vhod.

Praskot a třísky. Dveře se pohnuly dovnitř. Jednoduše vpadly do domu pod nárazem vedeným obrovskou silou. Jako by se nějaký obr dobýval dovnitř.

Polovina rozbitých dveří spadla směrem k Lauře. Vzduchem létaly třísky, ale to všechno bylo podružné, protože spolu s dveřmi se dostala dovnitř i ona.

Tentokrát nebylo pochyb. Byla to zombie-lidožrout!

Cestou dolů si podrobně představovala, jak zareaguje, kdyby to monstrum najednou stálo před ní. Ačkoliv se o to sama nikdy

96 -

nezajímala, její muž ji připravil na to, jak se se zbraní zachází. To všechno teď najednou zapomněla.

Příšera stála před ní. Na dosah.

Netvor. Stvoření, které odporně páchlo hnilobou. Stálo tu a vyvalovalo na ni své světlé jedovaté oči.

Úplně nahá postava s hrubým obličejem a hubou, která vypadala jako tmavá díra.

Zombie neřekla ani slovo, ale její úmysly byly jasné, aniž by musela nějak pohnout svou hubou. Laura slyšela také odporně mlaskavé zvuky.

Když si představila, že ji napadne a také… Vystřelila!

Byl to víc reflex než vědomě zvolená rána. Nemohla se prostě zaobírat svými bojácnými myšlenkami do nekonečna. Všechno se v ní sice bouřilo, ale jednoduše neměla jinou alternativu.

Zprvu se Laura divila, jak snadno se trefila. Zbraň jí sice v ruce škubla, ale vzhledem ke krátké vzdálenosti to do zombie napálila. Ta se zapotácela. Přitom vyhodila do vzduchu paže, jimiž se zachytila o dveřní rám. Ale sklouzla se a o chvilku později koupila druhou kulku.

Ta ji zahnala ven!

Najednou se vystrašená žena proměnila v mstitelku. Strach ji opustil. Rovněž ji něco pudilo ven. Kráčela dokořán otevřenými a zničenými dveřmi a uviděla kanibala, jak dřepí na cestě. Potácel se, klopýtal jako vždycky, ale jeho chování přišlo Lauře právě vhod.

Laura zůstala stát, namířila zbraň a vystřelila na jeho hlavu.

Také tímto výstřelem zasáhla. Laura uslyšela sebe sama hlasitě křičet a znělo to triumfálně.

Pak vypálila ještě jednou. A znovu.

Laura Lintocková už nebyla sama sebou. Změnila se ve stroj a vzpamatovala se, až když byl zásobník prázdný. Pak se probrala z transu. Přinejmenším se tak cítila. Zírala na kanibala, kterého právě osvětlila venkovní lucerna.

Už neseděl, ale ležel teď na zemi. Prudkost nárazu ho srazila na bok. Jeho nohy ležely na dlažbě, horní polovina těla na měkké

97 -

předzahrádce.

Bylo po něm. Byl mrtvý.

Dostala jsem ho! Zahubila jsem ho! Takové myšlenky se jí honily hlavou a zapálily v ní hotový požár. Cítila se najednou, jako by se dostala z pekla do nebe. Bylo to velkolepé. Laura zažila hotovou závrať a musela se opřít o domovní zeď.

Vzdor třaskání ran nikdo výstřely neslyšel. Na ulici byl klid a cáry mlhy se válely po silnici jako duchové mrtvých z jiného světa.

Rozplakala se. Náhle jí vytryskly slzy. Možná na znamení úlevy nebo postupným poznáním, že ne žádný odborník, ale ona, Laura, pomstila svého muže. To všechno jí kolovalo hlavou.

Ještě jí došlo, že zombie už nebude nikomu nebezpečná. Toto pomyšlení ji posílilo. Laura otevřela oči, které v posledních sekundách zavřela. Odlepila se od vchodu. Zatoužila projít předzahrádkou na ulici. Tam se chtěla radovat a dělat něco jiného.

Vykřičet radost i smutek zároveň, aby ukázala, že se jí to všechno podařilo.

Laura prošla kolem kanibala. Najednou se “mrtvola” napřímila!

Laura to tak zcela nepostřehla. Byl to spíš jen dojem, že jí do koutku oka padl nějaký stín. Instinktivně se otočila doleva.

Zombie stála opět na nohou. Pravou rukou se sápala po Lauře.

Laura se sama podivila, jak bleskově stihla skočit do bezpečí. Proto také zombie sáhla do prázdna, leč hned se snažila to napravit. Její pařát sklouzl po Lauřiných šatech a naštěstí se o látku nezachytil dost pevně. Tak mohla Laura uprchnout. Běžela, nepoužitelnou zbraň v ruce, poháněna nevyslovitelnou panikou, přes předzahrádku a pak na ulici.

I když BMW a Rover vyrábí jeden automobilový koncern, je to přece jen rozdíl. Toho jsem si všiml, když jsem nastartoval Sukovu hračku a vyjel. Měl jsem gumy!

Mandragora naštěstí nezasáhl. Tak se mi podařilo dostat se k autu

98 -

bez potíží a nyní jsem doufal, že nepřijdu pozdě. Přímo jsem po silnici letěl.

Pohled na tachometr mi naháněl hrůzu a vydechl jsem si, až když jsem se dostal do Kirklandu. Naštěstí jsme už u Laury byli, takže jsem cestu k jejímu domu nemusel pracně hledat.

Jakmile jsem se dostal k cíli, zatajil se mi dech -

V pronikavém světle dálkových reflektorů jsem spatřil dvě postavy. Obě běžely dál po silnici. Laura byla na útěku, ale svému pronásledovateli by neunikla, protože se k ní každým krokem přibližoval.

Stiskl jsem klakson!

Zatroubení by probudilo i mrtvého, jak bylo hlasité. To jsem nečekal. Chtěl jsem jen zkusit kanibala zdržet a mé houkačce se to podařilo až nečekaně dobře.

Kanibal se zastavil.

Laura běžela dál, což bylo dobře.

Ale zombie se obrátila. Zírala přímo do ostrého světla a velmi ji to rozčilovalo.

Kdybych seděl v nějakém jiném autě, určitě bych ji přejel. Ale bylo to Sukovo BMW, a tak jsem je nechtěl poškodit.

Dupl jsem na brzdy.

Také teď BMW poslechlo. Ani se nevychýlilo ze stopy. Spěchal jsem, takže jsem ještě za jízdy otevíral dveře na pravé straně, abych mohl co nejdřív z vozu vyskočit. Ještě jsem stihl vytáhnout z kapsy svoji berettu.

Kanibal se ani nepohnul. V ostrém světle ho musel můj vzhled vzrušit. Na rozdíl od našeho prvního setkání vypadal jinak. Postava i hlava mi přišla nějak deformovaná. Pravděpodobně to způsobily kulky z nějaké ruční zbraně. Vzpomněl jsem si přitom, že mi Laura ukazovala nějakou pistoli nebo revolver.

Tentokrát jsem vystřelil já.

Bez upozornění, bez varování. Zřídkakdy jsem měl tak dobrý terč. Stál jsem na straně řidiče a pálil jsem přes kapotu.

První kulka zasáhla široká, mohutná prsa. Druhá hlavu a oba výstřely byly provázeny světlým zablesknutím. Je to rozdíl, jestli střílíte normálními náboji nebo posvěcenými stříbrnými projektily.

99 -

Kanibal začal nedobrovolně tancovat. Rozhodil ruce a zavrávoral.

Vystřelil jsem na něho ještě potřetí.

Kulka mu proletěla krkem. Jako by to byla nějaká roznětka, vyskočily malé plamínky právě tam, kde ho zasáhly kulky. Nezůstaly malé. Neuvěřitelně rychle se rozšířily do všech stran a proměnily se v opravdový požár, v němž kanibal shořel.

Sám stěží mohu pochopit, jak nakonec jednoduché bylo ho zničit.

Jen se mi musel napřed dostat před ústí.

Shořel na popel. V odrazu světla reflektoru se táhl smradlavý kouř.

Spatřil jsem Lauru Lintockovou na druhé straně přicházela ke mně a potom jsem uslyšel uvnitř hlavy hlas. Slabý a velmi vzdálený.

“Něco jsi mi vzal, Johne Sinclaire. Nezapomenu ti to…”

Víc jsem neslyšel. Stačilo to však, aby mi po těle zavanul studený dech. O sekundu později mi ležela statečná Laura v náručí a plakala…

Přesně za hodinu dorazili také Suko a Bill společně s kolegy z místní policie. Bill se staral o Lauru, zatímco Suko mne zatáhl stranou.

“Jsem jenom rád, že se vám nic nestalo,” řekl jsem.

“Nám Mandragora nechtěl ublížit.”

“To chápu.”

“Jak to?”

“To ti povím později.”

“Wilson dostal šok. Black leží v nemocnici. Předběžně ještě zde.

Pak bude muset na speciální kliniku.”

“Podaří se ho zachránit?”

“Jeho možná, nohu už ne. A jak se tobě podařilo zničit zombii?”

“Bylo to docela snadné. Posvěcenými stříbrnými kulkami. Sám bych s tím nepočítal, ale pravděpodobně nebyl tak úplně bezchybně stvořen.”

“Pak musíme počítat s tím, že Mandragora zaútočí znovu?”

100 -

“Obávám se, že ano. Nebo znáš nějakého démona, který by řádil tak dlouho, a pak by to najednou vzdal?”

“Ne,” řekl Suko, “bohužel ne. A bojím se, že to tak zůstane.”

KONEC