NELSON DEMILLE

NEBEZPEČNÝ OSTROV

Triviální maloměstská dvojnásobná vražda se náhle stává zločinem s mezinárodními souvislostmi. Detektiv

John Corey, pověřený vyšetřováním, záhy zjišťuje, že případ vede do zákulisí vývoje bakteriologickýchzbraní a také mezi starousedlíky Long Islandu, jejichž staletým kultovním tradicím z. ponurých počátkůprvních kolonistů se dostává sluchu i dnes.

KAPITOLA 1

V dalekohledu jsem viděl krásnou, asi patnáct metrů dlouhou jachtu, která zakotvila pár set metrů od

pobřeží. Na palubě lenošily dva páry ve věku kolem třiceti let. Na první pohled neměly na práci nic jiného,

než se opékat na slunci, popíjet jeden drink za druhým a vůbec se věnovat samým bohulibým činnostem.

Ženy měly na sobě jen titěrné monokiny a jeden z mužů, který se postavil na příď, si stáhl i plavky a stáltam dobrou minutu v předklonu, než se vrhl do vod zátoky a plaval kolem lodi. Báječný kraj. Odložil jsemdalekohled a načal další Budweiser.

Léto se chýlilo ke konci, což se v těchhle končinách děje kolem podzimní rovnodennosti v září, nikoliv

koncem srpna, jako jinde. Víkend se Svátkem práce byl za námi a indiánské léto, jak tady tomuto období

říkají, začínalo.

Já, John Corey, takto policista na zdravotní dovolené, jsem seděl na verandě domu svého strýce vproutěném křesle a oddával jsem se planému filozofování. Došel jsem k závěru, že pokud se zabývátezejména tím, že neděláte nic, váš problém je obvykle v tom, že nevíte, jestli už jste hotovi.

Veranda byla staromódní stejně jako celý starý farmářský dům z devadesátých let minulého století,zdobený samými věžičkami, lomenicemi a štíty jako perníková chaloupka. Z místa, kde jsem seděl, jsemviděl na jih pres travnatý svah k zátoce Great Peconic Bay. Slunce se sklánělo k západu, což nebylo ve třičtvrti na sedm večer nic podivného. Jsem městské dítě, ale tady jsem do venkovského života docelazapadl, a nakonec jsem se naučil poznávat i takové věci, jako je hvězdná obloha a tak podobně, adokonce jsem před pár týdny našel i Velký vůz.

Měl jsem na sobě obyčejné bílé tričko a džínové šortky, které mi docela dobře padly předtím, než jsemstrašně zhubl. Bosé nohy jsem měl opřené o zábradlí, za nímž jsem viděl jachtu, o které jsem se jižzmiňoval.

V tuhle denní dobu můžete slyšet cvrčky, cikády a bůhvíco ještě, ale já nejsem žádný zvláštní fanoušekhlasů přírody. Měl jsem proto na stolku vedle sebe přenosný magnetofon, ze kterého rámusil hit „The BigChill“, v levé ruce jsem držel plechovku Budweiseru, na klíně jsem hýčkal dalekohled a na podlaze nadosah pravé ruky mi ležel můj kdysi pracovní nástroj, revolver Smith & Wesson ráže 38. S dvoupalcovouhlavní se mi báječně vešel do kabelky. To měl být vtip.

Ve zhruba dvousekundové odmlce mezi nahrávkami „ When a Man Loves a Woman“ a „Dancing in the

Street“ jsem zaslechl, jak pod kroky kolem domu zaskřípala stará prkna podlahy verandy. Protože jsembydlel sám a nikoho jsem právě nečekal, zdvihl jsem pravačkou svoji osmatřicítku a položil si ji do klína.Abyste si nemyslili, že jsem nějaký paranoik ta zdravotní dovolená nebyla po příušnicích, ale po třechprůstřelech. Dva měly na svědomí kulky ráže 9 milimetrů a jedna byla čtyřiačtyřicítka magnum. Tedy neže by na velikosti děr záleželo. Se střelnou ranou je to stejné jako s nemovitostí záleží jen na umístění.Podle všeho se moje rány umístily správně, protože jsem byl v rekonvalescenci, ne v rozkladu.

Podíval jsem se vpravo, kde veranda zatáčela kolem západní stěny domu. Na rohu se objevil muž, kterýse nejprve zastavil asi pět metrů ode mne, a pohledem pátral v dlouhých stínech vrhaných zapadajícímsluncem. Vlastně jeden z těch dlouhých stínů, který mne skryl, vrhal on sám, a nezdálo se, že by mnezpozoroval. Vzhledem ke slunci v jeho zádech však bylo stejně těžké i pro mne rozeznat jeho tvář nebovytušit jeho úmysly. Ozval jsem se: „S čím vám mohu pomoci?“

Obrátil ke mně hlavu. „Oh. nazdar, Johne. Vůbec jsem vás neviděl.“

„Vemte místo, šerife.“ Zasunul jsem revolver do pouzdra na opasku pod tričkem a ztlumil jsem

magnetofon.

Sylvester Maxwell, zvaný Max, muž zákona v místních končinách, se dokolébal až ke mně a opřel se zadnicí o zábradlí. Upřeně se na mne zadíval. Měl na sobě modré sportovní sako, bílou košili, bavlněnéhnědé kalhoty a na nohou naboso námořnické sandály. Nedokázal jsem odhadnout, jestli je teď ve službě

nebo ne. Řekl jsem jen: „Támhle v ledničce je ještě nějaké nealko pití.“

„Díky.“ Natáhl se za sebe a z hromádky ledu vytáhl plechovku Budweiseru. Pro Maxe bylo pivo vždyckynealko.

Usrkával pivo a hloubavě pozoroval jakýsi bod v prostoru asi půl metru před svým vlastním nosem.Odvrátil jsem se znovu k zátoce a zaposlouchal se do tónů „ Too Many Fish in the Sea “ od Marvelettes.Bylo pondělí, takže většina rekreantů už byla naštěstí pryč, a jak už jsem řekl, bylo po Svátku práce, kdyletní dovolené končí a člověk zrovna cítí, jak se vrací klid. Max tu byl vlastně doma, a protože se ještěnepustil k věci, musel jsem čekat. Nakonec se mě zeptal: „Vám to tu patří?“

„Mému strýci. Chce, abych to koupil.“

„Nekupujte nic. Podle mě je lepší všechno, co lítá, plave nebo stojí za hovno, radši najmout.“

„Díky.“

„Počítáte s tím, že tu chvíli zůstanete?“

„Než mi přestane táhnout do krku spodem.“

Usmál se, ale pak jako by se znovu zahloubal. Max byl mohutný chlap asi v mých letech, tedy něco počtyřicítce, s vlnitými světlými vlasy, zarudlou pletí a modrýma očima.

Ženské na něj letěly, což šerifu Maxwellovi, který byl svobodný a nebyl teplouš, nijak nevadilo.

Pak řekl: „Tak jak se cítíte?“

„Není to tak zlé.“

„Cítíte se na menší duševní rozcvičku?“

Neodpověděl jsem. Maxe jsem znal už asi deset let, ale protože jsem tu nežil, viděl jsem ho teď podlouhé době. Asi bych o sobě měl říci, že jsem newyorský detektiv z oddělení vražd a že jsem pracoval na

severním Manhattanu, než mě sejmuli. Bylo to dvanáctého dubna. V New Yorku to do detektiva zmordparty nikdo nenasypal dobrých dvacet let, takže z toho byly palcové titulky v novinách. Tiskovéoddělení to nechalo být, protože trocha reklamy neuškodí, a já jsem byl podle nich ideální postavoujméno známé teď z novin, pohledná tvář, a tak dále a tak dále, a sdělovací prostředky ochotněspolupracovaly. Ti dva parchanti, co to do mě napálili, byli ale porad venku. Takže jsem strávil měsíc vnemocnici Columbia Presbyterián a pak pár týdnů ve svém newyorském bytě. Poté strýček Harry dostalnápad, že jeho letní byt je vhodné místo pro hrdinu. Proč ne? Přijel jsem sem na konci května, někdykolem Dne obětí války.

Max řekl: „Toma a Judy Gordonovy jste asi znal.“

Podíval jsem se na něj. Naše pohledy se setkaly a já jsem pochopil. Zeptal jsem se jen: „Oba dva?“

Přikývl. „Oba.“ Po několika sekundách pietního mlčení řekl: „Rád bych, kdybyste se podíval na místočinu.“

„Proč?“

„A proč ne? Třeba kvůli mně. Ještě předtím, než k tomu budu moci někoho poslat. Detektivů přes vraždy

tu moc nemám.“

Ve skutečnosti policejní oddělení v Southold Townu nemělo žádné detektivy na trestné činy vraždy, cožmálokdy vadilo, protože tady se tyhle věci stávaly jen opravdu zřídka. Když už k tomu došlo, převzalo věcokresní oddělení v Suffolku a Max si šel po svém. Max na tohle prostě nebyl.

Místní kraj, to je North Fork patřící k Long Islandu ve státě New York s městečkem Southold, byl podletabulí u dálnice osídlen poprvé kolem roku 1640 nějakými lidmi z New Havenu v Connecticutu, kteříbůhvíproč prchali před královskou mocí. V kraji South Fork na Long Islandu pak leží Hamptons, hnízdo,kde si dávají dostaveníčko spisovatelé, výtvarníci, umělci a další podobné typy. Tady v North Fork žilihlavně farmáři, rybáři a tak podobně. A nejspíš taky aspoň jeden vrah.

Dům strýčka Harryho stojí ve vesničce Mattituck, která je asi stopadesát kilometrů vzdálena od západnídálnice 102, kde po mně dva džentlmeni na první pohled hispánského původu vypálili čtrnáct nebopatnáct ran, z čehož byly na pohyblivý terč ve vzdálenosti necelých deseti metrů úspěšné tři zásahy. Nicmoc výkon, ale nechci si hrát na kritika. A už vůbec si nehodlám stěžovat.

Takže abych to shrnul městečko Southold zabírá převážnou část North Forku a patří pod něj osm osad ajedna vesnice jménem Greenport, a to všechno spadá pod pravomoc jednoho policejního oddělení. To máasi čtyřicet policistů, jimž velí šerif Sylvester Maxwell.

Max řekl: „Za podívání nic nedáte.“

„Jistěže ne. A co když mě pak předvolají ke svědecké výpovědi, když se mi to zrovna nebude hodit?

Nehodlám platit pokuty.“

„Abych se přiznal, volal jsem starostovi a dostal jsem povolení, abych vás oficiálně najal jako konzultanta.

Sto babek za den.“

„Sakra. To vypadá jako kšeftík, na který bych si měl udělat čas.“

Max se usmál. „Jo, aspoň budete mít na účet za plyn a za telefon. Stejně nemáte do čeho píchnout.“

„Snažím se zacelit si díru v pravé plíci.“

„Nebude to žádná námaha.“

„Jak to víte?“

„Je to vaše šance, jak se stát zasloužilým občanem Southoldu.“

„Jsem občan New Yorku. Nečeká se snad ode mě, že budu sedět na dvou židlích.“

„Tak co, znal jste ty Gordonovy? Nebyli jste přátelé?“

„Dá se to tak říct.“

„Jo? Takže důvod máte. Pojďte, Johne. Vstaňte a jdeme. Budu vaším dlužníkem. Můžete na to vzít jed.“

Abych pravdu řekl, začínal jsem se nudit a Gordonovi byli bezvadní lidé. Vstal jsem a odložil pivo. „Pokud

bych měl vystupovat oficiálně, muselo by to být za dolar na týden.“

„Fajn. Litovat nebudete.“

„Ale to víte, že budu.“ Vypnul jsem magnetofon, který právě přehrával „Jeremiah Was a Bullfrog “, azeptal jsem se Maxe: „Je tam hodně krve?“

„Trochu. Rány do hlavy.“

„Myslíte, že budu potřebovat sandály?“

„No. trochu toho mozku a kostí se tam najde.“

„Okay.“ Vklouzl jsem do žabek a vyšli jsme z verandy na kruhovou příjezdovou cestu před domem. Nasedljsem do Maxova služebního bílého Jeepu Cherokee bez policejního označení, ve kterém bez ustánívřeštěla policejní vysílačka.

Sjeli jsme po příjezdové cestě pokryté staletým nánosem skořápek z ústřic a škeblí, které tam strýčekHany a všichni jeho předchůdci sypali, aby se na cestě netvořila vrstva prachu a bláta. Všem pozemkůmtady v okolí se odjakživa říkalo pobřežní farma, a ony opravdu k zátoce přiléhají, ale většina výměry farmy

byla již dávno prodána. Okolní krajina je tu poněkud zarostlá rostlinami, které se nedají dost dobře kničemu využít, jako je forsythie, vrba Wimmerova a ptačí zob. Dům postavený uprostřed té zeleně jenatřený krémovou barvou se zelenými rámy a zelenou střechou. Všechno to tu vypadalo báječně a jájsem se rozhodl, že dům snad opravdu koupím, pokud policejní doktoři prohlásí, že jsem skončil. Měl bych

začít nacvičovat vykašlávání krve.

Pokud šlo o mé případné propuštění ze služby, měl jsem nárok na třípokojový byt v penziónu s doživotnězaplaceným nájmem. Stejné terno, jako když se vám povede při prohlídce zámku zakopnout o koberec arozbít si hlavu přímo před zraky vašeho pojišťováka.

„Posloucháte mě?“

„Cože?“

„Říkal jsem, že byli nalezeni v 17.45 sousedem.“

„Už jsem ve službě?“

„Jistě. Oba byli střeleni jednou ranou do hlavy a soused je našel ležet na podlaze v patiu.“

„Maxi, vždyť to všechno uvidím. Řekněte mi něco o tom sousedovi.“

„Jasně. Jmenuje se Edgar Murphy, je to starší chlap. Uslyšel kolem půl šesté připlouvat loď Gordonovýcha za čtvrt hodinky k nim přišel a našel je zavražděné. Žádný výstřel neslyšel.“

„Není už nahluchlý?“

„Ne. Ptal jsem se ho. Podle Edgara slyší dobře on i jeho žena. Možná že měl vrah tlumič. A možná že slyšíhůř, než si myslí.“

„Ale loď slyšeli. Časem si je Edgar jistý?“

„Naprosto. Volal nás v 17.51, takže je to přesné.“

„Jasně.“ Podíval jsem se na hodinky. Bylo 19.10. Maxe muselo napadnout, že mě přivolá, brzy potom, codorazil na místo činu. Předpokládal jsem, že chlapci z mordparty z okresu Suffolk už jsou na místě. Muselipřijet z městečka Yaphank, kde má okresní policejní oddělení sídlo a odkud je to asi hodinu cesty k místu,

kde Gordonovi bydleli.

Max pokračoval ve vyprávění a já jsem se snažil dostat myšlenky do obrátek, ale už tomu bylo pětměsíců, co jsem naposledy musel uvažovat o věcech, jako byla tahle. Měl jsem co dělat, abych honeokřikl: „K věci, Maxi!“ Ale nechal jsem ho žvanit dál. Kromě toho jsem v duchu pořád slyšel tuodrhovačku „Jeremiah Was a Bullfrog“, a pokud to znáte, tak víte, že není nic hroznějšího, než kdyžnemůžete dostat z mysli nějakou melodii. Notabene takovou, jako byla ta moje.

Podíval jsem se staženým bočním oknem ven. Jeli jsme po hlavní silnici vedoucí z východu na západsměrem k místu zvanému Nassau Point, kde žili Gordonovi. North Fork je něco jako Tresčí mys, větremošlehaný kus země obklopený ze tří stran vodou a plný historie.

Starousedlíků tu není moc, něco kolem dvaceti tisíc lidí, ale spousta lidí sem jezdí na víkendy a dovolené,a nově zbudované vinné sklepy sem přitahují výletníky. Otevřete všechny vinné sklepy a můžete z nichvytáhnout dobrých deset tisíc ochlastů z nejbližší městské aglomerace. Nemůžete se splést.

Stáčeli jsme se k jihu na Nassau Point, což je oblast dlouhá asi tři kilometry sahající až k zátoce GreatPeconic Bay. Z mého kotviště ke kotvišti Gordonových je to asi šest kilometrů.

Nassau Point je rekreačním centrem od dvacátých let a za tu dobu obyčejné chaty vytlačily honosnějšídomy. Dovolenou tu trávil i Albert Einstein a právě odsud napsal Rooseveltovi svůj slavný „Dopis z Nassau Point“, v němž na prezidenta naléhal, aby zahájil práce na výzkumech atomové bomby. To ostatní, jak seříká, je už historie.

Je zajímavé, že Nassau Point je pořád domovem řady vědců. Někteří pracují v ústavu BrookhavenNational Laboratory, což je tajné nukleární cosi nějakých padesát kilometrů odsud, a jiní jsou zaměstnáni

na Plum Islandu, kde se provádí supertajný biologický výzkum, který je tak strašný, že ho musí schovávat

na ostrově. Plum Island je asi tři kilometry daleko od Orient Pointu, což je poslední kousek pevniny NorthForku. Příští stanice Evropa.

Tom i Judy Gordonovi byli oba biologové a pracovali na Plum Islandu. Můžete se vsadit, že jsme na to v

tu chvíli mysleli oba, já i Sylvester Maxwell. Zeptal jsem se Maxe: „Volal jste federály?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Vražda není záležitost pro ně.

„Vy víte, co myslím, Maxi.“

Šerif Maxwell neodpověděl.

KAPITOLA 2

Blížili jsme se k domu Gordonových, který stál při západním břehu mysu. Byl to ranč ze šedesátých let,který si majitelé nechali přestavět podle módy let devadesátých. Gordonovi, kteří pocházeli odněkud zestředozápadu a kteří neměli žádnou jistotu dlouhodobější pracovní kariéry, se mi kdysi zmínili, že si důmpronajali s předkupním právem. Myslím, že kdybych musel pracovat s takovým materiálem jako oni, asibych si také nedělal dlouhodobé plány. Asi bych si nekoupil ani nezralé banány.

Soustředil jsem se na výhled z okna jeepu. V uličce před domem postávali v hloučcích sousedé i kluci sjízdními koly a jejich postavy vrhaly dlouhé purpurové stíny. Všichni živě rozmlouvali a dívali se k domuGordonových. Před domem parkovala tři policejní auta oddělení ze Southoldu a dvě auta bez označení.Uličku blokovala dodávka z okresního soudu. Není nic rozumného na vjíždění nebo parkování na místěčinu, protože se často zničí důkazy, a proto mne povzbudilo, když jsem viděl, že i Maxovi okresní čertidokáží myslet dopředu.

I na ulici stála dvě auta. Jedno patřilo redakci místních televizních zpráv a druhé bylo z redakce NBS

News.

Všiml jsem si i tlupy reportérů, kteří strkali mikrofon pod nos každému, kdo otevřel ústa. Ještě to nebylten pravý reportérský cirkus, ale brzy k němu dojde, jen co se sem dostane zbytek těch zprávožroutů.

Od stromu ke stromu se táhla žlutá páska vyznačující místo činu, která ohraničovala pozemky obklopujícídům. Max zacouval za dodávku ze soudního a vystoupili jsme. Několikrát bleskl fotoaparát, pak serozsvítila osvětlovací tělesa, a už nás natáčeli pro zprávy v jedenáct. Doufal jsem, že se nedívá nikdo zposudkové komise a hlavně žádný z těch grázlů, co chtěli oddělat mě, a kteří by se tak dověděli, kde

jsem.

Na příjezdové cestě stál uniformovaný policista s blokem, zapisovatel místa činu a Max mu nadiktoval méjméno i titul, čímž mne oficiálně zapojil do případu, a udělal ze mě objekt pro zasílání obsílek z úřaduvyšetřujícího soudce a od případných obhájců. Bylo to přesně to, oč jsem v nejmenším nestál, ale osudtomu tak chtěl.

Kráčeli jsme po štěrkové příjezdové cestě a prošli jsme brankou na dvůr, který byl téměř celý krytýcedrovými deskami a postupně se kaskádovitě svažoval od domu k zátoce, kde končil u dlouhého mola, u něhož byla vyvázána loď Gordonových. Byl namouduši krásný večer a já si přál, aby ho s námi mohli Tom

a Judy vychutnávat.

Viděl jsem obvyklou skupinu lidí ze soudní laboratoře, pak tři uniformované policisty z oddělení zeSoutholdu a ženu, která měla na sobě světle hnědé sako a stejnou sukni, bílou blůzu a obyčejné pohodlné

boty. Nejprve mě napadlo, že patří k rodině a přizvali ji kvůli identifikaci a takovým těm věcem, ale pakjsem si všiml, že drží v ruce poznámkový blok a tužku a tváří se úředně.

Na hladké stříbrošedé desce z cedrového dřeva leželi vedle sebe na zádech Tom a Judy, obráceni nohama

k domu a hlavami k zátoce, s rukama rozpřaženýma, jako by si hráli na obtisky ve sněhu. Policejnífotograf je snímal z jednotlivých úhlů, blesky ozařovaly prkna pod nimi a dávaly tělům na okamžikpodivný přízračný vzhled a la Noc oživlých mrtvol.

Zíral jsem na ležící těla. Tom a Judy Gordonovi sotva přesáhli třicítku, a dokonce i po smrti představovalipohledný pár, který si zaživa lidé pletli s různými slavnými dvojicemi, pokud na ně narazili na snobštějších

místech.

Oba měli na sobě modré džíny, sportovní boty a košile. Tomova košile byla černá se znakem nějakénámořní společnosti na prsou a Judyina byla v barvě myslivecké zeleně s malou žlutou plachetnicí na levéstraně prsou.

Podle mne Max neviděl příliš mnoho zavražděných, ale pravděpodobně byl zvyklý na přirozená úmrtí,sebevraždy, autonehody a podobně, protože nezelenal. Vypadal zachmuřeně, účastně, zahloubané aprofesionálně, ale pořád na ta těla zíral tak, jako by nemohl uvěřit, že před ním na těch krásnýchpalubkách leží dva zavraždění lidé.

Protože dělám svoji práci ve městě, kde se stane 1500 vražd do roka, není pro mě smrt žádnýmpřekvapením, jak se říká. Nevidím sice všech 1500 mrtvých, ale viděl jsem jich už dost, abych se připohledu na ně přestal trápit, lekat a abych přestal pociťovat překvapení nebo nutkání ke zvracení. Alekdyž jde o někoho, koho jste znali a měli jste ho rádi, je to něco jiného.

Přešel jsem po prkny vydlážděném dvoře a zastavil se u Toma Gordona. Tom měl vstřel v kořeni nosu,

Judy v levém spánku.

Za předpokladu, že tu byl jen jeden střelec, to Tom jakožto statný chlap koupil jedinou ranou do hlavyjako první. Judy, která se nevěřícně obrátila ke svému manželovi, dostala druhou ránu z boku do levéhospánku. Obě kulky prošly pravděpodobně lebkami a skončily někde v zátoce. Takže balistici nám nic platní

nebudou.

Ještě nikdy jsem nebyl na místě vraždy, které by nemělo zvláštní pach, neuvěřitelně odporný pach zvláště

tehdy, pokud už byly oběti chvíli po smrti. Pokud byla na místě krev, vždycky jsem ji cítil, a pokud došlo k

porušení tělních dutin, vznášel se nad místem zločinu nepopsatelný pach vnitřností. Není to nic, co bychmusel čichat častěji. Když jsem cítil krev naposledy, byla to moje krev. Každopádně v tomto ohledu věciprospělo, že k vraždě došlo venku.

Rozhlédl jsem se kolem, ale nikde jsem neviděl místo, kde by se střelec mohl nablízku ukrýt. Posuvnéskleněné dveře do domu byly otevřené, takže by se mohl skrývat uvnitř, ale dům byl vzdálen dobrých šest

metrů, což je vzdálenost, na kterou je pro většinu lidí dost obtížné slušně se trefit pistolí do hlavy. Jájsem byl toho živým důkazem. Z šestimetrové vzdálenosti budete spíš nejdřív střílet na tělo, pakpřistoupíte blíž a dokončíte práci výstřelem do hlavy. Takže tu byly dvě možnosti: buďto střelec nemělpistoli, ale pušku, nebo si mohl dovolit přistoupit až k nim, aniž by je vyplašil. Zkrátka někdo, kdo vypadalnormálně a neškodně, možná dokonce někdo, koho znali. Gordonovi vystoupili z lodi, vyšli po bedněnínahoru, uviděli tu osobu a kráčeli směrem k ní. Dotyčný návštěvník namířil na vzdálenost maximálněpůldruhého metru pistoli a oba je provrtal.

Rozhlédl jsem se kolem těl a uviděl jsem značky zabodané v prknech. „Červená znamená krev?“

Max kývl. „Bílá je kost, šedá.“

„Je mi to jasné.“ Ještěže jsem si vzal ty žabky.

Max mne informoval: „Výstřelové otvory jsou veliké, urvalo jim to celou jednu stranu lebky. A jak vidíte,velké jsou i vstřely. Tipuji na kalibr 45. Ani jednu kulku jsme zatím nenašli. Pravděpodobně skončily v

zátoce.“

Neodpověděl jsem.

Max vykročil směrem k posuvným skleněným dveřím. Ke mně poznamenal: „Ty dveře byly otevřenénásilím a dům je vzhůru nohama. Nic moc nezmizelo televize, počítač, CD přehrávač a všechno ostatní jetady. Možná ale budou chybět šperky a další věci.“

Chvilku jsem o tom uvažoval. Gordonovi stejně jako většina intelektuálů s platem státního zaměstnancenevlastnili moc klenotů, uměleckých předmětů a podobných věcí. Feťák by si vzal drahou elektroniku a

další legrácky a práskl by do bot.

Max řekl: „Představuji si to takhle zloděj nebo zloději dělali svou práci, pak uviděli Gordonovy skleněnýmidveřmi přicházet, vyšli ven, odpráskli je a zmizeli.“ Podíval se na mě: „Mám pravdu?“

„Když to říkáte.“

„Říkám.“

„Jasně.“ Znělo to lépe, než verze o prohledání domu vědců pracujících na supertajném výzkumubiologických zbraní a o tom, jak byli vědci nalezeni zavraždění.

Max ke mě přistoupil blíž a potichu se zeptal: „Co si myslíte vy, Johne?“

„Mluvil jste o stovce na hodinu?“

„Nechte toho, člověče a nezkoušejte mě ždímat. Možná že tu máme co dělat s elitním dvojnásobným

vrahem.“

Odpověděl jsem: „Vždyť jste tu zrovna nastínil svou verzi o příchodu majitelů a prudké otravě olovem?“

„Jo, ale ono se ukazuje, že majitelé byli. no prostě tím, čím byli.“ Podíval se na mě a řekl: „Zkuste

rekonstrukci.“

„Okay. Asi je vám jasné, že pachatel nestřílel z těchto dveří. Stál přímo před nimi. Dveře byly zavřené,aby Gordonovi, když se blížili, nezpozorovali nic neobvyklého. Možná že střelec seděl v některém tady ztěch křesel a možná že tu byl člunem, protože nechtěl parkovat auto před domem, kde by ho mohla vidět

spousta lidí. Možná taky že se schovával. Ať je to, jak chce, buďto Gordonovi pachatele znali, nebo jejeho přítomnost nijak nepřekvapila. Třeba to byla žena pohledná, příjemného zevnějšku a Gordonovikráčeli k ní a ona k nim. Možná že spolu i pár slov prohodili, ale velice brzy vrah vytáhl pistoli a zastřelilje.“

Šerif Maxwell přikývl.

„Pokud pachatel uvnitř něco hledal, nebyly to ani šperky, ani hotovost, ale papíry. Víte, oč jde bakterie apodobné svinstvo. On je nezabil proto, že ho načapali on je zabil, protože je potřeboval mrtvé. On na něčekal. Teď víte všechno.“

Přikývl.

Řekl jsem: „Ale musím říct, Maxi, že už jsem viděl hodně vloupaček, kde došlo k vraždě domácích lidí azloděj neodnesl nic. A jestli je v tom feťák, tak už nedává smysl vůbec nic.“

Šerif Maxwell si mnul bradu, jak zvažoval verze o narkomanovi s pistolí a na druhé straně o úkladnémvrahovi, i všechno, co by se mohlo nacházet někde mezi nimi.

Zatímco přemýšlel, přiklekl jsem vedle mrtvol blíž k Judy. Oči měla otevřené, doširoka otevřené, a zdálose mi, že v nich vidím překvapení. I Tom měl otevřené oči, ale měl mnohem klidnější výraz než jeho

manželka. Mouchy si už našly krev v jejich ranách a já jsem pocítil nutkání je odehnat, jako by na tom záleželo.

Prohlédl jsem obě těla, aniž bych se dotkl čehokoliv, co by mohlo zajímat hochy ze soudního. Prohlíželjsem si vlasy, nehty, kůži, oděv, boty a tak dále. Když jsem byl hotov, přejel jsem Judy po tváři a vstal

jsem.

Maxwell se mě zeptal: „Jak dlouho jste je znal?“

„Asi od června.“

„Byl jste tu už někdy?“

„Ano. Musíte se mě zeptat ještě na jednu věc.“

„No. musím se vás zeptat. kde jste byl kolem půl šesté večer?“

„S vaší holkou.“

Usmál se bez pobavení.

Zeptal jsem se Maxe: „Jak dobře jste je znal vy?“

Na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Jen od vidění. Moje přítelkyně mě občas tahá na ochutnávky vín a

podobné akce.“

„Vážně? A jak jste věděl, že je znám já?“

„Zmínili se, že se setkali s policajtem z New Yorku, který je tu na zotavené. Řekl jsem, že vás znám.“

„To jsou věci,“ řekl jsem.

Neodpověděl.

Rozhlédl jsem se po dvoře. Na východní straně stál dům, na jižní straně byl pás vysokého živého plotu aza ním byl dům Edgara Murphyho, který těla našel. Na severu se táhla otevřená močálovitá louka dlouhápár set metrů, za níž stál další dům, který bylo odsud dobře vidět. Západním směrem prkenná podlaha vetřech stupních sestupovala k zátoce, kde přístaviště asi po třiceti metrech přecházelo v hlubší vodu. Na

konci Přístaviště se na vlnách pohupovala loď Gordonových, elegantní rychlý motorový člun ze skleněnýchvláken, dlouhý asi deset metrů. Nesl jméno Spirocheta, což, jak všichni víme z biologie na základní škole,je odporná bestie, která způsobuje syfilis. Gordonovi měli smysl pro humor.

Max řekl: „Edgar Murphy prohlásil, že Gordonovi někdy používali k cestám na Plum Island vlastní člun.Trajekt volili, jen když bylo špatné počasí a v zimě.“

Přikývl jsem. Věděl jsem o tom.

Pokračoval: „Zkusím zavolat na Plum Island a zjistit, jestli nevědí, kdy odpluli. Moře je klidné, přílivpostupuje a vítr vane od východu, takže by z Plum Islandu mohli být doma v rekordním čase.“

„Já nejsem námořník.“

„Já ano. Dnes by to sem z Plum Islandu mohli stihnout za hodinu, ale obvykle to bývá hodina a půl, dvěhodiny i víc. Murphyovi slyšeli Gordonových loď připlouvat asi v půl šesté, takže pokud se nám podařízjistit čas odplutí z Plum Islandu, budeme moci s větší jistotou tvrdit, že to, co Murphyovi o půl šestéslyšeli, byla loď Gordonových.“

„Správně.“ Rozhlédl jsem se po dláždění. Bylo to patio jako každé jiné i s obvyklým vybavením stolek,křesla, venkovní bar, slunečníky a tak podobně. V mezerách mezi prkny rostly drobné keříky a rostliny.Přesto tu však nikde nebylo místo, kam by se mohl člověk ukrýt a dva lidi přepadnout ze zálohy.

„Na co myslíte?“ zeptal se Max.

„Přemýšlím o téhle bytelné podlaze. Pevné fošny, které nepotřebují údržbu, pevné a vyztužené. Nicpodobného mé verandě, která potřebuje v jednom kuse natírat. Jestli koupím dům svého strýce, mohlbych koupit něco, jako je tohle. Potom bych ale neměl tak rozlehlý trávník.“

Max pár sekund mlčel a pak řekl: „Opravdu myslíte na tohle?“

„Jo. Na co myslíte vy?“ „Na dvojnásobnou vraždu.“

„Dobrá. Tak mi řekněte, co jste se tu ještě dověděl.“

„Okay. Sáhl jsem si na motory.“ Ukázal palcem za sebe ke člunu. „Ještě byly teplé, když jsem přijel,stejně jako těla.“

Přikývl jsem. Slunce se začínalo ponořovat do vod zátoky a vzduch se ochlazoval s přibývajícímsoumrakem. Začínala mi být v tričku a šortkách zima.

Září je na atlantickém pobřeží od Outer Banks po Newfoundland skutečně báječný měsíc. Dny jsou mírnéa v noci se dobře spí. Je to léto bez horka a vlhkosti, podzim bez studených dešťů. Tažní ptáci se ještěneodebrali na jih a ptáci přetahující ze severu odpočívají na své cestě za teplem. Myslím, že kdybychopustil Manhattan a skončil tady, snadno bych do té vší přírody, rybaření, jachtaření a tak dále zapadl.

Max pokračoval: „A ještě něco lano je uvázáno na lodní smyčku u pilotu.“

„No, to je ovšem kardinální zvrat v případu. Co s tím má ksakru co dělat lano?“

„Lodní lano není uvázané k úvazišti mola, ale je jen dočasně přivázané k jednomu z pilotů, které vybíhajído moře. Řekl bych, že chtěli brzy zase vyplout.“

„To je dobrá dedukce.“

„Jo. Napadá vás něco?“

„Ani náhodou.“

„Ničeho jste si nevšiml?“

„Doufal jsem, že mě k tomu dokopete, šerife.“

„Nemáte žádnou teorii, nápad, verzi, nic?“ „Ani omylem.“

Zdálo se, že šerif Maxwell chce říci ještě něco, například: ,Máte padáka, nebo tak něco, ale namísto tohořekl: „Musím si jít zavolat.“ Vešel do domu.

Pohlédl jsem znovu k tělům. Žena ve světle hnědé sukni teď Judy obkreslovala křídou. V New Yorku platí,

že nákres místa činu provádí vyšetřující důstojník, a předpokládal jsem, ze tady je to stejné. Platí, žedetektiv, který má dovést případ k závěru a který má spolupracovat s vyšetřujícím soudcem, by měl znátcelý případ a mít jej rozebraný do nejmenších podrobností. Došel jsem tudíž k závěru, že ta žena vhnědém je detektiv z oddělení vražd a že byla pověřena vyšetřováním tohoto případu. Napadlo mě i to, že

jestli se rozhodnu Maxovi pomoci, zažiju s ní peklo.

Místo vraždy je jedním z nejzajímavějších míst na světě, pokud víte, co hledat a na co se dívat. To mátejako s Tomem a Judy, kteří studovali pod mikroskopem drobné potvůrky, o kterých vám dokázali říct i to,jak žijí a čím mohou být nebezpečné. Když jsem se pod mikroskop podíval já, vždy jsem viděl jen jakési

hemžení. Nemám na to trénované ani oko ani mysl.

Když se ale podívám na mrtvé tělo a na jeho okolí, vidím věci, které většině ostatních unikají. Max sáhl na

motory a těla a všiml si, že obojí bylo teplé, všiml si, jak byl uvázán člun a řady dalších drobných detailů,které obyčejnému smrtelníkovi uniknou. Max však nebyl detektiv a pracoval na nižším stupnirozpoznávání, kdežto k vyřešení vraždy, jako byla tato, potřebujete fungovat mnohem pozorněji. On tověděl, a právě proto mě zavolal.

Znal jsem oběti, což je pro detektiva, který šetří vraždu, velký přínos. Věděl jsem například, že Gordonoviobvykle na lodi cestou na Plum Island nosili trička, šortky a podobné námořnické hadry, a na práci vlaboratořích se převlékali do pracovních oděvů chránících před ohrožením. Tom se sám sobě v černé košili

moc nepodobal a Judy byla pastelovější než obvykle. Zdálo se mi, že se tak oblékli kvůli nenápadnosti aběžecké boty že měli kvůli rychlosti. Zdálo se mi, že mám určitá vodítka. A na tohle přesvědčení si musítedávat pozor.

Na podrážkách bot ale měli červenou hlínu. Odkud pocházela? Určitě ne z laboratoře, pravděpodobněnepocházela ani z cesty k přístavišti trajektu z Plum Islandu, nebo z jejich lodi a ani ze zdejšího přístaviště

a okolí. Zdálo se, že dnes byli někde jinde. Byli i jinak oblečeni. Den pro ně taky skončil jinak nežobvykle. Bylo tu ještě něco, čemu jsem zatím nedokázal přijít na kloub, ale něco jsem cítil.

Existovala však pořád ta možnost, že prostě vyrušili zloděje při vloupání. To by nemělo s jejichzaměstnáním nic společného. Max se však obával opaku a já jsem se tím nakazil.

Tedy na tuhle situaci nic moc slovní hříčka. Do půlnoci už se tu začnou promenovat chlápci z FBI, CIA aobranného zpravodajství. Tedy pokud do té doby Max nechytí zloděje. „Promiňte.“

Otočil jsem se za hlasem. Byla to ta žena v hnědých šatech. Zmohl jsem se na pouhé: „Prosím.“„Promiňte, ale vám sem byl povolen vstup?“ „Patřím ke skupině.“ „Vy jste policista?“

Moje tričko a šortky zjevně nepůsobily nijak autoritativně. Odpověděl jsem: „Jsem tu s šerifemMaxwellem.“ „Toho jsem si všimla. Byl jste zapsán?“ „Proč si to nezkontrolujete?“ Otočil jsem se a vykročil

jsem k dalšímu stupni prkenné podlahy, přičemž jsem se vyhýbal značkám místa činu. Zamířil jsem kmolu. Následovala mě.

„Jsem detektiv Penrosová z oddělení vražd okresního policejního oddělení v Suffolku a jsem pověřenavedením tohoto vyšetřování.“ „Gratuluji.“

„A pokud tu nemáte oficiálně co na práci.“ „Budete si muset promluvit s šerifem.“ Sestoupil jsem až namolo a vydal jsem se k místu, kde byl uvázaný Gordonových člun. Na dlouhém otevřeném molu už bylopo západu slunce velmi větrno. Na zátoce jsem už neviděl ani jednu jachtu, ale zahlédl jsem několiksilných motorových člunů, jejichž poziční světla se pohybovala po hladině. Na jihovýchodě se ukázaltříčtvrteční měsíc, jehož světlo se zajiskřilo ve vlnách. Příliv vrcholil a deset metrů dlouhý člun byl téměřna úrovni mola. Seskočil jsem na jeho palubu. „Co to děláte? To nemůžete.“

Samozřejmě že vypadala velice dobře, kdyby byla šeredná, choval bych se daleko roztomileji. Jak jsem již

poznamenal, byla oblečená poněkud stroze, ale pod padnoucími šaty se rýsovala symfonie křivek amelodie záhybů, které si říkaly o odtajnění. Vlastně mi připadala, jako by pod nimi pašovala balónky.Druhou věcí, které jsem si všiml, byl fakt, že neměla snubní prsten. Abych tedy vyplnil i zbytekpomyslného osobního dotazníku: věk něco málo přes třicet, vlasy střední délky a barvy mědi, očimodrozelené, pleť světlá a v tomto ročním období nepoznamenána přílišnou dávkou slunce, krytá lehkým

makeupem, našpulené rty, žádné viditelné jizvy nebo jiná znamení, bez náušnic, nehty nenalakované,

navztekaný výraz v obličeji.

„Posloucháte mě?“

Přes tón, který teď volila, měla i docela příjemný hlas. Pojal jsem podezření, že detektiv Penrosová mávzhledem ke své pohledné tvářičce, sošné postavě a měkkému hlasu problémy s tím, aby ji lidé bralivážně, což se snaží přehnaně kompenzovat nepřístupností.

„Posloucháte mě?“

„Poslouchám vás. A vy mě posloucháte! Řekl jsem vám, abyste si promluvila s šerifem.“

„Tady velím já. Pokud jde o vraždy, okresní policie.“

„Jasně, půjdeme za šerifem spolu. Jenom moment.“

Rychle jsem se rozhlédl po lodi, ale byla už tma a moc jsem toho neviděl. Snažil jsem se najít baterku.

Řekl jsem mezitím detektivu Penrosové: „Měla byste sem na celou noc postavit hlídku.“

„Díky za vaše připomínky. Pojďte, prosím, z toho člunu.“

„Nemáte u sebe baterku?“ „Ven z lodi. Hned.“

„Okay.“ Vystoupil jsem na okrajník paluby a ona k mému údivu ke mně natáhla ruku, kterou jsemzachytil. Měla chladnou pleť. Přitáhla mě zpátky na molo a její pravá ruka současně bleskově jako kočkazajela pod mé tričko a z pouzdra na opasku vytáhla revolver. Sakra.

Ustoupila o krok s mou zbraní v ruce. „Zůstaňte, kde jste.“

„Ano, madam.“ „Kdo jste?“

„Detektiv John Corey, newyorské policejní oddělení, vraždy, madam.“ „Co tu děláte?“

„Totéž co vy.“

„Ne, tenhle případ je můj. Ne váš.“

„Ano, madam.“

„Máte tu nějaké oficiální pověření?“

„Ano, madam. Byl jsem najat jako konzultant.“

„Konzultant? K případu vraždy? To slyším poprvé.“

„Já taky.“

„Kdo vás najal?“

„Město.“

„Idioti.“

„Přesně tak.“ Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, co dál, takže jsem snaživě navrhl: „Nechcete mě

prohledat?“

Zdálo se mi, že jsem v měsíčním svitu zahlédl na její tváři záblesk úsměvu. Zabolelo mě pro ni srdce. Ale

mohla to být i stará díra v plíci, která se ozývala.

Zeptala se mě: „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„John Corey.“

Pátrala očividně v paměti. „Oh. to jste vy.“

„To jsem já. Já šťastlivec.“

Zdálo se, že zjihla, a pak otočila moji osmatřicítku pažbou ke mně a podala mi ji. Obrátila se a odcházela

pryč. Následoval jsem ji po přístavišti a vzhůru po třístupňovém bednění k domu, kde venkovní světla ozařovalaplochu před skleněnými dveřmi a kolem luceren bylo vidět spousty kroužících můr. Max právě hovořil s jedním z mužů ze soudního. Pak se obrátil ke mně a k detektivu Penrosové a zeptal

se: „Vy dva už jste se seznámili?“

Detektiv Penrosová kontrovala: „Proč je tento muž zapojen do případu?“ Šerif Maxwell odpověděl: „Protože jsem ho do něj chtěl zapojit.“

„To nezáleží na vašem rozhodnutí, šerife.“ „Ani na vašem.“

Tak si chvíli tu horkou bramboru přehazovali, až mě to omrzelo a vložil jsem se do toho: „Ona má pravdu,

šerife“.

Nemám tu co dělat. Nechte mě odvézt domů.“ Otočil jsem se a vykročil jsem k brance. Pak jsem se strochou nacvičené dramatičnosti obrátil k Maxwellovi a Penrosové a zeptal se: „Mimochodem, bral někdoz vás ze zádi člunu tu hliníkovou bednu?“

Max se zeptal: „Jakou hliníkovou bednu?“

„Gordonovi měli velkou hliníkovou bednu, ve které byli zvyklí leccos skladovat, a někdy v ní ukládali led av něm pivo a návnady.“

„Kde je?“

„Na to se ptám já vás.“

„Podívám se po ní.“

„Skvělý nápad.“ Otočil jsem se opět k brance, kterou jsem prošel na trávník před domem, stranou odzaparkovaných policejních aut. Sousedé se shromáždili vedeni morbidní zvědavostí, kterou v malé obcizažehla zpráva o dvojnásobné vraždě.

Na moji maličkost se ihned soustředilo několik kamer, pak se rozzářila osvětlovací tělesa, která ozářilamne a přední stranu domu. Kamery vrčely a reportéři na mě pokřikovali své dotazy. Jako za stara.Odkašlal jsem si do dlaně pro případ, že by se díval někdo z posudkové komise, nemluvě o mé bývalé

manželce.

Dohonil mne uniformovaný policista, oba jsme nastoupili do policejně označeného auta oddělení zeSoutholdu a odjížděli jsme pryč. Představil se mi jako Bob Johnson a zeptal se mě: „Co si o tom myslíte,

detektive?“

„Byli zavražděni.“

„Jo, to stoprocentně.“ Zaváhal a pak se zeptal: „A vy si myslíte, že to má co dělat s Plum Islandem, nebo

ne?“ „Ne.“

„Já vám něco řeknu už jsem pár vloupaček viděl, a tohle vloupačka nebyla. Mělo to jako vloupačka

vypadat, ale bylo to normální prohledání, víte? Oni něco hledali.“

„Já jsem se dovnitř nedíval.“

„Bakterie.“ Pohlédl na mě úkosem. „Bakterie. Bakterie pro biologickou válku. To mám na mysli.

Rozumíte?“

Neodpověděl jsem.

Johnson pokračoval: „A to je odpověď na to, co se stalo se schránkou na led. Slyšel jsem vás o tom

mluvit.“

Ani teď jsem neodpověděl.

„V té schránce byly nějaké lahvičky nebo něco podobného, ne? Chci říct, ježíšmarjá, že tam mohlo býtdost svinstva na to, aby to od lidí vyčistilo celý Long Island. možná i New York.“

Možná celou planetu, Bobe. To záleží jenom na tom, co to bylo za materiál a nakolik jej šlo z původního

kmene rozmnožit.

Naklonil jsem se k Johnsonovi a chytil jsem ho za paži, abych upoutal jeho pozornost. Pak jsem řekl: „Otomhle neřekneš nikomu ani prd. Je ti to jasný?“

Jen přikývl.

V naprostém tichu jsem ujížděli k mému dočasnému útočišti.

KAPITOLA 3

Každý občas potřebuje někam zapadnout, alespoň chlapi určitě. Pokud jsem doma ve městě, chodím doNational Arts Clubu, kde usrkávám sherry s lidmi od kumštu. Nic si z toho nedělejte, moje bývalá tomutaky nechtěla věřit.

Když jsem tady, chodím do podniku, kterému říkají Olde Towne Taverne, ačkoliv se jinak snažím takhlezkomoleným názvům, kde si z frajeřiny nebo bůhvíproč přidávají samá „e“, vyhýbat i při pití. Myslím, žeby vláda měla povolit na území Long Islandu a Nové Anglie tisíc takových zparchantělých názvů, a ažbude kvóta vyčerpána, měla by to zarazit. Ale ať je to, jak chce, Olde Towne Taverne je zapadák ve čtvrti

Mattituck oni by tomu snad nejradši říkali Mattitucke kousek od centra. Mattituck není delší než jedenblok činžáků a má své osobité kouzlo. OTT je fajn podnik s jakousi starobylou lodí ve vývěsním štítu,přestože je to taverna uprostřed města, od které je to k vodě na hony daleko. Dřevěné obložení je tamhodně tmavé a podlaha je z dubových palubek. Co mám ale nejradši, jsou lucerničky s jantarovězbarveným sklem, které celý podnik osvětlují světlem, které se vám podepíše na náladě.

A tak jsem seděl v OTT, pomalu táhlo na desátou večer a všichni ti noční ptáci kolem mě sledovali vtelevizi zápas Dallasu proti New Yorku, který se právě hrál v Meadowlands. Moje myšlenky přelétaly odzápasu k dvojnásobné vraždě, od ní k jídlu na stole a od jídla k servírce s naprosto neodolatelným

zadkem.

Mezitím jsem se stačil převléknout do hnědých levisek, modrého sportovního saka od Ralpha, a vůbeccelou svojí večerní garderobou jsem připomínal reklamní billboard.

Seděl jsem na stoličce u jednoho z těch po prsa vysokých pultů poblíž baru, odkud jsem měl dobrý výhled

na televizi. Před sebou jsem měl svoje oblíbené jídlo cheeseburger, hranolky, nadívané brambory, hovězísteak a plechovku Budweiseru. Celkem pěkné sladěná hnědá se žlutou.

Detektiv Penrosová mne zezadu šťouchla a pak už jsem ji viděl, jak sedí naproti mě, dívá se mi upřeně do

obličeje a v ruce drží pivo. Zacláněla mi příšerně ve výhledu na obrazovku. Dívala se na moji večeři a jájsem si všiml, jak povytáhla obočí.

Pak obrátila pozornost zpět ke mně a řekla: „Max mi říkal, že bych vás tu mohla najít.“

„Nedáte si hranolky?“

„Ne, díky.“ Zaváhala, než řekla: „Myslím, že jsme tam u zátoky začali nějak špatně.“

„Nesmysl. Mně přece vůbec nevadí, když na mě někdo vytahuje můj vlastní kvér.“

„Podívejte se, mluvila jsem s Maxem a myslím si. Jestli vás městské oddělení chce jako konzultanta,nemám nic proti tomu, a pokud mi budete chtít říct cokoliv, co považujete za užitečné, nebojte se mizavolat.“ Podala mi vizitku, na níž stálo: Detektiv Elizabeth Penrosová. Pod tím se skvělo slovo: Oddělenívražd. Dál byla na vizitce uvedena adresa úřadu, fax, telefon a tak dále. Na rubu pak byla pečeť okresu

Suffolk se slovy „Svobodný a nezávislý“ napsanými kolem symbolu divoce vyhlížejícího býka. Poznamenaljsem: „Dvakrát se to k vám nehodí.“

Dívala se na mě se stisknutými čelistmi a rozšířeným chřípím, jak se zhluboka nadechovala. Uchovala sichladnou hlavu, což bylo obdivuhodné. Dokážu člověka pěkně otrávit.

Naklonil jsem se k ní přes pult, dokud se naše nosy téměř nedotýkaly. Voněla mýdlem a zdravím. Řekljsem: „Podívejte se, Elizabeth, přestaňte kecat. Vy víte, že jsem Gordonovy znal, že jsem chodil k nimdomů a plavil se s nimi na jejich člunu. Víte taky, že jsem nejspíš potkával jejich přátele a kolegy a že se

mi možná trochu odhalili, protože jsem policajt, a možná že taky vím víc než vy s Maxem dohromady.

Možná v tom máte pravdu. Teď vám došlo, že jste mě odtamtud vykopala, Max je na vás nasranej, takžese sem přijdete omluvit a milostivě mi povolíte, abych vám vyklopil všechno, co vím. Krucinál! To je promě teda skvělá příležitost! Jestli vám ale nezavolám do dvou dnů, předvoláte si mě do kanceláře koficiálnímu výslechu. Takže nebudeme předstírat, že jsem konzultant, váš partner, parťák nebodobrovolný informátor. Stačí, když mi řeknete, kdy a kde mě chcete vyslechnout.“ Znovu jsem se klidněposadil a začal jsem se věnovat nadívaným bramborám.

Detektiv Penrosová chvíli mlčky seděla a pak řekla: „Zítra v mé kanceláři.,“ poklepala na vizitku. „V devětráno. A přijďte včas.“ Vstala, postavila nedopité pivo na pult a odcházela.

Na obrazovce se právě odehrávala vzrušující bitva mezi hráči Dallasu a New Yorku.

„Promiňte.“

„Sedněte si.“

Sedla si, ale bylo už pozdě na to, abych viděl, jak to obránce chytil. Davy na stadiónu i lidé v taverněšíleli. „Blokování protihráče!“ Žádnou žlutou kartu ale vidět nebylo. Hra vesele pokračovala. Sledoval jsemopakovaný zpomalený záznam. Žádné blokování protihráče. Někdy jsem si přál, abych si mohl taky takzpomaleně přehrát některé okamžiky svého života. Třeba svůj sňatek, což byla jen série nešťastnýchpřihrávek.

Řekla: „Vracím se na místo činu. Někdo z ministerstva zemědělství se se mnou chce v jedenáct setkat.Přijede z Manhattanu. Nechtěl byste být při tom?“

„Vy nemáte někoho dalšího, koho byste mohla otravovat?“

„Parťák má dovolenou. Tak pojďte, detektive, zkusme začít znova.“ Natáhla ke mně ruku.

Připomněl jsem jí: „Když jsem naposledy přijal vaši ruku, přišel jsem o zbraň i sebevědomí.“

Usmála se. „Teď se ji nemusíte bát přijmout.“

Potřásli jsme si rukama. Měla teplou kůži. Srdce se mi rozbušilo prudčeji. Ale možná mi jen ta těžkávečeře zvedla tlak. Po čtyřicítce se to už těžko rozlišuje.

Na okamžik jsem její dlaň podržel ve své a díval se jí do dokonalého obličeje. Naše oči se setkaly a obajsme v tu chvíli museli myslet na stejnou čuňárnu. První tu hypnózu přerušila ona. Někdo to udělat musel,

abychom si tu nezačali hrát na fakíry.

Přicupitala k nám ta slaďounká servírka a já jsem objednal dvě piva. Servírka se zeptala: „Budete ještěpotřeboval chilli?“

„Víc než kdy předtím.“

Sklidila talíře a došla pro pivo a chilli. Miluju tuhle zemi.

Detektiv Penrosová poznamenala: „Vy musíte mít plechový žaludek.“

„No, mě ho celý vyndali, když mě postřelili. Napojili mi jícen rovnou na střeva.“

„Chcete říct, že máte ústa spojená přímo s řití?“

Jen jsem povytáhl obočí.

Řekla: „Promiňte to bylo hrubé. Tak začneme znovu?“

„Nemělo by to smysl. Otočte se a dívejte se na fotbal.“

Otočila se, oba jsme sledovali zápas a popíjeli pivo. V poločase, když soupeři remízovali 7:7, se podívalana hodinky a řekla: Budu muset jít za tím chlapem z ministerstva zemědělství.„

Pokud je vám divné, proč se do případu míchala tato instituce, musím vám připomenout, že Plum Islandbyl oficiálně výzkumným centrem ministerstva zemědělství, kde se zkoumaly choroby zvířat, napříkladsněť a další podobné legrácky. Zlí jazykové ale tvrdili, že výzkum šel dál. Mnohem dál. Řekl jsem jí; “Pána

z ministerstva zemědělství nemůžete nechat čekat.„

..Nechcete jít se mnou?“

Uvažoval jsem o její nabídce. Pokud půjdu, zabřednu do toho, co se tu děje, ať už je to cokoli, ještěhlouběji. Na jedné straně vraždy řeším rád a Gordonovi byli fajn. Za deset let, co jsem dělal na vraždách,jsem dostal za katr šestadvacet vrahů, a poslední dva se možná svezou kvůli novému zákonu o trestusmrti. Ten dal každému případu vraždy nový rozměr. Na straně druhé tohle bylo něco jiného, a kromětoho jsem byl mimo domácí hřiště. Navíc nebylo nijak pravděpodobné, že by se úředník z ministerstvazemědělství nebo odkudkoliv v noci hrnul do práce, takže se s největší pravděpodobností jednalo oněkoho od CIA , FBI nebo obranného zpravodajství či jiné podobné dobročinné instituce. Nezáleželo natom, protože během noci a zítřka se jich sem nahrne celá armáda. Ne, tenhle případ mi nevoněl ani zadolar týdně, ani za tisícovku denně, ani za žádnou jinou cenu.

„Detektive? Haló!“

Podíval jsem se na ni. Jak se dá něco odmítnout tak dokonalé ženské? „Přijdu tam za vámi,“ řekl jsem

jenom.

„V pořádku. Kolik vám dlužím za pivo?“

„To bylo na mě.“

„Díky. Uvidíme se později.“ Když kráčela ke dveřím, díky poločasu si konečně pár chlapů v baru všimlo,jaká kost se tu pohybuje. Pár hvizdů a pozvání ke stolu jsem zaslechl i já.

Od poločasu jsem toho už moc neviděl. Přál jsem si, aby mi opravdu vyoperovali žaludek, protože mi teďdo letitých vředů pumpoval kyselinu ostošest. Chilli se začalo ozývat a já už jsem ani nedopil. Spolkl jsemdva Zantacy a po chvíli jsem za nimi poslal ještě jeden Maalox, i když mi doktor říkal, že je nesmím

míchat.

Abych se přiznal, mé kdysi tak pevné zdraví doznalo od incidentu z onoho osudného 12. dubna značnézhoršení. Mé stravovací návyky, pravidelnost spánku a pitný režim nikdy neměly co dělat se zdravýmzpůsobem života, a rozvod i zaměstnání udělaly své. Začínal jsem cítit čtyřicítku i smrtelnost tělesnéschránky v plné míře. Někdy, když jsem spal, se mi zdálo, že zase ležím v příkopě u silnice ve vlastní krvi,zády na kanálové mříži a napadá mě: „Už tím kanálem odtékám.“

Na druhé straně už jsem si ale zase začínal všímat zajímavostí, jako byla servírka s neodolatelnýmzadečkem, a když do baru vešla Elizabeth Penrosová, pocítil jsem v kalhotách něco, co se tam dávnoneodebralo. Zřejmě jsem se přece jen uzdravoval. Rozhodně jsem byl v lepším stavu než Gordonovi.

Na okamžik jsem se zamyslel nad Tomem a Judy. Tom byl doktorem filozofie, a přesto mu nebyla protimysli likvidace mozkových buněk pivem a vínem, a kromě toho uměl na grilu udělat báječný steak. Byl točlověk realista odněkud z Indiány nebo Illinoisu nebo tam odněkud. Svojí prací se nijak nehonosil, apokud se o ní zmínil, tak jen v žertu, jako tehdy, když se k nám blížil hurikán. Tenkrát řekl: „Jestli tozasáhne Plum, můžeš mu začít říkat hurikán Antrax a rovnou můžeš vykročit ke hřbitovu.“ Hahaha.

Judy měla titul jako její manžel, pocházela ze středozápadu, byla bezelstná, veselá a krásná. Byl jsem do

ní platonicky zamilovaný jako každý chlap, který se s ní setkal.

Judy i Tom sem za dva roky, co tu působili, docela zapadli, a zdálo se, že se jim zamlouvá rozptýlení vpodobě plavby na motorovém člunu a práce v Historické společnosti Peconic Bay.

Kromě toho byli okouzleni místními vinicemi a stali se vyznavači vín z Long Islandu. Seznámili se sněkolika místními vinaři a obchodníky s vínem, jako byl Fredric Tobin, který pořádal romantické večírky na

svém hrádku. Těch jsem se jako společník Gordonových také účastnil.

Jako manželský pár působili Gordonovi dojmem šťastných, zamilovaných a starostlivých lidí, na nichž

jsem nikdy nepozoroval náznak jakékoliv neshody. To ale neznamená, že byli dokonalí jako jednotlivcinebo jako pár.

Snažil jsem se v paměti vypátrat nějakou osudovou událost, která někdy může vést k vraždě. Drogy?Velmi nepravděpodobné. Nevěra? Možné, ale rovněž nepravděpodobné. Peníze? Neměli nic, co by stálo za

krádež. Takže jsem skončil zase u jejich práce.

Začal jsem o tom přemýšlet. Napadlo mě i to, že Gordonovi prodávali svinstvo, se kterým pracovali, něconevyšlo a museli být odstraněni. Vzpomněl jsem si, že se mi Tom kdysi svěřil, že jeho největšímstrašákem kromě onemocnění v zaměstnání je představa, že je jednou někdo přímo z lodi unese a už jenikdo neuvidí. Fantazíroval o nějaké íránské ponorce. Zdálo se mi to dost nadnesené, ale musel jsemuznat, že Gordonovi věděli spoustu věcí, o které by mnozí lidé mohli mít zájem. Možná že celé tohleneštěstí začalo jako pokus o únos, který nevyšel. Zauvažoval jsem nad tím. Pokud ty vraždy souvisely sjejich prací, byli Gordonovi nevinnými oběťmi, nebo prodávali živou smrt? A zabil je někdo zvenku, neboněkdo místní?

Snažil jsem se přemýšlet, pokud mi to umožňoval hluk v baru, pivo v krvi a kyselina v žaludku. Dal jsem sidalší pivo a spolkl jsem další Maalox. Doktor mi nikdy neřekl, proč to nemám míchat.

Snažil jsem se uvažovat i o nemyslitelném, o tom, jak příjemný, šťastný Tom a krásná atraktivní Judy

prodávají kontejnery se smrtí, a o letadlech, která ji pak mohou rozprášit nad New Yorkem neboWashingtonem, o miliónech nemocných, umírajících a mrtvých.

Nedokázal jsem uvěřit, že by toho Gordonovi byli schopni. Na druhé straně má ovšem každý svou cenu,za kterou je možné ho koupit. Občas jsem nechápal, jak si mohli dovolit pronajmout ten dům u moře akoupit tak drahý člun. Teď jsem už možná tušil, kde na to vzali, a také, proč potřebovali rychlý člun adům se soukromým přístavištěm. Smysl to sice dávalo, ale můj instinkt mi napovídal, abych nevěřil tomu,

co se zdá jasné na první pohled.

Dal jsem prdelaté servírce nestydaté spropitné a vydal jsem se zpátky na místo činu.

KAPITOLA 4

Bylo už po jedenácté, když jsem projížděl uličkou, která vedla k domu Gordonových. Noc byla prosvětlená

jasným měsícem, který byl v předposlední čtvrti, a od moře přinášel příjemný vítr slanou vůni, kterounesl až ke mně otevřenými okny mechově zeleného Jeepu Grand Cherokee Limited. Tahle nádhera za 40000 dolarů mě skoro přesvědčila, že jsem si na ni vydělal sám.

Zastavil jsem padesát metrů od domu, nastavil automatickou převodovku na polohu „parkování“ a ještě

jsem pár minut v rádiu poslouchal konec zápasu, který jsem sledoval v baru. Pak jsem vypnul motor.

Ozval se naprogramovaný hlas: „Světla svítí.“

„Zmlkni,“ odpověděl jsem. „Zmlkni.“ Pak jsem světla zhasnul.

V životě existuje řada možností, ale jednou z těch, které byste nikdy neměli volit, je vybavení „hlasovýmvýstražným a informačním systémem.“

Otevřel jsem dveře. „Klíč je v zapalování. Ruční brzda není zatažena.“ Byl to ženský hlas a mohl bychpřísahat, že zněl jako hlas mé bývalé. „Díky, drahoušku.“ Vytáhl jsem klíčky, vystoupil a přibouchl dveře.

Hluk vozidel i lidí v uličce už výrazně prořídl a já jsem si všiml, že těla již byla odstraněna. Příjezdpohřebního vozu obvykle skutečně uspokojí většinu čumilů, pro něž je signálem, že první dějství skončilo.A chtěli se přece také vidět ve zprávách v jedenáct.

Od mé předchozí návštěvy tu policie posílila svoji přítomnost: vedle dodávky ze soudního stál mikrobuspolicejního oddělení okresu Suffolk. Ten sloužil jako velící stanoviště, v němž se mohli ukrýt vyšetřovatelé,

vysílačky, faxy, mobilní telefony, videokamery a další technické vymoženosti, které jsou dnes nutné pronikdy nekončící boj se zločinem.

Všiml jsem si vrtulníku a díky měsíčnímu svitu jsem poznal, že patří jedné z televizních společností.Ačkoliv jsem neslyšel hlas reportéra, pravděpodobně právě blábolil něco jako: „V podvečer postihla tutouzavřenou komunitu Long Islandu strašlivá tragédie.“ Pak pár keců o Plum Islandu a tak dále.

Prošel jsem mezi posledními čumily a pečlivě jsem se vyhnul každému, kdo vypadal jako reportér.Překročil jsem žlutou pásku, což okamžitě upoutalo pozornost policisty ze Southoldu. Když mě poznal,zasalutoval mi tak ledabyle, že jsem si nebyl jist, jestli mě tím pohybem taky neposílá někam.

Uniformovaný policista působící zde jako zapisovatel ke mně znovu přistoupil s poznámkovým blokem a já

jsem mu opět nadiktoval své jméno, povolání a tak dále podle jeho přání. Tento postup se dodržuje pocelou dobu vyšetřování od vstupu prvního policisty na místo činu až do chvíle, kdy jej poslední policistaopustí a místo je opět předáno do užívání majiteli. Teď mě měli v záznamu dvakrát, takže jsem byl dověci ještě více zatažen.

Zeptal jsem se uniformovaného policisty: „Máte v záznamu někoho z ministerstva zemědělství?“

Odpověděl, aniž by se podíval do papírů: „Ne.“

„Ale tady musí být zaměstnanec ministerstva zemědělství. Mám pravdu?“

„Budete se muset zeptat šerifa Maxwella.“

„Ptám se vás, proč jste toho člověka nedal do záznamu.“

„Budete se muset zeptat šerifa Maxwella.“

„Zeptám se.“ Odpověď jsem už ale znal. Ne nadarmo se těmhle lidem říká špióni.

Prošel jsem na dvůr a zastavil jsem se na prkenné podlaze patia. V místech, kde původně leželiGordonovi, teď byly dva křídové obrysy, které v měsíčním světle působily přízračným dojmem. Za nimizakrývala průhledná plastová fólie skvrny, které vypovídaly o lidské smrtelnosti.

Jak už jsem řekl, při pohledu na nejsem byl rád, že k tomu došlo venku a nevznášel se tu žádný zápachsmrti. Nesnáším, když se vracím na místo činu a ještě to tam páchne. Proč jen nedokážu na ten zápachpřestat myslet? Proč se mi zdá, že ho cítím? Jako bych ho měl až na jazyku. Proč?

Dva uniformovaní policisté z oddělení v Southoldu seděli v patiu u kulatého stolku a usrkávali z plastovýchšálků. V jednom z nich jsem poznal Johnsona, kterému jsem jeho přátelský přístup cestou domů oplatilhrubostí. Žijeme v drsném světě a já patřím k těm, kvůli nimž se to říká. Johnson po mě vrhl nepříjemný

pohled.

Dole u mola jsem zahlédl siluetu dalšího uniformovaného muže. Byl jsem rád, že někdo dal na moji radu apostavil ke člunu na noc hlídku.

Nikde jsem neviděl nikoho dalšího, a tak jsem vstoupil do domu posuvnými skleněnými dveřmi, kterévedly do rozlehlé místnosti, která zřejmě fungovala jako kombinace obývacího pokoje a jídelny.Samozřejmě že jsem tu nebyl poprvé, a ještě jsem si pamatoval, jak mi Judy vykládala, že většinazařízení domu je po různých předchozích nájemnících, takže je každý pes jiná ves, jak to popisovala.

Pořád se tu pohybovalo pár lidí ze soudního. Zeptal jsem se pohledné dívenky, která snímala otisky: „Kde

je šerif Maxwell?“

Ukázala palcem přes rameno a řekla jen: „V kuchyni. Po cestě se ničeho nedotýkejte.“

Ano, madam.„ Přešel jsem po berberském koberci do kuchyně, kde, jak se zdálo, probíhala porada. Byltam Max jakožto zástupce města Southoldu, Elizabeth Penrosová jako zástupkyně okresu Suffolk, muž vtmavém obleku, který visačku s označením FBI ani nepotřeboval, a další mužský, který byl poněkudpříhodněji oblečen v džínové bundě a kalhotách s krvavě červenou košilí a s turistickými botami na nohou.

Jakási parodie na pokus úředníka z ministerstva zemědělství splynout s prostředím při výjezdu do terénu.

Všichni stáli, takže působili dojmem, jako by se báli, že si sednou na vedení. Viděl jsem lepenkovoukrabici plnou plastikových kelímků, z nichž každý držel jeden v ruce. Připadalo mi zajímavé, že se tatoskupinka neusadila v mikrobusu, ale stáhla se do ústraní kuchyně.

Max se zřejmě kvůli federálům a zástupcům tisku okrášlil ohyzdnou kravatou pomalovanou námořnickýmisymboly. Elizabeth měla na sobě stále hnědé šaty, ale sundala si sako, takže odhalila jednu osmatřicítku a

dvoje trojky.

Na kuchyňské lince stál malý černobílý televizor naladěný na program jedné ze zpravodajských stanic.Zvuk byl ztlumený. Na obrazovce právě běžela nějaká reportáž o návštěvě prezidenta v jakési končině,kde byli všichni strašně chudí.

Max se obrátil ke dvěma cizím mužům: „To je detektiv John Corey, specialista na případy vražd.“ Taktněpomlčel o tom, že moje pravomoc začíná i končí sto padesát kilometrů odsud na západ. Pak Max ukázalna panáka v tmavém obleku a řekl: „Johne, to je George Poster z FBI.“ Podíval se na džínovou loutku ařekl: „A tohle je Ted Nash z ministerstva zemědělství.“

Potřásli jsme si vzájemně rukama. Pak jsem informoval Penrosovou: „Dallas dal v první minutě poslednítřetiny branku.“

Odpověď jsem nedostal.

Max se pohnul směrem ke krabici s kelímky a zeptal se mne: „Kávu?“

„Ne, díky.“

Penrosová, která stála nejblíže televizoru, cosi zaslechla a zesílila zvuk. Všichni jsme se zahleděli na

obrazovku.

Viděli jsme reportérku, která stála před domem Gordonových. Propásli jsme pouze úvod a zachytili jsmeslova: „Oběti dvojnásobné vraždy byly identifikovány jako vědci, kteří pracovali na přísně tajném státnímúkolu zaměřeném na choroby zvířat, který probíhá na ostrově Plum Island několik kilometrů odsud.“

Letecký záběr pak ukázal Plum Island z výšky asi pěti set metrů. Záběr byl pořizován za plného denníhosvětla, muselo tedy jít o záznam. Z výšky vypadal ostrov skoro jako vepřová kotleta a mně jako ironievytanul na mysli prasečí mor. Ale k věci, Plum Island je v nejdelším místě dlouhý asi pět kilometrů a vnejširším úseku široký kolem dvou kilometrů. Reportérka pokračovala: „Toto je záběr Plum Islandu zletošního léta, kdy naše stanice informovala o fámách, že na ostrově probíhá výzkum zaměřený nabiologické zbraně.“

Ohledně oněch fám měla dotyčná dáma pravdu. Vzpomněl jsem si na kreslený vtip z listu The Wall Street Journal, kde studijní poradce říkal rodičům: „Váš syn je neupřímný, prolhaný a agresivní. S oblibou šířífámy. Doporučoval bych studium žurnalistiky.“ Přesné. A fámy, jak známo, vedou k šíření paniky. Měljsem dojem, že tento případ bude třeba co nejrychleji uzavřít.

Reportérka nyní opět stála před domem Gordonových a informovala nás: „Nikdo zatím nepotvrdil, ževražda manželů Gordonových souvisí s jejich prací na Plum Islandu, ale policie pokračuje ve vyšetřování.“

Následoval opět studiový záběr.

Penrosová opět ztlumila zvuk a obrátila se k Fosterovi: „Může být s tímto případem veřejně spojována

FBI?“

„Momentálně ne.“ Pak pan Poster dodal: „Lidé by si mohli myslet, že jde skutečně o vážný problém.“ Pan Nash se ozval: „Ministerstvo zemědělství nemá na tomto případu žádný oficiální zájem, protože mezi

smrtí Gordonovch a jejich prací neexistuje žádná souvislost. Nebudeme vydávat žádné oficiální prohlášení

kromě vyjádření účasti s úmrtím dvou vynikajících zaměstnanců.“

Amen. Poznamenal jsem k panu Nashovi: „Mimochodem, zapomněl jste se zapsat.“

Podíval se na mě mírně překvapeně a silně otráveně a řekl: „Udělám to, díky, že jste mi to připomněl.“

„Kdykoliv budete potřebovat.“

Po chvilce všeobecného tlachání řekl Max Fosterovi a Nashovi: „Detektiv Corey mrtvé znal osobně.“

Muž z FBI okamžitě projevil zájem: „Jak moc jste je znal?“

Pokud hned začnete odpovídat na otázky, vzbuzujete dojem, že jste člověk ochotný ke spolupráci, za

jakého se nepovažuji. Neodpověděl jsem.

Max tedy odpověděl za mne: „Detektiv Corey Gordonovy znal ze společnosti asi tři měsíce. Já Johna znám

asi deset let.“

Poster přikývl. Bylo jasné, že má další dotazy. Zatímco váhal s jejich vyslovením, Penrosová řekla:„Detektiv Corey pracuje na písemné zprávě o svých vztazích s Gordonovými, kterou všem zúčastněnýmstranám předám.“

To pro mě byla novinka.

Pan Nash se opřel o kuchyňskou linku a podíval se na mě. Civěli jsme tak jeden na druhého jako dvakohouti na jednom smetišti a vzájemně jsme mlčky došli k názoru, že se nebudeme mít rádi a že jeden z

nás musí jít. Zdálo se mi, že je vzduch tak nabitý testosteronem, že stéká i po tapetách.

Obrátil jsem se k Maxovi a Penrosové a zeptal jsem se: „Bude se tedy řešit víc než vražda? Je to důvod,

proč se angažují federální složky?“

Nikdo neodpověděl.

Pokračoval jsem: „Nebo se zatím jen předpokládá, že jde o něco víc? Propásl jsem nějakou poradu?“

Nakonec se k chladné odpovědi odhodlal Ted Nash: „Jsme jen opatrní, detektive. Nemáme zatím žádný

konkrétní důkaz, že by tato věc souvisela. řekněme, s otázkami národní bezpečnosti.“

Poznamenal jsem: „Nikdy mě nenapadlo, že se ministerstvo zemědělství zabývá národní bezpečností. To

máte taky tajné krávy?“

Pan Nash mi věnoval úsměv, kterým obvykle posíláme protivníka kamsi, a řekl: „Máme vlky v roušeberánčím.“

„Bod pro vás.“ Kretén.

Pan Poster se do hovoru vložil, než jsme se stihli dostat k nechutnostem, a řekl: „Jsme tu v rámcipreventivních opatření, detektive. Byli bychom velice neopatrní, kdybychom tomu nevěnovali pozornost.Všichni doufáme, že šlo o obyčejnou vraždu bez souvislostí s Plum Islandem.“

Na chvíli jsem se na George Fostera upřeně zadíval. Byl to třicátník, typický agent FBI s ostře řezanýmirysy a pronikavýma očima v obvyklém tmavém obleku s nevýraznou kravatou, solidními botami a rychlepatrnou svatozáří.

Pak jsem se soustředil na Teda Nashe. Ten mi byl věkově blíže. Byl snědý, měl vlnité prošedivělé vlasy,šedomodré oči, statnou postavu a vůbec vypadal jako typ, na kterého letí ženské, což byl asi jeden zdůvodů, proč se mi vůbec nelíbil. Proč by nás krasavců mělo být v jedné místnosti víc?

Možná bych k němu byl přívětivější, kdyby neházel po Elizabeth Penrosové očima. Ta mu pohledyoplácela. Ne že by si vyměňovali vilné náznaky, byly to jen krátké rychlé střety očí s neutrálním výrazem,ale člověk by musel být úplný trouba, aby mu nebylo jasné, co jim táhne hlavou. Planeta je v ohrožení,sněť kouká ze všech koutů, a tihle dva se tu chovají jak v říji, zatímco my ostatní máme na práci takdůležité věci. Nechutné.

Max přerušil mé mravní rozjímání a řekl: „Johne, zatím se nám nepodařilo objevit dvě kulky, kterými bylizastřeleni, ale předpokládáme, že skončily v zátoce, takže zítra časně ráno začneme s potápěním.“ Pak

dodal: „Nábojnice se nenašly.“

Přikývl jsem. Samonabíjecí pistole nábojnice na rozdíl od revolveru vyhazuje. Pokud se střílelo z pistole,pak byl vrah natolik chladnokrevný, že ještě hledal po podlaze dvě nábojnice.

Jinak jsme tedy zatím neměli nic. Dvě prostřelené hlavy, žádné kulky, žádné nábojnice, žádný hluk, kterýby byl slyšet v sousedství.

Znovu jsem se podíval na Nashe. Vypadal teď ustaraně a mě potěšilo, že kromě myšlenek na sbaleníPenrosové se věnuje i záchraně planety. Zdálo se, že tak či onak se problematikou zrádných bakterií vduchu zabývají všichni přítomní a že všem pravděpodobně táhne hlavou, jestli se ráno neprobudí s

vyrážkou.

Ted Nash sáhl do lepenkové krabice a zeptal se Penrosové: „Ještě kávu, Beth?“

Beth!? Coto ksakru.?

Usmála se. „Ne, díky.“

Žaludek se mi už uklidnil, takže jsem si šel do ledničky pro pivo. Police byly prakticky prázdné, takže jsem

se Maxe zeptal: „Maxi, vy jste vyprázdnil lednici?“

„Lidé z laboratoře si vzali všechno, co nebylo ve výrobním obalu.“

„Chcete pivo?“ Nikdo mi neodpověděl, takže jsem si vzal světlé Coors, odtrhl jsem víčko a usrkl.

Cítil jsem na sobě čtyři páry očí, jako by všichni čekali, že se něco stane. Lidé se začínají chovatnesmyslně, pokud mají pocit, že jsou v nakaženém prostředí. Pocítil jsem strašlivou chuť chytit se za krk,praštit sebou o zem a začít sebou škubat v křečích. Nebyl jsem ale mezi svými kumpány na severnímManhattanu, kteří nějaký ten kanadský žertík snesou, a tak jsem zahodil příležitost ke zlehčení napjatésituace. Obrátil jsem se k Maxovi: „Pokračujte, prosím.“

Řekl: „Prohledali jsme celý dům a nenašli jsme nic neobvyklého nebo významného. Jen jsme si všimli, žepolovina zásuvek byla úplně netknutá, některé skříně vypadaly, že je vůbec nikdo neprohledával, a knihyna policích byly vzorně srovnané. Velmi amatérský způsob, jak předstírat vloupání.“

Řekl jsem: „Pořád to ještě mohl být feťák v absťáku, neschopný se soustředit.“ Pak jsem dodal: „Nebobyl pachatel při hledání vyrušen, a nebo hledal konkrétní věc, a našel ji.“

„Možná,“ souhlasil Max.

Všichni se tvářili zamyšleně, což je vynikající maskování bezradnosti.

Mne na celé věci stále zarážela ta střelba na dvoře, bum prásk bez jakékoliv předehry. Od Gordonovýchnepotřeboval zabiják nic, než aby se odebrali na věčnost. Ano buď to našel, to co hledal v domě, nebo toGordonovi přinášeli tak, že si toho všiml. Muselo tedy jít o schránku na led. Znovu jsem se zamyslel nad

jejím zmizením.

Kromě toho vrah znal Gordonovy a oni znali jeho. O tom jsem byl přesvědčen. Ahoj, Tome, ahoj, Judy.Bum, prásk. Padají, padá i hliníková schránka, ne, vždyť uvnitř jsou lahvičky se smrtícími viry. Ahoj,

Tome, ahoj Judy. Polož tu krabici. Bum, prásk. Padají. Kulky provrtají lebky a mizí v zátoce.

Musel mít tlumič. Žádný profesionál venku nevypálí dva výstřely jen tak. Takže šlo s největšípravděpodobností o pistoli, protože na revolver jde tlumič špatně namontovat.

Zeptal jsem se Maxe: „Mají Murphyovi psa?“

„Kdepak.“

„Okay. Našel jste u obětí nějaké peníze, peněženku nebo něco podobného?“

„Ano. Oba měli ledvinkový pás a v něm identifikační kartu z Plum Islandu, řidičský průkaz, kreditní karty atakové ty věci. Tom měl v hotovosti sedmatřicet dolarů, Judy čtrnáct.“ Pak dodal: „Každý měl u sebe

fotografii toho druhého.“

Takovéhle drobnosti někdy způsobí, že se vám případ začne dostávat příliš do soukromí. Pak je třebapřipomenout si pravidlo číslo jedna: nenech se do případu citově zaplést, a to ať jde o dítě nebo opohlednou Judy, která na tebe jednou mrkla, anebo o Toma, který se tě snažil naučit znát vína, která měl

rád a který ti dělal báječné steaky. Detektivovi z mordparty musí být jedno, kdo je obětí, záleží jen na

tom, kdo je vrah.

Max řekl: „Myslím, že máte pocit, že tu schránku na led nikdy nenajdeme. Jste si jist tím, za co ji

považujete?“

Kývl jsem.

Po chvíli promluvil Poster: „Máme podezření, že Gordonovi měli schránku u sebe a že vrah nebo vrahovéchtěli to, co bylo uvnitř. Co tam asi bylo, je vám nejspíš jasné.“ Pak dodal: „Myslím, že Gordonovi

prodávali pokusný materiál a že se obchod nevyvedl.“

Rozhlédl jsem se po účastnících naší kuchyňské porady. Je hezké číst ve tvářích lidí, kteří mají totéž v

popisu práce.

Přesto jsem nabyl dojmu, že slova George Fostera vyjádřila názor všech přítomných.

Pokud byl tento názor správný, znamenalo to dvě věci. Jednak byli Gordonovi skuteční hlupáci, kterýmnedošlo, že někdo, komu jde o viry a bakterie schopné povraždit milióny lidí, se nezastaví před jejichlikvidací. Za druhé pak museli být zcela lhostejní vůči následkům svého obchodu. Já jsem však věděl zcela

bezpečně, že Gordonovi nebyli ani hloupí, ani lhostejní.

Předpokládal jsem rovněž, že ani vrah nebyl žádný hlupák, a napadlo mne, jak mohl vědět, že ve

schránce je to, co hledá. Ahoj Tome, ahoj Judy. Máte ten virus? Bezva. Bum, prásk.

Ano? Ne? Probíral jsem různé alternativy se schránkou i bez ní, s člověkem, kterého museli Gordonoviznát, i bez něj. A jak se ten člověk nebo ti lidé dostali k domu? Lodí? Autem? Zeptal jsem se Maxe: „Conějaké cizí auto?“

Max odpověděl: „Nikdo, koho jsme se ptali, žádné cizí auto neviděl. Obě auta Gordonových jsou v garáži.“Pak dodal: „Zítra je odvezou technici. Člun taky.“

Penrosová poprvé promluvila přímo na mě: „Je možné, že vrah nebo vrahové dorazili lodí. To je má

teorie.“

Řekl jsem: „Také je možné, Elizabeth, že přijeli v jednom z aut manželů Gordonových, které měli půjčené.Jsem přesvědčen, že se vzájemně znali.“

Chvíli na mě hleděla a pak poněkud příkře řekla: „Myslím si, že to byla loď, detektive Coreyi.“

„Možná že vrah přišel pěšky, nebo přijel na kole, či na motorce.“ Pokračoval jsem: „Taky mohl připlavat,nebo být vysazen z letadla. Mohl připlout na surfu, nebo přistát s padákovým kluzákem. A možná že

vraždil Edgar Murphy a jeho žena.“

Upřeně na mě hleděla a já bych se v tu chvíli vsadil, že jsem ji strašlivě namíchl. Tenhle pohled jsem znal.

Býval jsem ženatý.

Max naši debatu přerušil: „Je tu ještě jedna zajímavost, Johne. Podle strážných z Plum Islandu Gordonovinasedli do člunu v poledne a odpluli.“

Nastalo ticho, které rušilo jen vrčení ledničky.

Pak se ozval Poster: „Napadá mě, že Gordonovi mohli své zboží ukrývat v nějaké zátoce na Plum Islandu,kde je vyzvedávali s použitím člunu. Nebo mohli tu schránku prostě jen vynést z laboratoře, uložit ji napalubě a odplout. Každopádně se pak v zátoce setkali se svými zákazníky a schránku s obsahem ničivýchzárodků vyměnili za peníze. S těmi dorazili bez schránky domů, tady narazili na svého vraha, a ten sipeníze po vraždě vzal zpět.“

Všichni jsme mlčky uvažovali o této verzi. Samozřejmě že se naskýtala otázka, proč pokud k výměnědošlo na moři nebyla vražda provedena tamtéž? Pokud specialisté na vraždy hovoří o dokonalé vraždě,mají na mysli vraždu na hlubokém moři, žádné nebo nepatrné hmatatelné důkazy, obvykle žádnýslyšitelný hluk, žádní svědkové a velmi často žádné tělo. A pak, pokud je věc provedena odborně, vypadá

to jako nehoda.

Stále však bylo třeba zdůvodnit, proč by profesionálové nakupující smrtící mikroorganismy upoutávalipozornost vražděním dvou zaměstnanců z Plum Islandu na dvoře jejich domu. Ano, mělo to zřejměvypadat tak, že Gordonovi překvapili zloděje při vloupání. Ať to však předstíral kdokoliv, nepovedlo se muto nastražit nijak přesvědčivě. Celá věc měla nádech amatérismu. Nebo jí provedli cizinci, kteří se nedívají

na americké detektivky. A mohlo to být i jinak.

Dalším problémem bylo vysvětlit, co se dělo během pěti a půl hodiny od chvíle, kdy Gordonovi vypluli zPlum Islandu, do půl šesté, kdy Murphy slyšel jejich loď. Kde byli?

Max řekl: „To je všechno, co momentálně máme, Johne. Zítra budou hotovy zprávy z laboratoře amusíme vyslechnout další lidi. Máte nějaký návrh na koho se zaměřit? Někdo z přátel Gordonových?“

„Nevím, s kým se Gordonovi přátelili, a pokud vím, nepřátele neměli.“ Pak jsem se obrátil k panu Nashovi:

„Mimochodem, rád bych mluvil s lidmi z Plum Islandu.“

Pan Nash odpověděl: „S některými lidmi, kteří tam pracují, budete mít možnost hovořit.“ Pak dodal: „Jevšak v zájmu národní bezpečnosti, abych byl u všech výslechů.“

Vložil jsem do hlasu co možná největší dávku newyorské jízlivosti: „Tohle je vyšetřování vraždy, víme? Mědo těch vašich svinstev nezatahujte.“

V kuchyni zavládlo mrazivé ticho. S lidmi z FBI a z federálního úřadu pro boj s narkotiky spolupracujiběžně. Vycházím s nimi normálně, protože jsou to také policisté. Ale špióni jako je Nash mi jsou příjemníjako tříska v zadnici. Ten chlap navíc neřekl, ani jestli je od CIA , z obranného zpravodajství, vojenskékontrarozvědky nebo z jiné bandy. Jediné, co jsem o něm věděl s jistotou, bylo, že není z ministerstvazemědělství.

Max, který se podle mého názoru cítil jako hostitel naší skupiny, řekl: „Mně nevadí přítomnost Teda Nasheu jakéhokoliv výslechu nebo vyšetřování.“ Podíval se na Penrosovou.

Má partnerka Beth se na mě krátce podívala a řekla tomu chlípníkovi Nashovi: „Ani mně to nebude vadit.“ George Poster upozornil: „U jakéhokoliv vyšetřování, rozhovoru nebo jednání, kde bude přítomen Ted,

bude i FBI.“

Začínali mě pěkně štvát. Byl jsem jen zvědav, jestli mě Max opravdu nepodpoří. Pan Poster pokračoval: „Mým oborem je boj proti vnitrostátnímu terorismu. Ted Nash sleduje mezinárodníšpionáž.“ Podíval se na mě, Maxe a Penrosovou, a řekl: „Vy vyšetřujete vraždu podle zákona státu New

York. Pokud se vzájemné nebudeme jeden drahému plést do práce, půjde všechno hladce. Já si nebudu

hrát na detektiva, pokud si vy nebudete hrát na ochránce svobodného světa. Jasné? Souhlasíte?“

Podíval jsem se na Nashe a na rovinu jsem se ho zeptal: „Pro koho děláte vy?“

„V tuto chvíli nejsem oprávněn to sdělit.“ Pak dodal: „Není to ale ministerstvo zemědělství.“

„Vy jste mě ale oklamal,“ sekl jsem ho sarkasticky. „Vy jste tak ostří hoši.“

Penrosová mi navrhla: „Detektive Coreyi, mohli bychom si venku promluvit?“

Ignoroval jsem ji a neodvracel jsem se od Nashe. Už jsem věděl, jak na něj. „Rádi bychom ještě teď v

noci vyrazili na Plum Island.“

Vypadal překvapeně. „V noci? Nepluje tam žádný trajekt.“

„Já nepotřebuji vládní trajekt. Vezmeme si Maxův policejní člun.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odpověděl Nash.

„Proč?“

„Ostrov je mimo naši kompetenci.“

„Tohle je vyšetřování vraždy,“ připomněl jsem mu. „Copak jsme se právě nedohodli, že šerif Maxwell,detektiv Penrosová a já vyšetřujeme vraždu?“

„Ne na Plum Islandu, kde nemáte co dělat.“

„Ale to víte, že máme.“ Tohle se mi líbilo. Doufal jsem, že si Penrosová všímá, co je to za poseru.

Pak Nash řekl: „Na Plum Islandu teď nikdo není.“

Odpověděl jsem: „Jsou tam lidé z ostrahy a s nimi chci mluvit. Teď.“

„Ráno, a ne na ostrově.“

„Teď a na ostrově, nebo jedu vytáhnout z postele soudce a dostanu z něj povolení k prohlídce.“

Nash na mě chvíli zíral a pak mi řekl: „Je nepravděpodobné, že by místní soudce vydal povolení k

prohlídce zařízení v majetku vlády Spojených států. Musel byste do toho zatáhnout federálního soudce.Předpokládám, že to víte, když jste ten detektiv, a že je vám rovněž známo, že žádný soudce nebudenadšený z povolování prohlídky, pokud jde o otázky národní bezpečnosti.“ Pak dodal: „Tak přestaňte

blufovat a nekalte vodu.“

„Vážně si myslíte, že vyhrožuji?“

Nakonec měl Nashe, který se začínal vybarvovat, dost i Max. „Plum Island je možná federální území, aleje částí katastru města Southold, okresu Suffolk a státu New York. Žádám vás, abyste nám dal svolení kevstupu na ostrov během zítřka, jinak si vyžádám soudní příkaz.“

Teď se pan Nash snažil působit jako dobráček. „Vážně není nutné jezdit na ostrov, šerife.“

Detektiv Penrosová musela být přirozeně na mé straně, a řekla proto svému novému příteli: „Musíme na

tom trvat, Tede.“

Tede? Ksakru, asi jsem o dost přišel za tu hodinu, o kterou jsem se opozdil.

Ted a Beth se dívali jeden na druhého, duše rozervané mezi rivalitou a chtíčem. Nakonec pan Nash zÚřadu pro boj s mikroskopickými svinstvy, nebo jak se ta jeho špeluňka mohla jmenovat, kapituloval:

„Dobrá. projednám to.“

„Zítra dopoledne,“ řekl jsem. „Později ne.“

Pan Poster si nenechal ujít příležitost k rýpnutí: „Předpokládám tedy, Tede, že jsme domluveni na zítřejšíspolečné návštěvě ostrova.“

Pan Nash přikývl. Od nynějška již neházel očima po Beth Penrosové, ale veškerou sílu svého pohledusoustředil na mě. Podíval se na mě a řekl: „Pokud v určitém bodě vyšetřování zjistíme, detektive Coreyi,že došlo k federálnímu zločinu, nebudeme už vaše služby dál potřebovat.“

Chudáčka Teda jsem měl tam, kde jsem ho chtěl mít, a už mě nebavilo hrát si s ním. Podařilo se mi housadit a získat si zpět náklonnost krásky Penrosové. Jsem asi hrozný. Skutečně jsem se teď cítil lépe, cítiljsem se jako mé staré nepříjemné já. Ale tihle lidé občas potřebují trochu setřít. Rivalita není špatná věc.Konkurence je přece americký styl. Jak by to vypadalo, kdyby si hráči Dallasu a New Yorku padali donáruče?

Ostatní čtyři účastníci naší porady se spolu potichu bavili nad bednou s kelímky a snažili se obnovitrovnováhu a společenskou atmosféru, která tu zřejmě vládla, než sem vpadl Corey. Vzal jsem si z ledničky

další pivo a pak jsem se profesionálním tónem obrátil na Nashe: „S jakými bestiemi přicházejí lidé naPlum Islandu do styku? Chci říct, proč by kdokoliv zvenku chtěl získat breberky, které způsobují nemocšílených krav? Řekněte mi, pane Nashi, čeho se mám vlastně bát. Až dnes nebudu moci usnout, aspoňbudu mít nač to svést.“

Pan Nash dost dlouho neodpovídal, pak si odkašlal a promluvil: „Myslím, že byste měli vědět, co všechnoje tu v sázce.“ Podíval se na mě, Maxe a Penrosovou a pak řekl: „Bez ohledu na vaši diskrétnost vámpřipomínám, že jste přísežní policejní důstojníci, takže.“

Přerušil jsem ho uklidňujícím tónem: „Nic z toho, co řeknete, se nedostane z těchto zdí.“ Pokud se mizrovna nebude hodit někomu to vyblábolit.

Nash a Poster se podívali jeden na druhého a Poster přikývl. Nash nám řekl: „Všichni víte, možná jste otom i něco četli, že už se Spojené státy delší dobu neangažují ve výzkumu a vývoji biologických zbraní.

Podepsali jsme úmluvu, která nás k tomu zavazuje.“

„To je důvod, proč mám tuhle zemi tak rád, pane Nashi. Nejsou tu žádné bakteriologické zbraně.“

„Správně. Avšak. Existují určité choroby, které představují přechod mezi regulérním biologickýmvýzkumem a potenciálem biologických zbraní. Jednou z nich je i sněť slezinná. Jak víte,“ podíval se naMaxe, Penrosovou a mne, „už několikrát na veřejnost pronikly fámy, že Plum Island není jen centrum provýzkum chorob zvířat, ale ještě něco jiného.“

Nikdo neodpovídal.

Nash pokračoval: „Ve skutečnosti nejde o žádné výzkumné středisko biologických zbraní. Nic takového veSpojených státech neexistuje. Lhal bych vám však, kdybych tvrdil, že ostrov čas od času nenavštěvujíspecialisté na biologické zbraně, kteří studují výzkumné zprávy z některých pokusů. Jinými slovy jde ohybrid mezi studiem chorob zvířat a lidí, mezi ofenzivním biologickým zbrojním výzkumem a obrannou

taktikou.“

Přijatelný kompromis, pomyslel jsem si.

Pan Nash upil kávy, zamyslel se a pokračoval: „Africký prasečí mor například úzce souvisel s AIDS. Na

Plum Islandu jsme studovali africký prasečí mor, a sdělovací prostředky z toho udělaly. bůhvíco. Stejnětomu bylo s horečkou Rift Valley, virem Hanta a Ebola.“

Kuchyň úplně ztichla, protože všem nám bylo jasné, že jde o nejhorší svinstva ve vesmíru. Myslím, žekdyby šlo o nukleární zbraně, lidé by si buďto zoufali, nebo by tomu nechtěli věřit. V případě biologickéválky nebo biologicky směrovaného terorismu bylo možné si důsledky docela dobře představit. Pokud byse ven dostalo to správné svinstvo, mohli jsme počítat s katastrofou, která by nás nezasáhla všechnynaráz, ale plížila by se od nemocných ke zdravým, kteří by padali a hnili tam, kde by zůstali ležet. Řetěz

tragédií táhnoucí se od domu k domu.

Nash pokračoval zpola zdráhavě, zpola vychloubačně, jako by nám dával najevo, co všechno oproti námví: „Takže. tyto choroby mohou napadat a napadají zvířata, a jejich regulérní výzkum tudíž spadá dokompetence ministerstva zemědělství. Ministerstvo se snaží nalézt proti nim léky, aby ochránilo genofondživočichů a následně i americkou veřejnost. Některé choroby totiž dokáží překonat i mezidruhové bariéry,které za normálních okolností brání jejich přenosu na člověka. Příkladem může být například nedávná

epidemie nemoci šílených krav ve Velké Británii.“

Možná že moje bývalá žena měla ohledně svého názoru na maso pravdu. Snažil jsem se představit si život

o sojových cheeseburgerech a karbanátcích plněných mořskými řasami. Raději bych umřel. Náhle jsempocítil neskutečnou náklonnost ke starostlivému ministerstvu zemědělství.

Rovněž jsem si uvědomoval, že to, co nám pan Nash předkládá, je oficiální verze, řečičky o nemocech,které překonávají mezidruhovou bariéru a tak podobně. Pokud fámy nelhaly, byl Plum Island místem, kde

se záměrně zkoumaly i lidské infekční choroby v rámci programu vývoje biologických zbraní, který jižoficiálně neexistoval. Na druhé straně mohly fámy skutečně jen nahánět hrůzu a na Plum Islandu seopravdu mohl odehrávat jen obranný výzkum.

Napadlo mne, že mezi tím vším je pouze tenká dělicí čára. Mikroorganismy jsou prostě mikroorganismy.Nerozlišují krávy od prasat a zvířata od lidí. Nerozeznávají obranný výzkum od vývoje strategických

zbraní. Neznají rozdíl mezi preventivními vakcínami a bakteriologickými bombami. Ksakru, ty potvory

přece ani nevědí, jestli jsou užitečné nebo nebezpečné. Kdybych ale poslouchal ty Nashovy kecydostatečně dlouho, možná by mě přesvědčil, že se na Plum Islandu pracuje na vývoji mimořádně

kvalitních jogurtových kultur.

Nash hleděl do kelímku s kávou, jako by uvažoval, jestli už i ten není infikovaný nemocí šílených krav. Pak

pokračoval: „Problém je samozřejmě v tom, že. pokud se tyto mikroorganismy dostanou do rukouněkomu. kdo dokáže vzorky kultur namnožit. a pokud se mu to podaří dostat mezi lidi. máme co dělat spotenciálním zdravotním rizikem neuvěřitelného rozsahu.“

Zeptal jsem se: „Máte na mysli konec světa způsobený smrtí rozhozenou v ulicích?“

„Ano, celosvětový zdravotnický problém.“

Nastalo ticho.

„Takže,“ řekl pan Nash vážným tónem, „přestože máme všichni zájem na odhalení vraha nebo vrahůmanželů Gordonových, musíme mít ještě intenzivnější zájem o zjištění, zda Gordonovi skutečně z ostrovaněco vzali a předali to neoprávněným osobám.“

Chvíli nikdo nemluvil a pak se zeptala Beth: „Můžete. může někdo na ostrově vůbec zjistit, jestli se zlaboratoří něco ztratilo?“

Ted Nash se na Beth Penrosovou podíval pohledem profesora, kterému jeho oblíbená studentka položila

vynikající otázku. Tedy ono asi ani tak nešlo o otázku, jako o to, jak z ní dostat dolů kalhotky, viď, Tede?

A pan Důležitý odpověděl své chráněnkyni: „Jak se asi právem domníváte, Beth, nemusí se vůbec podařitzjistit, jestli něco chybí. Problém je v tom, že mikroorganismy mohou být tajně množeny někde vlaboratořích na Plum Islandu nebo někde jinde na ostrově, pak mohou být z ostrova přepraveny, a nikdose o tom nemusí dovědět. Není to totéž jako chemický nebo jaderný materiál, kde je každý gram

evidován. Bakterie a viry se snadno reprodukují.“

Strašná představa. A přece jsou mikroorganismy něčím neuvěřitelně primitivním ve srovnání s nukleárními

zbraněmi nebo výrobou chemických nervových plynů. Zato jsou technicky nenáročné na množení a samy

se aplikují nebo co se vlastně používá v biologických laboratořích? Konec s cheeseburgery. Penrosová,pyšná na svoji poslední otázku, se zeptala pana Všeználka: „Můžeme tedy předpokládat, žemikroorganismy zkoumané na Plum Islandu jsou zvláště nebezpečné? Chci říci, pracuje se tam na změnějejich genetického kódu v tom směru, aby měly zhoubnější účinky, než mají v původním stavu?“ Tatootázka se panu Nashovi očividně nelíbila. „Ne.“ Pak dodal: „Laboratoře na Plum Islandu mají sice kapacity

na genetické inženýrství, ale viry jsou zde geneticky upravovány tak, aby nezpůsobovaly chorobu, alestimulovaly organismus k tvorbě protilátek pro případ, že by bylo tělo napadeno skutečným virem. Jde odruh vakcíny, která není připravena oslabením infekčního média a jeho injekční aplikací do organismu, což

může být nebezpečné, ale genetickou změnou mikroorganismu. Abych ale stručně odpověděl na vašiotázku, jakékoliv genetické operace prováděné na ostrově jsou zaměřeny na oslabení virů a bakterií,nikoliv na posílení jejich smrtících účinků.“

Řekl jsem: „Jistěže. Ale genetické inženýrství dokáže obojí.“

„Možná. Ne však na Plum Islandu.“

Zdálo se mi, že Nash nám geneticky upravuje informace zárodek pravdy, chcete-li, oslabil tak, abychomdostali jen mírnou dávku špatných zpráv. Chytrý chlapec.

Už mě unavovalo to vědecké tlachání a svoji další otázku jsem adresoval Fosterovi: „Děláte něco pro to,aby se tohle svinstvo nedostalo ven? Co letiště, dálnice a tak dál?“

Pan Poster odpověděl: „Všichni už hledají jen, no, vždyť víte. Letiště, přístavy i nádraží už hlídají naši lidé,

policie, celníci, a uvědomili jsme i pobřežní stráž, která začala zastavovat a prohledávat lodě. Dokoncejsme do akce zapojili i protidrogovou agenturu, která dala k dispozici lodě a letadla. Problém je v tom, žepachatelé mají asi tak tříhodinový náskok, protože na rovinu jsme nebyli vyrozuměni včas.“

Poster se podíval na šerifa Maxwella, který stál se zkříženýma rukama a tvářil se jako pitomec.

Pokud jde o Sylvestera Maxwella, je to dobrý policista. Není žádný génius, to ne, ale hloupý není. Občasje tvrdohlavý jako mezek, ale to je v těchhle končinách asi běžná nátura, u šerifa obzvlášť. Jako velicídůstojník malého venkovského oddělení, které má mnohdy co do činění s mnohem větším okresnímpolicejním aparátem a občas i s federální policií, se naučil, kdy si má své hřiště hájit a kdy je lepší se

stáhnout.

Zeměpisná poloha jeho okrsku předurčila Maxe vzhledem k běžné přepravě drog po moři k častýmkontaktům s pobřežní stráží a protidrogovou agenturou. Její zaměstnanci běžně považují místní policistyza lidi zapojené do obchodu s pašovanými drogami a policisté zase považují za namočené pracovníkyprotidrogové agentury. Pobřežní stráž a FBI je podle nich čistá, ale jejich zaměstnanci zase podezírají jakpolicii, tak protidrogovou agenturu. Celníci jsou většinou považováni za čisté, i když se sem tam najdeněkdo, kdo bere úplatky, aby se díval jinak nebo jinam. Krátce řečeno jsou drogy to nejhorší, co americký

státní aparát potkalo od dob prohibice.

To mě přivedlo od úvah o Maxovi k úvahám o drogách a o Gordonových člunu s velkými a výkonnými

motory. Protože mi dosavadní známá fakta nezapadala do verze o prodeji osudového svinstva z rukou

manželů Gordonových, možná budou zapadat do verze o pašování drog. Možná že jsem přece jen naněco kápl. Možná že bych se o tenhle nápad měl podělit s ostatními, hned jak si ho srovnám v hlavě. Amožná že bych si to měl nechat pro sebe.

Pan Poster ještě několikrát popíchl Maxe kvůli jeho otálení s voláním FBI a snažil se mu dát zřejměnajevo, že si to bude pamatovat. Znělo to asi jako: „Oh, Maxi, kdybyste nás jen zavolal dřív. Teď už je

všechno ztraceno, a je to vaše vina.“

Max Fosterovi oponoval: „Deset minut po tom, co jsem se dověděl o vraždě, jsem volal okresní oddělení

vražd. V tom okamžiku to bylo mimo moji kompetenci. Já mám záda krytá.“

Slečna Penrosová na sobě ucítila čtyři páry očí a řekla: „Neměla jsem ani ponětí, že oběti pracovaly na

Plum Islandu.“

Max řekl zdvořile, ale pevně: „Říkal jsem to chlapíkovi, který bral telefon, Beth. Seržantovi. už nevím.Přehrajte si záznam.“

„To udělám,“ odpověděla Penrosová. „Možná máte pravdu, Maxi, ale teď to nemá cenu probírat.“ Obrátilase k Fosterovi: „Pojďme se pokusit řešit případ.“

Poster odpověděl: „Dobrý nápad.“ Rozhlédl se po místnosti a prohlásil: „Je tu možnost, že ať ten materiálsebral kdokoliv, nesnaží se jej dostat ze země. Možná že mají malou, nenápadnou laboratoř někde tady,nějaké zařízení, které nepotřebuje neobvyklé materiály nebo chemikálie, které by je mohly prozradit.Nejhorší verze je ta, že organismy, ať to bylo cokoliv, budou namnoženy a pak rozšířeny různými cestamimezi obyvatelstvo. Některé druhy mikroorganismů se snadno šíří vodou, jiné vzduchem, a další se snadno

přenášejí prostřednictvím lidí a zvířat. Nejsem v tom odborník, ale když jsem v téhle záležitostitelefonoval jistým lidem do Washingtonu, dověděl jsem se, že infekční potenciál toho materiálu jeobrovský.“ Pak dodal: „V jednom televizním dokumentu kdysi říkali, že kávový kelímek plný zárodků snětislezinné, který do vzduchu nechá vypařit jediný terorista, který přitom bude lodí obeplouvat Manhattan,zabije minimálně dvě stě tisíc lidí.“ Místnost znovu ztichla.

Pan Poster, který si očividně liboval v pozornosti, které se mu dostávalo, pokračoval: „Mohlo by to býtještě horší. Je to těžké odhadnout. Sněť slezinná je šířena bakteriemi. Viry mohou být nebezpečnější.“

Zeptal jsem se: „Pochopil jsem správně, že nemluvíme o krádeži jediného typu bakterie nebo viru?“

George Foster odpověděl: „Když půjdete ukrást sněť slezinnou, můžete přitom ukrást i ebolu a kdovícoještě. Mohlo by to představovat mnohonásobnou hrozbu, hrozbu tak různorodou, že ani v menšímměřítku nic obdobného příroda nezažila, a její regulace by byla nemožná.“

Hodiny na krbové římse v obývacím pokoji právě odbíjely dvanáct a Ted Nash se smyslem prodramatičnost a touhou předvést své vzdělání, které jistě získal na některé staré slavné univerzitě, začalcitovat Barda: „Magický čas noci, kdy hřbitovy zívají a samo peklo vydechuje svůj zkažený dech na tentosvět.“

I když jsme tam měli tak veselo, musel jsem se zvednout a říci: „Jdu ven na vzduch.“

KAPITOLA 5

Nešel jsem rovnou ven, ale zašel jsem do západního křídla domu, kde si Tom a Judy z původní ložniceudělali pracovnu.

U počítače, kam jsem si chtěl sednout sám, seděl chlapík, který se mi představil jako detektiv MikeResnick, specialista na počítačovou kriminalitu z okresního policejního oddělení.

Tiskárna tiše hučela a všude kolem ní ležely papíry.

Zeptal jsem se Mika: „Už jste našel vraha?“

„Jo, teď už si jenom hraju.“

Mike byl prostě třída. Zeptal jsem se ho: „Co tedy zatím máme?“

„No. hlavně. moment, co je tohle? Nic. co s tímhle. co?“

„Takže zatím máme.“ Ze všeho nejradši mám, když musím mluvit na někoho, kdo místo aby mě

poslouchal, civí na monitor. „Zatím máme.“

„Oh. hlavně dopisy. osobní dopisy přátelům a příbuzným, nějaké obchodní dopisy. nějaké. co je tohle?

Nic.“

„Něco, kde by byla zmínka o Plum Islandu?“

„Ne.“

„Odborné dokumenty.“

„Ne. Jakmile si budu myslet, že jsem něco našel, všeho nechám a budu mordpartu informovat.“

Mike vypadal poněkud namíchnutě, jako by tu už seděl hezkých pár hodin, a přitom měl být dávno vposteli. Zeptal jsem se ho: „A co finanční záležitosti? Investice, šekové knížky, domácí rozpočet.“

Vzhlédl ke mě od monitoru. „Jo. To bylo to první, co jsem prohlížel. Šeky si vypisovali na počítači. Támhleje vytisknutý přehled veškerých pohybů provedených přes šeky za posledních pětadvacet měsíců. Tehdysi otevřeli účet.“ Ukázal na stoh papírů vedle tiskárny.

Vzal jsem papíry a řekl jsem: „Bude vám vadit, když se na to podívám?“

„Ne, ale nenoste to daleko. Musím to všechno přiložit ke zprávě.“

„Vezmu si to jenom do obýváku. Je tam lepší světlo.“

„Jo.“ Už si zase hrál s počítačem, který mu očividně připadal mnohem zajímavější než já. Odešel jsem.

V obývacím pokoji pořád ta dívenka poprašovala nábytek a snímala otisky. Pohlédla na mě a zeptala se:„Dotýkal jste se něčeho?“

„Ne, madam.“

Přistoupil jsem k policím na knihy tyčícím se po obou stranách krbu. Na levé straně byla fikce, převážněpaperbacková vydání, půvabná směs braku i pokladů. Vpravo byla seřazena literatura faktu. Pozorně jsem

pročítal tituly, které pojednávaly o technické biologii i o běžných zdravotnických oborech. Byla tu i celájedna police plná knih o Long Islandu, jeho rostlinstvu, zvířeně, historii a tak dále.

Na spodní polici byla řada knih o mořeplavbě a navigační mapy. Jak jsem řekl na suchozemce zestředozápadu se Gordonovi přímo zbláznili do mořeplavectví. Na druhé straně ale musím říci, že jsem snimi na moři několikrát byl, a nepřipadali mi jako zvlášť zdatní námořníci. Ani nerybařili, nelovili kraby aniškeble, a dokonce ani neplavali. Prostě si jen libovali v sešlápnutém plynovém pedálu na mořské hladině.To mě znovu přivedlo na myšlenku, že v tom jsou drogy.

Odložil jsem papíry z tiskárny, s pomocí kapesníku na ruce jsem z police vytáhl obrovskou knihu

navigačních map a opřel jsem ji na krbové římse. Prolistoval jsem pár stránek prsty zabalenými dokapesníku. Hledal jsem vysílací frekvence, čísla mobilních telefonů nebo cokoliv, co si může do takové

mapy poznamenávat pašerák drog.

Každá stránka navigačních map zobrazovala přibližně čtverec o straně dlouhé šest kilometrů. Země, kterábyla na mapách vyobrazena, byla bez charakteristických rysů, s výjimkou poznávacích znamení, kterájsou vidět z moře. Moře však bylo popsáno s ohledem na útesy, hloubku, skály, majáky, potopené vraky,boje a všechny ostatní pomocné i nebezpečné body, důležité pro navigaci.

Prohlížel jsem stránku po stránce a nevěděl jsem co vlastně hledám. Díval jsem se po vyznačenýchmístech setkání, po zvýrazněných souřadnicích i po jménech jako je Juan nebo Pedro nebo tak nějak, alemapy byly čisté až na čáru narýsovanou žlutým zvýrazňovačem, která spojovala přístaviště Gordonových s

přístavištěm na Plum Islandu. Byla to trasa, kterou pluli do práce. Proplouvali mezi jižním pobřežím North

Forku a Shelter Islandem, kde se drželi v hluboké bezpečné vodě průlivu. Žádné vodítko jsem tedynenašel.

Všiml jsem si, že na Plum Islandu byla červeně natištěna slova „Zakázaný vstup, majetek vlády Spojenýchstátů, pro veřejnost uzavřeno“.

Už jsem se chystal tu obrovskou knihu zavřít, když jsem si všiml něčeho, co jsem téměř skrýval kapesníkem. U spodního okraje stránky ve vodách jižně od Plum Islandu bylo tužkou napsáno„44106818“. Za číslem byl otazník.

Byla to standardní osmimístná souřadnice? Rádiová frekvence? Nebo jen nějaký nesmysl? Nebo to měloco dělat s drogami? S mikroorganismy? Nebo s čím?

Při vyšetřování vraždy se stává, že se dostanete do bodu, kdy nashromáždíte víc vodítek, než s kolika sivíte rady. Ta vodítka jsou jako ingredience v receptu bez pokynů. Pokud je dáte dohromady správnýmzpůsobem, máte jídlo hotové. Pokud nevíte, co s nimi, budete v kuchyni hodně dlouho a pořád budete jen

zmatení a hladoví.

Zatím jsem tedy knihu přinesl v kapesníku techničce přes otisky. Zeptal jsem se jí: „Mohla byste midůkladně prohlédnout tuhle knihu?“ Pokusil jsem se o okouzlující úsměv.

Přísně se na mě podívala a pak si ode mne rukou v gumové rukavici knihu vzala. „S tím mapovýmpapírem se špatně dělá. ale obálka je dobrá. udělám, co budu moci.“ Pak dodala: „Dusičnan stříbrný neboninhydrin. Budu je muset v laboratoři použít.“

„Díky vám, krásná odbornice.“

Letmo se usmála a zeptala se: „Kam půjdou ty otisky? FBI, CIA nebo ZEP?“

„Co je to ZEP? Myslíte Základnu ekologických průzkumů?“

„Ne. Zadnici Elizabeth Penrosové.“ Zasmála se. „Tak se to u nás na oddělení říká. Vy jste to ještě

neslyšel?“ „Myslím, že ne.“

Napřáhla ke mně ruku. „Jsem Sally Hinesová.“

„John Corey.“ Potřásl jsem rukou v rukavici a poznamenal jsem: „Zbožňuju dotek latexu na holé kůži. Co

vy?“

„Bez komentáře.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „To jste vy, ten člověk z newyorské policie, který na

případu spolupracuje s okresním oddělením vražd?“

„Přesně tak.“

„Zapomeňte na ty kecy o Penrosové.“

„Už se stalo.“ Zeptal jsem se jí: „Co jste zjistila, Sally?“

„Dům byl nedávno uklizený, takže povrchy jsou poměrně čisté. Zatím jsem otisky podrobně nezkoumala,ale řekla bych, že nejčastější jsou otisky dvou osob, pravděpodobně pána a paní domu. Jinak se vyskytujícizí otisky jen zřídka, a pokud vás zajímá můj názor, detektive, tak vrah měl rukavice. Nebyl to žádnýfeťák, který vám nechá krásnou pětici otisků na skleněné vitríně.“

Přikývl jsem a řekl: „Na téhle knize si dejte obzvlášť záležet.“

„Já si nechávám vždycky záležet. A co vy?“ Vytáhla z brašny plastový sáček a vsunula do něj knihu. Pakřekla: „Potřebuji vaše otisky kvůli vylučovací metodě.“

„Zkuste je vzít ze zadnice Elizabeth Penrosové.“ Zasmála se a řekla: „Jen mi položte ruce na tenhleskleněný stolek.“

Udělal jsem, oč mě požádala, a zeptal jsem se: „Vzala jste otisky těm dvěma mužům, kteří přišli s Šerifem

Maxwellem?“

„Bylo mi řečeno, že na to bude čas později.“

„Jo. Podívejte se, Sally, spousta lidí, jako jsou ti chlapi v kuchyni, vás bude v životě přesvědčovat, že je najejich identifikaci času dost. Vy ale odpovídáte jen okresnímu oddělení vražd. Především Penrosové.“

„Rozumím.“ Rozhlédla se kolem a zeptala se: „Hele, jak to vypadá s těmi mikroby?“

„S mikroby to nemá co dělat. Oběti sice pracovaly na Plum Islandu, ale je to jen shoda náhod.“

„Jo, jasně.“

Vzal jsem si stoh papírů z tiskárny a vykročil k posuvným skleněným dveřím.

Sally na mě zavolala: „Nelíbí se mi, jak se pracuje s tímhle místem činu.“

Neodpověděl jsem.

Sešel jsem dolů k zátoce, kde na břehu stála úhledná lavička. Položil jsem na ni papíry a zahleděl se namoře.

Vítr byl dostatečně silný, aby zaměstnal komáry a ovády jen snahou udržet se ve vzduchu, takže mě nicpodobného neobtěžovalo. Po hladině zátoky běžely drobné vlnky, které pohupovaly člunem Gordonových.

Kolem velkého a jasného měsíce pluly bělavé mraky a vzduch voněl spíš zemí než mořem, když se vítrstočil a vál nyní od severu.

Nevím, jak k tomu došlo, ale v tu chvíli jsem začal rozumět elementárním silám země a moře kolem mne.Myslím, že po pravidelných víkendech a prázdninách, které jsem jako kluk na venkově trávil, není nicdivného na tom, že mi něco z onoho ducha přírody utkvělo v mysli.

Jsou chvíle, kdy bych z města nejraději vypadl, a přemýšlím o nějakém místě, jako je tohle. Asi bych semměl přijet na pár měsíců i v zimě a zjistit, jestli se ze mě v domě strýčka Harryho stane poustevník neboalkoholik. Ale vzhledem k tomu, že se tu začínají vesele oddělávat lidi, ze mě nejspíš městská rada udělástálého konzultanta za sto babek denně a já nebudu jíst nic jiného než ústřice.

Nestávalo se mi často, abych si v něčem byl jist tak málo, jako tomu bylo s mým návratem do služby.Chtěl jsem se ještě o něco pokusit, ale přál jsem si, aby to bylo moje vlastní rozhodnutí, a ne rozhodnutíposudkové lékařské komise. A pak pokud mastičkáři prohlásí, že jsem skončil, nenajdu nikdy ty chlápky,co to do mě napálili. A to byla práce, kterou bych rád dokončil. Nemám sice žádné italské předky, ale můj

parťák Dominie Fanelli pochází ze Sicílie a vyprávěl mi dopodrobna o historii krevní msty. Kmotra mědonutil zhlédnout třikrát. Myslím, že jsem to pochopil. Ti dva Hispánci prostě musí skončit bradou vzhůru.Dominie je zatím hledal beze mne. Čekal jsem jeho telefonát každý den.

Pocítil jsem mírnou únavu a posadil jsem se na lavičku. Už jsem nebyl ten superman, jakého jsem ze sebedělal, než mě postřelili.

Opřel jsem se a chvíli se díval do noci. Nalevo od přístaviště na trávníku stál stožár s ráhnem nahoře, zněhož vedla dvě zdvíhací lana. Všimněte si, jak už válím námořnickou hantýrku. Gordonovi měli v garážicelou sbírku vlajek a plamenců, které občas jen pro zábavu vyvěšovali, například signál „připravit knalodění“ nebo „kapitán na břehu“.

Už dřív jsem si všiml, že na vrcholku stožáru vlaje pirátská vlajka, a připadalo mi jako ironie, že poslednívlajka, kterou Gordonovi vyvěsili, byla lebka se zkříženými hnáty.

Všiml jsem si rovněž, že na každém zdvíhacím laně je jeden signální plamenec. Ve tmě jsem sotva mohlrozeznat, co je na něm, ale stejně by mi to nebylo k ničemu, protože se v námořnických signálech

nevyznám.

Na levý konec lavičky se posadila Beth Penrosová. Už na sobě zase měla sako, což mě klamalo, a ruceměla zkřížené na prsou, jako by jí byla zima. Ženským je asi zima pořád. Neřekla nic, jen shodila boty,

otírala si nohy o trávu a kroutila palci u nohou. Všechny ženské asi nosí nepohodlné boty.

Po několika minutách mlčenlivého souznění nebo možná mrazivého mlčení jsem se odhodlal rozseknout tojako první. „Možná máte pravdu. Mohla to být loď.“

„Jste ozbrojen?“ „Ne.“

„Dobře. Mám strašnou chuť vystřelit vám mozek z lebky.“ „Teď, Beth.“

„Pro vás detektiv Penrosová, pane.“ „Jasné.“

„Proč jste byl na Teda Nashe tak hnusný?“

„Kdo to je?“

„Vy víte moc dobře, kdo to je. Co máte za problém?“

„To je chlapská záležitost.“

„Udělal jste ze sebe pitomce, všichni vás teď mají za arogantního idiota a za neschopného břídila. A ztratiljste můj respekt.“ „V tom případě můžu asi na sex zapomenout, co?“ „Sex? Nikdy mě ani nenapadlo dýchat stejný vzduch jako vy.“

„To bolelo, Beth.“

„Neříkejte mi Beth.“

„Ale Ted Nash vám říkal.“

„Víte, Coreyi, já jsem tenhle případ dostala, protože jsem si ho u šéfa vyškemrala. Je to můj prvníopravdový případ vraždy. Všechno, co jsem dělala předtím, byly ptákoviny feťáci, kteří si vyjeli po krku,mamky a taťkové, co řešili domácí problémy s řeznickým náčiním, a podobné prkotiny. A ještě jich nebylo

moc. V tomhle okresu se tolik nevraždí.“

„To mě opravdu mrzí.“

„Jo. Vy to děláte celý život, takže si hrajete na cynického chytráka, kterému nikdo nesahá po kotníky.“

„No, já bych.“

„Jestli jste tu kvůli tomu, abyste mě znemožnil, tak táhněte do hajzlu.“ Vstala. Vstal jsem také. „Počkejte. Jsem tu, abych vám pomáhal.“

„Tak do toho.“

„Okay. Poslouchejte mě. Nejdřív vám dám jednu radu. Nepovídejte toho moc před Posterem a vaším

kámošem Tedem.“

„Vím, co mám dělat, a toho kámoše si strčte někam.“ „Podívejte se, můžu vám říkat Beth?“

„Ne.“

„Podívejte se, detektive Penrosová, vím, že si myslíte, že mě přitahujete, a nejspíš si taky myslíte, že po

vás jedu. a myslíte si, že by to bylo trapné.“ Odvrátila se a dívala se na hladinu zátoky.

Pokračoval jsem: „Opravdu se mi to těžko říká, ale, no, nemusíte mít strach ze mne.“

Otočila se ke mně a prohlížela si můj obličej.

Zakryl jsem si ho pravou rukou a třel si čelo. Pokračoval jsem tak souvisle, jak jsem jen dokázal. „Víte.

jedna z těch střel, které mě zasáhly. panebože, jak to mám říct.? No, trefila mě do choulostivého místa,chápete? Tak a teď to víte. Takže můžeme být přátelé, partneři, bratr a sestra nebo sestra a sestra.“Podíval jsem se na ni a viděl jsem, že už se zase dívá na moře.

Nakonec promluvila: „Myslela jsem, že jste mluvil o zásahu do břicha.“ „Tam taky.“ „Max říkal, že máte vážné poranění plic.“ „Tam taky.“

„A mozek náhodou netrefili?“ „Možná.“

„A teď se mi snažíte namluvit, že vás zneschopnila další kulka.“

„To nejsou věci, o kterých by chlap žertoval.“

„Jestli na to už nemáte, tak proč vám to pořád kouká z očí?“

„To jsou jenom vzpomínky, Beth. Můžu vám říkat Beth? Krásné vzpomínky na časy, kdy jsem se s ním

mohl odrážet.“

Zakryla si obličej dlaněmi. V tu chvíli jsem nedokázal říci, jestli pláče, nebo se směje.

A tak ze mě vypadlo: „Prosím, nikomu o tom neříkejte.“

Konečně se ovládla a odpověděla: „Budu se snažit, aby se to nedostalo do záznamů.“

„Díky.“ Několik sekund jsem mlčel a pak jsem se zeptal: „Bydlíte tady někde?“

„Ne, bydlím v západním Suffolku.“

„To je dost daleko. Pojedete domů, nebo tu zůstáváte?“

„Všichni jsme se ubytovali v hotelu Soundview Inn v Greenportu.“ „Kdo je to ,my všichni?“

„Já, George, Ted, pár lidí z protidrogové agentury a několik lidí, kteří tu byli předtím. z ministerstvazemědělství. Od nás všech se očekává, že budeme pracovat dnem i nocí, bez ohledu na čas, sedm dní vtýdnu. Na sdělovací prostředky a veřejnost to působí. víte, jestli dojde k nějakým problémům s těmi

nemocemi.“

„Máte na mysli hromadnou paniku?“

„Cokoliv.“

„No, mám tu docela pěkný domek a tam jste kdykoliv vítána.“

„Díky.“

„Je to docela zajímavý viktoriánský dům u moře.“

„Na tom nezáleží.“

„Měla byste víc pohodlí. Říkal jsem vám, že jsem neškodný. Ksakru, vždyť mi už i v práci povolili chodit na

dámský záchod!“ „Nechte už toho.“

„Teď vážně, Beth, mám tu nějaké výstupy z počítače finanční operace za poslední dva roky. Můžeme to

dnes v noci probrat.“ „Kdo vám dovolil si to vzít?“ „Vy. Nebo ne?“

Zaváhala, pak kývla a řekla: „Zítra ráno je chci mít zpátky.“ „Okay. Budu na tom dělat celou noc. Pomoztemi.“ Zdálo se, že o tom uvažuje, a pak řekla: „Dejte mi váš telefon a adresu.“

Prohrabával jsem kapsy, abych našel tužku a papír, ale byla rychlejší. Vytáhla malý notes a řekla:

„Diktujte.“

Nadiktoval jsem jí všechno, včetně orientačních bodů. Řekla: „Jestli k vám pojedu, nejdřív zavolám.“

„Dobrá.“

Znovu jsem se posadil na lavičku, ona na opačný konec, a mezi námi ležely papíry. Seděli jsme mlčky a

oba jsme se nejspíš psychicky regenerovali.

Nakonec Beth poznamenala: „Doufám, že jste chytřejší, než vypadáte.“

„Řekněme to takhle to nejchytřejší, co šerif Maxwell za celou svoji kariéru udělal, bylo to, že mě k tomuto

případu přizval.“

„A skromnější.“

„Není důvod být skromný. Jsem jeden z nejlepších. Abych se přiznal, CBS už připravuje seriál s názvem

Akta Corey.“

„Neříkejte?“

„Můžu vám dohodit roli.“

„Díky. Jsem si jistá, že o revanši už máte jasno.“

„Vidět vás v Aktech Corey by byl dostatečný revanš.“ „To rozhodně. Poslouchejte. Můžu vám říkat Johne?“

„Prosím vás o to.“

„Johne, co se tu dělo? Mám na mysli tenhle případ. Vy víte něco, s čím jste se nepochlubil.“ „V jakém jste momentálně stavu?“

„Prosím?“

„Zasnoubená, rozvedená, nebo co?“

„Rozvedená. Co víte o tomhle případu kromě toho, co jste už řekl?“

„Přítele nemáte?“

„Žádného přítele, žádné děti, jedenáct ctitelů, z toho pět ženatých, tři staré čuňáky, dva by připadali v

úvahu a jeden je idiot.“

„Nejsem příliš osobní, že ne?“

„Ano.“

„Kdybych měl za parťáka muže a zeptal se ho na tyhle věci, bylo by to úplně normální.“

„No. jenže my nejsme parťáci.“

„Takže čekáte totéž ode mne. Typické.“

„Podívejte. no, tak jo. Řekněte mi o sobě to samé. Ale rychle.“

„Okay. Rozvedený, bezdětný, hromady ctitelek, ale nic zvláštního.“ Pak jsem dodal: „A žádné pohlavní

choroby.“

„A žádné pohlavní orgány.“

„Přesně tak.“

„Okay, Johne, tak co je s tím případem?“

Opřel jsem se o lavičku a odpověděl: „No, Beth. s tímhle případem se děje hlavně to, že věci na první

pohled jasné vedou k nepravděpodobným závěrům, a všichni se snaží, aby to nepravděpodobné zapadlo

do toho, co je na první pohled jasné. Ale tahle se to dělat nedá, parťáku.“

Přikývla a řekla: „Takže máte dojem, že souvislosti, o kterých uvažujeme, vůbec souvislostmi být nemusí.“

„Začínám si myslet, že tu jde ještě o něco.“

„Proč si to myslíte?“

„No. některé důkazy mi moc nesedí.“

„Možná vám během pár dní sedět budou, až budou hotové výsledky z laboratoře a budou vyslechnuti

všichni svědci. Ještě jsme vůbec nemluvili s nikým z Plum Islandu.“

Vstal jsem a řekl: „Pojďte na molo.“

Nazula si boty a sestupovali jsme dolů k přístavišti. Řekl jsem: „Pár set metrů odtud po pláži dolů se

Albert Einstein potýkal s morálním problémem poskytnutí atomové bomby světu, a nakonec se rozhodl

kladně. Kladní hrdinové nemají žádnou možnost volby, protože ti špatní už za ně rozhodli bez toho, že by

se potýkali s nějakými morálními problémy.“ Pak jsem dodal: „Gordonovy jsem znal.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Chcete tedy říci, že podle vás nebyli Gordonovi schopni, morálně

schopni prodávat smrticí mikroorganismy.“

„Ne, to nebyli. Stejně jako atomoví fyzici i oni respektovali moc džina v láhvi. Nevím přesně, co na PlumIslandu dělali a možná se to nikdy nedovím, ale znal jsem je natolik dobře, abych mohl říci, že by džina v

láhvi neprodávali.“ Neodpovídala.

Pokračoval jsem: „Vzpomínám si, že mi jednou Tom vyprávěl, že Judy měla hrozné výčitky, když pokusnétele, které jí nějak přirostlo k srdci, bylo záměrně pro pokusné účely infikováno a uhynulo. To nebyli lidé,kteří by si vzali na svědomí umírání dětí. Až budete mluvit s lidmi na Plum Islandu, zjistíte to sama.“

„Každá mince mívá rub a líc.“

„Nikdy jsem se u Gordonových nesetkal s ničím, co by nasvědčovalo tomu, že jsou schopni jet v něčem

takovém.“

„Lidé někdy své chování usměrní podle osobní potřeby. Co třeba Američané, kteří prodali Rusům tajemstvíatomové bomby? To byli lidé, kteří tvrdili, že to udělali z přesvědčení, že není správné, aby jedna strana měla převahu.“

Pohlédl jsem na ni a viděl jsem, že se i ona dívá při chůzi na mne. Potěšilo mě, že je Beth Penrosováschopná hlubšího uvažování, a viděl jsem, že se jí ulevilo, když zjistila, že nejsem zase takový idiot, zajakého mne měla.

Řekl jsem: „Když mluvíme o atomových fyzicích, to byla jiná doba a jiné tajemství. Když kvůli ničemujinému, tak proč by Gordonovi prodávali bakterie a viry, které by mohly zabít je a jejich rodiny v Indianě avymazat ze světa i zbytek lidstva?“

Beth Penrosová chvíli uvažovala a pak odpověděla: „Možná že dostali zaplaceno deset miliónů dolarů,prachy už jsou ve Švýcarsku a v horách mají hrad nacpaný šampaňským a konzervovanými potravinami.Třeba tam pozvali přátele a příbuzné. Já nevím, Johne. Proč lidé dělají šílenosti? Protože si je zdůvodní asami sebe k nim přemluví. Mohou po něčem nebo po někom toužit. Po deseti miliónech dolarů. Po dvaceti

miliónech. Po dvou stech babek. Každý má svou cenu.“

Kráčeli jsme po molu, kde na zahradní židli seděl uniformovaný policista ze Southoldu. Detektiv Penrosovámu řekla: „Dejte si pauzu.“

Vstal a vykročil k domu.

Vlnky šplíchaly po bocích lodi a loď se otírala o gumové nárazníky na pilotech. Příliv skončil a já jsem sivšiml, že je teď loď upoutána ke kladkám, aby se lano mohlo uvolnit. Loď už oproti molu klesla asi opůldruhého metru. Už byl viditelný nápis na trupu „Formula 303“, který podle Toma znamenal, že je loďdlouhá třicet stop a tři palce.

Řekl jsem Beth: „U Gordonových v knihovně jsem našel knihu navigačních map na jedné stránce bylotužkou vepsáno osmimístné číslo. Požádal jsem Sally Hinesovou, aby si na ní dala s otisky záležet ainformovala vás. Tu knihu byste si měla vzít a schovat ji někde na bezpečném místě. Měli bychom se nani podívat společně. Může v ní být více vodítek.“

Několik sekund na mě jen zírala, než řekla: „Okay, a co si myslíte, že to znamená?“

„No. když tu vámi zvažovanou morální zvrhlost o polovinu snížíte, dostanete se od prodeje nemocí kprodeji drog.“

„Drog?“

„Jo. Pro někoho věc morálních úvah, pro každého věc velkých prachů. Jak vám to zní? Drogy.“ Zadívala se na výkonný člun a přikývla. „Možná jsme s tou souvislostí s Plum Islandem jen zpanikařili.“

„Možná.“

„Měli bychom si o tom promluvit s Maxem a s ostatními.“

„To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Protože zatím jenom spekulujeme. Nechte je při té teorii o nemocech. Pokud je správná, je lepší, když se

na ní bude dělat dál.“

„Okay, to ale není důvod, proč se nesvěřit Maxovi a ostatním.“

„Věřte mi.“

„Ne. Přesvědčte mě.“

„Sám nejsem přesvědčený. Máme tu dvě možnosti drogy za peníze a breberky za peníze. Schválně, jestli

Max, Poster a Nash došli k nějakým závěrům a jestli se nám s nimi pochlubí.“

„Okay. dám tedy na vás.“

Ukázal jsem směrem k lodi. „Co si myslíte, že to stálo?“ Pokrčila rameny. „Nejsem si jistá. Formula jedobrá značka. Pokud vím, dá se cena odhadnout jako devět tisíc dolarů za metr. V tomhle případě bynová loď stála necelých sto tisíc.“

„A nájem toho domu? Kolem dvou tisíc?“ „Asi tak nějak, plus služby.“ Pak dodala: „To všechno zjistíme.“

„A co to dojíždění vlastní lodí? Je to skoro dvě hodiny cesty jedním směrem, a to znamená malé jmění jen

za palivo. Mám pravdu?“ „Máte.“

„Odtud je to autem asi půl hodiny k přístavišti vládního trajektu v Orient Pointu. Jak dlouho trvá cestatrajektem? Asi dvacet minut. Takže od jedněch dveří ke druhým by to měli asi tak hodinu, oproti téměřdvěma hodinám vlastním rychlým člunem. Přesto Gordonovi na Plum Island cestovali vlastní lodí, a určitěbyly dny, kdy ji tam museli kvůli špatnému počasí nechat. Pak byli nuceni se přepravit trajektem doOrient Pointu a odtamtud se museli s někým svézt. Nikdy mi to nedávalo smysl, ale přiznám se, že jsem o

tom nikdy neuvažoval. Měl jsem. Teď už to možná smysl dává.“

Skočil jsem do lodi a přistál tvrdě na palubě. Natáhl jsem ruce, Beth skočila a popadla mě za ně. Skončilijsme na palubě, já na zádech, ona na mně. Zůstali jsme tak o zlomek sekundy déle, než bylo nezbytněnutné. Pak jsme se zase postavili na nohy. Stydlivě jsme se jeden na druhého usmáli jako cizinciopačného pohlaví, kteří do sebe vrazili na rohu. Zeptala se mě: „Jste v pořádku?“

„Jo.“ Abych pravdu řekl, měl jsem z poraněné plíce vyražený dech a zdálo se mi, že to musí vidět.

Když jsem znovu popadl dech, šel jsem dozadu, tedy na záď, jak říkají námořníci, kde měla Formula 303lavičku. Ukázal jsem na poklop vedle ní a řekl jsem: „Tady obvykle měli tu schránku. Byla dost velká, asimetr dlouhá, tři čtvrté metru široká a stejně vysoká. Mohla mít obsah nějakých deset kubíků a byla zpotahovaného hliníku. Občas jsem tu sedával s nohama na té bedně a popíjel pivo.“

„A dál?“

„A po práci mohli s tímhle člunem Gordonovi v určený den a hodinu vyplout na moře. Tam se mohli setkat

s lodí nebo hydroplánem, nejspíš z Jižní Ameriky. Nalodili metrák nebo bůhvíkolik kolumbijskéhoživotabudiče a hurá zpátky na pevninu. Pokud je někdy zpozorovala pobřežní stráž nebo lidé zprotidrogové agentury, museli je považovat za neviňoučký manželský párek na výletě. Když je někdozastavil, ukázali mu identifikační karty z Plum Islandu a sehráli divadýlko. Mohli po moři nejspíš čemukoliv

ujet. Ke stíhání by bylo zapotřebí letadla. Ale kolik lodí je zastaveno a prohledáno? Plaví se tu tisícezábavních jachet a rybářských bárek. Pokud nemá pobřežní stráž, celníci nebo někdo jiný konkrétníhlášku, nebo pokud se někdo nechová vyloženě podezřele, nikdo na palubu nevstoupí, natož aby jiprohledával. Mám pravdu?“

„Asi ano. Celníci k tomu mají plné oprávnění a občas to dělají.“ Pak dodala: „Podívám se, jestli v hlášeníchcelní stráže, pobřežní stráže nebo protidrogové agentury není zmínka o Spirochetě.“

„Dobrá.“ Na okamžik jsem se zamyslel a pak jsem řekl: „No, a když Gordonovi nalodili náklad, setkali sejinde s jinou lodí, nebo měli rande na břehu, předali zboží místním distributorům a výměnou převzali balík

prachů. Distributoři si pospíšili na Manhattan a další bezcelní dovoz je hotov. Děje se to každý den.Otázkou je, jestli v tom Gordonovi doopravdy jeli, a pokud ano, tak jestli to byl důvod, proč zemřeli. Jádoufám, že ano. Druhá varianta mě děsí, a to je u mě co říct.“

Přemítavě se rozhlížela po lodi. Pak řekla: „Mohlo by to sedět. Ale přání bývá otcem myšlenky.“

Neodpověděl jsem.

Pokračovala: „Pokud dokážeme zjistit, že v tom byly drogy, budeme klidnější. Do té doby musíme počítats tím že šlo o mikroorganismy, protože jestli je to pravda, a my se tomu nebudeme věnovat, jsme už teď

všichni mrtví.“

KAPITOLA 6

Bylo už po druhé hodině ráno a mně se začínaly klížit oči nad finančními záznamy hospodaření manželůGordonových. V kuchyni bublala voda na kávu, seděl jsem u kulatého stolu u okna na zátoku, které vedlovýchodním směrem, abych zachytil první paprsky vycházejícího slunce.

Pamatuji si, jak jsem u tohoto stolu sedával se svým bratrancem Harrym a sestřenicí Barbarou. Listovalijsme v komiksech a nemohli se dočkat, až si půjdeme hrát ven. Léto bývalo kouzelné. Tenkrát člověkneměl žádné starosti.

Teď, o pár desetiletí později, jsem jich měl plnou hlavu.

Obrátil jsem znovu pozornost k výpisu šeků. Plat byl Gordonovým poukazován přímo na bankovní účet ajejich celkový příjem poté, co je obral berňák a stát New York, činil něco kolem devíti tisíc. Nebylo tonejhorší, ale nic moc na dva doktory, kteří dělají duševně vyčerpávající práci se smrtelně nebezpečnýmmateriálem. Tom by se uživil líp jako hráč druhé ligy baseballu a Judy si mohla stejně vydělat jakoservírka v nějakém zapadlém baru. Je to divná země.

Ať tak či onak, netrvalo mi dlouho, abych zjistil, že si Gordonovi žili nad poměry. Život na východnímpobřeží není levná záležitost, což museli nepochybně rychle zjistit. Museli splácet dvě auta, loď, nájemdomu, pojištění, služby, pět kreditních karet, účty za pohonné hmoty, které z převážné části spolykal člun,

a běžné životní náklady. A byla tu i akontace deset tisíc dolarů za loď. Ta byla placena v dubnu.

Kromě toho přispívali Gordonovi na tolik dobročinných akcí, až jsem se zastyděl. Byli členy Historickéspolečnosti Peconic Bay, knižního a hudebního klubu, a ještě posílali šeky synovcům a neteřím. Nezdálose, že by měli potíže, ale balancovali na ostří nože. Pokud se jim podařilo sehnat si pěkný vedlejší příjem z

kšeftu s drogami, jistě byli natolik chytří, aby si hotovost ulili jako každý čistokrevný Američan, který conemusí, v daňovém přiznání neuvede. Otázkou pak zůstává, kde ty prachy jsou?

Nejsem sice daňový poradce, ale finančních analýz jsem dělal dost, abych poznal věci, na které je třebase zaměřit. V záznamech finančního hospodaření manželů Gordonových byla taková věc jen jediná šek na

pětadvacet tisíc dolarů vystavený na jméno Margaret Wileyové. Šek byl vystaven za poplatek desetidolarů a peníze na jeho krytí byly elektronicky převedeny z vkladového účtu Gordonových. Jednalo sevlastně o téměř všechny jejich úspory. Šek měl datum sedmého března tohoto roku a důvod platbyuveden nebyl. Kdo je to Margaret Wileyová? A proč jí Gordonovi vystavovali šek na pětadvacet papírů? To

bychom měli brzy zjistit.

Usrkl jsem kávy a začal jsem ťukat tužkou do stolu v rytmu tikání hodin na protější stěně, zatímco jsem otom všem přemýšlel.

Otevřel jsem skříňku vedle telefonu umístěného na stěně a našel jsem mezi kuchařkami telefonní seznam.

Pod písmenem „W“ jsem našel Margaret Wileyovou, která měla bydlet na Lighthouse Road v jedné změstských částí Southoldu. Věděl jsem, že je to ulice, která vede k majáku, tedy abych byl přesný kmajáku Horton Point Ligthouse.

Měl jsem sto chutí Margeret zavolat, ale možná by nebyla ráda, že jí někdo telefonuje ve dvě v noci.Trpělivost však není mojí silnou stránkou. Také jsem měl pocit, že lidé z FBI a CIA dnes v noci nespí a žemě mohou v případu předběhnout. Kromě toho nešlo o obyčejnou vraždu. Přestože jsem váhal sprobuzením Margaret Wileyové, obava z chorob, které už se mohou šířit po Státech, byla silnější.

Vytočil jsem číslo. Telefon na druhé straně zvonil a pak se ozval záznamník. Zavěsil jsem a zavolal znovu.Nakonec se mi zřejmě paní domu podařilo probudit a uslyšel jsem: „Haló?“

„Prosil bych Margaret Wileyovou.“

„U telefonu. Kdo volá?“ zeptal se chraptivý starší hlas.

„Tady je detektiv Corey, madam. Policie.“ Na pár sekund jsem ji nechal, ať se děsí nejhoršího. To je

obvykle vždycky probere.

„Policie? Co se stalo!“

„Paní Wileyová, slyšela jste o vraždách v Nassau Pointu?“

„Oh. ano. Jak strašné.“

„Znala jste Gordonovy?“

Odkašlala si a odpověděla: „Ne. no, jednou jsem se s nimi setkala. Prodala jsem jim kus pozemku.“ „V březnu?“

„Ano.“

„Za pětadvacet tisíc dolarů?“ „Ano. ale co to má společného s.“

„Kde je ten pozemek, madam?“

„Oh. je to krásný kus útesů na jižním pobřeží.“

„Rozumím. Chtěli tam stavět dům?“

„Ne. Tam se nedá stavět. Právo k rozhodování o územním rozvoji pozemku jsem prodala městu.“

„A ten rozvoj?“

„Rozvoj. tam jde hlavně o udržení. Prodáváte práva, ale pozemek vám pořád patří. Nesmí se na němprovozovat nic kromě zemědělství.“

„Chápu. Takže Gordonovi si na tom útesu dům postavit nemohli?“

„Ne, proboha. Pokud by se tam mohlo stavět, stál by ten pozemek za víc než sto tisíc dolarů. Město mizaplatilo za to, že se tam stavět nebude.“

„Ale pozemek bylo možné prodat?“

„Ano, a to jsem udělala. Za pětadvacet tisíc dolarů.“ Pak dodala: „Gordonovi věděli, že se tam nesmístavět.“ „A nekoupili práva od města zpět?“

„Ne. Já jsem je prodala s neomezenou platností. To je smysl územního plánu.“

„Okay.“ Už jsem začínal chápat, co vlastně Gordonovi udělali koupili krásný kus pobřežní vyhlídky za cenuhluboko pod tržním průměrem, protože se tam nesmělo stavět. Obdělávat půdu tam ale mohli a já jsem si

uvědomoval, že Tomovo nadšení pro místní vinařství jej nejspíš vedlo k plánům na nějaké Gordonovyvinice. Takže mezi tímto nákupem a dvojnásobnou vraždou zjevně žádná souvislost nebyla. „Omlouvámse, že jsem vás vzbudil, paní Wileyová. Děkuji vám za vaši pomoc.“

„Není zač. Doufám, že zjistíte, kdo to udělal.“

„Tím jsem si jist.“ Zavěsil jsem, obrátil jsem se od telefonu, ale pak jsem se k němu zase vrátil a vytočiljejí číslo znovu.

„Promiňte, ještě jednu otázku. Je ten pozemek vhodný pro pěstování vinné révy?“

„Proboha, to ne. Je obrácený přímo na jih, moc otevřený a příliš malý. Je to sotva půl hektaru a končípouze patnáct metrů od moře. Je tam krásně, ale kromě kleče tam nic neporoste.“

„Rozumím. zmínili se vám, nač to chtějí?“

„Ano. říkali, že by chtěli vlastní vyhlídku na moře. Místo, kde by sedávali a dívali se na něj. Byl to půvabný

pár. Je to tak hrozné.“

„Ano, madam. Děkuji vám.“ Zavěsil jsem.

Tak. Chtěli místo, kde by sedávali a dívali se na moře. Za pětadvacet tisíc babek si mohli pěttisíckrátzaplatit parkovné u plážového parku na Orient Beach a dívat se na moře každý den příštích osm let, aještě by jim zbylo na pivo a párek. Moc se mi to nezdálo.

Trochu jsem zauvažoval. No, možná že by se to dalo pochopit. Byl to romantický pár. Ale pětadvacetpapírů? To bylo téměř všechno, co měli. A pokud by byli přeloženi, jak by prodávali pozemek, na kterémse nedalo dělat nic jiného, než se vrtat v zemi? Kde by hledali dalšího blázna ochotného dát pětadvacettisíc dolarů za pozemek zatížený věcným břemenem?

Takže to možná mělo co dělat s pašováním drog po moři. To by už smysl dávalo. Budu se tam musetpodívat. Napadlo mě, jestli už někdo mezi jejich doklady našel kupní smlouvu k pozemku. Přemýšlel jsemi o tom, zda neměli pronajatou bezpečnostní schránku a co by v ní mohlo být. Když máte ve dvě ránospoustu dotazů, hlava se vám motá z kofeinu a nikdo s vámi nechce mluvit, je to bída.

Nalil jsem si další šálek kávy. Okna nad dřezem byla otevřená. Slyšel jsem zvuky zářijové noci. Odněkudse ozývali poslední cvrčci a stromové žáby, nablízku houkala sova a v mlze, která se valila od zátoky Great

Peconic Bay, čiřikal nějaký pták.

Podzim je v těchto končinách teplý díky obrovským vodním masám, které si nashromážděné letní teplouchovávají až do listopadu. To je pro vinnou révu katastrofa. Zato jachtařit se dá až do Dne díkůvzdání1.V srpnu, září nebo říjnu se tu jen občas přehnal hurikán a v zimě tu řádíval severovýchodní vítr. Celkovětu je ale podnebí mírné, zátoky a zálivy četné a mlhy časté. Ideální místo pro pašeráky alkoholu, piráty av poslední době i drogové dealery.

Telefon na zdi zazvonil a mě v první chvíli napadlo, že je to Margaret. Pak jsem si vzpomněl, že mi mávolat Max ohledně cesty na Plum Island. Zdvihl jsem sluchátko a ohlásil se: „Pizza Hut.“

Po sekundě zaváhání se ozvala Beth Penrosová: „Nazdar.“

„Zdravím.“

„Nevzbudila jsem vás?“

„To je v pořádku, stejně jsem musel vstávat. Zvonil tu totiž telefon.“

„Výborný vtip. Max mě požádal, abych vám zavolala. Máme sraz u trajektu v osm ráno.“ „Nic dřív

nejede?“ „Ano, ale.“

„A proč necháváme zametače stop, aby se tam dostali dřív než my?“

Neodpověděla, ale řekla: „Bude nás doprovázet ředitel ostrahy ostrova pan Paul Stevens.“

„A ten jede dřívějším trajektem?“

„Já nevím. Podívejte se, Johne, pokud chtějí něco skrývat, nemůžeme s tím nic moc dělat. V minulostiměli určité problémy, a naučili se je skutečně dobře maskovat. Jedeme se tam prostě podívat na to, conám oni chtějí ukázat, vyslechnout si to, co nám chtějí říci, a mluvit s lidmi, s nimž oni chtějí, abychommluvili. Nedělejte si velké naděje.“ „Kdo všechno jede?“

„Já, vy, Max, George Poster a Ted Nash.“ Pak se zeptala: „Víte, kde je přístaviště trajektu?“ „Najdu to. Coděláte teď?“ „Mluvím s vámi.“

„Tak teď vážně. Zrovna si prohlížím vzorky tapet a potřeboval bych slyšet váš názor.“

„Je na to dost pozdě.“

Znělo to téměř jako souhlas, což mě dost překvapilo. Kul jsem železo, dokud bylo žhavé. „Můžete tu

přespat a na trajekt pojedem společně.“

„To by vypadalo trochu divně.“

„To bychom snad přežili.“

„Promyslím si to. Zjistil jste něco z těch počítačových výstupů?“

„Přijeďte a já vám ukážu, jak jsem se činil.“ „Nechte toho.“ „Tak pro vás sjedu.“

„Je moc pozdě. Jsem unavená. A jsem v, jsem oblečená na spaní.“

„To je dobře. Mužem si zahrát na fanty.“

Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechuje, a pak říká: „Myslela jsem si, že v jejich finančních záznamech by

mohla být stopa. Možná jste se nedíval dost pečlivě. Nebo nevíte, co děláte.“

„Pravděpodobně.“

„Měla jsem za to, že jsme se dohodli na výměně informací.“

„Ano, na vzájemné výměně. Ne na jejich vytrubování do světa.“

„Co.? Oh. rozumím.“

Oba jsme věděli, že pokud musíte pracovat s federály, máte telefon napíchnutý do pěti minut od chvíle,kdy jste se vzájemně představili. Oni se s nějakým soudním příkazem k odposlechu neobtěžují. Zamrzelomě, že jsem volal Margaret Wileyové.

Zeptal jsem se Beth: „Kde je Ted?“

„Jak to mám vědět?“

„Zamkněte se. Sedí na něj popis jednoho vraha a násilníka, po kterém jdu.“

„Nechte už toho, Johne.“ Zavěsila.

Zívl jsem. Přestože mě zklamalo, když detektiv Penrosová odmítla přijet, cítil jsem i jakousi úlevu. Ve

špitále mě snad opravdu ládovali bromem. Možná budu potřebovat jíst víc červeného masa.

Vypnul jsem kávovar, zhasl světla a vyšel z kuchyně. Prošel jsem temným domem přes halu obloženou

mořeným dubem až po točitém a vrzajícím schodišti do pokoje s vysokým stropem, kde jsem spával jako

malý chlapec.

Když jsem se svlékal, promítal jsem si v duchu celý den a přemýšlel jsem, jestli opravdu chci jet trajektem

v osm ráno. Pro hovořil fakt, že jsem měl rád Maxe, který mě požádal o laskavost. Taky jsem měl rádGordonovy, kterým jsem chtěl oplatit přátelství, víno a steaky, které mi pomohly, když mi bylo mizerně. Ataky jsem neměl rád Teda Nashe, kterého jsem s dětinskou neústupností toužil setřít. A měl jsem rádBeth Penrosovou a pociťoval jsem stále rostoucí chuť. no, na ledacos. A sám jsem se tu nudil. Ne, v tomto nebylo. Snažil jsem se dokázat, že pořád nepatřím do starého železa.. A pak tu byl ten detail s černou,červenou nebo co já vím jakou smrtí ve zkumavkách, která pokud se s ní něco neudělá by nás mohlapřipravit o potěšení kochat se krásami podzimu i napřesrok. To všechno byly důvody, proč bych měltrajektem v osm ráno jet, a neležet v posteli s dekou přes hlavu, jako když jsem býval kluk a čekalo měněco, co jsem nechtěl ani vidět.

Stál jsem nahý u velkého okna a díval se na mlhu vystupující ze zátoky jako bílý duch v měsíčním světle.Plížila se přes ztemnělý trávník k domu. V dětství mě to k smrti děsilo. A děsí mě to pořád. Cítil jsem, jak mi naskakuje husí kůže.

Pravá ruka mi mimoděk sjela k hrudi, kde nahmatala vstřel první kulky, pak se přesunula na břicho, kudyvletěla druhá nebo možná třetí kulka, která mi roztrhala kdysi pevné svaly, proletěla střevy a pánví avyšla zadnicí. Další výstřel mě zasáhl do levého lýtka bez vážnější újmy. Chirurg mi řekl, že jsem mělštěstí. A měl pravdu. Hodil jsem si tenkrát mincí s parťákem Domem Fanellim o to, kdo koupí naproti vlahůdkářství kávu a koblihy, a on prohrál. Stálo ho to čtyři babky. Můj šťastný den.

Někde na moří se ozvala siréna. Pomyslel jsem si jen, který blázen je v tomhle počasí a v tuhle dobu

venku.

Odvrátil jsem se od okna a zkontroloval jsem, jestli mám nařízený budík. Pak jsem se ujistil, žepětačtyřicítka, kterou jsem měl na nočním stolku, je natažená.

Zavrtal jsem se do postele a jako Beth Penrosová, Sylvester Maxwell, Ted Nash, George Poster a mnozí

další tu noc, jsem civěl do stropu a přemýšlel o vraždě, smrti, Plum Islandu a morové epidemii. V duchujsem viděl pirátskou vlajku, která se třepotá proti nočnímu nebi, a na ní bíle svítící, šklebící se lebku.

Napadlo mě, že dnes v noci v klidu odpočívají jen Tom a Judy.

KAPITOLA 7

Vstal jsem v šest ráno, osprchoval se a oblékl si šortky a tričko. Vhodný úbor pro rychlý převlek dobezpečnostní výstroje, nebo jak se tomu říká.

Při pohledu na zbraň jsem si odbyl pravidelný hamletovský problém vzít, či nevzít, to je, oč tu běží.Nakonec jsem si ji vzal. Nikdy nevíte, co den přinese. Možná že právě ten dnešní bude jako stvořený pro

sejmutí Teda Nashe.

V 6.45 jsem už ujížděl po hlavní silnici mezi vinicemi.

Cestou mě při pohledu na okolní krajinu napadlo, že nebude nic snadného získávat obživu z místní půdynebo moře, jak to činí mnozí zdejší obyvatelé. Vinice však byly překvapivě úspěšné. Po své levici jsemprávě měl nejúspěšnější vinice a vinné sklepy Tobin Vineyards Fredrica Tobina, se kterým jsem se jednoukrátce setkal a který se přátelil s Gordonovými. V duchu jsem si dělal uzel na kapesníku, abych tomupánovi nezapomněl zavolat a pokusil se zjistit, jestli nemůže právě on vnést do případu trochu světla.

Slunce už vystupovalo nad špičky stromů, ale ještě mi nesvítilo do očí. Pohledem na teploměr palubnídesky jsem došel k závěru, že šestnáct stupňů není nic pro mě. Slunce už ale začínalo rozhánět přízemnímlhu a jeho světlo se dralo i do mého zoufale předraženého terénního auta.

Silnice se vinula v mírných zatáčkách a vinice působily mnohem malebněji než bramborová pole, kterájsem si pamatoval z doby před třiceti lety. Občas se mezi nimi prokmitl pás kukuřičného pole neboovocného sadu, takže krajina nebyla nijak monotónní. Nějací velcí ptáci se vznášeli vzduchem nadnášeniranními teplými vzdušnými proudy a drobní opeřenci prozpěvovali na polích a v korunách stromů.Všechno na světě bylo zkrátka tak, jak má být, až na to, že Tom a Judy leželi v městské márnici avzduchem se kromě ptáků s největší pravděpodobností vznášel i přízrak chorob, šířených větrem, vodou ikrví lidí a zvířat. A přece všechno včetně mne vypadalo tak normálně.

Naladil jsem rádio na zpravodajskou stanici z New Yorku a chvíli jsem poslouchal běžné bláboly v obavě,kdy uslyším něco o hrůzné epidemii nebo něčem podobném. Na to však bylo příliš brzy. Přeladil jsem najedinou místní rozhlasovou stanici a právě jsme stihl zprávy v sedm. Zpravodaj zrovna hlásil: „Hovořilijsme dnes ráno telefonicky s šerifem Maxwellem, a ten nám řekl toto.“

Z reproduktorů se ozval chraptivý Maxův hlas: „Pokud jde o úmrtí obyvatel Nassau Pointu Toma a JudyGordonových, vyšetřujeme případ jako dvojnásobnou vraždu, vloupání a loupež. Případ nijak nesouvisí se zaměstnáním obětí na Plum Islandu a byli bychom rádi, kdyby tyto spekulace přestaly být ventilovány.Žádáme všechny občany o zvýšenou bdělost vůči cizím osobám a prosíme je, aby každou podezřelouokolnost hlásili městské policii. Není třeba panikařit, ale mezi námi se pohybuje osoba se zbraní, kteráspáchala vraždu, vloupání a loupež. Je proto třeba zachovat příslušnou opatrnost. Spolupracujeme napřípadu s okresním policejním oddělením a domníváme se, že jsme na stopě. To je vše, co v tuto chvílimohu k případu říci. Zavolám vám ještě během dneška, Done.“

„Díky, šerife,“ ozval se Don.

Tohle se mi tady líbí, ta domáckost a bezprostřednost. Vypnul jsem rádio. Šerif Maxwell zapomněl jen najednu maličkost na to, že je na cestě na Plum Island, který s případem nijak nesouvisí. A taky sezapomněl zmínit o FBI a CIA . Obdivuji lidi, kteří vědí, kdy a jak veřejnost obalamutit. Co kdyby Max řekl:„Je tu padesátiprocentní pravděpodobnost, že Gordonovi prodávali smrtící svinstva teroristům, kteříplánují vymazání veškerého života v Severní Americe.“. Pravděpodobně by to způsobilo menší paniku naburze a možná že by začala být trochu tlačenice na letištích, protože by se řada občanů nečekaně

rozhodla pro dovolenou v Jižní Americe.

A stejně to bylo krásné ráno. Po pravé straně jsem zahlédl dýňové pole a vzpomněl jsem si, jak jsme jako

kluci chodili v takových polích a hledali tu absolutně největší, nejkrásnější, něj oranžovější a nejkulatějšídýni. S mým bratrem Jimmym jsme se každoročně nemohli shodnout při výběru té pravé, ale spor jsmeurovnali pěstním soubojem, který jsem pravidelně vyhrával, protože jsem byl mnohem větší než on.

Další obec za Peconicem je Southold, což je rovněž název celé městské oblasti. Tady končí vinice a pászemě se začíná mezi Soundem a zátokou zužovat. Všechno tu vypadá jakoby ošlehané větrem a divoké.Železnice Long Island Rail Road vedla chvíli po mé levici souběžně s dálnicí, pak se obě trasy zkřížily aopět se začaly rozcházet.

Doprava v tuto denní dobu nebyla nijak hustá, jen občas jsem potkal farmářskou dodávku. Napadlo mě,

že pokud kdokoliv z mých spolucestujících na Plum Island jede po stejné silnici, mohl bych se s ním v

určitém okamžiku potkat.

Blížil jsem se k vesnici Greenport, hlavní obci na North Forku, která podle informační tabule čítala 2 100obyvatel. Jen pro srovnání ostrov Manhattan, kde jsem žil, pracoval a málem taky zemřel, je menší nežNorth Fork a kupí se na něm dva milióny lidí. Policejní sbor, ve kterém jsem pracoval, tvořilo třicet tisícmužů i žen, takže početně převyšoval celou populaci v Southoldu. Max, jak jsem řekl, měl kolem čtyřicetilidí včetně něj i mě. Greenport měl kdysi vlastní policejní posádku v počtu asi šesti mužů, ale nějak si torozházeli s místními lidmi, takže se odhlasovalo zrušení oddělení. Nemyslím, že by se to mohlo stát v New

Yorku, ale špatný nápad to není.

Někdy jsem uvažoval, jestli bych neměl přimět Maxe, aby mě angažoval na plný úvazek znáte ty scény,jak vjede do města pistolník z metropole a místní šerif ho osloví: „Potřebujeme chlapa s tvýmizkušenostmi, výcvikem a praxí.“. Jak bych si tu asi žil jakožto velká ryba? Že by se mi tu nedařilo lámat

ženská srdce?

Tak zase zpátky do reality. Měl jsem hlad. V těchto končinách se prakticky nevyskytují prodejny rychléhoobčerstvení, což má svůj půvab a patří to ke koloritu, ale zároveň to dokáže pěkně potrápit. Naštěstí je tu

ale pár obchodů s balenými potravinami, takže jsem zastavil u jednoho z nich na pokraji Greenportu akoupil jsem si kávu a v plastu zabalený sendvič z jakéhosi masa a sýra záhadného původu. Přísahal bych,že kdybych jedl místo toho pěnový polystyren, rozdíl bych nepoznal. S místním týdeníkem jsem v autěodbyl snídani. V novinách byl náhodou právě článek o Plum Islandu. Na tom nebylo nic divného vzhledem

k zájmu, jaký místní obyvatelé projevují o mlhou zahalený a tajemstvím opředený ostrov. Za ta léta jsemvětšinu informací o něm získal právě z místních informačních pramenů. Ostrov se v podstatě staral, abyměly místní noviny o čem psát, ale přitom se dalo s úspěchem tipovat, že o něm devět z desíti Američanů

v životě neslyšelo. To se mohlo velice rychle změnit.

Článek pojednával o lymské borelióze, dalším strašáku obyvatel východního Long Islandu a přilehlýchčástí Connecticutu. Tato choroba, kterou šíří klíšťata, může vyvolat epidemie podobné morovým ránám.Znal jsem lidi, kteří boreliózu měli ačkoliv je jen zřídka smrtelná, dokáže vás připravit o rok nebo dva roky

života. Místní obyvatelé jsou každopádně přesvědčeni, že nemoc přišla z Plum Islandu, kde byla vyvinutav rámci programu biologických zbraní a rozšířila se v důsledku lidské chyby nebo bůhvíčeho. Nebudupřehánět, když řeknu, že by místní byli nejraději, kdyby se Plum Island potopil. Před očima mi vytanula představa farmářů a rybářů, kteří v davech s vidlemi a harpunami táhnou na ostrov a společně se svýmiženami, které nesou pochodně, hulákají: „Kčertu s vašimi nepřirozenými vědeckými experimenty! Bůh nás

chraň!

Kongres na vás!“ Zaplašil jsem neveselé úvahy, zahodil papír od snídaně a nastartoval motor.

Posilněn jsem pokračoval v jízdě, bedlivě jsem sledoval kolemjedoucí auta a hledal své nové kolegy.

Příští vesnička byla East Marion. Stejně jako všechny obce a místa s přídomkem „East“ i tento názevzřejmě přišel z Anglie. Southold byl taky kdysi Southwold podle jednoho města v Anglii, odkud pocházelaspousta původních osadníků. Teta June, která byla členkou Historické společnosti Peconic Bay, mi kdysicpala do hlavy spoustu místních reálií a já jsem přesvědčen, že spousta jich byla zajímavých a mnohé miurčitě utkvěly v paměti. Jen se je jaksi nedařilo v ní najít.

Pevnina už nebyla širší než silnice samotná a po obou stranách silnice se rozkládal Atlantik po levici Long

Island Sound a vpravo záliv Orient Harbor. Obloha i moře byly plné kachen, bernešek a racků, což byldůvod, proč jsem si nedovolil stáhnout střechu. Myslím si, že tihle ptáci schválně žerou švestky nebo jinépeckoviny, pak se shromáždí jako střemhlavé bombardéry a přesně poznají, kdy máte staženou střechu.

Pás pevniny se opět začal rozšiřovat a já jsem projížděl starými pozůstatky vesničky Orient, které

ohlašovaly blízkost Orient Pointu.

Minul jsem vjezd do plážového parku Orient Beach State a začal jsem zpomalovat.

Vpravo v dálce před sebou jsem zahlédl americkou vlajku na půl žerdi. Předpokládal jsem, že to má codělat s Gordonovými, takže stožár nejspíš stojí na státním pozemku, nepochybně v přístavišti PlumIslandu. Tady vidíte, jak funguje dedukce velkého detektiva, a to dokonce v sedm ráno po kratičkém

spánku.

Zajel jsem ke krajnici před přímořskou restaurací a zastavil jsem. Z přihrádky na rukavice jsem vytáhldalekohled a zaostřil jsem na velkou černobílou tabuli poblíž stožáru, asi třicet metrů dál po silnici. Natabuli stálo: „Centrum pro výzkum chorob zvířat Plum Island“. Nebylo tam žádné „Vítáme vás“, ani„trajekt“, ale protože všude okolo voda byla, vydedukoval jsem, že je to skutečně přístaviště trajektu.Civilisté předpokládají, detektivové dedukují. No, abych se přiznal já jsem to místo za poslední léta minulsnad desetkrát cestou k přístavišti trajektu na New London, který přistává hned vedle trajektu na PlumIsland. Ačkoliv jsem o něm nikdy moc nepřemýšlel, řekl bych, že jsem na záhadný Plum Island byl asivždycky zvědavý. Nemám rád záhady, což je důvod, proč je rád luštím. Vadí mi, když existuje něco, čemu

nerozumím.

Vpravo od stožáru a tabule stála přízemní cihlová budova, na první pohled kancelář trajektu. Kolem ní serozkládalo vyasfaltované parkoviště, které se táhlo až k vodě. To bylo obklopeno drátěným plotem sostnatým drátem nahoře.

Tam, kde u vody končilo parkoviště, bylo vidět několik skladišť a přístavní hráze. Poblíž nákladního molaparkovalo několik nákladních aut. Předpokládal jsem, vlastně jsem dedukoval , že se tady nakládajízvířata, která pak absolvují cestu bez návratu na Plum Island.

Parkoviště se táhlo od vzdálenosti dobrých sto metrů a na vzdálenějším konci jsem v oparu lehké rannímlhy viděl asi třicet aut pasažérů trajektu zaparkovaných poblíž můstků. Žádní lidé v dohledu nebyli.

Odložil jsem dalekohled a podíval se na hodiny v přístrojové desce, které ukazovaly 7.29. Teplota bylasedmnáct stupňů.

Byl jsem tu o půl hodiny dřív, ale to byl ten pravý čas, abych stihl připlutí trajektu z Plum Islandu, cožjsem měl v úmyslu. Jak mi to kdysi říkal strýček Harry, když mě ráno vyháněl z postele? „Ranní ptáče dáldoskáče, Johnny.“ Já jsem mu na to obvykle odpovídal: „Ale dřív chcípne.“ Co jsem to jenom za zvíře.

Z mlhy se na hladině vynořila modrobílá loď trajektu, která se blížila k přístavišti. Znovu jsem zdvihldalekohled. Na přídi lodi jsem viděl jakýsi znak, snad ministerstva zemědělství, a název lodi The Plum

Runner.

Musel jsem se dostat blíž, takže jsem uvedl náhon na všechna čtyři kola do pohybu a popojel jsem kcihlovému stavení. Vpravo od něj byla v drátěném plotě otevřená brána. Žádného strážného jsem neviděl,

takže jsem projel a zamířil ke skladištím. Zaparkoval jsem mezi skříňovým nákladním autem a lodnímikontejnery a doufal jsem, že se tam moje auto ztratí. Byl jsem teď pouhých zhruba padesát metrů oddvou naloďovacích můstků a v dalekohledu jsem viděl, jak se loď otočila a zádí přirazila k nejbližšímu znich. The Plum Runner vypadal jako nový. Loď byla asi dvacet metrů dlouhá a na její horní palubě jsemviděl sedadla. Záď narazila do mola, kapitán zhasl motory a první důstojník vyskočil na břeh, aby zajistillana na pilotech. Všiml jsem si, že v přístavišti není ani noha.

Jak jsem viděl dalekohledem, z kabiny pro cestující vyšla skupina mužů, která zamířila na zadní palubu.Tam se rozptýlili, jakmile se bort zadní paluby otevřel, a zamířili na parkoviště. Napočítal jsem jich deset.Všichni měli na sobě stejnou modrou uniformu, takže to byla buďto uvítací skupina ministerstvazemědělství určená speciálně pro mě, nebo to byli noční strážní, které vystřídala skupina, jež se nalodilana trajekt v sedm ráno. Všichni muži měli kolem pasu opasky na zbrojní pouzdra, která jsem ale neviděl.

Vedle trajektu stál mohutný chlapík v modrém saku a kravatě, který se s deseti strážnými dal do řeči, jakoby je důvěrně znal, a já jsem usoudil, že to bude Paul Stevens, ředitel ostrahy.

Pak se objevili čtyři elegantně oblečení chlapi a já jsem nestačil žasnout. Pochyboval jsem, že by strávilinoc na ostrově. V tom případě by se tam ale museli plavit trajektem v sedm ráno a na pobyt na ostrověby měli pouhých pár minut. Takže se kvůli nim buďto zorganizovala zvláštní plavba trajektu, nebo letěli

vrtulníkem.

Z trajektu se vykolébal dokonce sám pan George Poster ve sportovním obleku, doprovázený Tedem

Nashem. To mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Tak tady vás mám ranní ptáčata. Čekal jsem, že ušijí nějakou

boudu.

Viděl jsem, že Poster, Nash a ti čtyři nažehlení panáci se zdrželi živým rozhovorem a chlapík v modrémsaku stál zdvořile stranou. Podle postojů a gestikulace jsem na dálku vytušil, že Ted Nash je v téhleskupině Šéf. Ti čtyři, které jsem neznal, byli pravděpodobně z Washingtonu, a kdoví, který čert je semposlal. Dalo se dost těžko hádat mezi FBI, CIA , ministerstvem zemědělství a ministerstvem obrany.Bůhví, kdo v tom ještě jede. Pokud šlo o mě, pro mě to byli prostě federálové a oni všichni pokud si namě vůbec vzpomněli mě brali asi jako obtížný hemeroid.

Pro všechny případy jsem odložil dalekohled a vzal do ruky noviny a kelímek od kávy, abych bylpřipraven, kdybych náhodou musel hrát nenápadného. Nikdo z těch ranních ptáčat se ani neobtěžovalrozhlédnout, jestli je někdo nesleduje. Jejich totální podceňování místních poldů mě vysloveně namíchlo.

Chlapík v modrém saku ještě chvíli mluvil s deseti strážnými, pak je propustil a oni jeden za druhýmpřistoupili ke svým autům a projeli kolem mne. Pan Modré sáčko se pak vrátil na zadní palubu a zmizel v

útrobách trajektu.

Čtyři panáci se poté rozloučili s Nashem a Posterem, nasedli do černého Chevroletu Caprice a vyrazilisměrem ke mně. Přede mnou auto zpomalilo, až se zdálo, že úplně zastaví, ale pak pokračovalo venbranou, kterou jsem se na parkoviště dostal já.

V tom okamžiku jsem si všiml, že mě Poster a Nash zpozorovali, takže jsem zařadil rychlost a vyjel jsem k

přístavišti, jako bych sem teprve teď dorazil. Zaparkoval jsem kousek od nich a naoko jsem usrkl zprázdného kelímku. Pak jsem se zaujatě pustil do čtení novin, kde stejně nebylo nic ke čtení, ale pányNashe a Fostera jsem ignoroval.

Deset minut před osmou vedle mne zabrzdil velký kombík, ze kterého vystoupil Max v džínách a koženébundě s páskem a s rybářskou čepicí vraženou hluboko do čela. Stáhl jsem okno a zeptal se ho: „To jepřevlek, nebo jste se oblékal potmě?“

Zamračil se. „Nash a Poster říkali, že by mě nikdo neměl vidět, jak jedu na Plum Island.“

„Dneska ráno jsem vás slyšel v rádiu.“

„Jak to vypadalo?“

„Naprosto nepřesvědčivě. Ráno Long Island opouštělo všechno, co jezdí, plave nebo lítá. Na celémvýchodním pobřeží vypukla totální panika.“

„Nechte toho.“

„Jasně.“ Vypnul jsem zapalování a čekal jsem, až mi můj miláček jeep něco řekne, ale tentokrát jsem hoasi dostatečně nepodráždil. Vytáhl jsem klíček ze zapalování a ženský hlas pravil: „Votre fenetre estouverte“. Proč by mělo takhle mluvit normální americké auto? No jednoduše proto, že jsem se snažilvypnout ten protivný hlas, a nějak se mi podařilo nastavit tam francouzštinu, tahle auta se vyvážejí doQuebeku, což vysvětluje i ty údaje v metrické soustavě. „Votre fenetre est ouverte.“

„Managez merde,“ odpověděl jsem tou nejlepší školní francouzštinou, jakou jsem zvládl, a vystoupil jsem.

Max se mě zeptal: „Vy tam někoho máte?“

„Ne.“

„Někdo tam mluví.“

„Toho si nevšímejte.“

Nejdřív jsem Maxovi chtěl říct, že jsem viděl Fostera a Nashe vystupovat z trajektu, ale pak jsem usoudil,že když mu bylo zatěžko vylézt z pelechu o něco dřív, nebo o to aspoň požádat mě, nezaslouží si vědět,

co vím já.

Začala se sjíždět auta a staří harcovníci se k molu dostavili zlomek sekundy předtím, než zazněla lodní

siréna.

Ted Nash na mne a Maxe zavolal: „Hej, všichni na palubu!“

Rozhlížel jsem se po Beth Penrosové a polohlasem jsem pronášel poněkud neuctivé poznámky oženských, které nikam neumějí přijít včas.

Max řekl: „Támhle je.“

A byla, vystoupila z černého fordu, což bylo pravděpodobně policejní auto s civilním číslem. Ten stál naparkovišti ještě dříve, než jsem přijel já. Je vůbec možné, že by na světě byl ještě jeden člověk prozíravýtak jako já? Nepravděpodobné. Myslím, že jsem jí myšlenku na včasný příjezd vsugeroval na dálku.

Max a já jsme přešli přes parkoviště k trajektu, když se siréna ozvala podruhé. Detektiv Penrosová sepřipojila k Tedu Nashovi a Fosterovi, a když jsme k nim došli, živě spolu poblíž trajektu klábosili. Nash seohlédl a naznačil nám netrpělivým gestem, abychom si pospíšili. Už jsem zabíjel pro méně.

Když jsem s Maxem došel k molu, Nash, aniž by se obtěžoval nějakým pozdravem, pohlédl na mé šortky a

zeptal se: „Není vám trochu chladno, Johne?“

V duchu jsem ho poslal tam, kam patřil. Zvolil vůči mně tón nadřízeného, což pro mě bylo signálem, že jetřeba co nejdřív ho usměrnit. Jen jsem utrousil s pohledem upřeným na jeho dementní červený golfový

úbor: „Prodávají k tomu i suspenzor?“

George Poster se rozesmál a Ted Nash dostal barvu, která k jeho oblečení vysloveně ladila. Max dělal, ženic neslyšel, a Beth jen obrátila oči v sloup.

Pak Poster poněkud opožděně pozdravil: „Dobré ráno. Jste připraveni k nalodění?“

Všichni jsme zamířili k trajektu, když k nám po zadní palubě zamířil muž v modrém saku. Řekl: „Dobréráno. Jsem Paul Stevens, ředitel ostrahy Plum Islandu.“ Jeho hlas zněl strojově jako hlasový výstuppočítače.

Naše Červená karkulka řekla: „Jsem Ted Nash z ministerstva zemědělství.“

Čím dál, tím líp. Ono nestačí, že se ti tři šašci spolu vrátili z ostrova, ale Nash ještě musí hrát tu komedii sministerstvem zemědělství.

Stevens měl v ruce psací podložku a vypadal s ní jako nějaký stenograf od soudu, krátce zastřižené světlé

vlasy, ledově modré oči, prostě pan Ochotný, vždy připravený k zorganizování pikniku nebo k nahnání lidí

do dobytčáků, podle potřeby. Beth měla na sobě totéž co včera, z čehož jsem vydedukoval, že kdyždostala hlášku o případu, vůbec netušila, že tu zůstane přes noc, což by se mohlo využít. To víte, centrum

pro výzkum chorob zvířat, prasečí mor.

Pan Stevens pohlédl do svých záznamů a řekl Maxovi: „Vy jste George Poster?“

„Ne, já jsem šerif Maxwell.“ „Jasné,“ odvětil pan Stevens. „Vítám vás.“ Obrátil jsem se ke Stevensovi: „Jájsem Beth Penrosová.“ Řekl jen: „Ne, vy jste John Corey.“ „Správně. Smím na palubu?“

„Ne, pane. Ne dřív, než budeme hotovi s kontrolou.“ Podíval se na Beth a řekl: „Dobré jitro, detektivePenrosová.“ Pak se obrátil k Fosterovi a řekl: „Dobré ráno. pan Poster z FBI, nemám pravdu?“ „Správně.“

„Račte, prosím, na palubu. Následujte mne, prosím.“ Nalodili jsme se na The Plum Runner, během minuty

loď odrazila a vydali jsme se na cestu k Plum Islandu, kterému tu někdy říkají Tajemný ostrov, nebo to ti

méně zodpovědní Morový ostrov.

Následovali jsme pana Stevense do velké, pohodlné, dřevem obložené kajuty, kde sedělo asi třicet mužů i

žen na polstrovaných sedadlech podobných těm v letadle. Kolem šuměl hovor, někteří pasažéři četli nebo

jen posedávali. Zdálo se mi, že je tam místa nejméně pro stovku lidí, a došel jsem k závěru, že nazpátekbude loď brát většinu lidí, kteří na Plum Islandu pracují.

Nesedli jsme si k ostatním, ale sestoupili jsme za panem Stevensem po schodišti do malé kajuty, která

nejspíš sloužila jako navigační kabina nebo něco takového. Uprostřed místnosti stál kulatý stůl a na něm

konvice s kávou. Pan Stevens nám nabídl jak místo, tak kávu, ale všichni jsme obojí odmítli. Podpalubí

bylo poněkud dusné a prostor vyplnil hluk motoru.

Stevens ze své podložky uvolnil pár papírů a každému z nás podal tištěný formulář s průklepovou kopií.Pak řekl: „Toto je revers, který musíte před vyloděním na Plum Islandu vyplnit. Vím, že jste všichni lidézákona, ale pravidla jsou pravidla.“ Pak dodal: „Prosím, přečtěte si to a podepište.“

Podíval jsem se na formulář nadepsaný jako „Přísežné prohlášení návštěvníka“. Byl to jeden z těchvzácných formulářů, které jsou ještě psány jednoduchou angličtinou. V zásadě v něm nešlo o nic jiného,než o můj souhlas s tím, že se na ostrově budu držet ostatních pokud možno za ručičku a že nás všudebude provázet nějaký strejda nebo teta z řad personálu. Také jsem podpisem souhlasil s dodržovánímvšech bezpečnostních předpisů a s tím, že se po odchodu z ostrova sedm dní vyhnu kontaktu se zvířaty.Nesměl jsem navštívit ani farmu, zoologickou zahradu, cirkus ani zoopark, zvířecí laboratoře, zvěřince avýstavy zvířat. Krucinál. Příštích sedm dní mám po veškerém společenském životě.

Další odstavec byl mimořádně zajímavý a stálo v něm:

V případě mimořádné události je ředitel centra nebo vedoucí bezpečnostní pracovník oprávněn zadržetnávštěvníka na Plum Islandu z důvodů provedení nutných předběžných opatření. Osobní ošacení a věciosobní potřeby mohou být na Plum Islandu dočasně zadrženy za účelem dekontaminace a návštěvníkovibude poskytnuto náhradní ošacení, aby mu byl umožněn návrat. Zadržené osobní věci budou vráceny,

jakmile to bude možné.

A aby mé potěšení z cesty na ostrov bylo dokonalé, musel jsem souhlasit s jakkoliv dlouhou karanténoupo dobu zadržení na ostrově. Řekl jsem Stevensovi: „Nepokračuje to náhodou až do Connecticutu?“

„Ne, pane, nepokračuje.“

Stále ochotnější pan Stevens nám podal několik tužek se státním znakem a my jsme si položili listiny nastůl, kde jsme je stále vstoje podepsali. Stevens originály posbíral a průklepové kopie nám přenechal jako

suvenýry.

Stevens nám pak podal modré připínací štítky, které jsme si museli povinné připevnit na viditelné místo oděvu. Zeptal se: „Je někdo z vás ozbrojen?“

Odpověděl jsem: „To jsme, myslím, všichni, ale nechcete nás, doufám, požádat o naše zbraně.“

Stevens se na mne podíval a odpověděl: „Přesně to hodlám udělat. Na ostrově jsou střelné zbraně přísnězakázány.“ Pak dodal: „Mám tu trezor, kde budou vaše pistole v bezpečí.“ Řekl jsem: „Moje pistole je vbezpečí tam, kde je teď.“ Max dodal: „Plum Island spadá pod pravomoc města Southold. Na Plum Islandu

jsem zákon já.“

Stevens chvíli přemýšlel a pak řekl: „Řekl bych, že na muže zákona se zákaz nevztahuje.“

Beth řekla: „Tím si můžete být jist.“ Stevens přijal porážku v přesilové hře s úsměvem. Byl to však úsměv,

kterým ve filmech častuje padouch hrdinu těsně předtím, než prohlásí: „Tuto bitvu jste vyhrál, pane, alevězte, že se ještě setkáme.“.

Zatím se na nás ale Stevens pořád jenom šklebil, když říkal: „Co se jít podívat na horní palubu?“

„ Následovali jsme svého hostitele po schodišti do kajuty a pak po dalších schodech na pěkně upravenoupalubu nad kajutou. Nikdo kromě nás tam nebyl.

Pan Stevens nám pokynul k sedadlům. Loď plula rychlostí kolem dvaceti kilometrů za hodinu, což je podle

mne asi dvě stě uzlů, možná trochu méně. Nahoře bylo trochu větrno, ale byl tu mnohem méně slyšetrachot motorů. Mlha se rychle rozplývala a z jejích cárů náhle vyhlédlo slunce.

Viděl jsem na prosklený kapitánský můstek, kde stál kapitán a právě rozmlouval se svým kolegou. Ze zádi

pod námi bylo vidět vlát americkou vlajku, která se třepotala ve větru. Seděl jsem obrácen k přídi s Bethpo pravici, Maxem po levici, Stevensem naproti sobě a Nash s Posterem seděli po jeho boku. Stevenspoznamenal: “Vědci, kteří pracují v izolaci, vždy cestují tady, pokud není mimořádně špatné počasí.Chápejte, oni osm i deset hodin nevidí slunce.„ Pak dodal: “Pro tuto příležitost jsem zařídil, abychom mělitrochu soukromí.„ Po levoboku jsem viděl maják Orient Point Lighthouse, což není jen jedna z nejstaršíchkamenných věží postavených na mysu, ale zároveň jedna z nejmodernějších ocelových konstrukcí,postavených na skalách. Přezdívá se mu “Kafáč„, protože prý tak vypadá, ale mě ho nijak nepřipomíná.Oni totiž námořníci mají bujnou fantazii, vždyť jsou schopní vidět v mracích lodě duchů, v hejnech delfínůmořské hady a já nevím, co ještě. Když strávíte na moři dostatečně dlouhou dobu, myslím, že vám taktrochu přeskočí.

Podíval jsem se na Stevense a naše oči se setkaly. Ten člověk měl skutečně jednu z těchnezapomenutelných voskových tváří, které jsou tak málo k vidění. Nehýbalo se v ní nic než ústa a oči byly

upřené stále na vás.

Paul Stevens se obrátil ke všem hostům a řekl: “No, dovolte mi, abych začal tím, že jsem Toma a JudyGordonovy znal. Všichni na Plum Islandu vědci, pomocný personál, ošetřovatelé zvířat, laboranti, personál

údržby i bezpečnosti všichni jsme je měli rádi. Ke svým spolupracovníkům přistupovali se zdvořilostí arespektem.„ Ústa ve voskové tváři se pokusila o jakýsi přihlouplý úsměv. “Budeme je postrádat.„

Náhle mě napadlo, že právě tento muž by mohl být tím, koho vyslali k likvidaci Gordonových. Jo. Co jestlito byla vláda, komu Tom a Judy začali vadit? Až teď mě napadlo, že možná Gordonovi viděli nebo věděliněco, co neměli, nebo se chystali na něco přijít. Můj partner Dom Fanelli by řekl: “Mamma mia!„ To bylaovšem úplně nová verze. Snažil jsme se ve Stevensových ledových očích něco vyčíst, ale byl to zkrátkastudený čumák, a nic na sobě nedával znát.

Stevens pokračoval: “Jakmile jsem se včera večer dověděl o jejich smrti, poslal jsem seržantabezpečnostní služby na ostrov a snažili jsme se zjistit, jestli v laboratořích něco nechybí. Ne, že bychGordonovy z něčeho podezíral, ale protože mi byla oznámena vražda. prostě tu máme určitá standardníopatření.„

Podíval jsem se na Beth a naše pohledy se setkaly. Neměl jsem dnes ráno šanci promluvit s ní ani slovo osamotě, tak jsem na ni aspoň mrkl. Zjevně se nedokázala ovládnout, tak se odvrátila.

A Stevens pokračoval dál: “Brzy ráno jsem se nechal na ostrov dopravit jedním ze člunů ostrahy a začaljsem s předběžným šetřením. Pokud se mi zatím podařilo zjistit, nechybí nic z uskladněných mikroorganismů nebo vzorků tkání, krve nebo jakéhokoliv jiného organického či biologického materiálu.„

Toto prohlášení bylo tak idiotsky alibistické, že se nikdo z nás ani neobtěžoval zasmát. Jen Max se na měpodíval a zavrtěl hlavou. Pánové Nash a Poster však přikyvovali, jako by tu Stevensovu návnadu sežrali i s

navijákem. To pana Stevense zjevně povzbudilo, uvědomil si, že je mezi svými státem placenýmiúředníky a pokračoval v oficiálních blábolech.

Dokážete si možná představit, že jsem za život musel vyslechnout spoustu pitomin od podezřelých,svědků, práskačů, ale i od vlastních spolupracovníků, techniků, neschopných podřízených a tak dále.Policie vlastně s ničím jiným než se spoustou keců ani nepracuje. Od lidí neslyšíte nic než žvásty, zvlášť,pokud je chcete poslat na elektrické křeslo, nebo co se to dnes vlastně používá.

A tak jsem trpělivě poslouchal pana Stevense, který nám líčil, proč se z ostrova nemohl dostat jedinývirus, jediná bakterie, ba dokonce pokud bych věřil tomu Pinocchiovi ani filcky.

Zatahal jsem se za pravé ucho. Tím způsobem se bráním usnutí při tak nesmyslných přednáškách, jakobyla tahle. Stevensův hlas se vzdálil a já jsem se začal kochat nádherným modravým ránem. Trajekt naNew London nás právě míjel po levoboku. Asi dva kilometry široký pruh moře mezi Orient Pointem a Plum

Islandem je nazýván průliv Plum Gut. Člověka tu někdy z těch námořnických termínů bolela hlava. Co je,ksakru, špatného na normální angličtině?

Věděl jsem jen, že v průlivu jsou nebezpečné proudy, protože se v něm míchají vody otevřeného Atlantiku

s vodami úžiny Long Island Sound. Byl jsem jednou s Gordonovými na jejich člunu, když se do nászrovna někde v těchto místech pustil vichr, příliv a proudy najednou. Opravdu existují věci, kterénemusím mít denně.

Dnes však byl klid, průliv vypadal mírně a loď působila díky svojí velikosti bezpečným dojmem. Sice setrochu pohupovala, ale to bude asi tím, že je voda tekutá. Těžko se na ní někdy budu cítit alespoňvzdáleně tak bezpečně jako na asfaltce.

Byl odtamtud krásný výhled, a zatímco pan Stevens neúnavně mlel pantem, já jsem se rozhlížel po okolí.Začínal sem si myslet, že ptáci, kteří kroužili kolem lodi, jsou šílení. Díval jsem se na jednoho z nich, jakpoletuje kolem a hledá snídani. Pak ji zpozoroval, vrhl se s křikem střemhlav za ní, zmizel pod hladinou, anáhle se znovu vynořil a vyrazil vzhůru tak prudce, jako by měl v zadnici raketu. Ve spárech nesl stříbřitou

rybu. Chudák nejspíš si docela mírumilovné pochutnávala na breberkách u hladiny, a hele najednou je ve

vzduchu a má posloužit jako snídaně pro nějakého šíleného opeřence. Třeba má ta ryba taky manželku,děti a tak, a než se stihla nasnídat, je ona sama snídaní. To je to přežití nejsilnějších. Hrozné. Naprostohrozné.

Byli jsme od Plum Islandu ještě asi půl kilometru, když k našim uším dolehl známý zvuk, který semponěkud nezapadal. Pak jsme ji uviděli velká bílá helikoptéra s červenými znaky pobřežní stráže násmíjela po pravoboku. Pilot klesal pořád níž a níž a ze dvířek se vykláněl muž, zajištěný nějakými pásynebo čím. Ten muž měl na sobě uniformu, na hlavě radistickou přilbu a v ruce pušku.

Pan Stevens to stručně komentoval: “To je pátrání po jelenech.„ Pak nám to vysvětlil: “Jako čistěpreventivní opatření provádíme pátrání po jelenech, kteří mohou přeplavat z Plum Islandu, nebo na něj.„

Nikdo nepromluvil.

Pan Stevens zřejmě usoudil, že u tak poutavého tématu by se měl chvilku pozdržet, a mlel: “Jeleni jsouneuvěřitelně vytrvalí plavci, kteří často přeplavou na Plum Island z Orient Pointu nebo dokonce zGardiners Islandu a Shelter Islandu, který je vzdálen deset kilometrů. My se je snažíme odradit odnávštěvy Plum Islandu.„

Pokud nepodepíšou revers,“ poznamenal jsem. Pan Stevens se znovu usmál. Asi mě začínal mít rád. Noon měl rád taky Gordonovy a podívejte se, jak dopadli.

Beth se pana Stevense zeptala: „Proč bráníte jelenům v příchodu na ostrov?“

No držíme se pravidla, které by se dalo nazvat, co Plum jednou schvátí, nikdy nenavrátí. Znamená to, že

cokoliv se na Plum Island dostane, nemůže jej opustit, aniž by prošlo dekontaminací. To se vztahuje i nanás. Velká zařízení, jako jsou laboratorní přístroje, nákladní i osobní auta, stavební materiály i odpady,

které dekontaminovat nelze, ostrov nikdy neopustí.„

Opět nikdo nepromluvil.

Když panu Stevensovi došlo, že nás poněkud vyděsil, řekl: “Nechtěl jsem tím říci, že je ostrovkontaminován.„ ,Tak vy jste nám lhal,“ namítl jsem. „NO, měl bych vám vysvětlit. Ostrov je rozčleněn dopěti rizikových pásem, nebo řekněme do pěti zón. První rizikové pásmo, nebo první zóna, zahrnujeovzduší kolem a všechna místa mimo biologických laboratoří, která jsou bezpečná. Zóna druhá zahrnujesprchy mezi vstupním pásmem a laboratořemi, a rovněž pracoviště s nízkoinfekčními materiály. To uvidíte

později. Zóna tři jsou laboratoře s biologicky nebezpečným materiálem, kde se pracuje s infekčnímichorobami. Zóna čtyři je hlouběji v téže budově a zahrnuje ubikace, kde jsou držena nakažená zvířata akde jsou umístěny spalovny a drtiče uhynulých zvířat.“ Rozhlédl se po nás, aby se ujistil, jestli muvěnujeme pozornost, a uspokojeně pokračoval: „Nedávno jsme bezpečnostní členění doplnili o zónu pět,která zahrnuje nejnebezpečnější biologický materiál. Ve světě není mnoho zařízení, která by musela býtvybavena pátým stupněm bezpečnosti. Zavedli jsme jej, protože některé organismy, které jsme obdrželinapříklad z Afriky nebo z amazonské džungle, prokázaly virulenci mnohem vyšší, než se předpokládalo.“Pak se po nás opět rozhlédl a poněkud ztlumil hlas: „Jinak řečeno dostali jsme tkáňové a krevní vzorkyinfikované ebolou.“ Řekl jsem: „Tak myslím, že bychom mohli obrátit.“ Všichni se usmáli a pokusili se ohlasitý smích. Hahaha. Obrovská legrace.

Pan Stevens pokračoval: „Nové laboratoře jsou tím nejmodernějším, co na světě existuje, ale původnějsme měli zařízení z doby po druhé světové válce, které, bohužel, tak bezpečné nebylo. Právě tehdy jsmepřijali opatření ,co Plum jednou schvátí, nikdy nenavrátí, abychom zabránili šíření chorob na pevninu.Toto opatření je oficiálně dosud v platnosti, ale je poněkud zmírněno. Stále dosti neradi vidíme, když senám věci, zvířata i lidé pohybují mezi ostrovem a pevninou příliš volně bez dekontaminace. Včetně jelenů,

samozřejmě.“ Beth se znovu zeptala: „Ale proč?“ „Proč? Protože by mohli na ostrov něco zanést.“ „Conapříklad?“ zeptal jsem se. „Nevhodné názory?“ Pan Stevens se usmál a odpověděl: „Třeba těžkou rýmu.“

Beth se zeptala: „Toho jelena pak zabijete?“ „Ano.“

Dlouho nikdo nepromluvil a pak jsem se zeptal: „A co ptáci?“

Pan Slevens přikývl a odpověděl: „Pláci mohou působil problémy.“

Položil jsem další otázku: „A komáři?“

„Ach ano, komáři mohou rovněž dělal potíže. Musíte si však uvědomit, že všechna laboratorní zvířata jsoudržena uvnitř a všechny pokusy jsou prováděny za vakuově uzavřenými dveřmi biologických laboratoří.Nic nemůže uniknout“

Max se zeptal: „Jak to víte?“

Pan Stevens odpověděl: „Protože jste pořád naživu.“

KAPITOLA 8

Když jsme se přiblížili k ostrovu, The Plum Runner zpomalil. Vstal jsem, přikročil jsem k levoboku a opřelse o zábradlí. Po levici se tyčil maják Plum Island Lighthouse, který dominoval jinak celkem fádnímuprostředí. Vpravo od majáku směrem dolů po pobřeží stála velká tabule velikosti billboardu, kterávarovala: „POZOR! MÍJÍTE KABELY! ZÁKAZ VLEČENÍ SÍTÍ!“

Takže pokud by teroristé měli zájem na odpojení Plum Islandu od proudu a komunikačních spojení,vedení jim tak trochu napovědělo. Předpokládal jsem ale, že Plum Island má své vlastní záložnígenerátory, mobilní telefony a vysílačky.

The Plum Runner proplul úzkým průlivem do malého zálivu, který vypadal jako uměle vytvořený. Nestvořilho zřejmě Bůh všemohoucí, ale armádní ženisti, kteří s oblibou vylepšují Stvořitelovo dílo.

Kolem zálivu nestálo mnoho budov. V dohledu bylo jen pár jakýchsi skladišť, která tu zřejmě zůstala ještě

z dob, kdy zde sídlila armáda.

Beth ke mně přistoupila blíž a tiše řekla: „Než jste nastoupil na trajekt, viděla jsem.“

„Byl jsem tam. Viděl jsem to. Díky.“

Trajekt se obrátil o sto osmdesát stupňů a pozpátku se blížil k molu.

Mí kolegové teď stáli u zábradlí a pan Stevens říkal: „Počkáme, dokud se nevylodí zaměstnanci.“

Zeptal jsem se ho: „Tohle je uměle vytvořený záliv?“

Odpověděl: „Ano, je. Vytvořila jej armáda, když připravovala dělostřelecká opevnění před

španělskoamerickou válkou.“

Poznamenal jsem: „Možná že by nebylo špatné odstranit tu tabuli.“

Odpověděl: „Nemáme na vybranou. Musíme o tom lodi informovat. A stejně je to vyznačeno i na

navigačních mapách.“

„Mohlo by tam ale být třeba ,vodovodní potrubí. Nemusíte to tak úplně vytrubovat do světa.“

„To je pravda.“ Podíval se na mě a zdálo se, že se chystá něco říci, ale neřekl. Možná mi chtěl nabídnout

místo.

Poslední zaměstnanci již vystupovali a my jsme sešli po schodišti a vystoupili z trajektu vrátky v zábradlína zádi. Tak tohle je ten záhadný ostrov. V přístavišti bylo větrno, slunečno, ale chladno. U pobřeží sepromenovaly kachny a mě velice potěšilo, když jsem uviděl, že nemají ani tesáky, ani svítící červené oči.

Jak jsem už říkal, ostrov má tvar vepřové kotlety nebo možná jehněčí, jak chcete a záliv je v té tučnějšíčásti. Jako by někdo kus masa ukousl, když už mám pokračovat v tom idiotském přirovnání.

U mola byla uvázána pouze jediná loď, asi deset metrů dlouhý člun s motorem v podpalubí s pátracímreflektorovým hledáčkem. Jmenoval se The Prune. Někdo si tu při pojmenovávání lodí docela zavtipkoval,ale nemyslím, že to byl Paul Stevens, jehož pojetí námořnického humoru by odpovídalo torpédování

sanitních lodí.

Všiml jsem si dřevěné, větrem a deštěm ošlehané tabule, která hlásala: „Centrum pro výzkum chorobzvířat Plum Island“. Za ní se tyčil vlajkový stožár a i na něm vlála americká vlajka na půl žerdi.

Zaměstnanci, kteří se právě vylodili, nastoupili do bílého autobusu, který zrovna odjížděl, a trajekt nasebe upozorňoval sirénou, ale neviděl jsem na něj nastupovat nikoho, kdo by měl namířeno zpátky na

Orient Point.

Pan Stevens řekl: „Zůstaňte, prosím, zde.“ Poodstoupil a zastavil se u muže v oranžové výsadkářské

kombinéze.

Divné zvyky, lidi v oranžových výsadkářských kombinézách, modrých uniformách, bílé autobusy a pořádsamé „zůstaňte tady“, „zůstaňte se mnou“. Byli jsme na zakázaném ostrově s chlapem, který vypadal jakoesesák, všude kolem se motali ozbrojení chlapi, létala tu ozbrojená helikoptéra a já jsem si připadal jakove filmu s Bondem, jenže tohle byla skutečnost. Řekl jsem Maxovi: „Kdy přijde Doktor No?“

Max se zasmál a úsměv se objevil dokonce i na tvářích Beth a pánů Nashe a Fostera.

Beth se obrátila k Maxovi: „To mi připomnělo, že jsem se vás chtěla zeptat, jak je možné, že jste se s

Paulem Stevensem nikdy nesetkal?“

Max odpověděl: „Při každé příležitosti setkání zástupců bezpečnostních organizací jsme ze zdvořilostipozvali i ředitele ostrahy Plum Islandu. Nikdo se nikdy neukázal. Se Stevensem jsem jednom mluvil

telefonicky, ale tváří v tvář jsem se s ním setkal až dnes.“

Ted Nash mi řekl: „Mimochodem, detektive Coreyi, dověděl jsem se, že nejste příslušníkem policie okresu

Suffolk.“

„Nikdy jsem to o sobě netvrdil.“

„Ale no tak. Vy i šerif Maxwell jste jednali tak, abychom si to já a George mysleli.“

Max řekl: „Detektiv Corey byl městem Southold najat jako konzultant pro vyšetřování tohoto případu.“

„Vážně?“ zeptal se Nash. Podíval se na mě, a řekl: „Vy jste ten detektiv z New Yorku, kterého postřelili veslužbě dvanáctého dubna. A to znamená, že jste na zdravotní dovolené.“

„Kdo se vás na to ptal?“

George Poster se do sporu vložil jako smírčí soudce: „Nám je to jedno, Johne. Jen si chceme ujasnit

pravomoci.“

Beth se k nim obrátila: „V tom případě si uvědomte, že tady mám pravomoci já a mně přítomnost Johna

Coreyho nijak nevadí.“

„Fajn,“ řekl Poster.

Nash se nepřipojil, což mě utvrdilo v názoru, že jemu vadím. To mě potěšilo.

Beth se podívala na Teda Nashe a zeptala se: „Když teď tedy víme, pro koho pracuje John Corey, pro

koho pracujete vy?“

Nash se odmlčel a pak řekl: „CIA .“

„Díky.“ Podívala se na George Fostera a Teda Nashe, a informovala je: „Jestli ještě jednou někdo z vásvstoupí na místo činu bez zápisu, oznámím to vyšetřujícímu soudci. Budete dodržovat stejná pravidla,

jako ostatní, jasné?“

Přikývli. Samozřejmě že to nemysleli vážně.

Vrátil se Paul Stevenson a řekl: „Ředitel není zatím volný. Pochopil jsem podle slov šerifa Maxwella, že

chcete vidět ostrov, takže bychom se po něm mohli nejdříve trochu projet. Následujte mne, prosím.“

„Moment,“ řekl jsem a ukázal na loď The Prune. „To je vaše?“

„Ano. To je hlídkový člun.“

„Teď ale nehlídkuje.“

„Venku je další.“

„Gordonovi kotvili se svým člunem tady?“

„Ano. Takže mne, prosím, následujte.“

„Máte na ostrově motorizované hlídky?“ zeptal jsem se.

Očividně mu mé otázky nebyly po chuti, ale odpověděl: „Ano, na ostrově máme motorizované hlídky.“

Podíval se na mě a netrpělivě se zeptal: „Nějaké další otázky, detektive?“

„Ano. Je běžné, aby zaměstnanec používal k cestě do práce i vlastní loď?“

Odpověděl až po chvilce: „V době, kdy bylo přísně dodržováno pravidlo ,co Plum Island schvátí, nikdy

nenavrátí, to bylo zakázáno. Teď už jsou pravidla volnější, takže se někdy stane, že zaměstnanci použijí

svoji loď k cestě do práce Hlavně v létě.“

„Povolili jste Gordonovým používat svůj člun?“

Odpověděl: „Gordonovi patřili k výše postaveným vědeckým pracovníkům. Pokud dodržovalidekontaminační předpisy a dbali bezpečnostních nařízení, nijak mi nevadilo jejich dojíždění vlastnímčlunem.“

„Rozumím.“ Pak jsem se ještě zeptal: „Napadlo vás někdy že mohli Gordonovi používat svůj člun kpašování smrtících mikroorganismů z ostrova?“

Chvilku uvažoval a pak vyhýbavě odpověděl: „Tohle je pracoviště, ne vězení. Mým hlavním úkolem jezabránit ve vstupu nepovolaným osobám. Svým lidem důvěřujeme ale necháváme je zároveň prověřovatFBI.“ Pak se Stevens podíval na hodinky a řekl: „Máme nejvyšší čas. Následujte mě.“

Následovali jsme časem honěného pana Stevense k bílému minibusu a nastoupili jsme. Řidič měl na soběstejnou světle modrou uniformu jako strážní a všiml jsem si, že v pouzdře na opasku má pistoli.

Posadil jsem se za řidiče a poklepal jsem před Beth na sedadlo vedle sebe, ale nejspíš si mého gestanevšimla protože se posadila přes uličku na dvojsedadlo. Max si sedl za mne a Poster s Nashem se

posadili dozadu.

Pan Stevens zůstal stát a řekl: „Než navštívíme hlavní část ostrova, budete mít možnost podniknoutjakousi okružní jízdu, abyste mohli lépe ocenit náročnost jeho zabezpečení.“ Pak dodal: „V historii ostrova

nikdy nedošlo k narušení jeho bezpečnosti.“

Zeptal jsem se ho: „Co to mají vaši strážní za zbraně?“

Odpověděl: „Armádní pistole Colt ráže 45.“ Rozhlédl se po autobusu a zeptal se: „Je na tom něco

zvláštního?“

Max mu to vysvětlil: „Myslíme si, že vražedná zbraň byla pětačtyřicítka.“

Beth řekla: „Chci vidět inventarizaci vašich zbraní a na všech chci provést balistické zkoušky.“

Na Paulu Stevensovi nebylo znát žádné zvláštní nadšení.

Beth se zeptala: „Kolik tu máte pětačtyřicítek?“ Odpověděl: „Dvacet.“

Max se zeptal: „Jednu máte u sebe?“

Stevens se plácl přes náprsní kapsu saka a přikývl.

Beth se zeptala: „Vždycky nosíte stejnou pistoli?“

„Ne.“ Pak dodal: „Vždycky si prostě vezmu nějakou ze zbrojnice.“ Podíval se na Beth a řekl: „To zní jakokřížový výslech.“

„Ne,“ odpověděla Beth. „To je jen svědectví. Až vás budeme vyslýchat, rozdíl určitě poznáte.“

Pan Nash se za mnou ozval: „Snad bychom měli nechat pana Stevense dělat jeho práci. Na otázkybudeme mít dost času později.“

Beth řekla: „Pokračujte.“

Pan Stevens stále ve stoje řekl: „Dobrá. Než se rozjedeme, rád bych vám řekl totéž, co jinýmnávštěvníkům.“ Podíval se do těch svých pitomých desek a začal: „Plum Island se rozkládá na ploše 336hektarů. Převážnou část ostrova pokrývá les a louky. O ostrově najdeme zmínky už v lodních denícíchstarých holandských i anglických námořníků. Holanďané ostrov pojmenovali podle švestek, které rostly podél pobřeží ve staré holandštině zněl jeho název Pruym Eyland. Ostrov patřil kmeni Montauků a byl vroce 1654 vykoupen od náčelníka Wyandancha mužem jménem Samuel Wyllys. Wyllys a další kolonistépak ostrov používali jako pastvinu pro ovce a skot, což zní trochu ironicky vzhledem k jeho současnému

využití.“

Zívl jsem.

„Tento ostrov,“ pokračoval Stevens, „nebyl nikdy trvale obydlen. Možná vás napadne, jak mohli kolonistépást na neobydleném ostrově dobytek? Podle záznamů ze šestnáctého a sedmnáctého století byla úžinamezi Orient Pointem a Plum Islandem tak mělká, že ji při odlivu mohl dobytek přebrodit. Na koncisedmnáctého století však hurikán průliv prohloubil, čímž ukončil využitelnost ostrova k pasení. Od počátku

anglické kolonizace byl však ostrov navštěvován piráty a korzáry, kteří jeho odlehlost považovali za

výhodu.“

Pocítil jsem náhlý záchvat paniky. Seděl jsem uvězněn v autobuse s nudným pitomcem, který nám tuodříkával dějiny ostrova div ne rok po roce, a byl teprve u sedmnáctého století! Autobus se ještě aninehnul a já jsem z něj nemohl vystoupit, pokud si neprostřílím cestu. Čím jsem si tohle zasloužil? TetičkaJune se na mě šklebí z nebe a vystrkuje na mě zadnici. Jako bych ji slyšel: „A když mi teď, Johnny,řekneš, co jsem ti včera vyprávěla o Indiánech kmene Montauků, koupím ti zmrzlinu.“. Ne, ne, ne! DOST!

Stevens mlel dál: „Během revoluce používali američtí vlastenci z Connecticutu ostrov jako základnu knájezdům na opevnění royalistů v Southoldu. Pak George Washington, který navštívil North Fork.“

Přiložil jsem si dlaně k uším, ale monotónní mumlání jsem slyšel pořád.

Nakonec jsem se přihlásil jako ve škole a zeptal se ho: „Nejste členem Historické společnosti Peconic

Bay?“

„Ne, ale pomohli mi dát tuto historii dohromady.“

„Nemáte to v nějaké brožurce, kterou bychom si třeba přečetli později, a vy byste si tohle mohl nechat

pro kongresmany?“

Beth Penrosová řekla: „Mně to připadá fascinující.“

Pánové Nash a Poster jen souhlasně zamručeli.

Max se zasmál a řekl: „Přehlasováno, Johne.“

Stevens se na mne znovu usmál. Proč jen se mi zdálo, že má chuť vytáhnout pětačtyřicítku a vyprázdnitdo mě celý zásobník? Řekl: „Budete muset trpět se mnou, detektive. Nějak ten čas zabít musíme.“Pokračoval dál, ale všiml jsem si, že zrychlil tempo. „V předvečer španělskoamerické války vláda vykoupila

dvaapadesát hektarů půdy na ostrově pro vybudování pobřežních opevnění a byla zde založena pevnostFort Terry. Později zbytky pevnosti uvidíme.“

Podíval jsem se na Beth a viděl jsem, že upřeně hledí na Paula Stevense, zjevně uchvácena jehovyprávěním. Jak jsem tak na ni civěl, obrátila se ke mně a naše oči se střetly. Zdálo se mi, jako by jipřivedlo do rozpaků, že jsem ji přistihl při pohledu na mě, a rychle se zase odvrátila. Srdce mi v hrudiposkočilo. Zamiloval jsem se. Už zase.

Pan Stevens dál pokračoval: „Chtěl bych zdůraznit, že na ostrově jsou historické artefakty staré tři sta let,a jen díky tomu, že je ostrov zakázanou zónou, tu nekopou houfy archeologů. Právě jednáme sHistorickou společností Peconic Bay o možnostech dohody na experimentálních vykopávkách. Gordonovibyli členy této historické společnosti a působili jako prostředníci mezi ní, ministerstvem zemědělství aarcheology na univerzitě Stony Brook State. Gordonovi a já jsme nalezli několik míst vhodných kprovádění vykopávek, aniž by tím byla narušena nebo ohrožena bezpečnost ostrova.“

To mě začínalo zajímat. Někdy se během vyšetřování vyskytne některé slovo, věta nebo jméno několikrát,

což vzbudí vaši pozornost. Totéž se mi teď stalo s Historickou společností Peconic Bay. Ano, moje tetabyla také její členkou, a ta společnost funguje naprosto normálně včetně vydávání vlastního zpravodaje aorganizování různých večírků a přednášek. Ale najednou se k ní přidají Gordonovi, kteří nerozeznali maják od vrtné plošiny, a teď se o ní ještě zmiňuje Herr Oberfuhrer Stevens. Zajímavé.

A pan Stevens mlel dál: „V roce 1929 se po Spojených státech rozšířila ničivá infekce slintavky a kulhavkya ministerstvo zemědělství na ostrově otevřelo svoji první výzkumnou stanici. Tak začala moderní historieostrova vztahující se k jeho současnému určení. Nějaké otázky?“

Měl jsem pár otázek ohledně Gordonových, kteří mohli po ostrově čmuchat i tam, kde neměli co dělat.Byli to mazaní lidé. Člun, pak ta historická společnost a ještě ty vykopávky perfektní krytí ke slídění poostrově. Možná že to všechno byla jen shoda náhod. Na shodu náhod ale moc nevěřím. A taky nevěřímna mizerně placené vědce ze středozápadu, kteří se jen tak nadchnou pro brázdění oceánu na drahémrychlém člunu, pro bádání v historických společnostech a pro organizování vykopávek. Nic z toho miprostě nesedělo na to, co jsem o Tomovi a Judy věděl. Bohužel otázky, které jsem chtěl Stevensovipoložit, jsem nemohl vyslovit, aniž bych prozradil víc, než jsem v tuto chvíli měl v úmyslu.

Pan Stevens dál žvanil něco o ministerstvu zemědělství a já jsem mohl v klidu vypnout. Uvědomil jsem si,že než se Stevens zmínil o archeologických zájmech Gordonových, řekl ještě něco, co mě probralo. Byljsem ale jeho proslovem znuděn natolik, že jsem ho neposlouchal, a teď jsem se snažil vzpomenout si, co

mě tak trklo.

Stevens náhle oznámil: „Tak, a nyní se trochu projedeme po ostrově.“

Řidič se probudil a rozjel autobus. Jak jsem si všiml, silnice byla udržovaná, ale jiná vozidla ani lidé na ní kvidění nebyli.

Objížděli jsme obrovský areál hlavní budovy a Stevens nám ukazoval vodárenskou věž, dekontaminačníblok, elektrárnu, strojní haly a skleníky. Zdálo se, že celý ostrov je naprosto soběstačný, což mi opětvnuklo myšlenku na bondovský příběh o šílenci, který na ostrově osnoval zkázu celé planety. A to jsmezatím ještě nebyli uvnitř.

Občas jsme míjeli budovu, kterou pan Stevens zapomněl identifikovat, a když se jej někdo zeptal,prohlásil: „Skladiště barviv“, „skladiště krmiv“ nebo jinou banalitu. Možná že to tak bylo, ale mocvěrohodně to neznělo. Začínalo se mi zdát, že tomu chlapovi dělá dobře vodit nás za nos.

Téměř všechny budovy, až na největší a nejmodernější hlavní výzkumnou budovu, pocházely z dob, kdyna ostrově sídlila armáda, a byly postaveny z červených cihel nebo železobetonu. Převážná většina jichbyla opuštěná. Každopádně to kdysi muselo být impozantní opevnění, které chránilo New York přednepřátelským námořnictvem, které se nikdy neukázalo.

Přijížděli jsme ke skupině železobetonových stavení, na nichž už mezi panely vyrůstala tráva. Stevensřekl: „Ta velká budova je označována 257 podle původního armádního značení. Před lety to byla hlavnílaboratoř. Když jsme ji opouštěli, provedli jsme dekontaminaci jedovatým plynem a zapečetili jsme ji propřípad, že by tam zůstal přece jen nějaký život.“

Několik sekund nikdo nepromluvil, pak se Max zeptal: „Nedošlo právě tady k nějakému úniku?“

„To bylo ještě předtím, než jsem sem nastoupil.“ Stevens se na mě podíval a usmál se svým voskovýmšklebem. „Jestli se chcete podívat dovnitř, detektive, mohu vám půjčit klíč.“

Opětoval jsem úsměv a zeptal jsem se: „Smím jít sám?“

„Do dvěstěpadesátsedmičky se jinak jít nedá. Nikdo jiný tam s vámi nepůjde.“

Nash s Posterem se uchechtli. Skutečná legrace. Naposledy jsem se takhle dobře bavil, když jsem uklouzlpo nějakém slizu a přistál jsem na deset dní staré mrtvole. Nahlas jsem řekl: „Půjdu, když půjdete vy,

Paule.“

„Nehodlám zatím umřít,“ odpověděl Stevens.

Když se autobus přiblížil k budově, viděl jsem na její zdi černě namalovanou lebku se zkříženými hnáty anapadlo mě, že má vlastně dva významy: pirátský znak, který se skvěl na stožáru Gordonových, a symbol

otravy nebo jedů. Upřeně jsem se díval na černou umrlčí lebku na bílé zdi, a když jsem se otočil, měl jsem ji stále před očima. Stevensova tvář se za ni schovala. Odporně se na mě šklebil. Protíral jsem si oči,

dokud optický klam nepominul. Ježíšikriste, nestát se to za plného denního světla s tolika lidmi kolem,bylo by to něco strašného.

Stevens pokračoval: „V roce 1946 Kongres uvolnil peníze na stavbu výzkumného zařízení. Podle zákonanesmějí být některé infekční choroby zkoumány na pevnině náležející k území Spojených států. Bylo tonezbytné nařízení v dobách, kdy dekontaminační postupy nebyly na takové výši. Plum Island, který již vté době plně vlastnil stát a o nějž se dělilo ministerstvo zemědělství s armádou, byl proto vhodnýmmístem pro výzkum exotických nakažlivých chorob zvířat.“

Zeptal jsem se: „Chcete říct, že se tu zkoumají jen zvířecí nemoci?“

„Přesně tak.“

„Pane Stevensi, přestože by nás velice trápilo, kdyby Gordonovi ukradli virus slintavky a kulhavky azpůsobili vymření dobytka v celé Severní Americe, není to důvod, proč jsme tady. Jsou v laboratoříchPlum Islandu zárodky chorob, které mohou napadnout i člověka?“

Podíval se na mě a odpověděl: „Tuto otázku budete muset položit řediteli ústavu doktoru Zollnerovi.“

„Ptám se vás.“

Stevens se zamyslel a pak řekl: „Řeknu to takto kvůli tomu, že ministerstvo zemědělství určitou dobutento ostrov sdílelo s armádou, vznikla řada fám o tom, že zde existuje středisko pro vývoj biologických

zbraní. Myslím, že o tom víte všichni.“

Max řekl: „Existuje řada důkazů, že zde chemické vojsko během studené války vyvíjelo nemoci, kteréměly vymazat ze světa veškerou faunu Sovětského svazu. Vím i to, že sněť slezinná i další zvířecí choroby

je možné zneužít proti lidské populaci jako biologické zbraně. A vy to víte taky.“

Paul Stevens si odkašlal a pak začal vysvětlovat: „Nechtěl jsem tvrdit, že zde neprobíhal žádný výzkumbiologických zbraní. Na počátku padesátých let tu určité tendence byly. Od roku 1954 bylo však ofenzivnízaměření výzkumu změněno na obrannou tendenci. To znamená, že armáda se snažila pouze najítzpůsob, jak zvířata ochránit před jejich záměrným nakažením.“ Pak dodal: „Nebudu odpovídat na dalšíotázky tohoto zaměření. jen vám řeknu, že sem před několika lety poslali výzkumný tým specialistů nabiologické zbraně sami Rusové, a nenašli nic, co by jim zavdalo příčinu k obavám.“

Vždycky jsem dobrovolně umožněné inspekce armádních zařízení považoval za podobné akce, jako kdyžmě podezřelý z vraždy provádí po svém domě. Ne, detektive, v té skříni není nic, co by vás mohlozajímat. A teď bych vám rád ukázal halu.

Autobus zahnul na úzkou štěrkovou cestu a Stevens uzavřel svůj proslov: „Od padesátých let proto PlumIsland funguje jako nejmodernější zařízení pro výzkum, prevenci a léčbu zvířecích chorob na světě.“Podíval se na mě a řekl: „A ani to nebolelo, že ne, detektive Coreyi?“

„Už jsem přežil horší věci.“

„To je dobře. Teď necháme historii historií a začneme se věnovat současnosti. Přímo před námi je starýmaják. První maják, který nařídil vybudovat George Washington. Tato věž majáku byla postavena v

padesátých letech minulého století. Maják již není v provozu a je pouze historickou památkou.“

Podíval jsem se z okna na kamennou stavbu tyčící se uprostřed zeleně. Maják spíš připomínaldvoupatrový dům, z jehož střechy trčí věž. Zeptal jsem se: „Používáte ho pro bezpečnostní účely?“

Podíval se na mě a řekl: „Vždy ve střehu, že? No, někdy tam posílám pár mužů s teleskopy nebonoktovizory1, když je příliš špatné počasí pro použití helikoptér nebo člunů. Pak je maják jediné místo,odkud se dá kontrolovat prostor v celém okruhu tři sta šedesáti stupňů.“ Podíval se na mě a zeptal se:„Chtěl byste o majáku vědět ještě něco?“

„Ne, to je prozatím všechno.“

Autobus zahnul na další štěrkem vysypanou cestu. Teď jsme mířili k východu podél severního pobřežíPlum Islandu, moře jsme měli po levici a pásmo pokroucených živořících stromů po pravici. Všiml jsem si,že pláž je tvořena pravděpodobně zcela neporušenými skalními a písečnými útvary, na kterých bych sidocela dobře dokázal představit vyloďující se Holanďany nebo Angličany, kteří právě uvažují, jak z

ostrova co nejrychleji vypudit Indiány. Bum, prásk.

A zase to tu bylo. Ale co? Někdy se stane, že pokud se nesnažíte, vzpomenete si znovu.

Stevens mlel o ekologii a o snaze vedení na ostrově uchovat co možná nejpůvodnější a nerušenoupřírodu, a mezitím nám nad hlavami přeletěl vrtulník, který pátral po jelenech, které jeho posádka hodlala

odprásknout.

Silnice vedla převážně souběžně s pobřežím a kolem ní nebylo celkem nic k vidění. Mne však fascinovalanaprostá opuštěnost okolní krajiny, kde bych s největší pravděpodobností nepotkal živou duši a kde vedlycesty bez jakéhokoliv zjevného účelu s výjimku té, co vedla od přístaviště k hlavní laboratoři.

Jako by mi četl myšlenky, pan Stevens řekl: „Všechny tyto cesty vybudovala armáda jako spojnicepevnosti Fort Terry s pobřežními opevněními. Teď jsou cesty využívány hlídkami proti jelenům, ale jinakjsou opuštěné.“ Pak dodal: „Protože jsme soustředili prakticky celé výzkumné zařízení do jedné budovy, je

prázdný téměř celý ostrov.“

Mně se pochopitelně zdálo, že hlídky proti jelenům a bezpečnostní stráže jsou jedno a totéž. Helikoptéry ičluny mohly pátrat po jelenech, ale stejně tak dobře mohly zjišťovat pohyb případných teroristů nebojiných nežádoucích osob. Měl jsem nepříjemný pocit, že by tu k narušení prostoru dojít mohlo. Nebyl toale můj problém, a už vůbec to nebyl důvod, proč jsem sem vážil cestu.

Jinak mi zatím ostrov připadal méně strašidelný, než jsem čekal. Vlastně jsem ani nevěděl, co mám čekat,

ale jako v případě většiny míst, jež předchází špatná pověst, i toto působilo mnohem méně hrůzostrašně,

jakmile jste se na něm ocitli.

Když jsem viděl tento ostrov na mapách nebo navigačních náčrtech, nebylo na něm vyznačeno nic. Žádnésilnice, nic, co by připomínalo Fort Terry, nic než slova „Plum Island výzkum chorob zvířat majetek vládySpojených států pro veřejnost uzavřeno“. A celý ostrov je na mapách obvykle vymalován žluté výstražnou

barvou. Nic povzbudivého ani na mapě. A když jsem jej několikrát viděl z moře s Gordonovými, vypadaltajemně ztracen v mlhách, ačkoliv jsem si vždycky kladl otázku, kolik je na jeho pověsti skutečného akolik jsou jen chýry.

Pokud si pak člověk začal ostrov Plum Island malovat podle svých notně zkreslených představ, dospěl kobrazu hodnému představivosti samotného Edgara Alana Poea, k obrazu chmurné Thuly, temného území,

kde se povalují mrtvé krávy i ovce, jejichž zdechliny tlí na pastvinách, kde se jimi živí supovémrchožrouti, kteří pak sami umírají po sežrání nakaženého masa. Asi takhle o ostrově člověk uvažoval,pokud se k tomu vůbec odhodlal. Zatím však všechno, co jsem na ostrově viděl, působilo docelapříznivým dojmem. Nebezpečí, skutečná hrůza, byly ukryty v biologických laboratořích, v zónách tři ačtyři, a v Chrámu zkázy, v zóně pět. Tam se skrývaly mikroskopická sklíčka, zkumavky a Petriho misky sevzorky nejstrašnějších a nejnebezpečnějších exotických forem života, které tato planeta zrodila. Pokudbych já byl vědcem a musel se na tyto organismy dívat, byl bych nucen přemýšlet o Bohu nikoliv o jehoexistenci, nýbrž o jeho záměrech.

Hlubších myšlenek už nejsem schopen bez rizika bolení hlavy.

Beth se Paula Stevense zeptala: „Jak mořeplavci poznají, že tu nemají kotvit?“

„Na všech mapách jsou upozornění,“ odpověděl Stevens. „Kromě toho jsou podél všech pláží tabule.

Posádku mohou upozornit i hlídky.“

Beth se zeptala: „A co děláte s vetřelci?“

Stevens odpověděl: „Upozorníme je, aby se na ostrov ani do jeho blízkosti už víckrát nepokoušeliproniknout. Ti, kdo sem vniknou podruhé, jsou zadrženi a předáni šerifu Maxwellovi.“ Obrátil se k Maxovi:

„Mám pravdu?“

„Jasně. Jednoho nebo dva do roka takhle dostaneme.“

Paul Stevens se pokusil o vtip: „Na potkání střílíme jen jeleny.“

Pak zvážněl a vysvětlil: „Pro bezpečnost ostrova a laboratoří není hrozbou, když lidé vniknou na ostrov.

Jak jsem řekl, nechci vzbudit dojem, že je ostrov kontaminovaný. Například tento autobus samozřejmě

nespadá do biologicky kontaminované sféry. Protože se tu však vyskytuje oblast biologické kontaminace,

byli bychom raději, kdyby se na ostrově nepohybovali ani nepovolaní lidé, ani nežádoucí zvířata.“

Nemohl jsem si pomoci, musel jsem si rýpnout: „Jak to zatím vidím já, pane Stevensi, pokud se tlupa byťjen pologramotných teroristů rozhodne váš ostrov napadnout, má značné šance. Postřílí hrstku vašichstrážných a v laboratořích si naberou tolik smrtících mikroorganismů, kolik budou chtít, nebo to tuvšechno vyhodí do povětří a to svinstvo uvolní. V zimě na to nebudou potřebovat ani loď, protože led vás

spojí s pevninou.“

Pan Stevens odpověděl: „Mohu vám říci jen tolik, že bezpečnostní opatření jsou mnohem důkladnější, nežje na první pohled vidět.“

„To doufám.“

„Můžete na to vsadit.“ Podíval se na mě a řekl: „Proč to někdy nezkusíte sám?“

Mám rád takové výzvy, a proto jsem odpověděl: „Vsadím sto babek, že se sem dostanu, vlezu vám do

kanceláře, seberu vám ze zdi vysokoškolský diplom a ráno si ho pověsím u sebe v kanceláři.“

Pan Stevens na mě civěl bez jediného pohybu ve strnulé voskové tváři. Odporné.

Řekl jsem mu: „Dovolte mi, abych vám položil otázku, na kterou tu chceme znát odpověď všichni mohli z

tohoto ostrova Tom a Judy Gordonovi pašovat mikroorganismy? A řekněte nám pravdu.“

Paul Stevens odpověděl: „Teoreticky ano.“

Nikdo v autobuse nepromluvil, ale já jsem si všiml, že řidič otočil hlavu a zavrtěl jí.

Pan Stevens se zeptal: „Ale proč by to dělali?“

„Prachy,“ řekl jsem.

„Na to tedy nevypadali,“ odvětil Stevens. „Měli rádi zvířata. Proč by chtěli všechna zvířata na světě vybít?“

„Možná chtěli vybít všechny lidi na světě, aby mohla zvířata šťastně žít.“

„Směšné,“ řekl Stevens. „Gordonovi odsud nevzali nic, co by mohlo ublížit živé duši. Vsadím na to své

místo.“

„To už jste udělal. A svůj život k tomu.“

Všiml jsem si, že Poster s Nashem jsou podezřele potichu. Protože jsem věděl, že tu už byli, zdálo se mi,

že se bojí, aby se neprozradili příliš sebevědomým chováním.

Stevens se obrátil k čelnímu sklu a řekl: „Blížíme se k pevnosti Fort Terry. Zde můžeme vystoupit a

porozhlédnout se kolem.“ Autobus zastavil a všichni jsme vystoupili.

KAPITOLA 9

Bylo krásné ráno a tady v nitru ostrova bylo ještě tepleji než na větrném pobřeží. Paul Stevens nás vedl k

pevnosti.

Fort Terry neměla žádné zdi a připomínala spíše opuštěné město. Vypadala nečekaně malebně s tou

cihlovou šatlavou, starobylou jídelnou, dvoupatrovými kasárnami, s verandou dokola, domem velitele

pevnosti a několika dalšími budovami z minulého století.

Pan Stevens ukázal na další cihlovou budovu a řekl: „To je jediná budova, která je dosud používaná,

požární zbrojnice.“

Max poznamenal: „K laboratoři je to odsud trochu daleko.“

„Ano,“ připustil Stevens. „Nová laboratoř je ale zcela soběstačná a má vlastní protipožární zabezpečení.“Pak dodal: „Toto zařízení je používáno jen v případě lesního požáru nebo požáru v prostorách bez

biologického ohrožení.“

Max, který celý život prožil v sousedství tohoto ostrova, se zeptal Stevense: „Ale požár nebo hurikán by

přece mohl poškodit generátory, které zajišťují filtraci prostor s biologickým znečištěním, je to tak?“

„Všechno je možné.“ Pak dodal: „Někteří lidé musí žít v blízkosti jaderných reaktorů. Žijeme v modernímsvětě, ve světě plném chemických, jaderných i biologických nočních můr, které jsou připraveny kdykolivuvolnit životní prostor pro nově se vyvíjející druhy.“

Podíval jsem se na Paula Stevense s oživlým zájmem. Teď se mi zdálo, že je to normální šílenec.

Před kasárny se rozkládala pokosená louka, která se opodál začínala svažovat k moři. Po jejím okraji sebrouzdaly bernešky. Stevens vysvětloval: „Tady se konaly přehlídky. Trávu pravidelně kosíme, abychom,zajistili viditelnost betonových písmen, zapuštěných v trávníku, shora. Ta písmena jsou: ,Plum Islandzakázaná oblast. Nechceme, aby nám tu přistávala letadla.“ Opět si zavtipkoval: „Tím nápisem se bráníme

přistání teroristů.“

Kráčeli jsme dál a Stevens povídal: „Než jsme postavili novou budovu, mnohé administrativní složky bylyumístěny zde ve Fort Terry. Dnes je prakticky vše laboratoře, středisko ostrahy, sklady, administrativa izvířata pod jednou střechou, což je z hlediska bezpečnosti výhodou.“ Obrátil se ke mně: „Takže i kdyby

došlo k narušení prostoru ostrova, hlavní budova je prakticky nenapadnutelná.“

„Vy mě opravdu pokoušíte,“ řekl jsem.

Stevens se znovu usmál. Líbilo se mi, když se na mě ten muž usmíval. Řekl: „Jen pro vaši informaci,

vysokoškolský diplom mám z Michiganské státní univerzity, ale vy ho nikdy neuvidíte.“

Opětoval jsem úsměv. Panebože, jak já rád stírám lidi, kteří mě štvou. Měl jsem rád Maxe, měl jsmedocela rád i George Fostera, miloval jsem Beth, ale neměl jsem rád Teda Nashe ani Paula Stevense. Podle

mě nebylo špatné skóre mít rád tři lidi z pěti, nebo pokud jsem počítal i sebe čtyři ze šesti. Nějak alešpatně snáším lháře, pitomce a chvástaly. Myslím, že než jsem to schytal, byl jsem tolerantnější. Budu semuset zeptat Doma Fanelliho.

Travnatá plocha pro přehlídky náhle končila prudkým svahem směřujícím ke skalnaté pláži, nad kterýmjsme stáli a dívali se na moře. Byl to úchvatný pohled, ale podtrhoval opuštěnost tohoto místa, běžnoupro všechny ostrovy a pro tento zvláště. Muselo to být velmi izolované místo pro výkon vojenské služby,nudná štace, kde se dalo dělat jen málokdy něco jiného, než civět na moře. Možná že dělostřelci, kteří tusloužili, by byli docela rádi, kdyby se na obzoru objevilo nepřátelské loďstvo.

Stevens řekl: „Na téhle pláži se každý rok na podzim objevují lachtani.“

Zeptal jsem se: „A střílíte je?“

„Samozřejmě že ne. Dokud zůstávají jen na pláži.“

Když jsme se vraceli od pláže, Stevens nás upozornil na velký balvan na konci přehlídkového prostranství.V prohlubni balvanu byla usazena zrezivělá dělová koule. „Ta je z doby revoluce. Je to jedna z věcí, které

vykopali Gordonovi.“ „Kde to našli?“

„Přímo tady někde, alespoň myslím. V okolí tulení pláže a tohoto přehlídkového prostranství toho našli

dost.“

„Vážně?“

„Zdálo se, že mají šťastnou ruku s výběrem místa k vykopávkám. Našli dost kulí z mušket, aby jimi

vyzbrojili pluk vojáků.“

„Neříkejte.“ Jen mluv dál, Stevensi.

„Používali detektor kovů.“

„Dobrý nápad.“

„Je to zajímavý koníček.“

„To rozhodně. Má teta byla nadšenou archeoložkou. Nevěděl jsem, že se Gordonovi zabývajívykopávkami. Nikdy jsem neviděl nic z toho, co objevili.“

„No, všechno museli nechat tady.“

„Kvůli kontaminaci?“

„Ne, ale proto, že tohle je státní pozemek.“

To bylo zajímavé a Foster s Nashem začínali bystřit pozornost, což jsem nemohl potřebovat, a změniljsem proto téma slovy: „Myslím, že se řidič snaží upoutat naši pozornost.“

Stevens se podíval k autobusu, ale řidič právě civěl na hejno hus. Stevens pohlédl na hodinky a řekl: „Teďsi prohlédneme zbytek ostrova a pak máme schůzku s doktorem Zollnerem.“

Nastoupili jsme a autobus s námi zamířil k východu do záře stoupajícího slunce. Pláž byla nádherná tři

kilometry neporušeného písku omývaného modrými vodami úžiny Long Island Sound. Nikdo pod dojmem

majestátního divadla přírody nepromluvil. Dokonce ani já ne.

Stevens, který pořád stál, na mě občas pohlédl, a já jsem mu poslal úsměv. Opětoval jej. Ale nebyl to

nijak příjemný úsměv.

Na úzkém konci ostrova autobus zastavil. Pan Stevens řekl: „Dál musíme pěšky.“

Vystoupili jsme a zjistili, že se nacházíme uprostřed ohromujících starých rozvalin. Kam oko dohlédlo, viděl

jsem mohutná betonová opevnění zarostlá psím vínem a křovisky, bunkry, střílny, muniční sklady,

spojovací tunely, cihlové i betonové cesty a metr tlusté železobetonové zdi se železnými dveřmi.

Stevens řekl: „Jedna z těchto podzemních chodeb vede do tajné laboratoře, kde zajatí nacističtí vědci

stále pracují na vývoji nezničitelného viru, který vymaže ze světa veškeré lidstvo.“

Nechal svoji repliku sekundu nebo dvě doznít a pak pokračoval: „V jiné podzemní laboratoři jsou uloženy

pozůstatky čtyř vetřelců, které byly zachráněny při havárii UFO v Roswellu v Novém Mexiku.“

A zase nic. Nakonec jsem řekl: „Mohli bychom vidět nejdřív ty nacisty?“

Všichni se zasmáli alespoň se o to pokusili.

Pan Stevens se usmál svým úsměvem vítěze a řekl: „To jsou jen dva z mnoha absurdních mýtů spojených

s Plum Islandem.“ Pak dodal: „Lidé ohlašují podivně vypadající letadla, která po půlnoci přistávají nebostartují na přehlídkové ploše. Také tvrdí, že zde byl vyvinut AIDS i lymská borelióza.“ Rozhlédl se kolem ařekl: „Řekl bych, že tato stará opevnění s mnoha podzemními prostorami mohou ovlivnit bujnější fantazii.Můžete se tu porozhlédnout. Jděte, kamkoliv chcete. Pokud najdete vetřelce, dejte mi vědět.“ Znovu seusmál. Měl skutečně podivný úsměv a mě napadlo, že vetřelec je on. Pan Stevens řekl: „Ale musímesamozřejmě zůstat pohromadě. Potřebuji vás mít všechny v dohledu.“

Moc to neladilo se slovy: „Jděte, kamkoliv chcete.“. Ale budiž, všichni jsme se tedy svorně vrátili do letdospívání a začali jsme prolézat zříceniny, vystupovat po schodištích a římsách, a to všechno s panemStevensem za zády. Jednu chvíli jsme kráčeli po dlouhé, cihlami dlážděné cestě, která se svažovala kdvojici ocelových dveří. Dveře byly dokořán a všichni jsme vstoupili dovnitř. Byla tam tma, vlhko, zima anejspíš tam lezla všemožná havěť.

Stevens vstoupil za námi a řekl: „Tohle vede do obrovského muničního skladu.“ Jeho hlas se rozlehlozvěnou v temné prázdnotě. „Na ostrově kdysi byla úzkorozchodná železnice, která spojovala přístaviště v

zálivu s těmito podzemními sklady. Je to velmi složitý a důmyslný systém. Jak ale sami vidíte, je úplněopuštěný. Není tu nic, co by se zde muselo provozovat tajně.“ Pak řekl: „Kdybych měl baterku, mohlibychom jít dál, a viděli byste, že tu nikdo ani nežije, ani nepracuje.“

„A kde jsou ti nacisti a vetřelci?“ zeptal jsem se.

„Přestěhoval jsem je do majáku,“ odpověděl Stevens.

Zeptal jsem se ho: „Chápete ale naši obavu z toho, že si Gordonovi mohli založit tajnou laboratoř v místě,

jako je tohle?“

Pan Stevens odpověděl: „Jak jsem řekl, já Gordonovy z ničeho nepodezírám. Protože však byla tatomožnost nadnesena, nechal jsem své muže tento komplex prohledat. Kromě něj je na ostrově kolemdevadesáti opuštěných nadzemních vojenských prostorů. Máme co prohledávat.“

Řekl jsem: „Pošlete řidiče pro baterky. Rád bych se tu porozhlédl.“

V temnotě se nic neozývalo a pak Stevens řekl: „Po vašem setkání s doktorem Zollnerem se sem můžeme

vrátit a prohledat to tu, pokud budete chtít.“

Vyšli jsme zpátky na světlo a Stevens řekl: „Následujte mě.“

Šli jsme za ním po úzké cestě, která vedla až na nejvýchodnější cíp ostrova na konec zakřivené kostivepřové kotlety.

Stevens za chůze promluvil: „Když se rozhlédnete, můžete vidět mnoho palebných postavení. Tytokruhové zděné stavby jsme kdysi používali jako ohrady pro zvířata, ale teď jsou zvířata držena uvnitř.“

Beth poznamenala: „To zní krutě.“

Pan Stevens řekl: „Je to bezpečnější.“

Nakonec jsme došli až na východní cíp Plum Islandu, který spadal asi dvanáct metrů vysokým srázem kmoři. Eroze tu podemlela betonový bunkr, jehož některé části již ležely dole ve vodě, zatímco zbytek,který se ještě držel, se nebezpečně nakláněl dolů.

Byl to úchvatný výhled na pobřeží Connecticutu, viditelné nepatrně v dálce po levé straně, a na kousíčekzemě zvaný Great Gull Island, asi tři kilometry přímo před námi.

Stevens nám pokynul směrem k jihu a řekl: „Vidíte tam tu skálu? Ten ostrůvek byl využíván k nácvikudělostřeleckého ostřelování a bombardování. Pokud jachtaříte, tak víte, že je třeba se mu vyhýbat,protože tam ve vodě leží spousta nevybuchlých granátů a bomb. Za tou skálou je severní břeh ostrova

Gardiners Island, který, jak šerif Maxwell ví, je soukromým majetkem rodiny Gardinerových a není

přístupný veřejnosti. Za úžinou Great Gull je ostrov Fishers Island, který byl stejně jako Plum Island vsedmnáctém století hojně navštěvován piráty. Takže od severu k jihu tu máme Ostrov pirátů, Morový ostrov, Nebezpečný ostrov a Soukromý ostrov.“ Usmál se svému skvělému vtipu. Byl to ale spíš úšklebekna půl úst. Náhle jsme zahlédli jeden z hlídkových člunů plout kolem pobřeží mysu. Osádka v počtu třímužů nás zahlédla a jeden z nich zdvihl k očím dalekohled. Pravděpodobně poznal Stevense, protožezamával, a Stevens pozdrav opětoval.

Podíval jsem se na písečnou pláž pod námi a viděl jsem, že v písku jsou vodorovné červené pruhy jako nabuchtě s malinovou nádivkou.

Za námi se ozval nějaký hlas a já jsem spatřil řidiče autobusu, který za námi stoupal po dlážděné cestě.Stevens nám jen řekl: „Zůstaňte tu,“ a vykročil mu naproti. Řidič Stevensovi podal mobilní telefon. Teď,když průvodce mizí, by ve správné bondovce měl odjet autobus a Bond by měl s dívkou osamět. Po chvíliby se z moře vynořili žabí muži s puškami v rukou a rozpoutala by se přestřelka. Pak by helikoptéra.

„Detektive Coreyi?“

Podíval jsem se na Beth. „Ano?“

„Co si o tom myslíte?“

Všiml jsem si, že Max, Poster a Nash prolézají palebná postavení a jako správní chlapi se živě dohadují odostřelech, rážích a početnosti osádek.

Byl jsem s Beth sám. Řekl jsem: „Myslím, že vám to dneska sekne.“

„Co si myslíte o Paulu Stevensovi?“ „Blbec.“

„A co si myslíte o tom, co jsme zatím viděli a slyšeli?“

„Narafičená okružní jízda. Ale něco mi to stejně dalo.“

Přikývla a zeptala se: „Co ty vykopávky? Věděl jste o tom?“

„Ne.“ Pak jsem dodal: „Věděl jsem o jejich členství v Historické společnosti Peconic Bay, ale ne o jejich

angažovanosti ve vykopávkách. A taky se mi Gordonovi nikdy nezmínili, že koupili půl hektaru neplodnépůdy nad úžinou Sound.“

„Jakého půl hektaru?“ „Řeknu vám o tom později,“ řekl jsem. „Skládá se to po kousíčkách, které jako by ukazovaly na pašovánídrog, ale vůbec to nemusí být pravda. Jde tu ještě o něco jiného. Už jste někdy měla takový náhlý

záblesk?“

„Už dlouho ne. A vy?“

„Jo, jako když na něco ve vodě narazí sonar.“

„To vypadá na zbavení svéprávnosti.“

„Ale ne, to je prostě impuls, jako když sonarová vlna na něco ve vodě narazí a odrazí se. Záblesk

signálu.“

„Až se vám to stane příště, zvedněte hlavu.“

„Jasně. Já mám odpočívat, a vy si mě ještě budete dobírat, protože jsem vás předběhl.“

„Tak nějak.“ Změnila téma a řekla: „Víte, zabezpečení ostrova není ani zdaleka tak dokonalé, jak jsemvzhledem k tomu, co na ostrově je, předpokládala. Kdyby tu bylo jaderné vybavení, bylo by tu mnohemdůkladnější zabezpečení.“

„Jo. Ale možná je bezpečnost uvnitř laboratoří lepší. A jak říkal Stevens, možná je tu mnohem důkladnějšízabezpečení než se na první pohled zdá. Každopádně jsem ale získal dojem, že Tom a Judy si mohliodsud odnést, cokoliv chtěli. Jenom doufám, že nechtěli všechno.“

„No, myslím, že dneska nebo zítra zjistíme, že něco ukradli a že se také dozvíme, co to bylo.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„To vám řeknu později,“ odpověděla. „Co třeba dneska po večeři?“

„Myslím, že to není dobrý nápad.“ „Snad to nebude tak zlé.“

„Mám šestý smysl pro nevhodné schůzky.“

„Ale tohle je dobrá schůzka. Já na rande nikdy nevytahuju pistoli.“

„Kavalíři ještě nevymřeli?“

Odvrátila se a odcházela. Zastavila se na okraji srázu a podívala se na moře. Vypadala dobře, jak tam

stála ve větru s modrým nebem, bílými mraky, mořem a sluncem v pozadí. Představoval jsem si ji nahou

ve stejné póze.

Pan Stevens dotelefonoval a vrátil se. „Můžeme se vrátit k autobusu.“

Sestupovali jsme zpět po cestě. Během několika minut jsme byli opět mezi zříceninami dělostřeleckýchopevnění.

Všiml jsem si, že jeden z pahorků, na nichž byla opevnění budována, byl nedávno narušen erozí a

odhaluje vrstvu čerstvé zeminy. Nejsvrchnější vrstva připomínala organický humus, což je běžná složka, apod ním byl bílý písek, také zcela normální. Pod ním jsem ale viděl vrstvu připomínající narudlou barvourez, pak znovu písek a další pás červené rzi, stejně jako na pláži. Řekl jsem Stevensovi: „Příroda mě volá.

Vrátím se hned.“

„Neztraťte se,“ řekl Stevens. Nevypadalo to, že žertuje.

Obešel jsem pahorek, sebral ze země kus dřeva a začal jím rýpat v kolmo obnaženém svahu. Černýhumus a drn s trávou odpadl. Viděl jsem vrstvu střídavě bílé a červené barvy. Nabral jsem sičervenohnědou zeminu do dlaně a zjistil jsem, že je to vlastně jíl smíchaný s pískem a možná s nějakýmpyritem. Dost to připomínalo hmotu, kterou měli Tom a Judy na botách. Zajímavé.

Nasypal jsem si hrst hlíny do kapsy a obrátil jsem se právě včas, abych viděl, že Stevens zůstal stát a díváse na mě.

Řekl: „Myslím, že jsem mluvil o pravidlu ,co Plum Island schvátí, nikdy nenavrátí.“

„Myslím, že ano.“

„Co jste si dal do kapsy?“

„Ptáka.“

Stáli jsme proti sobě a měřili se pohledy. Nakonec řekl: „Na tomto ostrově, detektive Coreyi, jsem zákonjá. Ne vy, detektiv Penrosová, ani šerif Maxwell nebo některý z těch dvou pánů.“ Upíral na mě svůj ledovýpohled a pak řekl: „Smím vidět, co jste si dal do kapsy?“

„Ukázat vám to můžu, ale pak vás budu muset zabít,“ usmál jsem se.

Chvíli přemýšlel o svých možnostech, pak zřejmě dospěl ke správnému rozhodnutí, protože řekl: „Autobus

odjíždí.“

Prošel jsem kolem něj a on vykročil za mnou. Čekal jsem smyčku kolem krku, ránu do hlavy nebo něcopodobného, ale Paul Stevens byl asi chytřejší. Pravděpodobně mi časem nabídne šálek kávy ochucenésnětí.

Nastoupili jsme do autobusu a odjížděli.

Všichni jsme se posadili stejně jako předtím a Stevens opět zůstal stát. Autobus zamířil na západ zpět kpřístavišti trajektu a k hlavní laboratoři. Kolem nás opačným směrem projel pickup obsazený dvěma muži

v modrých uniformách s puškami.

Každopádně jsem tu zatím viděl víc, než jsem čekal, dověděl jsem se víc, než bych se nadál, a slyšel tolik,

že jsem byl zvědavější a zvědavější. Byl jsem už přesvědčen, že odpověď na otázku, proč byli Tom aJudy zabiti, se skrývá na ostrově.

A jak vždycky říkám když budu vědět proč, zjistím taky kdo.

George Poster, který toho zatím mnoho nenamluvil, se Stevense zeptal: „Jste si zcela jist, že Gordonovi

včera v poledne odpluli vlastní lodí?“

„Absolutně. Podle záznamů dopoledne pracovali v biologické laboratoři, pak se osprchovali, nastoupili doautobusu, jako je tenhle, a nechali se odvézt do přístaviště. Nejméně dva moji muži je viděli nastupovatdo jejich člunu, do Spirochety, a mířili do úžiny Plum Gut.“

Poster se zeptal: „Viděl je někdo z helikoptéry nebo hlídkového člunu na moři v úžině?“

Stevens zavrtěl hlavou. „Ne. Na to jsem se ptal.“

Beth se otázala: „Je podél pobřeží místo, kde by se dal člun ukrýt?“

„Rozhodně ne. Na Plum Islandu nejsou žádné hluboké zátoky. Pláž je rovná až na jeden uměle vytvořenýzáliv, kde je přístaviště.“

Zeptal jsem se: „Kdyby vaši muži na hlídce zahlédli člun Gordonových, jak kotví někde poblíž ostrova,

zahnali by je?“

„Ne. Gordonovi totiž občas rybařili nebo plavali poblíž pobřeží Plum Islandu. Hlídky proto věděly, že tamobčas kotví.“

Nevěděl jsem, že jsou Gordonovi tak náruživí rybáři. Zeptal jsem se: „Viděli je vaši muži kotvit na moři posetmění, nebo pozdě v noci?“

Stevens se zamyslel a pak odpověděl: „Dověděl jsem se o tom jen jednou.“ Pak pokračoval: „Dva muži zmé hlídky mi oznámili, že viděli člun Gordonových kotvit blízko jižní pláže něco po půlnoci. Bylo to někdy v

červenci. Moji muži si všimli, že je člun prázdný. Zaměřili reflektory na pláž. Tam byli Gordonovi.“Odkašlal si natolik významně, abychom pochopili, co Gordonovi na té pláži dělali. Pan Stevens řekl:„Hlídka je nechala na pokoji.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Tom a Judy mi připadali jako dvojka schopná oddávat se sexu kdekoliv,takže mě u nich ani hrátky na pláži nepřekvapily. Milování na pláži Plum Islandu mi ale vnuklo pár otázek.

Zvláštní jednou jsem tajně snil o milování s Judy na pláži omývané vlnami moře. Tedy možná že tonebylo jen jednou. Pokaždé, když jsem si to představil, musel jsem si jednu vrazit. Prasáku.

Autobus minul přístaviště, zahnul na sever a zastavil na oválném parkovišti před hlavním výzkumným

komplexem.

Zakřivené průčelí nové dvoupatrové budovy ve stylu artdeco bylo obloženo růžovým a hnědým kamenem.

Ohromná cedule vystupující z trávníku hlásala: „Ministerstvo zemědělství“. Vedle se tyčil další stožár svlajkou na půl žerdi.

Všichni jsme vystoupili z autobusu a Paul Stevens řekl: „Doufám, že se vám prohlídka Plum Islandu líbila aže jste ocenili jeho zabezpečení.“

Zeptal jsem se: „Jaké zabezpečení?“

Stevens se na mě tvrdě podíval a řekl: „Každý, kdo tu pracuje, si uvědomuje možnost katastrofy. Všichnimáme zájem na bezpečnosti, všichni jsme oddáni své práci a nejvyšším měřítkům bezpečnosti, jakých je

možno dosáhnout. A víte co? Hovno se stane.“

Taková přímočarost a hrubost pana Důležitého každého překvapila. Řekl jsem: „Jasně. Včera se stalo taky

hovno?“

„To se brzy dozvíme.“ Podíval se na hodinky a řekl: „Tak, a teď můžeme jít dovnitř. Následujte mě,

prosím.“

KAPITOLA 10

Půlkruhová hala výzkumné laboratoře Plum Islandu byla vysoká přes dvě patra a kolem středovéhoschodiště nad ní vedlo mezipatro. Byla tam spousta světla a vůbec to bylo příjemné a vzdušné místo.Zvířata odsouzená k smrti se vozila pravděpodobně zadem.

Na levé stěně jsme viděli běžnou plejádu fotografií prezident, ministr zemědělství, Dr. Karl Zollner. Nastátní instituci trochu málo stupňů řízení, napadlo mě.

Před sebou jsme měli recepci, kde jsme se museli zapsat a vyměnit modré identifikační štítky za bílé,které jsme si na plastové šňůrce museli zavěsit kolem krku. Dobrá bezpečnostní taktika, napadlo měostrov je rozdělen na tuto budovu a všechno ostatní. A v této budově jsou ony zóny. Neměl bych panaStevense podceňovat.

Atraktivní slečna v sukni po kolena sešla po schodišti dřív, než jsem stihl ohodnotit její stehna, apředstavila se nám jako Donna Albová, asistentka doktora Zollnera. Usmála se a řekla: „Doktor Zollner sevám bude za okamžik věnovat. Mezitím vás tu trochu provedu.“

Paul Stevens nám řekl: „Zatím se spojím se svými zaměstnanci, abych zjistil, jestli jsou nějaké novépoznatky.“ Pak dodal: „Donna se už o vás postará.“ Podíval se na mě a řekl: „Zůstaňte, prosím, stále seslečnou Albovou.“

„A co když budu muset na záchod?“

„Už jste byl.“ Vyšel nahoru po schodech, kde se určitě zastavil u doktora Zollnera, aby jej informoval opěti vetřelcích.

Podíval jsem se na Donnu Albovou. Dvacítka, bruneta, pohledná tvářička i postava, modrá sukně, bíláblůza, sportovní boty. Myslím, že pokud člověk potřebuje denně cestovat lodí a musí počítat s možností,že se bude trmácet někde po ostrově, nejsou vysoké podpatky nejvhodnější. Abych pravdu řekl, nemysleljsem si, že pro člověka, který má rád běžné způsoby cestování a je zvyklý trávit den v kanceláři, je PlumIsland to správné místo k zaměstnání.

Donna byla natolik atraktivní, že bych si jí na trajektu v osm ráno musel všimnout, a protože tam nebyla,

neznala ještě ani Nashe s Posterem, a nebyla tudíž zatím zapletena do žádné kamufláže.

Donna nás požádala, abychom se jí všichni představili, což jsme udělali bez obtížných a zneklidňujícíchtitulů, jako je „detektiv z oddělení vražd“, „CIA“, nebo „FBI“.

Všem nám potřásla rukou a Nashovi věnovala jeden úsměv navíc. Ženy jsou tak slabé v odhaducharakterů.

A Donna začala: „Vítejte v Centru pro výzkum chorob zvířat na Plum Islandu. Jsem si jistá, že vás Paulpodrobně informoval o jeho historii a že vám umožnil si jej prohlédnout zvenčí.“

Stále se pokoušela vypadat usměvavě, ale viděl jsem, že je to jen póza. Řekla nám: „Jsem velmi, jehrozné, co se stalo. Gordonovy jsem měla opravdu ráda. Všichni je měli rádi.“ Rozhlédla se kolem sebetak, jak to dělají lidé u výslechu, a řekla: „Nejsem kompetentní k jakýmkoliv komentářům nebo diskusím o

tom, co se stalo. Ale myslela jsem si, že bych měla říci, co cítím.“

Beth se na mě podívala, a protože se jí nejspíš zdálo, že jsme narazili na slabé místo v obraně PlumIslandu, řekla Donně: „John i Max byli dobří přátelé Toma a Judy.“

Podíval jsem se Donně Albové do očí a řekl jsem: „Oceňujeme veškerou pomoc a spolupráci, které senám tu dostává.“ Zatím ta slavná pomoc obnášela šestákovou okružní jízdu po ruinách a v divočině, alebylo důležité Donnu přesvědčit, že může mluvit otevřeně. Samozřejmě že ne tady a teď, ale až ji

navštívíme.

Řekla: „Trochu vás provedu kolem. Následujte mě.“

Prošli jsme halou a Donna nám ukazovala na stěnách rozvěšené zarámované články o hrůzném průběhuepidemie nemoci šílených krav a nemocí zvaných dobytčí mor a prasečí mor a o dalších strašnýchchorobách. Byly tu mapy vyznačující místa výskytu epidemií, grafy a fotografie krav s popraskanými pysky

a provazci slin visícími jim z tlamy, obrázky prasat se strašlivými otevřenými vředy. Neznám vhodnějšídekoraci v hale před jídelnou.

Donna nás teď upozornila na dveře v zadní části haly. Dveře byly natřené křiklavou žlutí, jakou byl celýostrov zakreslen na mapách, a ostře kontrastovaly s šedými odstíny zbytku haly. Na jedněch dveřích byl

výrazný nápis „Šatna ženy“, na druhých pak „Šatna muži“. Na obojích pak bylo napsáno „Nepovolanýmvstup zakázán“.

Donna řekla: „Tyto dveře vedou do pásma biologické kontaminace. Tato hala s administrativní částí jevlastně oddělenou budovou, ačkoliv se zdá, že jde o stavbu spojenou s laboratoří. S tou ji však spojujípouze tyto stěny.“

Max se zeptal: „Jsou ještě jiné způsoby, jak se dostat do pásma biologické kontaminace?“

Donna odpověděla: „Můžete se tam dostat i služebním vchodem, kudy jsou dopravována zvířata, krmivo,

materiál a všechno ostatní. Není však tamtudy možné odejít. Všechno a všichni, kdo opouští pásmobiologické kontaminace, musí projít dekontaminací, která zahrnuje i sprchy.“

Pan Poster se zeptal: „Jak se nakládá s odpady a tak podobně?“

„Prochází drtičem nebo speciálním kanálem do čističky vody a odpadu,“ odpověděla Donna. Pak dodala:„Takže jediné vstupní otvory jsou tyto dveře, služební vchod vzadu, drtiče a kanály a speciální vzduchovéfiltry na střeše, které jsou schopny zachytit i ten nejmenší virus. Je to velmi bezpečné zařízení.“

Každému z nás táhly nejspíš hlavou myšlenky na Gordonovy a na to, jak odsud to svinstvo dostávali.

Donna pokračovala: „Šatny jsou ještě v zóně jedna, stejně jako tato hala. Jakmile ale opustíte šatnysměrem dovnitř, jste v zóně dvě a musíte si obléci laboratorní úbor. Než opustíte zóny dvě, tři nebo čtyři,a vrátíte se do zóny jedna, musíte projít sprchami. Ty jsou v zóně dvě.“

„Sprchy jsou společné?“ zajímalo mě.

Zasmála se. „Jistěže ne.“ Pak dodala: „Pochopila jsem to tak, že je vám povolen vstup do zón dvě, tři a

čtyři, pokud budete chtít.“

Ted Nash se usmál svým připitomělým úsměvem a zeptal se: „Vy nás doprovodíte?“

Zavrtěla hlavou. „Za to nejsem placená.“

Při tom dolaru týdně ani já ne. Zeptal jsem se Donny: „Proč nesmíme do zóny pět?“

Podívala se na mě překvapeně. „Pět? Proč byste tam chodili?“

„Já nevím. Protože tu je.“

Zavrtěla hlavou. „Do pětky smí jen asi deset lidí. Do takového prostoru musíte mít vhodné.“

„Měli Gordonovi oprávnění ke vstupu do pětky?“

Přikývla.

„Co se děje v zóně pět?“

„Tuto otázku byste měli položit doktoru Zollnerovi.“ Podívala se na hodinky a řekla: „Následujte mě.“

„Zůstaňte pohromadě,“ dodal jsem.

Vystupovali jsme po schodišti nahoru. Já jsem zůstával pozadu jednak proto, že mě pobolívala prostřelená

noha, a jednak proto, že jsem chtěl zkontrolovat její stehna a zadek. Já vím, že jsem kanec možná že tu

chytnu prasečí mor.

Začali jsme s prohlídkou dvou křídel, která zastřešovala halu. Všechno bylo natřeno šedým odstínem,

který nejspíš překryl původní armádní khaki. Na stěnách chodeb visely fotografie bývalých ředitelů, vědců

a badatelů.

Všiml jsem si, že téměř všechny dveře v dlouhých chodbách jsou zavřené a očíslované, ale že na žádných

není ani vizitka se jménem, ani funkce místnosti tedy s výjimkou toalety. Dobré zabezpečení, napadlo mě,

a znovu jsem se sklonil před stihomamem Paula Stevense.

Vešli jsme do vědecké knihovny, kde několik intelektuálů pročítalo signatury knih v regálech, nebo četlo u

stolků. Donna řekla: „Toto je jedna z nejlepších knihoven svého druhu na světě.“

Nedokázal jsem si představit, že by na světě mohlo být více knihoven zaměřených na zvířecí choroby, ale

přesto jsem pronesl: „No nazdar!“

Donna sebrala ze stolku blízko nás náruč propagandistických brožurek, letáků a tiskových zpráv a podala

nám je. Tenké knížky nesly názvy jako „Cholera prasečí“, „Africký prasečí mor“, „Africká nemoc koní“ a

„Vředovitá kožní choroba“, což byla podle odporných fotografií na obálce nemoc, kterou měla jedna z

mých bývalých milenek. Už jsem se nemohl dočkat, až budu doma a tohle si přečtu, a požádal jsem

Donnu: „Mohl bych si vzít ještě dvě brožurky o dobytčím moru, prosím?“

„Ještě dvě.? Jistě.“ Podala mi je. Byla vážně skvělá. Pak každému z nás věnovala okopírovaný výtisk

časopisu Zemědělský výzkum, jehož titulní stránka se skvěla titulkem „Pohlavní feromony pro likvidaci

klikvových parazitů.“ Zeptal jsme se Donny: „Mohl bych na to dostat obálku?“

„Oh. vy si děláte legraci, že?“

George Poster jí řekl: „Neberte ho příliš vážně.“

Právě naopak, pane Postere vy byste mě měli brát až moc vážně. Pokud ale můj přiblblý smysl pro humor

berete jako lhostejnost nebo nepozornost, tím lépe.

A šestáková okružní cesta pokračovala druhou částí. Viděli jsme přednáškový sál, pak jsme se podívali dojídelny ve druhém patře, z jejichž oken byl vidět maják, průliv a Orient Point. Donna nám nabídla kávu avšichni jsme se sesedli kolem kulatého stolu v téměř prázdné jídelně.

Chvilku jsme jen tak klábosili a pak Donna řekla: „Vědci, kteří pracují v pásmu biologické kontaminace,faxují své požadavky na oběd do kuchyně. Nemá smysl se kvůli obědu sprchovat. Naši vědci jsou velicedisciplinovaní. V zóně biologické kontaminace pracují osm až deset hodin. Nevím, jak to mohou dokázat.“

Zeptal jsem se Donny: „Objednávají si hamburgery?“ „Prosím?“

„Ti vědci. Objednávají si v kuchyni hovězí, šunku, jehněčí a takovéhle věci?“

„Myslím. znám se s jedním z nich. Má rád steak.“

„A to se vrtá v nakažených krávách?“

„Ano. Myslím, že byste si také zvykl.“

Přikývl jsem. Gordonovi se v tom taky vrtali, a jak měli rádi steaky. Zvláštní. Myslím, že bych si nezvykljen na lidské mrtvoly. Ale to bude asi trochu jiné než u zvířat. Jiné druhy atak.

Věděl jsem, že je to možná jediná příležitost, jak se vzdálit od skupiny, takže jsem mrkl na Maxe, vstal

jsem a zeptal se: „Kde je pánská toaleta?“

„Támhle,“ řekla Donna a ukázala k východu. „Neopouštějte jídelnu, prosím.“

Stiskl jsem Beth rameno, čímž jsem se jí snažil naznačit, aby zůstala s federály. Řekl jsem jí: „Hlídejte mikafe, aby mi do něj Stevens nenasypal sněť.“

Kráčel jsem do chodby, kudy se vcházelo na toalety. Max se ke mě připojil, a když jsme do chodby vešli,zjistili jsme, že končí zdí. Toalety jsou pravděpodobně nejrizikovější z hlediska mikroorganismů. Řekljsem: „Budou moci tvrdit, že s námi plně spolupracovali, ukázali nám celý ostrov a laboratoře až na zónupět. Nejspíš by trvalo několik dní, než bychom to všechno prolezli, a aspoň týden, než bychom vyslechli

všechen personál.“

Max přikývl. Pak řekl: „Musíme předpokládat, že jsou ti lidé tady stejně zvědaví jako my na to, co seztratilo, pokud se tedy něco ztratilo.“ Pak dodal: „Zkusme jim věřit.“

Odpověděl jsem: „I kdyby zjistili, co Gordonovi ukradli, oni nám to neřeknou. Řeknou to Fosterovi a

Nashovi.“

„No a co? My vyšetřujeme vraždu.“

„Když budu vědět co a proč, zjistím taky kdo,“ řekl jsem.

„Za normálních okolností musíte být v případech, kdy jde o státní bezpečnost a takové ty věci, rád, kdyžse vůbec něco dovíte. Na tomhle ostrově to není nic pro nás. Oni ten ostrov pracoviště obětí mají podkontrolou. My máme pod kontrolou místo činu a domov obětí. Možná že bychom mohli s Nashem aPosterem udělat menší výměnu informací. Ale nemyslím si, že se zajímají o to, kdo zabil Gordonovy. Onijen chtějí mít jistotu, že Gordonovi nezajistili zahubení zbytku Země. Chápete?“

„Jo, Maxi, rozumím. Ale moje policajtské instinkty mi říkají.“

„Hele, co budete říkat, až chytneme vraha, ale nebudeme ho moci postavit před soud, protože ve státěNew York nezůstalo dvanáct lidí k sestavení poroty?“

„Nechte toho dramatizování.“ Chvíli jsem uvažoval a pak jsem mu řekl: „Tohle nemusí mít vůbec nicspolečného s nějakými breberkami. Myslím na drogy.“

Přikývl. „Přemýšlet o nich můžete. Myšlení je zdravé.“

„Jo. To je fakt. Co si myslíte o Stevensovi?“

Max se podíval někam přes mé rameno, a když jsem se obrátil, uviděl jsem uniformovaného strážného,

který právě vcházel do chodby. Řekl: „Hledáte někoho, pánové?“

Max jen zavrtěl hlavou a vrátili jsme se ke stolu. Pokud ho poslali přerušit náš soukromý rozhovor,

znamená to, že neměli možnost ho odposlouchávat.

Po pár minutách klábosení u kávy se slečna Albová znovu podívala na hodinky a řekla: „Teď bychom si

mohli prohlédnout zbytek tohoto křídla a pak zajdeme do pracovny doktora Zollnera.“

„To jste říkala před půl hodinou, Donno,“ připomněl jsem jí jemně.

„Je dnes velmi zaneprázdněn,“ odpověděla. „Telefony vyzvání od rána. Washington, pak zase novináři z

celé země.“ Zdálo se, že je ohromená a překvapeně řekla: „Nevěřím tomu, co se o Gordonových říká. Ani

trochu tomu nevěřím. V žádném případě.“

Vyšli jsme z jídelny a znovu jsme bloumali šedivými chodbami. Když už jsme viděli i výpočetní středisko,

měl jsem toho tak akorát dost a řekl jsem Donně: „Rád bych viděl laboratoř, kde pracovali Gordonovi.“

„Ta je v pásmu biologické kontaminace. Budete ji moci spatřit později.“

„Okay. A co pracovna Toma a Judy tady v administrativní části?“

Zaváhala a pak řekla: „Můžete se zeptat doktora Zollnera. Neřekl mi, abych vás brala do kanceláře

Gordonových.“

Nechtěl jsem být na Donnu hrubý, a tak jsem na Maxe mrkl pohledem, kterému policajti rozumějí teď

bylo na Maxovi, aby byl ten zlý policajt.

Max slečně Albové řekl: „Jako velitel policie v Southoldu, v jejíž pravomoci je tento ostrov, vás žádám,

abyste nás hned zavedla na pracoviště Toma a Judy Gordonových, jejichž vraždu vyšetřuji.“

Přes některé nedostatky ve vyjadřování to vůbec nebylo špatné.

Chudák Donna Albová vypadala, že je těsně před zhroucením.

Beth jí řekla: „To je v pořádku. Udělejte, oč vás šerif Maxwell žádá.“

Teď byla řada na Fosterovi s Nashem a já už jsem věděl, co řeknou. George Foster se již zřejmě ujal

úlohy komisního panáka. Řekl: „Vzhledem k povaze práce manželů Gordonových a k pravděpodobnosti,

že v jejich pracovně jsou uloženy dokumenty.“

„. související s národní bezpečností,“ vpadl jsem snaživě, „a tak dále, a tak dále, blablabla.“

Pak se do toho vložil náš Teddy: „Gordonovi pracovali na tajném výzkumu, a tudíž jsou i jejich dokumenty

označeny za tajné.“

„Kecy.“

„Promiňte, detektive Coreyi ještě jsem neskončil.“ Upřel na mě opravdu nepříjemný pohled a pokračoval:„V zájmu hladkého průběhu vyšetřování beze sporů o pravomoci zatelefonuji na kompetentní místa, kteránám podle mého názoru umožní přístup do kanceláře Gordonových.“ Podíval se na mě, Maxe a Beth.

Zeptal se: „Souhlasíte?“

Přikývli.

Pochopitelně, že kancelář Gordonových už byla dokonale prohledána a vyčištěna v noci nebo brzy ráno.

Jak řekla Beth jeli jsme sem jen, abychom viděli to, co nám budou chtít ukázat. Nebral jsem ale Georgovii Tedovi to potěšení z představy, že na nás ukrutně vyzráli, a dál jsem s ostatními předstíral, že si myslím,

že v kanceláři najdeme bůhvíco.

Zdálo se, že se Donně Albové ulevilo, když říkala Nashovi: „Zavolám doktoru Zollnerovi.“ Zvedla telefonnísluchátko a stiskla tlačítko interkomu. Ted Nash mezitím odněkud vylovil mobilní telefon a poodstoupilkousek od nás. Zůstal stát zády k nám a telefonoval nebo předstíral, že telefonuje Pánubohu národníbezpečnosti ve Velikém hlavním městě Říše zmatku.

Když šaráda skončila, vrátil se k nám, smrtelníkům, právě ve chvíli, kdy Donna končila hovor s doktoremZollnerem. Donna přikývla, že je vše v pořádku, a Nash kývl rovněž.

Donna řekla: „Následujte mě, prosím.“

Šli jsme za ní chodbou a zamířili jsme do východního křídla budovy kolem schodiště, po němž jsme přišli.Zamířili jsme ke dveřím místnosti s číslem 265 a Donna odemkla univerzálním klíčem.

V kanceláři byly dva psací stoly, na každém z nich osobní počítač, modem, kolem police a kromě nich bylv kanceláři dlouhý pracovní stůl pokrytý knihami a papíry. Žádné laboratorní vybavení ani nic, co by jejvzdáleně připomínalo, jen běžné kancelářské zařízení včetně faxu.

Chvíli jsme se motali kolem jejich stolů, šťourali se v papírech a otevírali zásuvky, ale jak jsem řekl tadyuž bylo uklizeno. Ostatně lidé, kterým jde o utajení, po sobě nezanechávají kompromitující dokumenty na

stole.

Člověk ale stejně nikdy neví, na co může narazit. Chvíli jsem listoval v jejich telefonních diářích a zjišťoval

jsem, že měli kontakty převážně mezi vědci po celém světě. Podíval jsem se pod heslo „Gordon“ a našeljsem jméno Tomovy sestry, bratra, adresu rodičů a dalších příbuzných. Všichni jsou v Indianě. Judyinodívčí jméno jsem neznal.

Podíval jsem se po svém jméně a opravdu jsem ho pod heslem „Corey, John“ našel. Nevzpomínal jsem si,

že by mi někdy volali z práce. Pak jsem hledal heslo „Maxwell, Sylvester“ a našel jsem Maxovo číslodomů i do zaměstnání. Posléze jsem se podíval na heslo „Wileyová, Margaret“, ale ta tam nebyla, což měnijak nepřekvapilo. Poté jsem se podíval po heslu „Murphy“, pod nímž byla jména jejich sousedů Edgara a

Agnes, což mi připadalo zajímavé. Našel jsem taky Fredrica Tobina a vzpomněl jsem si na doby, kdy

jsem s Gordonovými chodíval k Tobinovi do vinného sklepa na ochutnávku vín. Hledal jsema našel i

telefonní číslo Historické společnosti Peconic Bay a číslo do bytu její předsedkyně, jakési Emmy

Whitestoneové.

Pod písmenem „D“ jsem hledal „Drogy“, a pod písmenem „K“ „Kolumbijský drogový kartel“, ale kupodivu

se mi to nedařilo. Vyzkoušel jsem „T“, jako „Teroristé“, i „A“, jako „Arabští teroristé“, ale všechny pokusy

vycházely naprázdno. Nenašel jsem Stevense ani Zollnera, ale domníval jsem se, že musí existovat

oddělený telefonní adresář každého zaměstnance na ostrově a jeho kopii jsem hodlal získat.

Nash si hrál s Tomovým počítačem a Poster seděl u Judyina. Tohle byla nejspíš jediná věc, na kterouneměli ráno dost času.

Všiml jsem si, že v kanceláři není jediná osobní věc jejích obyvatel. Žádná fotografie, obrázek nebo nějaká

drobnost na stole. Zeptal jsem se na to Donny, která mi odpověděla: „V zóně jedna neplatí žádnéomezení osobních věcí v kancelářích. Lidé si toho ale neradi moc převáží trajektem, až na nějaké léky,kosmetiku a takové ty věci. Nevím, proč. My si tu vlastně můžeme prakticky všechno objednat. V tomtosměru jsme trochu zhýčkaní.“

„Hle peníze daňového poplatníka.“

Usmála se. „Musíme mít všechno, co potřebujeme, když už máme vydržet na tomhle šíleném ostrově.“

Přistoupil jsem k velké nástěnce, kde se Max a Beth probírali nějakými výstřižky připíchnutými nakorkovou desku. Mimo doslech federálů jsem jim polohlasem řekl: „Tady už to před námi někdo čistil.“

Max se zeptal: „Ale kdo?“

Beth prohlásila: „John a já jsme dnes ráno viděli dva naše přátele vystupovat z trajektu z Plum Islandu.Oni už tu byli, se Stevensem už se setkali a tuhle kancelář už viděli.“

Max se nejprve zatvářil překvapeně a pak se na jeho obličeji objevilo znechucení. „Ksakru. to je proti

zákonu.“

Řekl jsem: „Být vámi, nechal bych to plavat. Snad ale už chápete, proč nejsem zrovna v nejlepším

rozmaru.“

„Nevšiml jsem si žádného rozdílu, ale teď jsem se nasral“

Donna svým vemlouvavým hlasem přerušila naši debatu a řekla: „Trochu jsme se proti plánu opozdili.

Možná se sem budete moci ještě vrátit.“

Beth jí nařídila: „Ráda bych, kdybyste dohlédla na to, aby byla tato kancelář úředně zapečetěna. Pošlu

sem lidi z okresního policejního oddělení, kteří nad ní převezmou dohled.“

Nash řekl: „Předpokládám, že dohledem myslíte zajištění obsahu kanceláře.“

„Předpokládat můžete.“

Poster se do toho vložil: „Jsem přesvědčen, že došlo k porušení federálního zákona, a chci proto zajistit

veškeré důkazy, které potřebuji, jako federální majetek, Beth. Všechno potřebné však zpřístupním policii

ze Suffolku.“

Beth řekla: „Ne, Georgi. Já zajistím obsah této kanceláře a zpřístupním ho vám.“

Donna, která vycítila narůstající averzi, rychle zasáhla: „Pojďme teď do služební místnosti. Pak půjdeme

za doktorem Zollnerem.“

Vrátili jsme se na chodbu a následovali jsme Donnu do místnosti s dveřmi číslo 237. Donna namačkalakód na vstupním displeji a otevřela dveře. Vešli jsme do rozlehlé místnosti bez oken. Informovala nás:„Toto je služební místnost řídicí, kontrolní a komunikační centrum celého Plum Islandu.“

Rozhlédl jsem se kolem. Všude podél stěn byly rozestavěny počítače a zády k nám u nich seděl mladýmuž, který právě telefonoval.

Donna řekla: „To je Kenneth Gibbs, asistent Paula Stevense. Kenneth má dnes službu.“

Kenneth Gibbs se na židli otočil a zamával na nás.

Rozhlédl jsem se znovu po místnosti. Na stolech byly tři různé typy rádiových vysílačů i přijímačů,počítačové terminály, televize, dva faxy, telefonní přístroje, mobilní telefony, telex a řada dalšíchelektronických vymožeností. Místnost neustále sledovaly dvě průmyslové kamery umístěné u stropu.

Na stěně byly všechny možné mapy, informace o rádiových frekvencích, firemní zprávy a rozpis služeb.Toto byla parketa Paula Stevense řízení, kontrola a komunikace. Nikde jsem však neviděl dveře, kterévedly do jeho vlastní kanceláře.

Donna nás upozornila: „Odsud jsme v přímém spojení s Washingtonem a s ostatními výzkumnýmizařízeními po celých Spojených státech, Kanadě, Mexiku i po celém světě. Jsme rovněž ve spojení sCentrem pro kontrolu nemocnosti v Atlantě. Kromě toho máme přímé spojení s požárním bezpečnostnímcentrem ostrova, s dalšími klíčovými místy i s Národní meteorologickou službou a s mnoha dalšími

organizacemi, které Plum Island podporují.“

„Například s armádou?“ zeptal jsem se.

„Ano. Zvláště s pobřežní stráží.“

Gibbs zavěsil telefon a připojil se k nám. Byl to vysoký chlapík kolem třicítky s modrýma očima a nakrátko

střiženými světlými vlasy stejně jako jeho šéf. Měl na sobě dokonale padnoucí kalhoty a košili s modroukravatou. Přes opěradlo jedné ze židlí viselo modré sportovní sako. Byl jsem přesvědčený, že Gibbs jeprodukt místních laboratoří, naklonovaný ze Stevensova nádobíčka nebo z bůhvíčeho jiného. Gibbs řekl:„Mohu vám zodpovědět veškeré otázky ohledně tohoto střediska.“

Beth se zeptala Donny: „Vadilo by vám, kdybychom chtěli s panem Gibbsem zůstat pár minut o samotě?“

Podíval se na Gibbse, který přikývl.

Donna vyšla ven do chodby.

Max, který byl jako jediný z nás bezprostředním sousedem Plum Islandu, měl své vlastní zájmy. Zeptal se

Gibbse: „Jak postupujete, pokud se blíží silný severovýchodní vítr nebo hurikán?“

Gibbs odpověděl: „V pracovní době provádíme evakuaci.“

„Všech?“

„Někdo tu musí zůstat, aby dohlédl na sklad. Dnes bych například zůstal já. Kromě mne by to byl panStevens, pár dalších lidí od bezpečnosti, několik hasičů, údržbář, který by zajistil hladký chod generátorů avzduchových filtrů, a možná jeden nebo dva vědci, kteří by sledovali stav mikroorganismů. Myslím, že idoktor Zollner by se chtěl potopit se svou lodí.“ Zasmál se.

Možná to byla jen moje chyba, ale nějak jsem se pořád nedokázal dostat ke vtipkování o osudovýchmorových ranách, které by se mohly rozšířit po celém světě.

Gibbs dodal: „Pokud by k tomu došlo v mimopracovní době, kdy je ostrov téměř prázdný, museli bychomzajistit, aby klíčové osoby na ostrov dorazily. Pak bychom museli dopravit trajekty a další plavidla naponorkovou základnu v New Londonu, kde by byla v bezpečí.“ Pak dodal: „My tady víme co dělat. Jsmena mimořádné okolnosti připraveni.“

Max řekl: „Pokud by došlo k úniku biologicky kontaminovaného materiálu, byli byste tak laskaví ainformovali taky mě?“

„Byl byste jeden z prvních, kdo by se to dověděl,“ ujistil šerifa Gibbs.

Max odpověděl: „To vím. Já bych se to ale rád dověděl nejdřív rádiem nebo telefonicky, ne až podle toho,že začnu vykašlávat krev.“

Zdálo se, že se mu podařilo Gibbse trochu vyvést z konceptu. Ten pokračoval: „Mám instrukce, kteréuvádějí, koho informovat a v jakém pořadí. Jste mezi prvními.“

„Žádal jsem, aby tu byla instalována výstražná siréna, kterou by bylo slyšet na pevnině.“

„Pokud vás zavoláme, vy můžete spustit sirénu pro civilní poplach, když budete chtít.“ Pak Gibbs dodal:„Já nepředpokládám žádný takový případ, takže se tu hádáme o akademické otázce.“

„Houby akademická otázka! Tohle místo mi nahánělo hrůzu odjakživa, a teď, když jsem ho viděl, se

necítím o nic líp.“

„Nemáte se čeho bát.“

To člověk rád slyší. Zeptal jsem se pana Gibbse: „A co případ ozbrojeného vniknutí na ostrov?“

Gibbs se na mě podíval a zeptal se: „Myslíte teroristy?“

„Jo, myslím třeba teroristy. A ještě horší by mohli být třeba nasraní pošťáci.“

Nevypadal, že jsem ho zvlášť pobavil, když říkal: „Pokud by to nezvládla naše ostraha, zavolali bychom

pobřežní stráž. Přímo odsud.“ Palcem ukázal za sebe k rádiu.

„A co když tahle místnost půjde k čertu jako první?“ „V budově je druhé středisko.“

„V suterénu?“

„Možná. Myslel jsem, že vyšetřujete vraždu?“

Zbožňuji, když mi nějaký soukromý hlídač říká, co mám dělat. Řekl jsem: „Správně. Kde jste byl včeravečer v půl šesté?“

„Já?“ „Vy.“

„Oh. nechte mě přemýšlet.“ „Kde máte svou pětačtyřicítku?“

„No. támhle v zásuvce.“

„Střílelo se z ní někdy nedávno?“

„Ne. tedy, někdy si ji beru na střelnici.“

„Kdy jste viděl Gordonovy naposledy?“

„Nechte mě přemýšlet.“

„Jak dobře jste Gordonovy znal?“

„Ne moc dobře.“

„Byl jste s nimi někdy na skleničce?“

„Ne.“

„Na obědě? Na večeři?“

„Ne. Říkal jsem.“

„Měl jste někdy příležitost mluvit s nimi oficiálně?“

„Ne. tedy.“ „Tedy?“

„Párkrát. O jejich lodi. Rádi využívali pláže Plum Islandu. Občas v neděli nebo o dovolené kotvili poblížjižního pobřeží a z lodi pluli na raftovém člunu ke pláži. Na raftu si pak dělali piknik. Nám to žádnéproblémy nedělalo. Vlastně jsme sami dělávali pro všechny zaměstnance a jejich rodiny Čtvrtého července

piknik. Byla to jediná příležitost, kdy jsme na ostrov vpustili osoby, které tu nebyly zaměstnány, alemuseli jsme s tím přestat z bezpečnostních důvodů.“

Snažil jsem se představit si takový piknik mezi svinstvem zamořeným těmi nejhoršími nemocemi.

A Gibbs pokračoval: „Gordonovi s sebou nikdy nikoho nebrali, bylo by to proti pravidlům. Ale jejich loďnám dělala problémy.“

„Jaké problémy?“

„No, během dne přitahovala pozornost dalších výletníků, kteří si mysleli, že mohou také vystoupit na pobřeží a použít ostrov k rekreaci. Po setmění zase představovala nebezpečí pro navigaci našichhlídkových člunů. Promluvil jsem s nimi proto o obou problémech a snažili jsme se je vyřešit.“

„Jak vyřešit?“

„Nejsnazším řešením bylo zakotvit v zálivu a vzít si služební auto, kterým by dojeli na vzdálenější konecostrova. Pan Stevens neměl nic proti tomu, ačkoliv se to dotýkalo pravidel o používání služebních vozidel.Bylo by to pořád lepší než to, co dělali. Ale oni nechtěli ani kotvit v zálivu, ani používat auto. Chtěli si todělat po svém, zakotvit vlastní loď někde u pláže, raftovým člunem doplout na pobřeží a zaplavat si. Prýjim to tak připadalo zábavnější. Spontánnější a dobrodružnější.“

„Kdo šéfuje ostrovu? Stevens, Zollner nebo Gordonovi?“

„My tu musíme vědce hýčkat, jinak jsou hned podráždění. Mezi nevědeckými pracovníky koluje vtip, žepokud se s vědcem o něco pohádáte, čeká vás náhlá bahenní zimnice.“

Všichni se uchechtli.

Kenneth Gibbs pokračoval: „Každopádně se nám podařilo je přimět, aby nechávali v noci svítit navigačnísvětla, a informoval jsem o nich vrtulníky a čluny pobřežní stráže. Také jsme z nich vymámili slib, žebudou kotvit jen u těch pláží, kde máme velké tabule se zákazem vstupu. Ty obvykle slabší povahy udržív bezpečné vzdálenosti.“

„Co Gordonovi dělali na ostrově?“

Gibbs pokrčil rameny. „Nejspíš pikniky. Možná chodili na výlety.“ Pak dodal: „Na ty měli o svátcích a popracovní době téměř čtyři sta hektarů krajiny bez živé duše.“

„Slyšel jsem, že se amatérsky věnovali archeologii.“

„Ano, správně. Hodně se pohybovali kolem zřícenin. Sbírali tam exponáty pro muzeum Plum Islandu.“

„Muzeum?“

„No, jenom takovou výstavu. Myslím, že měla být umístěna v hale. Materiál je uložen v suterénu.“

„Co je to za materiál?“

„Hlavně kule do mušket a hroty šípů. Jeden kravský zvonec. knoflík z armádní uniformy, nějaké drobnostiz doby španělskoamerické války. láhev od whisky. ledacos. Většinou veteš. Všechno je to zapsáno auloženo v suterénu. Můžete se na to podívat, pokud chcete.“

Beth řekla: „Možná později.“ Pak se zeptala: „Pochopila jsem to tak, že Gordonovi organizovali oficiálnívykopávky. Víte o tom něco?“

„Jo. Nepotřebujeme, aby se nám po ostrově motalo zbytečně moc lidí z univerzity Stony Brook nebo zHistorické společnosti Peconic Bay. Oni si to ale chtěli vydupat přes ministerstvo obrany a ministerstvovnitra.“ Pak dodal: „Ohledně historických artefaktů bude mít poslední slovo vnitro.“

Zeptal jsem se Gibbse: „Nikdy vás nenapadlo, že by Gordonovi mohli být do něčeho zapleteni? Že bytřeba mohli něco pašovat ven z hlavní laboratoře, ukrývat to během takzvaných vykopávek u pobřeží a

pak to vyzvedávat vlastní lodí?“ Kenneth Gibbs neodpovídal.

Naléhal jsem: „Nenapadlo vás, že pikniky a archeologie mohou být jen zástěrka?“

„Já. když se na to teď dívám. hele, najednou je všechno na mně. Všichni už zapomněli, že ti dva byli zlatí.

Oni mohli dělat, co se jim zlíbilo. Od nich by si Zollner nechal nasrat na hlavu. Já se nepotřebuju přednikým krýt.“ Pak dodal: „Dělal jsem svou práci.“

To zřejmě dělal. Mimochodem, už jsem zase slyšel ten sonar v hlavě.

Beth právě mluvila s Gibbsem a ptala se ho: „Viděl jste vy nebo někdo z vašich lidí loď Gordonových ještěpotom, co včera v poledne vyplula ze zálivu?“

„Ne. Ptal jsem se na to.“

„Jinými slovy jste si jist, že tady ta loď včera odpoledne už nikde nekotvila?“

„Ne, tím si jist nemohu být.“

Max se zeptal: „Jak často vaše čluny obeplouvají ostrov?“

Gibbs odpověděl: „Obvykle používáme jeden ze dvou člunů. Musí obeplout okruh o délce asi dvanácti ažpatnácti kilometrů kolem ostrova, což při rychlosti deseti až dvanácti uzlů zvládne za čtyřicet až šedesátminut, pokud někoho nemusí zastavovat.“

Beth řekla: „Takže pokud by řekněme kilometr od pobřeží ostrova kotvila loď, mohla by její osádkadalekohledem rozeznat váš hlídkový člun?“

„Ano The Prune nebo The Plum Pudding.“

„Takže pokud by viděli některý z vašich hlídkových člunů a znali by běžnou rutinu hlídek, věděli by, žemají čtyřicet až šedesát minut na zakotvení, doplutí ke břehu na raftu, uskutečnění svého záměru a nanávrat na loď, aniž by jim hrozilo vypátrání?“

Pan Gibbs si odkašlal a řekl: „Možné to je, ale zapomínáte na vrtulníkové hlídky a na autohlídky, kterékontrolují pláže. Vrtulník i auta se pohybují naprosto náhodně.“

Beth přikývla a poznamenala: „Právě jsme dokončili okružní jízdu ostrovem. Jediné, co jsem za téměř dvěhodiny viděla, byla helikoptéra pobřežní stráže, jeden pickup a jeden hlídkový člun.“

„Jak říkám, je to náhodné. Vy byste se na náhodu spoléhala?“

„Možná,“ řekla Beth. „Záleží na tom, oč by šlo.“

Gibbs nás informoval: „Pohybují se tu rovněž zcela náhodně čluny pobřežní stráže, a když už mám býtúplně upřímný, máme i elektronická zařízení, která za nás udělají většinu práce.“

Zeptal jsem se Gibbse: „Kde jsou monitory?“ Rozhlédl jsem se po místnosti. „V suterénu.“

„Co používáte? Průmyslové kamery? Pohybová čidla? Zvuková čidla?“

„Nejsem oprávněn vám to sdělovat.“

„V pořádku,“ řekla Beth. „Napište nám své jméno, adresu a telefonní číslo. Budete vyzván, abyste se

dostavil k výslechu.“

Gibbs vypadal znechuceně, ale byla na něm znát i úleva, že má pro tuto chvíli pokoj. I teď jsem měl silnépodezření, že se Gibbs s Posterem a Nashem seznámili už dnes ráno.

Přistoupil jsem ke stěně, u níž stála rádia. Byla na ní velká mapa východního Long Islandu, úžiny Sound ajižního Connecticutu. Na mapě byly vidět soustředné kružnice, jejichž středem byl New London vConnecticutu. Vypadlo to jako mapa působení atomové bomby, na které podle vzdálenosti od epicentrapoznáte, jak moc budete mít připálenou zadnici. Na této mapě byl Plum Island v poslední kružnici, cožbylo buďto hodně dobře nebo hodně špatně v závislosti na tom, čeho se ta mapa vlastně týkala. Nic jsem

z toho nedokázal vyčíst a zeptal jsem se proto Gibbse: „Co je tohle?“

Podíval se směrem, kterým jsem ukazoval, a řekl: „Jo, to je jaderný reaktor v New Londonu. Ty kružnice znázorňují zóny ohrožení pro případ výbuchu.“

Přemýšlel jsem o ironii, kterou bylo nebezpečí nukleárního reaktoru v New Londonu, který ohrožoval PlumIsland, ačkoliv ten byl sám o sobě ohrožením pro celý New London, pokud by byl příznivý vítr. Zeptaljsem se Kennetha Gibbse: „Myslíte, že lidé v té elektrárně mají taky mapu, podle které poznají pásmo

ohrožení biologickou kontaminací z Plum Islandu?“

Dokonce i pan Gibbs se tomu musel usmát, ale byl to nepodařený úsměv. Gibbs a Stevens si tyhleúsměvy pravděpodobně vzájemně vyměňovali. Gibbs řekl: „Vlastně ano lidé u reaktoru mají takovoumapu, o jaké mluvíte.“ Pak dodal: „Někdy jsem se sám sebe ptal, co by se stalo, kdyby zemětřesenízpůsobilo únik biologicky kontaminujících materiálů a zároveň poruchu jaderného reaktoru. Zabila byradioaktivita mikroorganismy?“ Znovu se usmál. Divné, velmi divné. Pak začal filozofovat: „Moderní světje plný nepředstavitelných hrůz.“

To snad bylo místní dogma. Snaživě jsem se ozval: „Kdybych byl na vašem místě, počkal bych napříhodný jižní vítr a vypustil bych trochu sněti. Dostaňte je dřív, než oni dostanou vás.“

„Jo. Dobrý nápad.“

Zeptal jsem se pana Gibbse: „Kde je kancelář pana Stevense?“ „Místnost číslo 250.“

„Díky.“

Interkom zabzučel a z reproduktoru se ozval mužský hlas: „Doktor Zollner očekává návštěvníky.“

Poděkovali jsme panu Gibbsovi za čas, který nám věnoval, a on nám poděkoval za návštěvu, takže jsme

ze sebe všichni udělali lháře. Beth mu připomněla, že se ještě uvidí u ní v kanceláři.

S Donnou jsme se potkali na chodbě, a když jsme kráčeli chodbou, poznamenal jsem k ní: „Tyhle dveře

nejsou označeny ani jmény, ani tituly.“

„Bezpečnostní důvody,“ odpověděla příkře.

„Za kterými je kancelář Paula Stevense?“

„Místnost číslo 225,“ odpověděla.

Opět se prokázalo, že nejlepším bezpečnostním opatřením je lež. Vedla nás na konec chodby a otevřela

dveře číslo 200.

KAPITOLA 11

Donna řekla: „Posaďte se, prosím. Sekretářka doktora Zollnera June bude u vás za okamžik.“

Všichni jsme se posadili a Donna zůstala stát a čekala na June.

Po necelých dvou minutách vyšla z postranních dveří žena středního věku s přísně staženou tváří. Donna

jí oznámila: „June, to jsou hosté doktora Zollnera.“

June nás sotva zaregistrovala pohledem a posadila se za stůl bez jediného slova.

Donna nám popřála hezký zbytek dne a odešla. Všiml jsem si, že nás nikdy ani na pár sekund nenechali osamotě. Jsem vážně fanoušek dokonalých bezpečnostních opatření, pokud nejsou zaměřena proti mně.

Každopádně jsem už teď Donnu postrádal. Byla opravdu krásná. Existuje řada opravdu půvabných žen,ale od svého nedávného rozvodu do ještě nedávnějšího postřelení jsem jaksi nestihl zalovit.

Podíval jsem se na Beth Penrosovou. Zvedla oči směrem ke mně s náznakem úsměvu a pak se odvrátila.

Pak jsem se podíval na George Fostera. Stále mi připadal jako vzor vyrovnanosti. Domníval jsem se, že zatěma prázdnýma očima musí být dokonale fungující mozek. Aspoň jsem v to doufal.

Sylvester Maxwell netrpělivě bubnoval prsty na opěradle křesla. Myslím, že byl v podstatě rád, že měnajal, jen si nebyl nejspíš jist tím, jak nezávislého konzultanta za dolar týdně, který vytočí každého, s kým

promluví, bude kontrolovat.

Čekárna byla stejně fádně šedě natřená, obložená a vybavená šedým kobercem jako všechny ostatníprostory. Tady by nebyl problém utrpět poruchu vnímání.

Pokud šlo o místnost číslo 250, jediné, co jsem o ní věděl jistě, bylo to, že v ní není ani Paul Stevens, anijeho diplom. Nejspíš tam na mě jen čekalo nějakých dvacet rozzuřených psů lačných mé krve. Pokud šlo

o místnost číslo 225, nebyl jsem si jist. Nic na tomto ostrově nebylo takové, jak se zdálo, a nikdo nebyl

tak docela pravdomluvný.

Řekl jsem sekretářce: „Moje teta se taky jmenovala June.“

Vzhlédla od stolu a upřela na mě oči.

Pokračoval jsem: „Je to pěkné jméno. Nevím proč, ale připomíná mi pozdní jaro a počátek léta1. Letní

slunovrat, víte?“

June ze mě nespouštěla pohled a její oči se začínaly zužovat. Děsivé.

Řekl jsem jí: „Zavolejte interkomem doktora Zollnera a řekněte mu, že má deset sekund na to, aby nás

přijal, jinak si na něj vyžádáme zatykač pro maření úředního výkonu. Devět sekund.“

Klepla do interkomu a řekla: „Doktore Zollnere, přijdte, prosím, sem. Ted hned.“

„Pět sekund.“

Dveře na pravé straně se otevřely a dovnitř vešel mohutný vousatý muž v bílé košili s modrou kravatou.

Řekl: „Ano? V čem je problém?“

June ukázala rovnou na mě a řekla: „Tady.“

To hovádko se na mne podívalo: „Ano?“

Vstal jsem. Zvedli se i všichni ostatní. Vzpomněl jsem si, že jsem tvář doktora Zollnera viděl nafotografiích dole v hale, a řekl jsem: „Museli jsme sem cestovat značnou dálku, doktore Zollnere, muselijsme za vámi přes moře, přestáli jsme řadu potíží, abychom se k vám dostali, a vy si z nás zatím pořád

utahujete.“ „Prosím?“

June nám skočila do řeči: „Mám zavolat ostrahu, doktore?“

„Ne, ne.“ Podíval se na své hosty a řekl: „Tak jen pojďte dál, pojďte dál.“

Tak jsme šli dál, šli jsme dál.

Rohová kancelář doktora Zollnera byla prostorná, ale nábytek, stěny i koberec byly stejné jako všude. Zajeho psacím stolem visela plejáda zarámovaných listin a dokumentů. Na opačné straně jsem viděl jakési

abstraktní zázraky, pravou veteš, jakou najdete jen v nejlepších muzeích.

Stále vstoje jsme se vzájemně představili s uvedením všech titulů a zaměstnání. I teď se mi zdálo, že se

Zollner s Nashem a Posterem už setkali.

Všichni jsme si konečně sedli a Zollner se zářivě usmál. Pak řekl: „Vítám vás. Doufám, že vám panStevens a slečna Albová byli ochotni vyhovět?“

Měl slabý, možná německý přízvuk, pokud tedy to jméno mohlo něco napovědět. Jak jsem řekl, byl silnýnebo spíš tlustý měl bílé vlasy a bradku a nosil brýle s tlustými skly.

Doktor Zollner začal slovy: „Jsem dosud šokován tou tragédií. Dnes v noci jsem nemohl spát.“

Beth se zeptala: „Kdo vás o tom v noci informoval, doktore?“

„Pan Stevens. Říkal, že mu volali od policie.“ Zollner pak pokračoval: „Gordonovi byli vynikající vědci a byli

mezi svými kolegy velmi uznávaní.“ Pak dodal: „Doufám, že ten případ rychle vyřešíte.“

Beth odpověděla: „My také.“

Zollner pokračoval: „Také bych se vám chtěl omluvit, že jsem vás nechal čekat. Celé dopoledne jsem

musel téměř nepřetržitě telefonovat.“

Nash řekl: „Předpokládám, doktore, že jste byl upozorněn na to, že nemáte poskytovat rozhovory pro

sdělovací prostředky.“

Zollner přikývl. „Ano, ano. Samozřejmě. Ne, neposkytoval jsem žádné informace, jen jsem přečetl

připravené prohlášení. To, které přišlo z Washingtonu.“

Poster jej požádal: „Můžete nám ho přečíst?“

„Ano, samozřejmě, samozřejmě.“ Přehrabal se v papírech na stole, jeden vytáhl, upravil si brýle a četl:

„Ministr zemědělství lituje tragického úmrtí doktora Thomase Gordona a doktorky Judith Gordonové,

zaměstnanců ministerstva zemědělství. Nebudeme se zapojovat do spekulací ohledně okolností jejich

smrti. Otázky ohledně vyšetřování jejich úmrtí nechť jsou adresovány místní policii, která je kompetentní

k jejich zodpovězení.“

Doktor Zollner dočetl.

Max mu řekl: „Odfaxujte to, prosím, policii v Southoldu, abychom to mohli přečíst na tiskové konferenci

po převzetí případu FBI.“

Pan Poster řekl: „FBI na případu nepracuje, šerife.“

„Správně. Zapomněl jsem. Ani CIA .“ Podíval se na Beth. „A co okresní policie? Vy na tom pracujete?“

Beth odpověděla: „Pracujeme a jsme jím pověřeni.“ Pak řekla doktoru Zollnerovi: „Můžete nám popsat

pracovní náplň Gordonových?“

„Ano. pracovali převážně na. genetickém výzkumu. Na genetických změnách virů zaměřených na to, aby

již nemohly vyvolávat nemoci, ale aby dokázaly stále stimulovat imunitní systém organismu.“ „Vakcína?“ zeptala se Beth.

„Ano, nový typ vakcíny. Mnohem bezpečnější než používání oslabeného viru.“

„Při své práci měli přístup ke všem virům a bakteriím?“

„Ano, samozřejmě. Převážně k virům.“

Beth pokračovala. Přešla teď k běžnějším otázkám souvisejícím s vyšetřováním vraždy ohledně přátel,

nepřátel, dluhů, výhrůžek, vztahů na pracovišti, rozhovorů s oběťmi, jejich chování v poslední době a takdále. Stará dobrá praxe z mordparty, ale v tomto případě asi nic moc platná. Tyto otázky však musely být

položeny a musely být pokládány znovu a znovu všem, kdo Gordonovy znali, a pak musely být znovu

pokládány těm, kteří již byli vyslechnuti, aby se zjistilo, jestli v jejich prohlášeních nejsou určiténesrovnalosti. V našem případě jsme ale potřebovali vzhledem k možné krádeži smrticích virů velký zlom,něco, co by nám umožnilo přeskočit administrativní procedury, než nastane konec světa.

Podíval jsem se na abstraktní patlaniny na stěně a uvědomil jsem si, že to nejsou obrazy, ale barevnéfotografie. Měl jsem pocit, že to jsou snad nějaké nemoci bakterie a tak podobně infikující krev a buňky,

fotografované pod mikroskopem. Divné. Ale nebyly všechny zas tak špatné.

Zollner si všiml mého upřeného pohledu a přerušil svoji odpověď na jakousi otázku slovy: „Dokonce i

choroboplodné organismy mohou být krásné.“

„Rozhodně,“ souhlasil jsem. „Mám pro to slabost. Hlavně kvůli té jasné červené a zelené.“

„Ano? Tohle je filovirus ebola. Mrtvý, samozřejmě. Tato drobotina vás dokáže zabít během osmačtyřicetihodin a lék proti této chorobě není.“

„A tohle je také v této budově?“

„Možná.“

„Tohle slovo nemají policisté rádi, doktore. Ano, nebo ne?“

„Ano. Ale je to bezpečně uloženo podchlazeno a uzamčeno.“ Pak dodal: „Kromě toho tu pracujeme pouzes opičím virem Ebola, nikoliv s lidským.“

„A udělali jste si už inventarizaci vašich mikroorganismů?“

„Ano. Ale abych byl upřímný, neexistuje způsob, jakým by bylo možné zkontrolovat každý vzorek. Pak jetu i problém, že se najde nezodpovědná osoba, která mikroorganismy množí na skrytém místě. Ano, ano,já vím, kam míříte. Vy věříte, že Gordonovi ukradli nějaké velice exotické a velice smrticí organismy aprodali je možná. no, řekněme do zahraničí. Ale já vás ujišťuji, že to neudělali.“

„Proč ne?“

„Protože je to příliš hrozné, i pokud o tom jen uvažujete.“

„To mě velice uklidnilo,“ řekl jsem. „Takže teď můžeme jít v klidu domů.“

Doktor Zollner se na mě podíval, jako by nebyl zvyklý na můj smysl pro humor.

Nakonec se ke mně přes stůl naklonil a řekl svým slabým přízvukem: „Detektive Coreyi, kdybyste měl klíčk bránám pekelným, otevřel byste je? Pokud ano, pak musíte být velmi rychlý běžec.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem odpověděl: „Pokud je otevírání bran pekelných taknepředstavitelné, na co potom potřebujete zámek a klíč?“

Přikývl a odpověděl: „Nejspíš k ochraně před šílenci.“ Pak dodal: „Gordonovi samozřejmě šílenci nebyli.“

Nikdo neodpověděl. Všichni jsme jen přemýšleli, jako od včerejšího večera tolikrát, o téže věci.

Doktor Zollner nakonec řekl: „Mám ještě jednu teorii, kterou bych vám chtěl předložit a která, jakdoufám, se během dneška prokáže. Gordonovi, kteří byli báječní lidé, ale poněkud bezstarostní aneschopní pokud šlo o nakládání s penězi, ukradli jednu z nových vakcín, na kterých pracovali. Věřím, žebyli s výzkumem dál, než nám dali na vědomí. To se ve vědě bohužel někdy může stát. Mohli si dělatsamostatné poznámky, možná mohli dokonce pracovat souběžně na vlastních pokusech. Takže Gordonovi

mohli objevit skvělou vakcínu proti nějakému viru způsobujícímu lidskou nebo zvířecí chorobu, tototajemství si ponechali pro sebe, veškeré výzkumné materiály si shromáždili ve skryté části laboratořenebo na některém odlehlém místě ostrova. Jejich záměrem bylo prodat své výsledky zahraničnífarmaceutické firmě. Možná že tu chtěli dát výpověď, přejít k některé ze soukromých firem a předstírat,že objev učinili tam. Pak by je čekala velmi příjemná prémie v řádu miliónů dolarů. Honoráře z licenčníchpráv by šly do desítek miliónů v závislosti na druhu vakcíny.“

Nikdo nepromluvil. Podíval jsem se na Beth. Tohle vlastně předvídala, když jsme spolu stáli na útesu.

Doktor Zollner pokračoval: „To přece dává smysl, nebo ne? Lidé, kteří pracují se životem a smrtí, budouspíše prodávat život. Když ne z jiných důvodů, pak proto, že je to jednak bezpečnější a jednak ziskovější.Smrt je laciná. Můžu vás zabít jen závanem vzduchu se zárodkem snětí. Život se chrání daleko hůř. Takžepokud byla smrt Gordonových nějak spojena s jejich prací zde, bylo to tak, jak říkám. Proč hned mysletna smrticí viry a bakterie? Proč se vaše pátrání ubírá hned tímto směrem? Jak se říká pokud je vašímjediným nástrojem kladivo, pak ke každému problému musíte přistupovat jako ke hřebíku. Chápete? Alejá vás z ničeho neobviňuji. Vždycky uvažujeme hned o nejhorším. A je to vaše práce.“

Opět nikdo nepromluvil.

Doktor Zollner se na nás podíval a pokračoval: „Pokud to Gordonovi udělali, bylo to neetické a rovněžnezákonné. A ať byl jejich agentem zprostředkovatelem kdokoliv, byl to rovněž člověk bez kouska etiky ajistě se ukáže, že byl schopen i vraždy.“

Zdálo se, že to má pan doktor Zollner dokonale promyšlené.

Pokračoval dál: „Nebylo by to poprvé, kdy se vědci spikli proti zaměstnavateli a ukradli výsledky vlastnípráce, aby se stali milionáři. Pro génia je velmi frustrující, když vidí, jak jiní na jeho práci vydělávajímilióny. A v tomto oboru jsou ceny vysoké. Pokud by se taková vakcína dala použít proti celosvětověrozšířené nemoci, řekněme AIDS, pak bychom museli mluvit o stech miliónech dolarů. Pro objevitele

možná i o miliardách.“

Podívali jsme se jeden na druhého. Miliardy.

„Tak to nejspíš bylo. Gordonovi chtěli zbohatnout, ale podle mě chtěli být hlavně slavní. Chtěli býtuznávaní, přáli si, aby se jejich vakcína jmenovala podle nich. K tomu by tady nedošlo. To, co tu děláme,se drží mimo vědecký svět v tajnosti. Gordonovi byli na vědce poněkud okázalí. Byli mladí a chtěli sidopřát i hmotné statky. Chtěli prožít americký sen a byli si jisti, že si ho zaslouží. A jak asi víte, jistě si hozasloužili. Byli skvělí, přepracovaní a špatně placení. Snažili se to proto změnit. Jen se snažím přijít na to,co objevili, a bojím se, že to nezjistíme. Také si lámu hlavu nad tím, kdo je zabil, ačkoliv si myslím, že vím

proč. Co si o tom myslíte? Ano? Ne?“

První promluvil Ted Nash: „Myslím, že to tak mohlo být, doktore. Myslím si, že máte pravdu.“

George Poster přikývl. „Měli jsme správnou teorii s nesprávnou náplní. Vakcína, samozřejmě.“

I Max přikývl a řekl: „Dává to smysl. Ulevilo se mi. Jo.“

Beth promluvila: „Pořád ale musím najít vraha. Myslím , že můžeme přestat hledat teroristy a začít pátrat

po jiných typech lidí.“

Chvíli jsem se na doktora Zollnera díval a on se díval na mě. Skla brýlí měl tlustá, ale bylo přes ně vidětvodnaté modré oči. Řekl mi: „Detektive Coreyi? Vy snad máte opačný názor?“

„Ach ne. Jsem zajedno s většinou. Já jsem Gordonovy znal a vy, jak vidím, také, doktore. Máte pravdu.“Podíval jsem se na své kolegy a řekl jsem: „Nedokážu pochopit, jak je možné, že jsme o něčem takovémvůbec uvažovali. Ne smrt, ale život. Žádná nemoc, ale lék.“

„Vakcína,“ opravil mě doktor Zollner. „Prevence, nikoliv lék. Za vakcínu dostanete víc. Pokud jde například

o vakcínu proti chřipce, jsou jen v Americe ročně použity dávky v počtu až sto miliónů. A Gordonovi navirových vakcínách pracovali skvěle.“

„Jasně. Vakcína.“ Pak jsem se doktora Zollnera zeptal: „A říkáte, že to museli nějaký čas plánovat?“

„No jistě. Jakmile zjistili, že jsou na správné cestě k nějakému řešení, museli začít vypracovávat vedlesprávných zápisů i falešné, vedle správných pokusných výsledků museli zaznamenávat i nesprávné. Je tovědecký ekvivalent dvojího účetnictví.“

„A nikdo by nepřišel na to, že se něco děje? Nejsou tu žádné kontroly?“

„Ale samozřejmě že jsou. Gordonovi však byli partnery ve výzkumu a byli poměrně vysoce postavení.Jejich odbornost genetické virové inženýrství je pro ostatní vědce dost těžko kontrolovatelná. A hlavněpokud se projeví vůle a geniální IQ, cesta se vždycky najde.“

Přikývl jsem. „Neuvěřitelné. A jak ten materiál propašovali ven? Chci říci, jak velké jsou ty pokusné

vzorky?“

„Jako tabulka želatiny.“

„Jasné. Jak velká tabulka?“

„Oh. na šířku sotva půl metru a na délku necelý metr.“ . „Jak se to dá dostat z pásma biologické

kontaminace?“

„Tím si nejsem jist.“

„A co jejich poznámky?“

„Faxem. To vám ukážu později.“

„A vakcína samotná?“

„To by bylo snazší. V konečníku nebo v pochvě.“

„Nechci být hrubý, doktore, ale nedokážu si představit, že by si nacpali do zadnice pomalu metr čtvereční

želatiny, aniž by vzbudili pozornost.“

Doktor Zollner si odkašlal a odpověděl: „Nepotřebujete želatinu, pokud vzorek fotograficky okopírujete.“

„Neuvěřitelné.“ Vzpomněl jsem si na fax v kanceláři Gordonových.

„Ano. Pojďme se pokusit zjistit, co se stalo a jak se to stalo.“ Vstal. „Pokud někdo nechce jít do pásma

biologické kontaminace, může se posadit v hale nebo v jídelně.“ Rozhlédl se kolem sebe, ale nikdo se

neozval. Usmál se a řekl: „Takže všichni jsou odvážní? Následujte mne, prosím.“

Všichni jsme vstali a já jsem řekl: „Zůstaňme spolu.“

Doktor Zollner se na mě usmál a řekl: „Až budete v pásmu biologické kontaminace, příteli, budete se u

mě sám držet jako klíště.“

Napadlo mě, jestli jsem na zdravotní dovolenou neměl jet radši do Karibského zálivu.

KAPITOLA 12

Vrátili jsme se do haly a stáli jsme před dvojími žlutými dveřmi.

Doktor Zollner řekl Beth: „Donna na vás čeká v šatně. Dodržujte, prosím, její pokyny, a sejdeme se uzadního východu z dámské šatny.“ Zollner se za ní podíval, když vcházela dovnitř, a pak nám řekl:

„Pánové následujte mne, prosím.“

Následovali jsme tedy doktora do pánské šatny, která byla natřena sytě oranžovou barvou, ale jinak seničím nelišila od jiných šaten. Zřízenec nám podal odemknuté zámky bez klíčů a čerstvě vypranélaboratorní bílé oděvy. V plastových pytlích jsme dostali spodní prádlo, ponožky a bavlněné návleky.

Zollner nám ukázal řadu prázdných šatních boxů a řekl: „Sundejte si, prosím, všechno včetně prádla a

cenností.“

Za chvíli jsme všichni stáli tak, jak nás pánbůh stvořil, a já už jsem se nemohl dočkat, až řeknu Beth, žeNash nosí osmatřicítku s třípalcovou hlavní, která je delší než jeho pimpas.

George Poster si všiml mé rány na hrudi a řekl: „Dost blízko u srdce.“

„Nemám srdce.“

Doktor Zollner nás přehlédl a zeptal se: „Všichni připraveni? Tak mne, prosím, následujte.“

„Moment,“ řekl Max. „Masky nebo respirátory nedostaneme?“

„Do zóny dvě ne, pane Maxwelle. Možná do zóny čtyři, pokud tam budete chtít jít. Pojďme. Pojďte za

mnou.“

Došli jsme k zadnímu východu z šatny a doktor Zollner otevřel červeně natřené dveře s podivnýmsymbolem biologického ohrožení a s nápisem „Zóna dvě“. Slyšel jsem zasyčení vzduchu. Doktor Zollner tovysvětlil: „Slyšíte zvuk podtlaku. Díky němu se ven nemůže náhodně dostat žádný škodlivý organismus.“ „To by bylo nepříjemné.“

„Kromě toho je vzduch odváděný odsud na střeše čištěn speciálními filtry.“

Max vypadal skepticky, jako někdo, kdo nechce, aby mu nějaké dobré zprávy narušovaly jeho léta

pěstovanou představu, že Plum Island je stejně příjemný soused jako Černobyl.

Došli jsme do chodby, kde se doktor Zollner zeptal: „Kde je slečna Penrosová?“

Odpověděl jsem: „Jste ženatý, doktore?“

„Ano. Oh. samozřejmě, možná jí bude převlékání trvat poněkud déle.“

„To ,možná můžete klidně vynechat.“

Konečně se ze dveří dámské šatny vynořila lady Penrosová oděná ve volně padnoucí bílé róbě a

bavlněných návlecích. I teď vypadala sexy.

Uslyšela zasyčení podtlaku, doktor jí vysvětlil totéž, co nám, pak nás všechny upozornil, abychom

neshodili nějakou nádobu se smrticími mikroorganismy, a vůbec nás dovzdělal.

Pak ještě řekl: „Teď bych vás tu rád provedl, abyste mohli svým přátelům říci, že tu nevyrábíme

biologické bomby.“ Zasmál se a pak zvážněl: „Zóna pět je pro návštěvníky nepřístupná, protože je tam

zapotřebí speciálního očkování a tréninku pro nasazování kombinéz a respirátorů. I suterén je

nepřístupný.“

„Proč,“ zeptal jsem se, „je nepřístupný suterén?“

„Protože tam schováváme mrtvé vetřelce a nacistické vědce,“ rozesmál se znovu.

Takové lidi mám rád. Vážně. Veselé, vtipné a upřímné. A hlavně jsem už věděl, že spolu Stevens a Zollner

mluvili. Jak rád bych byl muškou na těchhle stěnách.

Poster se pokusil o vtip a řekl: „Myslel jsem, že vetřelci a nacisté byli v podzemních bunkrech.“

„Ne, mrtví vetřelci jsou v majáku,“ řekl doktor Zollner. „Nacisty jsme přestěhovali z bunkrů poté, co si

stěžovali na upíry.“

Všichni se zasmáli. Hahaha. Humor v biologické kontaminaci. Zatímco jsme kráčeli dál, doktor Zollner

řekl: „Tato zóna je bezpečná máme tu převážně laboratoře pro genetické inženýrství, nějaké kanceláře,

elektronové mikroskopy prostě nízké riziko.“

Kráčeli jsme vybetonovanými chodbami a doktor Zollner čas od času pootevřel žluté ocelové dveře vestěně, někoho uvnitř pozdravil a zeptal se ho, jak pokračuje jeho práce.

Viděli jsme spoustu podivných místností bez oken, z nichž jedna vypadala dokonce jako vinný sklep, až nato, že láhve v policích byly plné živých buněčných kultur, jak řekl doktor Zollner.

Zatímco jsme procházeli chodbami natřenými šedí bitevních lodí, Zollner nás dál poučoval. „Objevují senové viry, které postihují zvířata, lidi i obojí. Vůči mnoha smrticím chorobám nemají ani lidé, ani vyššívývojové skupiny zvířat žádné imunitní reakce. Současné protivirové léky jsou proti nim neúčinné, takžejedinou cestou, jak zabránit celosvětové katastrofě, jsou antivirové vakcíny. A klíčem k novým vakcínám

je genetické inženýrství.“

Max se zeptal: „Jaké katastrofě?“

Doktor Zollner kráčel dál a mluvil tak lehce, jako by si ani neuvědomoval téma. Řekl: „No, pokud jde ochoroby zvířat, tak například epidemie slintavky a kulhavky by mohla zničit podstatnou část stád dobytkaa připravit o obživu milióny lidí. Náklady na jiné způsoby získání potravin by dosáhly astronomickýchčástek. Virus této choroby je velmi snadno šiřitelný, což je důvod, proč jím byli vždy fascinováni lidéhorující pro biologické zbraně. Jejich šťastný den nastane, až se vědcům podaří geneticky naklonovat

virus slintavky a kulhavky, který dokáže napadnout lidský organismus. Co je však podle mého názoru

ještě horší, to jsou viry, které mutují samovolně a mění se ve formy schopné napadat člověka.“

Nikdo k tomu nic neřekl. Míjeli jsme další laboratoře a doktor Zollner do každé nahlédl, utrousil párpovzbudivých slov k pobledlým intelektuálům uvnitř, kteří tam pracovali v prostředí, které mně nahánělostrach při pouhém pohledu. Říkal jim věci jako: „Tak co jsme dnes vybádali? Objevili jste něco nového?“ A

tak dále. Zdálo se, že ho vědci mají docela rádi, nebo ho alespoň tolerují.

Na konci chodba vždy zahýbala do další ve zdánlivě nekonečném labyrintu. A Zollner pokračoval ve svépřednášce. „V roce 1983 se například v Lancasteru v Pensylvánii rozšířil velice nakažlivý a nebezpečnýchřipkový virus. Sedmnáct miliónů obětí. Tedy kuřat. Drůbeže. Chápete ale, co tím chci říci? Poslednívelká smrtící chřipková epidemie u lidí propukla v roce 1918. Po celém světě bylo kolem dvaceti miliónůmrtvých včetně půl miliónu ve Spojených státech. Podle dnešního počtu obyvatel by se množství mrtvýchpohybovalo kolem půl druhého miliónu. Dokážete si dnes něco takového představit? A to nebyl virus zroku 1918 příliš virulentní a cestování tehdy bylo mnohem pomalejší a nebylo tak časté. Dnes by se díkydálnicím a dálkovým letům rozšířil takový virus během několika dní po celém světě. Příznivé na smrticích

virech typu Ebola je to, že zabíjejí tak rychle, že než stihne kdokoliv opustit vesnici, jsou všichni mrtví.“

Zeptal jsem se: „Jede v jednu odpoledne trajekt?“

Doktor Zollner se zasmál. „Cítíte se trochu nervózní, že? Tady se nemáte čeho bát. My jsme veliceopatrní. My se k těm drobounkým tvorečkům chováme se vším respektem.“

„Zní to jako když mi někdo tvrdí, že jeho pes nekouše.“

Doktor Zollner mě ignoroval a pokračoval dál: „Úkolem ministerstva zemědělství Spojených států jezabránit infekci zvířat ze zahraničí. Jsme jakýmsi ekvivalentem Centra pro kontrolu nemocnosti v Atlantě.Jak si asi dokážete představit, jsme s Atlantou v úzkém kontaktu vzhledem k výskytu chorob, jež napadají

jak člověka, tak zvířata. V Newburghu ve státě New York máme obrovský karanténní komplex, kde musíurčitou dobu pobýt všechna zvířata, která byla dovezena ze zahraničí. Víte, denně do země přicházejízvířata v takové druhové pestrosti, až to někdy připomíná pravidelnou linku Noemovy archy dostihovíkoně ze zahraničních stájí, cirkusová zvířata, zvířata pro zoologické zahrady, plemenný materiál, exotickázvířata pro obchodní využití a pro prodej v obchodech s domácími mazlíčky a všemožné druhy ptáků zdžungle. Dva a půl miliónu zvířat ročně.“ Podíval se na nás a řekl: „Žádné zvíře, které se k nám dostane zNewburghu, se odsud živé nedostane. Musím vám říci, že zvířata, dovážená do Spojených států prozábavu, nám už přidělala hodně práce a starostí. Je jen otázkou času.“ Pak dodal: „Podle toho si můžeteudělat představu, jak to vypadá s lidskou populací.“

Tu už jsem měl.

Chvíli mlčel a pak řekl: „Děla na Plum Islandu kdysi hlídala pobřeží této země a toto zařízení dnes činí

totéž.“

Poněkud poetické na vědce, napadlo mě, než mi došlo, že jsem tutéž větu četl v jednom z článků, které

jsem dostal od Donny.

Zollner rád mluvil a mým povoláním je naslouchat, takže to zatím fungovalo.

Vešli jsme do místnosti, kterou Zollner označil za laboratoř pro rentgenovou krystalografii, a já jsem se sním o tom nehodlal přít.

Nad mikroskopem se tam skláněla žena, která nám byla představena jako doktorka Chenová, kolegyně adobrá přítelkyně Toma a Judy. Doktorce Chenové bylo asi kolem třiceti let a byla to poměrně přitažlivážena s drdolem bohatých černých vlasů, který nejspíš vyhovoval celodenní práci u mikroskopu, ale kterýse jistě dal na noc rozpustit a. Chovej se jako člověk, Coreyi. Tohle je vědkyně a je určitě mnohemchytřejší než ty.

Doktorka Chenová nás pozdravila a zatvářila se poněkud strnule, ale pravděpodobně byla jen rozčilená asmutná ze smrti svých kolegů.

I zde neopomněla Beth zdůraznit, že jsem byl přítelem Gordonových, a alespoň teď, pokud ne jindy, jsem

si zasloužil svůj dolar týdně. Chci říci, že lidé nejsou zrovna nadšení, pokud je banda policajtů začnebombardovat otázkami, ale něco úplně jiného je, když jeden z nich byl blízký přítel obětí. Všichni jsme seshodli na tom, že jejich smrt byla tragédie, a nebavili jsme se zrovna vesele.

Pak jsme zavedli řeč na práci doktorky Chenové. Vysvětlila nám to v pokud možno jednoduchýchtermínech, takže jsem i já něco pochopil: „Rentgenuji krystaly virů, abych mohla zmapovat jejichmolekulární stavbu. Jakmile to dokážeme, můžeme se pokusit tuto stavbu změnit tak, aby virusnezpůsoboval chorobu, ale aby při jeho aplikaci do těla zvířete produkoval protilátky ničící původní

škodlivou formu viru.“

Beth se zeptala: „A na tom pracovali Gordonovi?“

„Ano.“

„Na čem konkrétně pracovali? Na jakém viru?“

Doktorka Chenová pohlédla na doktora Zollnera. Nemám rád, když tohle svědkové dělají. Je to jako kdyžse pálkař v baseballu dívá na trenéra, aby si nechal poradit, jak má poslat míč. Doktor Zollner dal zřejměsignál k přímému odpalu, protože doktorka Chenová řekla: „Ebola.“

Nikdo nic neřekl, jen doktor Zollner se ozval: „Samozřejmě se jednalo o opičí virus Ebola.“ Pak dodal:„Řekl bych vám to už dříve, ale předpokládal jsem, že si to budete chtít nechat podrobně vysvětlit odněkterého z kolegů Gordonových.“ Pokývl k doktorce Chenové.

Ta pokračovala: „Gordonovi se snažili geneticky upravit virus opičí Eboly tak, aby nezpůsobovalonemocnění, ale aby vyvolával u zvířat imunitní odezvu. Existuje řada kmenů viru Ebola, a my dosudpřesně nevíme, které kmeny dokáží překonávat mezidruhovou bariéru.“

„Chcete říct,“ zeptal se Max, „že napadají lidi?“

„Ano, některé ano. Toto je ale důležitý první krok k objevení vakcíny proti lidskému typu Eboly.“

Doktor Zollner řekl: „Většina naší práce se tu vždy prováděla na hospodářských zvířatech. Po určité doběvšak některé vládní instituce rozhodly i o jiných typech výzkumu.“

Zeptal jsem se: „Jako je třeba výzkum biologických zbraní?“

Doktor Zollner mi přímo neodpověděl, ale řekl: „Tento ostrov je jedinečný díky své izolaci, ale zároveňblízkosti důležitých dopravních a komunikačních center, a nachází se blízko nejlepších univerzit sdostatečným potenciálem vědců. Kromě toho je toto zařízení na technicky velmi vysoké úrovni. Proto kromě armády spolupracujeme i s řadou dalších domácích i zahraničních institucí na záležitostech, kteréjsou neobvyklé nebo. nebezpečné pro lidstvo. Jako je například Ebola.“

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „tady pronajímáte kapacity?“

„Je tu spousta místa,“ odpověděl.

„Pracovali Gordonovi pro ministerstvo zemědělství Spojených států?“ zeptal jsem se.

„Nejsem oprávněn to sdělovat.“

„Odkud jim chodila výplatní páska?“

„Všechny výplatní pásky jsou z amerického ministerstva zemědělství.“

„Ale ne všichni vědci, kteří z něj dostávají výplatu, jsou taky jeho zaměstnanci, je to tak?“

„Nehodlám se s vámi pouštět do slovíčkaření, pane Coreyi.“ Podíval se na doktorku Chenovou.„Pokračujte, prosím.“

Řekla: „Existuje tolik různých úkolů a kroků, na kterých je v této práci třeba dělat, že celý projekt může

obsáhnout jen jeho koordinátor. To byl Tom. Judy byla asistentkou koordinátora projektu. Mimoto byli

oba sami vynikajícími vědci. Když se na to dívám zpětně, už chápu, jak to dělali. Někdy jsme dostali zaúkol pracovat na pokusech, které fungovaly jen jako falešná stopa, a jindy jsme pracovali na skutečnýchvýsledcích, které je zavedly do záhuby. Podrobně sledovali testy na zvířatech, zatímco jejich ošetřovatelénebyli informováni o možném nebezpečí. Jen Tom a Judy měli všechny informace k dispozici.“

Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Nevěřím, že by chtěli zradit. jen si myslím, že když viděli, jak blízko mají kobjevu vakcíny proti opičí ebole, chtěli výzkum přesunout do soukromých laboratoří, kde by dalšímlogickým krokem byl vývoj vakcíny lidské. Možná že věřili, že tak činí v zájmu lidstva. Možná si mysleli, žedosáhnou výsledků rychleji jinde než tady, kde se jako ve všech státních institucích věci hýbou pomaleji.“

Max řekl: „Držme se verze postavené na ziskuchtivosti pachatelů, doktorko Chenová. Zájem lidstva minepřipadá jako motiv.“

Pokrčila rameny.

Beth přistoupila k mikrokopu. „Mohu se podívat?“

Doktorka Chenová řekla: „To je usmrcený virus Eboly, samozřejmě. Živá ebola je jen v zóně pět. Mohuvám ji ale ukázat na videozáznamu.“ Zapnula video. Obrazovka se rozzářila a na ní jsme viděli čtyři téměřprůhledné krystaly mírně narůžovělého odstínu, trojrozměrné, které mně osobně připomínaly optickýhranol. Jestli tohle bylo živé, tak to úspěšně předstíralo bezvědomí.

Doktorka Chenová řekla: „Jak jsem řekla mapuji molekulární stavbu viru, aby jej mohli genetičtí inženýřirozštěpit a změněný virus aplikovat do organismu opice. Ta pak zareaguje třemi možnými způsoby nakazí

se ebolou a uhyne, nenakazí se, ale nebude v těle produkovat protilátky vůči ebole, nebo se nenakazí abude produkovat vůči Ebole protilátky. A to je reakce, kterou hledáme. To znamená, že máme vakcínu.Nemusí však vždy jít o bezpečnou nebo dostatečně účinnou vakcínu. Opice může ebolu dostat o něcopozději, nebo což je častější po aplikaci pravého viru Eboly není vakcinační látka schopná jeho účinkypřekonat. Imunitní reakce je příliš slabá. Je také možné, že vyvolaná imunitní reakce nechrání proti všemkmenům viru. Je to velmi únavná práce. Viry jsou molekulárně i geneticky velice jednoduché, ale jsoumnohem složitější než bakterie, pokud jde o mutace, pochopení funkcí a likvidaci. Otázkou je vlastně i to,jestli jsou tyto krystaly živé ve smyslu, v němž chápeme život my. Podívejte se na ně. Vypadají jakoledové krystalky.“

Všichni jsme upřeně civěli na kry staly na obrazovce. Vypadaly jako cingrlátka, která se sesypala z lustru.Bylo těžké uvěřit, že tihle drobci způsobili tolik lidského utrpení a smrti, nemluvě o zvířatech. Bylo cosiděsivého na organismu, který vypadal jako neživý, ale ožil po vniknutí do buňky, kde se dokázalreprodukovat tak rychle, že zdravého osmdesátikilového chlapa zabil během osmačtyřiceti hodin. Proč jen

tohle Bůh stvořil?

Doktorka Chenová vypnula video.

Beth se jí vyptávala na chování Gordonových včera dopoledne a dověděla se, že doktorce Chenové seGordonovi zdáli poněkud napjatí. „Judy to vysvětlila migrénou a oba se rozhodli odejet domů. Nikoho znás to nepřekvapilo.“

Zeptal jsem se doktorky Chenové přímo: „Myslíte si, že odsud včera něco odnesli?“

Chvíli přemýšlela a pak odpověděla: „Nevím. Jak bych to mohla vědět?“

Beth se zeptala: „Jak obtížné je odsud něco propašovat? Jak byste to udělala vy?“

„No. mohla bych tady i v jiné laboratoři vzít zkumavku a na toaletě si ji vsunout do jednoho ze dvoutělních otvorů. Jedinou zkumavku by nikdo nepostrádal, zvláště pokud by nebyla označená a zapsaná. Pak

bych prošla sprchou, shodila ze sebe pracovní oděv a šla bych do šatny. Tady už bych si mohlazkumavku vyndat a přemístit ji do kabelky. Oblékla bych se, vyšla halou k autobusu, dojela k trajektu aodplula domů. Ve sprše vás nikdo nesleduje. Kamery tam nejsou. To uvidíte, až budete odcházet.“

Zeptal jsem se: „A co větší předměty? Předměty příliš velké na to, aby, prostě příliš velké.“

„Cokoliv se vám vejde pod šaty, dostanete až do sprchy. Až tam musíte být vynalézaví. Kultivační želatinubych například mohla schovat v ručníku.“

Beth řekla: „Mohla byste to schovat také v koši na laboratorní prádlo.“

„Ne, to už nedostanete do ruky. Oděvy jsou kontaminované. I ručník musí po použití do odděleného koše.

Právě v tomto místě by každý viděl, jestli něco ponesete. Pokud ale půjdete do sprchy mimo obvykloudobu, máte šanci projít nepozorovaně.“

Snažil jsem se představit si scénu, kdy Tom a Judy včera odpoledne pašovali sprchami bůhvíco bůhvíkde.Zeptal jsem se doktorky Chenové: „Pokud předpokládáte, že je tu všechno kontaminované, jak byste simohla zkumavku vložit do vlastního těla?“

Odpověděla: „Samozřejmě že musíte provést určitou základní dekontaminaci. V odpočívárně si myjeteruce speciálním mýdlem, k uložení zkumavky můžete nakonec použít kondomu a na větší předměty sedají použít sterilní latexové rukavice nebo fólie. Musíte být opatrný, ale není třeba být paranoidní.“

Doktorka Chenová pokračovala: „Pokud jde o počítačové informace, ty mohou být a také jsou elektronicky

přenášeny z biologicky kontaminovaného pásma do kanceláří v administrativní části. Není tudíž nutnékrást diskety nebo pásky.“ Pak dodala: „Pokud jde o rukou nebo strojem psané poznámky, grafy, náčrty a

podobně, je běžnou praxí jejich odesílání faxem odsud do vlastní specialistovy kanceláře. Každá kancelářvně biologicky kontaminovaného pásma má vlastní fax. To je jediná cesta, kudy se dá odsud dostatpísemnost ven. Před lety se musel použít speciální papír, opláchnout v dekontaminační lázni, osušit a další

den pronést. Teď, když máte fax, vaše poznámky už na vás v kanceláři čekají.“

Ohromující, napadlo mě. Myslím, že tohle chlapíka, který vynalezl fax, nenapadlo. Dokázal bych sipředstavit televizní reklamu „jsou vaše poznámky z laboratoře zaneřáděné choroboplodnými zárodky?Odfaxujte je do své kanceláře! Vy se musíte osprchovat, ale ony ne.“.

Beth se podívala na doktorku Chenovou a přímo se jí zeptala: „Myslíte si, že odsud Gordonovi vzali něco,

co by mohlo ohrozit život?“

„Ach ne. Ne, ne. Ať vzali cokoliv pokud vůbec něco vzali nebylo to nic patogenního. Pokud něco vzali, bylato nějaká složka léčebného charakteru. Bylo to prostě něco dobrého. Na to vsadím vlastní krk.“

Beth řekla: „Na to vsázíme krk všichni.“

Opustili jsme doktorku Chenovou a rentgenologickou laboratoř a pokračovali jsme dál.

Cestou doktor Zollner poznamenal: „Takže, jak jsem říkal a jak prohlásila i doktorka Chenová, pokud Gordonovi něco vzali, byla to geneticky upravená virová vakcína. S největší pravděpodobností vakcínaeboly, protože to byla jejich hlavní pracovní náplň.“

Zdálo se, že s tím všichni souhlasí. Já jsem měl ale pocit, že doktorka Chenová působila trochuafektovaně a až příliš dokonale a že nejspíš ona ani doktor Zollner neznali Gordonovy tak dobře, jak tvrdí.

Doktor Zollner nám cestu labyrintem chodeb dál zpestřoval komentářem: „Mimo jiné virové chorobystudujeme i maligní katar a konžskou krvácivou horečku. Studujeme i různé typy pneumonií, křivic, řadu

bakteriálních chorob i choroby parazitické.“

„Doktore, já jsem měl z biologie trojku, a to jen proto, že jsem švindloval. Ale dovolte mi, abych se vászeptal musíte vyprodukovat hodně toho svinstva, abyste měli co studovat nebo se pletu?“

„Ano, ale mohu vás ujistit, že nemáme takové kapacity, abychom dokázali uspokojit požadavky namnožství biologických zbraní, pokud máte na mysli tohle.“

Řekl jsem: „Mám na mysli náhodné teroristické zásahy. Pro ty máte mikroorganismů dostatek?“ Pokrčil rameny. „Možná.“

„Zase to slovo, doktore.“

„Tak dobrá, ano, pro teroristický zásah toho tu máme dostatek.“

„Je pravda,“ pokračoval jsem, „že plechovka zárodků sněti slezinné, rozptýlená ve vzduchu nadManhattanem, by dokázala zabít dvě stě tisíc lidí?“

Chvíli přemýšlel a pak odpověděl: „Mohlo by to tak být. Kdoví? Závisí to na větru. A taky na tom, jestli jeléto, jestli je čas oběda, a tak dále.“

„Co třeba zítra večer v dopravní špičce?“

„Jasné. dvě stě tisíc. Tři sta tisíc. Milión. Nikdo to neodhadne a nikdo taky nemá plechovku plnou sněti. Otom vás mohu ujistit. Inventarizace těchto věcí je zcela speciální.“

„To je dobře. A inventarizace jiných věcí už tak speciální není?“

„Jak jsem vám už řekl, pokud něco chybí, je to antivirová vakcína. Na tom Gordonovi pracovali. Uvidíte.Zítra se všichni vzbudíme živí. A pozítří zase a pak znovu. Ale za šest nebo sedm měsíců některázahraniční farmaceutická firma, nebo některá vláda oznámí vynález vakcíny proti viru Ebola a Světovázdravotnická organizace začne se zkušebními nákupy dvou set miliónů dávek. Až zjistíte, kdo na tom

zbohatl nejvíce, máte vraha.“

Pár sekund nikdo neodpovídal a pak řekl Max: „Vás berem, doktore.“

Všichni kolem se usmáli a zakuckali se potlačovaným smíchem. Vlastně jsme tomu chtěli všichni věřit,všichni tomu věřili, všichni jsme byli rádi, že ještě dýcháme normální vzduch, a byli jsme rádi, že senemusíme bát zítřejšího probuzení s modrým jazykem nebo jinou ozdobou. Nikdo už se na případ vlastněnedíval tak úzkostlivě, jako na počátku. Kromě mě.

Zollner nás vedl dál, ukazoval nám jednu místnost za druhou a hovořil o klonech, protilátkách a dalšíchmimořádně zajímavých věcech, ze kterých se mi mimoděk klížily oči.

Na tuhle práci musí být člověk určité nátury. Podle svých kolegů museli být Gordonovi, jak jsem je znal,poněkud okázalí, jak je ostatně popsal i doktor Zollner. Zmínil jsem se o tom doktoru Zollnerovi, a ten miodpověděl: „Ano, moji vědci jsou poněkud introvertní. jako ostatně většina vědců. Znáte rozdíl mezi

introvertním a extrovertním biologem?“ „Ne.“

„Extrovertní biolog se dívá na vaše boty, když s vámi mluví.“ Zollner se srdečně rozesmál a já jsem se

alespoň uchechtl, ačkoliv nemám rád, když mi někdo bere vítr z plachet. Tohle ale bylo jeho hřiště.

Viděli jsme řadu míst, kde se pracovalo na různých fázích projektu Gordonových, a viděli jsme i jejich

vlastní laboratoř.

Když jsme do ní vešli, doktor Zollner řekl: „Jako koordinátoři projektu Gordonovi hlavně kontrolovali, ale

tady prováděli i vlastní vědeckou práci.“

Beth řekla: „V této laboratoři nikdo jiný nepracoval?“

„No, měli své asistenty. Tato laboratoř však byla královstvím doktora Gordona a doktorky Gordonové.

Ujišťuji vás, že jsem tu ráno strávil hodinu hledáním něčeho, co by nebylo v pořádku, ale nic

diskreditujícího tu nenechali.“

Přikývl jsem. Kdykoliv předtím tu mohla být řada diskreditujících důkazů, ale pokud Gordonovi plánovalina zítřek dovršení své utajované práce a následnou krádež, pak včera ráno nebo den předtím svépracoviště dokonale uklidili. To by ale znamenalo, že už jsem úplně uvěřil té verzi s vakcínou proti Ebole,čímž jsem si nebyl tak docela jist.

Beth řekla doktoru Zollnerovi: „Vy nejste oprávněn vstupovat na pracoviště obětí vraždy, pátrat na něm aodstraňovat z něj jakékoliv předměty ani se jich dotýkat.“

Zollner pokrčil rameny, což bylo jediné, co mohl v této situaci dělat. Pak řekl: „A jak jsem to mohl vědět?Znáte moji náplň práce?“

Beth řekla: „Chtěla jsem jen, abyste věděl.“

„Pro příště? Fajn, až mi příště někdo zavraždí dva mé nejlepší vědce, budu vědět, že nemám lézt do jejichlaboratoře.“

Beth Penrosová byla natolik chytrá, aby to nechala zapadnout a nijak to nekomentovala.

Všichni jsme se rozhlíželi po laboratoři, ale neviděli jsme žádné poznámkové bloky ani přenosné počítače,žádné tajné zkratky na tabuli, žádné mrtvoly ve skříni, a dokonce ani nic, co si lidé obyčejně do prácenosívají. Jestli tu něco bylo, pak to stopili Gordonovi, Zollner nebo Poster s Nashem, pokud se ráno stihli

dostat i sem.

Stál jsem tam a snažil jsem se spojit s duchy, kteří se tu jistě ještě někde vznášeli. Tome, Judy, dejte mi

znamení.

Zavřel jsem oči a čekal. Fanelli říká, že s ním mrtví mluví. Identifikují své vrahy, ale vždycky prý mluvípolsky, španělsky a někdy taky řecky, takže jim nikdy nerozumí. Myslím, že mě pěkně lakuje. Je větší

cvok, než jsem já.

Bohužel, ani laboratoř Gordonových nám nepřinesla stopu, takže jsme pokračovali dál.

Mluvili jsme snad s tuctem vědců, kteří s Gordonovými spolupracovali nebo pracovali pod jejich vedením.Z jejich výpovědí jsme pochopili, že:

a Toma a Judy všichni milovali, b Tom a Judy byli úžasní,

c Tom ani Judy by neublížili ani mouše, pokud by to nebylo v zájmu lidstva nebo zvířectva,

d Gordonovi, přestože byli milováni a uznáváni, byli jiní,

e Gordonovi, kteří byli úzkostlivě čestní v mezilidských vztazích, by dokázali ošidit stát a ukrást vakcínu,

která měla cenu vlastní váhy ve zlatě, jak to kdosi formuloval. Zdálo se mi, že to všichni četli ze stejného

konceptu.

Pokračovali jsme v prohlídce a právě jsme vystupovali po schodech do prvního patra. Poraněná nohabolela víc než obvykle a poraněná plíce hvízdala tak silně, že to museli slyšet všichni kolem. Řekl jsem

Maxovi: „Nemyslel jsem si, že to bude tak namáhavé.“

Podíval se na mě a donutil se k úsměvu. Řekl mi tiše: „Někdy mě bere slabší klaustrofobie.“

„Mě taky.“ Ve skutečnosti ho netrápila klaustrofobie. Stejně jako většina mužů činu a stejně jako já,neměl Max rád nebezpečí, na které nemohl vytáhnout pistoli.

Doktor Zollner teď mluvil o školicím programu, který zde umožňuje postgraduální studium veterinářů avědců z celého světa. Mluvil i o programech zahraniční spolupráce se zeměmi, jako je Izrael, Keňa,Mexiko, Kanada nebo Anglie. „I Gordonovi asi před rokem cestovali do Anglie. Navštívili laboratoř vPirbrightu jižně od Londýna. Je to spřátelená instituce.“

Zeptal jsem se doktora Zollnera: „Navštěvují vás lidé z chemického vojska?“

Doktor Zollner se na mě podíval a poznamenal: „Ať řeknu cokoliv, vždycky na tom něco najdete. Jsemmoc rád, že mě tak pozorně posloucháte.“

„Poslouchám, abych nepřeslechl odpovědi na své otázky.“

„Odpověď zní, do toho vám nic není, pane Coreyi.“

„Ale je, doktore. Pokud podezíráme Gordonovy z krádeže materiálu využitelného pro přípravu biologických

zbraní a pokud předpokládáme, že to bylo důvodem jejich zavraždění, pak potřebujeme vědět, jestli tutakové věci jsou. Jinými slovy jsou v této budově specialisté na biologické zbraně? Pracují tady?Experimentují tady?“

Doktor Zollner pohlédl na Nashe a Fostera a řekl: „Nemluvil bych pravdu, kdybych řekl, že sem nikdynikdo z chemického vojska nepřijel. Mají extrémní zájem o vakcíny a protijedy použitelné protibiologickým zbraním. Vláda Spojených států nepodporuje studium ani výrobu složek pro ofenzivníbiologickou válku. Bylo by však národní sebevraždou nestudovat obranné prostředky. Až jednou ten váššílenec s plechovkou sněti bude na kánoi pádlovat kolem Manhattanu, musíme být připraveni ochránit

obyvatelstvo.“ Pak doktor Zollner dodal: „Máte mé slovo, že Gordonovi nebyli v žádném kontaktu s

představiteli armády, nepracovali v tomto oboru a neměli ani přístup k tak smrticím věcem.“

„S výjimkou Eboly.“

„Tedy jak vy posloucháte. Kéž by mi tolik pozornosti věnoval můj personál. Ale proč se zabývat Eboloujako zbraní? Máme přece sněť. Snaha najít něco lepšího, než je sněť, je jako snažit se objevit něcovýkonnějšího, než je střelný prach. Sněť je snadno množitelná, snadno se s ní manipuluje, krásně se šířívzduchem, zabíjí dostatečně pomalu, aby její oběti roznesly nákazu po světě, a mrzačí tolik lidí, jako jichzabije, takže způsobuje kolaps zdravotnického systému nepřítele. Oficiálně však bakteriologické bombyani granáty nemáme. Chci jen naznačit, že pokud by Gordonovi chtěli vyvinout biologickou zbraň, kterouby prodali do zahraničí, nemuseli by se obtěžovat s ebolou. Na to byli příliš chytří. Toto podezření můžeteklidně škrtnout.“

„Hned se cítím mnohem líp. Mimochodem, kdy cestovali Gordonovi do Anglie?“

„Moment. loni v květnu. Vzpomínám si, že jsem jim cestu v květnu do Anglie záviděl.“ Zeptal se mě: „Proč

se ptáte?“

„Doktore, vědí vědci vždycky, proč kladou otázky?“

„Vždycky ne.“

„Předpokládám, že cesta do Anglie byla plně hrazena státem.“

„Samozřejmě. Byla to plně služební cesta.“ Na okamžik se zamyslel, pak řekl: „Vlastně týden v Londýně

strávili na vlastní útraty. Ano, na to si vzpomínám.“

Přikývl jsem. Na co jsem si nevzpomínal já, to byly jakékoliv neobvykle vysoké účty z kreditních karet loniv květnu nebo v červnu. Zajímalo by mě, kde ten týden strávili. V londýnském hotelu ne, to by jim pěkněnarostly účty. Nevzpomínal jsem si ani na hotovostní výběry z té doby, které by byly vyšší než obvykle.Měl jsem o čem přemýšlet.

Problém pokládání skutečně potřebných otázek před Posterem a Nashem byl v tom, že slyšeli odpovědi. A

i kdyby netušili, odkud otázka směřuje, byli natolik chytří, aby věděli navzdory tomu, co jsem bulíkovalZollnerovi že každá otázka má svůj smysl.

Kráčeli jsme velice dlouhou chodbou, nikdo nemluvil, až se ozval doktor Zollner: „Slyšíte to?“ Zastavil se apřiložil si dlaň k uchu. „Slyšíte to?“

Všichni jsme zůstali nehnutě stát a naslouchali jsme. Konečně se Poster zeptal: „Co?“

„Ten rámus. To je.“

Nash si klekl a položil dlaně na podlahu. „Zemětřesení?“

„Ne,“ řekl Zollner, „to je můj žaludek. Mám hlad.“ Rozesmál se a poplácal se po panděru. „Vysvětleno,“řekl se svým německým přízvukem, který to všechno udělal ještě komičtější. Všichni jsme se chechtali, ažna Nashe, který stál jako opařený a oprašoval si ruce.

Zollner došel k jasně červeným dveřím, na kterých se skvěly nápisy: Biologické nebezpečí, Radioaktivita,Chemický odpad, Vysoké napětí, Nebezpečí otravy a nakonec Neošetřený lidský odpad. Otevřel dveře a

oznámil: „Jídelna.“

Uvnitř prosté vybetonované bíle natřené místnosti stál tucet prázdných stolů, u stěny byl dřez, lednice,mikrovlnná trouba, kávovar a nástěnka pokrytá vzkazy. Prodejní nápojové automaty nikde. Nejspíš je sem

nikdo nechtěl chodit kontrolovat. Na kuchyňské lince stál fax, vedle něj ležel rozpis jídel a papíry stužkou. Doktor Zollner řekl: „Oběd je na mě.“ Sám si napsal na objednávku hovězí polévku. Ani jsmenechtěli vědět, odkud to hovězí je.

Poprvé od chvíle, kdy mne pustili z nemocnice, jsem si objednal huspeninu, a poprvé v životě jsme

vynechal chody obsahující maso.

Nezdálo se, že by měl ještě někdo hlad. Všichni si objednali saláty.

Doktor Zollner odfaxoval objednávku a řekl: „Obědvá se tu až po jedné, ale pošlou nám to rychle, protože

jsem si to vyžádal.“

Pak nám doporučil, abychom si umyli ruce, což jsme provedli nad dřezem s použitím jakéhosi podivnéhohnědého a po jódu páchnoucího mýdla.

Všichni jsme dostali kávu a posadili se. Pak vešlo dovnitř pár lidí, někdo si dal kávu, někdo si vytáhl jídlo z

ledničky nebo odfaxoval objednávku. Podíval jsem se na hodinky, abych zjistil čas, a uviděl jsem prázdné

zápěstí.

Zollner řekl: „Pokud byste si vzal dovnitř hodinky, musel bych je dekontaminovat a dát je na deset dní do

karantény.“

„Moje hodinky by dekontaminaci nepřežily,“ poznamenal jsem a podíval jsem se na nástěnné hodiny. Byloza pět minut jedna.

Chvíli jsme jen tak klábosili. Pak se otevřely dveře a dovnitř vstoupil muž v laboratorním bílém oděvu,který před sebou tlačil plechový jídelní vozík, který se lišil od těch, co jsem zatím viděl, jen plastovým

krytem.

Doktor Zollner kryt odstranil a jako dokonalý hostitel každému z nás předložil jeho objednané jídlo. Pakposlal muže s vozíkem pryč.

Max se zeptal: „Ten chlapík se teď musí osprchovat?“

„Ano, jistě. Vozík nejdřív poputuje do dekontaminačního boxu a pak bude předán.“

Zeptal jsem se: „Bylo by možné použít ten vozík k propašování větších předmětů ven?“

Doktor Zollner si před sebou urovnával svoji porci s gustem jedlíka. Vzhlédl od svého bohulibého počínánía pravil: „Ano, je to možné. Ten vozík je jediná věc, která se pravidelně pohybuje mezi biologickykontaminovaným pásmem a administrativní částí. Pokud byste jej ale používali k pašování, museli bystedo toho zapojit další dva lidi. Jednak toho, kdo jej vozí, a toho, kdo jej myje a vrací do kuchyně. Ale jste

chytrý, pane Coreyi.“

„Uvažuji jako zločinec.“

Zasmál se a vrhl se na hovězí polévku. Mňam.

Díval jsem se na doktora Zollnera a šťoural jsem se ve své huspenině. Ten chlap se mi líbil. Byl veselý,přátelský, pohostinný a chytrý. Musel sice v jednom kuse lhát, ale k tomu ho nutili jiní. Pravděpodobné stím začali ti dva šašci na opačné straně stolu a pokračovali v tom pánové z Washingtonu a bůhvíodkudještě, kteří ho celé dopoledne otravovali s telefonáty, zatímco my jsme se courali po zříceninách adostávali letáčky o dobytčím moru. Doktor Zollner pak musel zpracovat doktorku Chenovou, která už bylapříliš dokonalá. Uvažoval jsem o tom, že ze všech lidí, kterých jsme se mohli začít vyptávat, nás doktorZollner dovedl právě k doktorce Chenové, jejíž práce s prací Gordonových souvisela jen okrajově. Bylanám představena jako dobrá přítelkyně Gordonových, kterou nebyla. Nikdy jsem od nich ani od nikohojiného její jméno neslyšel. Pak jsme měli možnost mluvit ještě s několika vědci, kteří na tom byli stejně

jako Chenová.

Řekl jsem Zollnerovi: „Nevěřím té historce o vakcíně proti Ebole. Já vím, co skrýváte a co se snažíteutajit.“ Doktor Zollner přestal pohybovat sanicemi v půli sousta. Jen na mě upřeně zíral.

Řekl jsem: „Jsou to vetřelci z Roswellu, co, doktore? Gordonovi chtěli odhalit jejich tajemství.“

Místnost úplně ztichla, a dokonce i někteří z přítomných vědců se po nás podívali. Konečně jsem se usmála řekl jsem: „Tahle zelená huspenina, to jsou přece mozky vetřelců. Já požírám důkaz.“

Všichni se uchechtli. Zollner se zasmál tak hlasitě, až se málem zakuckal. To jsem nevěděl, že dokážu býttak zábavný. Mohli bychom dát se Zollnerem dohromady kabaretní číslo. Mohlo by být ještě lepší než Akta

Corey.

Věnovali jsme se dál obědu a nezávaznému klábosení. Pohlédl jsem na své společníky. George Postervypadal zděšeně, když jsem prohlásil, že nevěřím verzi o vakcíně proti Ebole, ale zdálo se, že už seuklidnil a v klidu žvýkal vojtěškové klíčky. Ted Nash nevypadal ani tak vyděšeně jako odhodlaně. Zdálo se,

že nemá daleko k vraždě. Ať tu jde o cokoliv, není vhodný čas ani místo na obviňování kohokoliv ze lži.Můj pohled se setkal s pohledem Beth, a jako obvykle jsem nedokázal určit, jestli jsem ji pobavil, nebootrávil. Cesta k srdci ženy vede přes bránici. Ženy mají rády muže, kteří je rozesmějí. Aspoň myslím.

Podíval jsem se na Maxe, který budil dojem, že ho jeho obavy v této poměrně normálně vyhlížející

místnosti opustily. Zdálo se, že si v klidu vychutnává fazolový salát, což není jídlo, které bych dovolil

servírovat v uzavřeném prostoru.

Pokračovali jsme v jídle a konverzace se opět stočila na onu zpochybňovanou vakcínu. Doktor Zollnerřekl: „Někdo tu řekl, že ta vakcína měla cenu vlastní váhy ve zlatě, což mi něco připomnělo. Několikvakcín, které Gordonovi testovali, mělo zlatou barvu, a Gordonovi o nich mluvili jako o tekutém zlatě.Považoval jsem to za hloupost, protože tady se nikdy nemluví o penězích nebo zisku.“

„Jistěže ne,“ řekl jsem. „Jste přece státní instituce. Nejsou to vaše peníze a zisk vykazovat taky

nemusíte.“

Doktor Zollner se usmál. „A stejně je tomu i u vás, pane.“

„Úplně stejně. Každopádně už teď víme, že Gordonovi si uvědomili svou cenu, přestalo je bavit pracovat vzájmu vědy za státní plat, objevili kapitalismus a šli za hlasem peněz.“

„Správně.“ Pak dodal: „Mluvili jste s jejich kolegy, viděli jste, na čem tu pracovali, a na základě tohomůžete vyvodit pouze jeden závěr. Proč jste stále skeptický?“

„Já nejsem skeptický,“ lhal jsem. Samozřejmě že jsem byl. Jsem z New Yorku a jsem policajt. Nechtěljsem ale rozčilovat doktora Zollnera, Fostera a Nashe, takže jsem řekl: „Jen se snažím sladit fakta. Jak tovidím já, buďto vražda Gordonových neměla nic společného s jejich prací tady, a v tom případě sledujeme

falešnou stopu, nebo vražda s jejich prací souvisela, a pak jde s největší pravděpodobností o krádežvakcíny v hodnotě miliónů dolarů. Tekuté zlato. Zdá se, že Gordonovi zkoušeli hrát na dvě strany a bylizavražděni.“ Ping.

Ježíšikriste. Už je to tu zase. Co.? Bylo to někde tady. Neviděl jsem to, ale bylo to slyšet i cítit. Ale co to

bylo? „Pane Coreyi?“ „Jo?“

Oči doktora Zollnera si mě měřily přes skla brýlí v tenkých drátěných obrubách. Řekl: „Máte něco na

srdci?“

„Ne. Vlastně jo. Když jsem si já musel sundat hodinky, jak to, že vy máte brýle?“

„To je jediná výjimka. U východu je lázeň na čištění brýlí. Přivedlo vás to k další chytré otázce nebo

teorii?“

„Co takhle želatinové kultivační tabulky maskované jako brýle?“

Jen zavrtěl hlavou. „Pitomost. Ty byly přece propašovány v jídelním stolku.“ „Správně.“

Doktor Zollner se podíval na nástěnné hodiny a řekl: „Můžeme pokračovat?“

Vstali jsme a naházeli plastové a papírové obaly do červeného odpadkového koše.

Venku na chodbě nám doktor Zollner řekl: „Teď vstoupíme do zóny tři. Tam hrozí pochopitelně vyššíriziko nákazy, a proto pokud někdo nebude chtít jít dovnitř, pošlu s ním někoho do sprch.“

Zdálo se, že jsou všichni celí nedočkaví podíval se hlouběji do útrob pekla. Prošli jsme červenými dveřmi s

nápisem „Zóna tři“. Tady, jak nám Zollner vysvětlil, jeho vědci pracují s živými patogeny parazity, viry,bakteriemi, plísněmi a dalším svinstvem. Ukázal nám laboratoř, kde seděla nějaká žena u jakéhosi otvoruve stěně. Na obličeji měla masku a na rukou rukavice. Před tváří měla plastový kryt, jako je v salátovémbaru, ale to, s čím tam pracovala, nebylo nic, co by připomínalo syrové zelí. Zollner řekl: „Ve výklenku,kde jsou patogeny, je digestoř, takže riziko vniknutí mikroorganismů do místnosti je nepatrné.“

„Proč,“ zeptal se Max, „má ona masku, a my ne?“

„To je dobrá otázka,“ souhlasil jsem.

Zollner řekl: „Ona je patogenům mnohem blíž. Pokud budete chtít jít blíž a podívat se, dostanete masku

také.“

„Tak dál,“ řekl jsem.

„Dál,“ ozvali se všichni.

Doktor Zollner přistoupil k oné ženě a prohodil s ní pár slov. Pak se obrátil, přikročil k nám a řekl: „Pracujes virem, který způsobuje chorobu spojenou s modráním jazyka.“ Na chvíli se zamyslil a pak řekl: „Možnájsem šel trochu moc blízko.“ Vyplázl jazyk, který byl jasně modrý, a zašilhal na něj přes nos. „Panebože.že by to byl ten borůvkový koláč, co jsem měl k obědu?“ Zasmál se. I my jsme se zasmáli. Ve skutečnosti

připadal ten šibeniční humor dost silný i mně, a já mám dost pochopení pro kanadské žertíky.

Všichni jsme opustili místnost.

Tato část budovy byla méně frekventovaná než zóna dvě, a lidé, které jsme potkávali, mi už nepřipadalitak usměvaví.

Zollner řekl: „Není tady dohromady nic k vidění, ale když jsem řekl tohle, pan Corey bude chtít vidět

každý kout.“

„Ale doktore Zollnere,“ řekl jsem, „copak jsem udělal, že o mně tak ošklivě mluvíte?“

„Vy víte.“

„No, tak se teda půjdem podívat do každého koutu.“

Zaslechl jsem reptání, ale doktor Zollner řekl: „Výborně, následujte mne.“

Další půlhodinu jsme tedy strávili prolézáním zóny tři, která opravdu nebyla ničím zajímavá místnost comístnost jen lidé sklonění nad mikroskopy, podložními sklíčky a řezy tkání, vzorky krve a dalšími preparáty

z živých i mrtvých zvířat. Někteří z nich si sem donesli oběd a s chutí ho pojídali, zatímco si jednou rukouhráli s tím nechutným svinstvem.

Mluvili jsme s dalším tuctem lidí, kteří s Gordonovými pracovali, a ačkoliv jsme se dověděli další

podrobnosti o jejich práci, o jejich povahách jsme nevypátrali zase nic.

A přesto jsem to pořád považoval za užitečnou lekci. Rád si v mysli zafixuji prostředí, v němž se obětipohybovaly, protože se mi později občas stane, že mě v souvislosti s ním něco napadne. Někdy právěnáhodný rozhovor s přáteli, příbuznými nebo kolegy přiměje dotyčné k pronesení slova, které vede kvyřešení případu. Někdy.

Zollner vysvětloval: „Většina těchto virů a bakterií není schopna překonat mezidruhovou bariéru. Můžetetřeba vypít zkumavku plnou vira slintavky a kulhavky, a nic se vám kromě podrážděného žaludku nestane,

ačkoliv krávu by zabilo množství, které by se vešlo do špendlíkové hlavičky.“

„Proč?“

„Proč? Protože genetická výbava vira musí umožňovat. zkrátka vniknutí do buňky, aby mohla býtinfikována. Lidské buňky nejsou pro virus slintavky a kulhavky proniknutelné.“

Beth řekla: „Existují však důkazy, že nemoc šílených krav postihuje lidi.“

„Všechno je možné. Proto jsme opatrní.“ Pak dodal: „Breberky nikdy nespí.“

A když spí, tak aspoň kopou.

Vešli jsme do další, jasně osvětlené místnosti a Zollner řekl: „Zde pracujeme s parazity. Nejhorší jsouškrkavky. Objevili jsme vynikající způsob, jak tuto nemoc regulovat. Zjistili jsme, že škrkavky se páří jenjednou za život, takže jsme milióny samců sterilizovali gamma zářením a rozšířili jsme je letecky nadStřední Amerikou. Když se samec spojí se samicí, žádné potomstvo nevzejde. Chytré, že ano?“

Musel jsem se zeptat: „A je samice uspokojená?“

„Musí být,“ odpověděl doktor Zollner. „Už se jí to znovu nepovede.“

Beth namítla: „Je možné podívat se na to ještě jinak.“

Zollner se rozesmál. „Ano. Ještě je tu ženské hledisko.“

Rýpání skončilo a všichni jsme se soustředili na larvu škrkavky pod mikroskopem. Nechutné.

Pak jsme pokračovali a procházeli jsme laboratořemi, kde byly pěstovány příšerné bakterie a paraziti, aZollner nás vodil na místa, jejichž účel jsem tušil jen mlhavě.

Měl jsem na paměti, že mí přátelé Tom a Judy tato místa navštěvovali dnes a denně. A přece se nezdálo,že by jimi byli nějak deprimováni nebo vystrašeni. Přinejmenším ne tolik, abych si toho všiml.

Nakonec doktor Zollner řekl: „To je vše ze zóny tři. Opět jsem povinen zeptat se vás, jestli chcetepokračovat dál. Zóna čtyři je nejvíce kontaminovaná ze všech zón, vlastně i více než zóna pět. V pětcemáte na sobě stále kombinézu a respirátor a všechno je pravidelně dekontaminováno. Pro zónu pětexistuje i oddělená sprcha. V zóně čtyři uvidíte nakažená a umírající zvířata, drtič odpadu a pitevnu,pokud budete chtít. Kromě toho ačkoliv zde pracujeme pouze se zvířecími chorobami mohou v okolnímprostředí být i další zárodky.“ Pak dodal: „Myslím tím mikroorganismy ve vzduchu.“

Max se zeptal: „Dostaneme masky?“

„Pokud budete chtít.“ Rozhlédl se kolem a řekl: „Dobrá. Následujte mne.“

Přistoupili jsme k dalším červeným dveřím označeným tentokrát jako „Zóna čtyři“ se symbolembiologického nebezpečí. Nějaký vtipálek na tyto dveře vymaloval obzvlášť příšernou lebku se zkříženýmihnáty lebka byla prasklá a z praskliny se vinul had, který se proplétal jedním očním důlkem. Zrozšklebených úst lezl pavouk. Doktor Zollner řekl: „Jsem přesvědčen, že tu příšernost má na svědomíTom. Gordonovi to tu trochu zlehčovali.“

„Přesně tak.“ Až na to umřeli.

Náš hostitel otevřel červené dveře a vešli jsme do jakési čekárny. Na kovovém stolku ležel svazeklatexových rukavic a papírových obličejových roušek. Doktor Zollner řekl: „Pro každého podle vlastního

uvážení.“

Jako by mi v letadle nebo na lodi říkal, že si můžu vybrat, jestli si vezmu padák nebo záchrannou vestu.Myslím, že pokud to budu potřebovat, je lepší to mít u sebe.

Zollner se vyjádřil poněkud jasněji: „Není to povinné. Na odchodu stejně projdeme sprchami. Já osobněse rukavicemi nebo rouškou neobtěžuji. Je to příliš neohrabané. Možná se s nimi ale budete cítit lépe.“

Měl jsem nejasný pocit, že nás provokuje, jako by říkal: „Denně chodím zkratkou přes hřbitov, ale jestli

chcete jít delší cestou, nevadí mi to.“

Řekl jsem: „Větší špína než u mě v koupelně tu snad být nemůže.“

Doktor Zollner se usmál: „S největší pravděpodobností je tu mnohem čistěji.“

Nikdo zjevně nechtěl vypadat jako bábovka tím, že by si dovolil použít preventivně ochrannýchprostředků, takže jsme všichni prošli druhými červenými dveřmi a ocitli jsme se ve stejné vybetonovanéšedivé chodbě jako ve zbytku biologicky kontaminovaného pásma. Rozdíl tu byl jen v tom, že dveře bylyširší a měly mohutné závory. Zollner vysvětloval: „To jsou vzduchotěsné dveře.“

Všiml jsem si i toho, že v každých dveřích bylo malé okénko, a vedle dveří na stěně visela psací podložka.

Doktor Zollner nás dovedl k nejbližším dveřím a řekl: „Všechny tyto místnosti fungují jako ubikace prozvířata a všechny mají kontrolní průzor. To, co tam uvidíte, by vás mohlo rozrušit nebo vám způsobitnevolnost. Nikoho nenutím se tam dívat.“ Podíval se na psací podložku na stěně a prohlásil: „Africkáhorečka koní.“ Nahlédl průzorem a řekl: „Tenhle chlapík ještě nevypadá tak zle. Je jen trochu apatický.

Podívejte se.“

Vystřídali jsme se u okénka, kterým jsme viděli krásného černého koně v jakési vězeňské cele. Pravda,kůň vypadal docela normálně, jen se občas zdálo, že má potíže s dýcháním.

Zollner vysvětloval: „Všechna zvířata v těchto boxech byla stimulována virem nebo bakterií.“

„Stimulována?“ zeptal jsem se. „To znamená nakažena?“

„Ano. My říkáme stimulována.“

„A co se stane pak? Začnou mít potíže a skončí se zástavou dechu?“

„Správně. Onemocní a uhynou. Někdy je však musíme obětovat. To znamená, že jsou usmrcena, protožese nemoc plně rozvinula.“ Pak dodal: „Myslím si, že všichni, kdo tu pracují, mají zvířata rádi, a proto tutopráci dělají. Nikdo není potěšen pohledem na utrpení těchto tvorů, ale až uvidíte milióny kusů skotunakažených slintavkou a kulhavkou, pochopíte, proč je utrpení několika tuctů zvířat nezbytné.“Poodstoupil a řekl: „Pojďme.“

Těch ubikací jsme minuli ještě celou řadu a v každé z nich byla zvířata v různých fázích umírání. Kráva vjedné z ubikací, která nás viděla přicházet, vrávoravě přikročila blíž a civěli jsme si vzájemně do očí.Doktor Zollner řekl: „Tahle je na tom špatně. Pokročilá slintavka a kulhavka viděli jste, jak chodí?

A podívejte se na ty puchýře na tlamě. V tomto stadiu už není schopna bolestí žrát. Sliny jsou husté, ažpřipomínají provazy. Je to hrozná nemoc a letitý problém. Ve starých letopisech jsou o ní četné zmínky.Jak jsem říkal, je tato nemoc velice nakažlivá. Epidemie vzniklá ve Francii se jednou větrem vanoucímpřes Kanál rozšířila až do Anglie. Nemoc způsobuje jeden z nejmenších dosud objevených virů, který jepodle všech známek schopen přežívat dlouhou dobu v nečinnosti.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „Někdy

takovéto organismy mohou zmutovat a pak jsou infekční i pro lidi.“

V tu chvíli jsme podle mého názoru byli všichni mentálně i tělesně stimulováni, jak by řekl doktor Zollner.Jinými slovy naše mysl otupěla a v celém těle jsme pociťovali bolesti. I naše nálada byla tatam.

Nakonec jsem doktoru Zollnerovi řekl: „Nevím jak ostatní, ale já už jsem viděl dost.“

Všichni přitakali.

Mě však napadla poslední pitomá myšlenka, a tak jsem řekl: „Mohli bychom vidět, s čím pracovaliGordonovi? Myslím tu opičí Ebolu?“

Zavrtěl hlavou. „To je v zóně pět.“ Chvilku přemýšlel a pak dodal: „Ale mohou vám ukázat prase safrickým prasečím morem, který stejně jako ebola způsobuje krvácivou horečku. Průběh je velmi

podobný.“

Vedl nás další chodbou a zastavil se u dveří s číslem 1130. Podíval se na tabulku u dveří a řekl: „Tohle jev posledním stadiu. stadiu vykrvácení. do rána nevydrží. pokud uhyne dřív, půjde do mrazáku, ráno honejprve budou pitvat a pak půjde do drtiče. Je to děsivá choroba, která téměř zlikvidovala stavy prasat vněkterých částech Afriky. Není proti ní známa žádná vakcína ani lék. Jak jsem řekl, je to blízký příbuznýEboly.“ Podíval se na mě a pokynul k průzoru. „Podívejte se.“

Přistoupil jsem k okénku a nahlédl dovnitř. Podlaha místnosti byla zbarvená rudě, což mne překvapilo zevšeho nejdříve, ale pak jsem pochopil. Přibližně ve středu místnosti leželo obrovské prase téměř bezpohybu a já jsem viděl kolem jeho tlamy, rypáku a dokonce i uší tratoliště krve. Přes zakrvácenou

podlahu jsem pozoroval, jak louže u jeho zadku stále roste.

Za mnou právě Zollner říkal: „Vidíte, jak krvácí? Krvácivá horečka je hrozná. Z vnitřních orgánů se stávábřečka. Teď už asi chápete, proč je Ebola tak obávaná.“

Všiml jsem si kovové trubky uprostřed místnosti, do níž stékala krev, a nemohl jsem si pomoci. Už jsemměl zase před očima Západní 102. ulici, na níž můj život odtékal kanálem. A já jsem ho viděl. Věděl jsem,jak se teď to prase cítí, když vidí, jak z něj teče jeho vlastní krev, slyšel jsem sykot v uších a bušení v

hrudi, jak krevní tlak stoupal a srdce se snažilo vyrovnat ztrátu krve rychlejším tepem až do okamžiku,kdy poznáte, že se zastavuje.

Slyšel jsem z dálky Zollnerův hlas: „Pane Coreyi? Pane Coreyi? Už byste mohl poodstoupit. Nechte ostatní

podívat se. Pane Coreyi!“

KAPITOLA 13

„Nechceme, aby se nějaký virus nebo bakterie dostal na pevninu,“ prohlásil zcela zbytečně doktor Zollner.

Svlékli jsme se, odložili jsme bílé laboratorní oděvy do koše, a papírové spodní prádlo jsme odhodili do

odpadků.

Ještě jsem nebyl zcela při smyslech a dělal jsem jen to, co ostatní.

Všichni já, Max, Nash a Poster jsme následovali doktora Zollnera do sprch, kde jsme se postavili do boxů

a nechali si splachovat vlasy napuštěné speciálním šamponem, abychom si pak desinfekčním kartáčem

vydrhli i nehty. Všichni jsme si museli vykloktat nějakou příšernou ústní vodou. Mydlil a oplachoval jsem

se stále dokola, dokud Zollner neřekl: „To stačí. Dostanete zápal plic a zemřete.“ Zasmál se.

Osušil jsem se ručníkem, odhodil jsem ho do koše a nahý jsem odkráčel do šatny, bez mikroorganismů a

nečistot alespoň zvenčí.

Kromě mužů, s nimiž jsem vstoupil dovnitř, tu nikdo nebyl. Dokonce ani zřízenec nebyl v dohledu. Už

jsem chápal, jak ,snadné by bylo propašovat větší předmět do šatny. Nemyslel jsem si však, že k tomu

došlo, takže vůbec nezáleželo na tom, jestli je to možné, nebo ne.

Zollner zmizel a vrátil se s klíči od šaten, které nám rozdal.

Otevřel jsem svůj box a začal jsem se oblékat. Nějaký velice přemýšlivý dobrák, zřejmě něco jako pan

Stevens, byl natolik laskav, že mi vypral šortky tak důkladně, že v kapse nezbyla ani špetka té červené

hlíny, kterou jsem si nabral u útesu. Výborně. Snaž se znovu, Coreyi.

Zkontroloval jsem svou osmatřicítku. Zdála se mi v pořádku, ale člověk nikdy neví, kdy mu nějaký vtipálek

zasviní úderník, ucpe hlaveň nebo vysype prach z nábojnic. V duchu jsem si udělal uzel na kapesníku,

abych doma zbraň i munici nezapomněl důkladně překontrolovat.

Max, který měl šatnu vedle mě, řekl potichu: „To byl teda zážitek.“

Kývl jsem a zeptal se: „Už vám vadí míň, že bydlíte po větru od Plum Islandu?“

„To zrovna. Jsem z toho málem podělanej.“

„Na mě ta kontrola biologického znečištění zapůsobila,“ řekl jsem. „Umělecké dílo.“

„Jo. Jenom si ale představte hurikán nebo teroristický útok.“

„Před teroristickým útokem ochrání Plum Island pan Stevens.“

„Jo. A před hurikánem?“

„Stejně jako před jaderným nebezpečím předklonit se, hlavu mezi kolena a naposledy si políbit vlastní

prdel.“

„Přesně tak.“ Podíval se na mě a zeptal se: „Jste v pořádku?“

„Jistě.“

„Tam uvnitř jste moc dobře nevypadal.“

„Jsem utahaný. Zas mi hvízdá v plíci.“

„Cítím vinu za to, že jsem vás sem zatáhl.“

„Nevím, proč byste měl.“

Usmál se a řekl: „Jestli sbalíte naši slečinku, mám to u vás.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte.“ Dokončil jsem garderobu a vstal jsem. Řekl jsem Maxovi:

„Vy musíte být alergický na mýdlo. Máte tvář samou skvrnu.“

„Co?“ Přitiskl si dlaně ke tvářím a vyrazil k nejbližšímu zrcadlu. Upřeně se na sebe zahleděl a naklonil se

přes umyvadlo, co možná nejblíže. „O čem to ksakru mluvíte? Mám kůži bez poskvrny.“

„Tak to musí být tím světlem tady.“

„Nechte těch keců, Coreyi. O tomhle se nežertuje.“

„Správně.“ Přikročil jsem ke dveřím šatny, kde čekal doktor Zollner. Řekl jsem mu: „Přes veškeré mé

nevhodné chování na mě váš provoz zapůsobil a já vám děkuji za váš čas.“

„Bylo mi potěšením strávit jej ve vaší společnosti, pane Coreyi. Mrzí mě, že jsme se setkali za těchto

smutných okolností.“

Připojil se k nám George Poster, který doktoru Zollnerovi řekl: „Mám v úmyslu napsat pochvalnou zprávu

o vašich bezpečnostních opatřeních proti biologickému znečištění.“

„Děkuji vám.“

„Myslím si ale, že by mohlo dojít ke zlepšení ochrany okolí, a doporučuji v tomto směru provést studii.“

Zollner přikývl.

Poster pokračoval: „Naštěstí se zdá, že Goordonovi neukradli nic nebezpečného, a pokud vůbec něco

vynesli, byla to experimentální vakcína.“

Doktor Zollner opět přikývl.

Poster to uzavřel: „Doporučuji zajistit trvalou přítomnost jednotek námořnictva ve Fort Terry.“

Už jsem se nemohl dočkat, až vypadnu z té oranžové šatny do slunečního svitu, a vykročil jsem proto ke

dveřím. Všichni se pohnuli za mnou.

Venku v prosluněné hale se doktor zase sháněl po Beth, jako by to pořád ještě nepochopil.

Pak jsme přistoupili k recepčnímu pultu, kde jsme vyměnili bílé plastové štítky na šňůrce za původní

modré visačky. Řekl jsem doktoru Zollnerovi: „Je tu nějaký obchod, kde by se dalo koupit tričko a

suvenýr?“

Zollner se rozesmál: „Ne, ale navrhnu to ve Washingtonu. Mezitím se můžete modlit, abyste si nepřivezlsuvenýr s trochu delší inkubační dobou.“

„Díky, doktore.“

Doktor Zollner se podíval na hodinky a řekl: „Pokud budete chtít, můžete stihnout trajekt v 15.45, nebo semůžete vrátit do mé kanceláře, pokud máte nějaké dotazy.“

Já bych se nejraději vrátil do opevnění a prozkoumal podzemní chodby, ale tušil jsem, že kdybych tonavrhl, měl bych na krku vzpouru celé skupiny. A abych byl upřímný, na další túru kolem ostrova jsem užnebyl příliš zvědav.

Řekl jsem doktoru Zollnerovi: „Počkáme na šéfa. Bez ní větší rozhodnutí neděláme.“

Doktor Zollner přikývl a usmál se. Zdálo se mi, že se Zollner nijak zvlášť neobává lidí, kteří zpochybňovalijeho bezpečnostní opatření, ani možnosti, že dva jeho špičkoví pracovníci ukradli něco prospěšného acenného, nebo něco strašlivého a smrtícího. Zdálo se mi, že se Zollner nebojí proto, že i kdyby se nějakprovinil nebo by byl volán k zodpovědnosti za provinění někoho jiného, byl už za vodou on už měl pánynad sebou v hrsti, protože spolupracoval na kamufláži výměnou za bezstarostnost v těchto otázkách. Paktu byla byť jen nepravděpodobná možnost, že doktor Zollner zabil Gordonovy, nebo věděl, kdo je zabil.Pokud šlo o mne, byl mi podezřelý každý, kdo s Gordonovými přišel do styku.

Beth vyšla z dámské šatny a připojila se k nám u recepce. Všiml jsem si, že se nijak zvlášť nenalíčila, ajejí tvář vypadala čerstvá a svěží.

Vyměnila si identifikační štítky a doktor Zollner jí navrhl naše možnosti.

Beth se na nás podívala a řekla: „Už jsem viděla dost, pokud se tedy ještě nechcete podívat dopodzemních bunkrů nebo něčeho podobného.“

Všichni jsme zavrtěli hlavami.

Beth řekla doktoru Zollnerovi: „Vyhrazujeme si právo opětovně navštívit ostrov kdykoliv v době douzavření případu.“ „Pokud jde o mne, jste kdykoliv vítáni.“ Pak dodal: „Ale mé rozhodnutí to není.“

Venku zazněla siréna a já jsem se podíval prosklenými dveřmi do slunce. Bílý autobus stál před budovou aprávě do něj nastupovalo několik lidí.

Doktor Zollner řekl: „Odpusťte mi, že vás nedoprovodím až k trajektu.“ Všem nám potřásl rukama apopřál si s námi brzkou shledanou, aniž by se zdálo, že si přeje opak. Pravý gentleman.

Vyšli jsme ven do slunce, a než jsme nastoupili do autobusu, vdechli jsme celé hektolitry čerstvéhovzduchu. Řidič byl další ze strážných a podle mého názoru měl sloužit i jako naše eskorta.

V autobuse bylo jen šest zaměstnanců. Žádného jsem si z naší prohlídky nepamatoval.

Autobus dojel za pět minut k přístavišti, kde zastavil.

Všichni jsme vystoupili a kráčeli jsme k modrobílé lodi jménem The Plum Runner. Vešli jsme do rozlehlékajuty, zazněla siréna a loď odrazila.

Nás pět zůstalo stát v kajutě a dali jsme se do řeči. Jeden z členů posádky, větrem ošlehaný chlapík, knám přistoupil a vybral od nás pasy. Řekl: „Líbilo se vám na ostrově doktora Moreaua?“

Zapovídali jsme se s ním na chvilku a zjistili jsme, že se jmenuje Pete. Řekl nám, že je mu nanic z toho,

co se stalo Gordonovým.

Pak se omluvil a vyšel po schůdkách nahoru, kde byla horní paluba a kapitánský můstek. Následoval jsemho, a ještě než otevřel dveře na můstek, zeptal jsem se ho: „Máte ještě minutku?“

„Jistě.“

„Znal jste Gordonovy?“

„Jistěže. Dva roky jsem s nimi na téhle lodi jezdil.“

„Řekli mi, že k cestám do práce používali svoji loď.“

„Někdy. Pěkná nová Formula 303. Rychlá jako čert.“

Přišel čas na neomalenost: „Je nějaká pravděpodobnost, že by na ní pašovaly drogy?“

„Drogy? Ksakru, to ne. Ti nedokázali najít ostrov, natož loď.“

„Jak to víte?“

„Jednou jsem s nimi chvilku mluvil o lodích. Ti neuměli navigovat ani dost málo. Na palubě nemělinavigační systém. Víte to?“

„Jasně.“ Teď, když o tom ten chlapík mluvil, mi došlo, že jsem u Gordonových na palubě nikdy nevidělsatelitní navigační zařízení. Pokud ale člověk je pašerákem drog, satelitní navigační systém potřebuje.Řekl jsem Petovi: „Možná si z vás dělali šprťouchlata. Možná byli od magellanových dob nejlepšínavigátoři na moři. Proč si myslíte, že neuměli navigovat?“

„Snažil jsem se je dostat na závod Power Squadron Course, a oni neměli zájem. Rozumíte?“

Pete byl trochu omezenější. Zkusil jsem to znovu: „Možná vás jen přesvědčili o tom, že neumí navigovat.

Rozumíte, aby si nikdo nemohl myslet, že pašují drogy.“

„Jo?“ Poškrábal se na hlavě. „Možná. Ale myslím, že ne. Neměli rádi otevřený moře. Když byli na moři aviděli trajekt, hned se mu pověsili na závětrnou stranu a drželi se ho celou cestu. Nesnášeli, když ztratilizemi z dohledu. Připadají vám ještě jako pašeráci drog?“

„Myslím, že ne. Tak kdo je zabil, Pete, a proč?“

Teatrálně se zamyslel a pak řekl: „Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Vy víte, že jste o tom aspoň přemýšlel, Pete. Kdo a proč? Co vás nejdřív napadlo? Co říkali lidi?“

Chvíli se ošíval, než řekl: „No, myslím, že mě napadlo, že něco ukradli z laboratoře. Víte? Něco, čím by se

dal zlikvidovat svět. A že to chtěli prodat nějakým cizincům. Víte? Kšeft nevyšel a oni z toho nevyvázli.“

„A teď už si to nemyslíte?“

„No, slyšel jsem něco jinýho.“

„Co jako?“

„Že ukradli nějakou vakcínu za milióny dolarů.“ Podíval se na mě dychtivě. „Je to pravda?“

„Je to tak.“

„Chtěli rychle zbohatnout, a místo toho se rychle dostali na onen svět.“ „Odměnou za hřích je smrt.“

„Nazdar.“ Pete se omluvil a odešel do kabiny kormidelníka.

Bylo zajímavé, že Pete a všichni ostatní, a nejspíš i vy sami, všichni měli zpočátku na smrt Gordonovýchstejný názor. Pak mě napadlo to pašování drog. A teď se držíme té vakcíny. Někdy je ale správná prvníreakce, reakce instinktivní. Každopádně měly všechny tři teorie jedno společné, a tím pojítkem byly

peníze.

Stál jsem na horní palubě a díval jsem se, jak zelené pobřeží Plum Islandu mizí v dálce. Slunce ještě stálodost vysoko nad západním obzorem a příjemně mě hřálo do obličeje. Vychutnával jsem plavbu, vůnimoře, a dokonce i pohyby lodi. Měl jsem neodbytný pocit, že se ze mě stává starousedlík. Příště už tu

budu louskat škeble.

Beth Penrosová vystoupila na horní palubu a chvíli sledovala brázdu za lodí, pak se otočila a opřela se ozábradlí s tváří natočenou ke slunci.

Řekl jsem jí: „Vy jste předvídala, co bude Zollner říkat.“

Přikývla. „Dává to smysl, shoduje se to s fakty a řeší to problém s naší nedůvěrou ve schopnostGordonových ukrást smrtící organismy nebo pašovat drogy.“ Pak dodala: „Gordonovi ukradli něcoužitečného. Něco ziskového. Peníze, to byl ten motiv. Sebeklamné zlato, jak řekl Shakespeare.“

„Myslím, že pro letošek už bylo Shakespeara dost.“ Pak jsem dodal: „Nevím, proč mě to nikdy nenapadlo.pořád jsme byli zaujatí těmi mikroorganismy, epidemiemi a co já vím čím ještě, že jsme ani nepomyslelina vakcíny, antibiotika a vůbec. Tohle studují vědci na Plum Islandu, a to ukradli Gordonovi. Ježíšikriste.Pomalu začínám blbnout.“

Usmála se a řekla: „No, abych řekla pravdu, začala jsem o vakcínách a podobných věcech přemýšlet vnoci, takže když se Stevens zmínil o vakcíně proti slintavce a kulhavce, věděla jsem, kam míří.“

„Jasně. Teď už můžeme všichni klidně spát. Žádná panika, žádná hysterie, žádný celostátní poplach.Ježíši, myslel jsem, že jsme do Dušiček po smrti.“

Podívali jsme se jeden na druhého a Beth řekla: „Je to pochopitelně všechno lež.“

„Jo. Ale fakt dobrá lež. Taková lež, která staví mimo hru Plum Island i federály. A FBI i CIA mohou

mezitím v tichosti pracovat na případu bez pozornosti sdělovacích prostředků. Vy, já a Max jsme právě

byli vyřazeni ze hry o Plum Island, která je součástí případu.“

„Správně. Ale pořád musíme vyřešit dvojnásobnou vraždu. A to sami.“

„To je pravda,“ řekl jsem Beth, „a myslím, že mezitím s chutí potrápím Teda Nashe.“

Usmála se a pak se na mě podívala s vážným výrazem v očích. „Člověku, jako je on, bych se do cesty

nepletla.“

„Kašlete na něj.“

„Tedy vy jste ale hrubián.“

„Hele, já jsem schytal deset včel a ještě jsem si stihl dopít kafe, než jsem vyrazil do špitálu.“ „Kulky byly tři, v nemocnici jste byl měsíc, a dosud jste se docela nezotavil.“

„Vy jste mluvila s Maxem. Rozkošné.“

Neodpovídala. Zdálo se, že návnadu spolkne opravdu zřídka. Budu si to muset pamatovat.

Zeptala se mě: „Co si myslíte o Stevensovi?“

„Správný muž na správném místě.“

Zeptala se: „Lže?“

„Samozřejmě.“

„A co Zollner?“ „Líbí se mi.“ „Lže?“

„Ne od přírody tak jako Stevens. Byl k tomu donucen.“ Přikývla a pak se znovu zeptala: „Nahnali jsme mu strach?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemá se čeho bát. Všechno má pod kontrolou. Stevens a Zollner jsou už s těmi nahoře jedna ruka.“

Chápavě přikývla. „To byl i můj dojem. Kamufláž byla dohodnuta pozdě v noci nebo brzy ráno. Ve

Washingtonu a na Plum Islandu se svítilo do rána. Dnes ráno jsme už viděli jen scénku.“

„Trefila jste to.“ Pak jsem dodal: „Říkal jsem vám, abyste těm dvěma šaškům nevěřila.“

Znovu přikývla a pak řekla: „Nikdy jsem ještě nebyla v situaci, kdy bych nemohla věřit lidem, s nimiž

pracuji.“

„Já jo. Je to zabíračka, pozor si musí člověk dávat nejen na ústa, ale taky na zadnici, oči musí mít i vzadu,musí mít čich na krysy a je přinucen naučit se slyšet trávu růst.“

Pohlédla na mě a zeptala se: „Jak jste se tam cítil?“

„Cítím se fajn.“

„Měl byste si odpočinout.“

Ignoroval jsem to a řekl jsem jí: „Nash ho má malinkýho.“

„Díky, že jste mi to oznámil.“

„No, chtěl jsem, abyste to věděla, protože jsem viděl, že o něj máte zájem, a nechtěl jsem, abysteztrácela čas s nějakým nedochůdčetem.“

„To bylo od vás velice laskavé. Proč se nestaráte o vlastní problémy?“

„Okay.“

Uprostřed úžiny se moře trochu rozdovádělo a já jsem se opřel o zábradlí, abych udržel rovnováhu.Podíval jsem se na Beth, která měla zavřené oči a se zakloněnou hlavou se snažila nachytat trochubronzu. Prý byla jednou vdaná. Zajímalo by mě, jestli byl její exmanžel taky polda, nebo jestli mu vadilo,že je ona polda, nebo co tam vlastně neklapalo. Oči měla stále zavřené. Pak se mě zeptala: „Co bystedělal, pokud by vás neuznali schopným činné služby?“

„Nevím.“ Chvíli jsem uvažoval a pak jsem odpověděl: „Max by mě zaměstnal.“

„Nemyslím, že byste mohl dělat po zneschopnění policejní práci. Vy ano?“

„Myslím, že ne. Nevím, co bych dělal. Manhattan je drahý. Tam bydlím. Myslím, že bych se musel

přestěhovat. Možná někam sem.“

„Co byste tu dělal?“ „Pěstoval bych víno.“

„Vinné hrozny. Pěstoval byste vinné hrozny a lisoval z nich víno.“

„Správně.“

Otevřela modrozelené oči a podívala se na mě. Naše pohledy se setkaly, prozkoumaly a ponořily jeden do

druhého. Pak oči zase zavřela.

Nikdo z nás snad minutu nepromluvil, pak znovu otevřela oči a zeptala se: „Proč nevěříme, že Gordonovi

ukradli zázračnou vakcínu, aby na ní vydělali jmění?“

„Protože to pořád nechává příliš mnoho otázek nezodpovězených. Především jak je to s tím jejich člunem?

Člun za sto tisíc dolarů nepotřebujete k tomu, abyste na něm odvezla bez rizika jednu jedinou vakcínu.

Nebo ano?“

„Možná věděli, že tu vakcínu ukradnou a že si ten člun budou moci dovolit, tak si dopřáli takovou radostdopředu. Kdy ten člun koupili?“

„Loni v dubnu,“ odpověděl jsem. „Právě před začátkem jachtařské sezóny.“

„Okay, a proč ještě nevěříme verzi z Plum Islandu?“ „No, proč by objednavatel té vakcíny vraždil dva lidi?Zvlášť když si na palubě lodi Gordonových nemohl být jist, co ve schránce na led skutečně dostal.“

Řekla: „Pokud jde o vraždy, oba dobře víme, že se lidé vraždí kvůli maličkostem. A pokud jde o zboží veschránce na led. Co když měli Gordonovi na Plum Islandu komplice, kteří vakcínu naložili na jejich loď?Někdo z ostrova zavolá lidem, kteří čekají na moři, a oznámí jim, že zboží je na cestě. Uvažujte okomplicích na ostrově. Uvažujte o panu Stevensovi, doktoru Zollnerovi, doktorce Chenové nebo KenenthuGibbsovi. Nebo o komkoliv na ostrově.“

„Okay. takže to můžeme shrnout.“ „Co ještě?“ zeptala se.

„Já nejsem odborník na mezinárodní politiku, ale Ebola je dost vzácná, a šance, že by Světová

zdravotnická organizace nebo vlády postižených afrických zemí nakupovaly vakcínu ve velkém, je

poměrně mizivá. V Africe lidé umírají na spoustu léčitelných nemocí, jako je malárie nebo tuberkulóza, a

nikdo jim dvě stě miliónů dávek nekoupí.“

„Správně. Ale my neznáme pozadí legálního obchodu s léky ani to, kde se léky kradou, prodávají na

černém trhu, napodobují a podobně.“

„Dobrá, ale souhlasíte s tím, že verze o tom, že by Gordonovi ukradli vakcínu, zní nepravděpodobně?“

Odpověděla: „Ne. To je pravděpodobné. Já jen cítím, že je to lež.“

„Správně. Je to pravděpodobná lež.“

„Hrozná lež.“

„Hrozná lež,“ souhlasil jsem. „Mění to případ.“

„To jistě. Co dál?“

„No,“ řekl jsem, „je tu ještě ta navigační kniha. Ne že by na tom nějak záleželo, ale rád bych věděl, co

znamená 44106818.“

„Okay. A co ta archeologie na Plum Islandu?“ zeptala se.

„Správně. To pro mě bylo naprosté překvapení, které vyvolává řadu otázek,“ řekl jsem.

„Proč nám o tom Paul Stevens řekl?“

„Protože je to veřejně známo a brzy bychom se o tom doslechli tak jako tak.“

„Jasně. Jaký má ta hra na vykopávky význam?“

„Nemám ponětí.“ Pak jsem dodal: „Ale s archeologií to nemá společného ani trochu. Byla to jen zástěrka

pro nějakou jinou činnost, pro cesty do odlehlých částí ostrova.“

Řekla: „A nebo nemá vůbec žádný význam.“

„Může být. A pak je tu ten červený jíl, který jsem viděl na botách Gordonových a který byl na Plum

Islandu. Cesta z hlavní laboratoře na parkoviště, do autobusu a pak do přístaviště není zrovna posetá

místy, kde se dá vyšlápnout červený jíl.“

Přikývla a řekla: „Předpokládám, že jste trochu jílu nabral, když jste šel na stranu?“

Usmál jsem se. „Vlastně ano. Když jsme se ale oblékal v šatně, zjistil jsem, že mi nějaký dobrák vypral

šortky.“

Vyprskla: „A na mě se vykašlali.“

Oba jsme se usmáli.

Řekla: „Vyžádám si půdní vzorky. Pokud budou trvat na svém pravidlu ,co Plum Island schvátí, nikdy

nenavrátí, mohou je dekontaminovat.“ Pak dodala: „Zdá se, že na to jdete zostra, když uvážím vaše

bádání ve finančních záznamech, krádež státní půdy a kdoví, co ještě jste spáchal. Měl byste se naučitdodržovat směrnice, detektive Coreyi. Zvláště tehdy, pokud nejde o váš rajón ani váš případ. Koledujete

si o problémy, a já za vás nasazovat krk nebudu.“

„Ale budete. A mimochodem, nedostávám se do rozporů s těmi blbinami o právech podezřelých,pravidlech dokazování, řídicí struktuře a tak dále, pokud jde o obyčejnou vraždu. Ale tohle by mohl být apořád ještě může být případ s epidemií na konci. Proto jsem zvolil pár zkratek. Jde nám o čas. A až

zachráním planetu, budu hrdina.“

„Budete hrát podle pravidel a budete dodržovat úřední postup. Nedělejte nic, co by v tomto případě

ohrozilo zadržení nebo odsouzení.“

„Hele, ještě nemáme ani půlku podezření, a vy už se vidíte u soudu.“

„Vždycky tak pracuji.“

Řekl jsem: „Myslím, že jsem tu udělal, co se dalo. Odstupuji ze svého místa městského konzultanta přes

vraždy.“

„Nechte toho.“ Zaváhala, pak řekla: „Ráda bych, kdybyste zůstal. Možná bych se od vás mohla něcopřiučit.“

Zjevně jsme měli rádi jeden druhého přes nějaká drobná nedorozumění, názorové rozdíly, odlišnosti vtemperamentu, věku a zkušenostech a možná taky v krevní skupině, hudebním vkusu a pánbůhví v čemještě. Vlastně když jsem o tom tak přemýšlel neměli jsme společného kromě práce nic, a ani na té jsmese nedokázali shodnout. A přece jsem se zamiloval. No, dobře, tak to byl chtíč. Ale významný chtíč. Byl

jsem mu hluboce oddán.

Znovu jsme se podívali jeden na druhého, a opět jsme se usmáli. Cítil jsem se najednou jako idiot. Onabyla tak neuvěřitelně krásná. Líbil se mi její hlas, její úsměv, její měděné vlasy ve slunečním světle, jejípohyby, její ruce. a zase voněla mýdlem. Mám tu vůni rád. Mýdlo si spojuji se sexem. Je to dlouhá

historie.

Nakonec se zeptala: „Co ta neplodná půda?“

„Co.? Jo, jasně. Gordonovi.“ Vysvětlil jsem jí všechno o kontrole šeků a o rozhovoru s MargaretWileyovou. Uzavřel jsem to slovy: „Já nejsem z venkova, ale pochybuji, že by lidi, kteří nejsou nijakzámožní, dali pětadvacet tisíc dolarů jen za to, aby měli svoje vlastní vřesoviště.“

„Je to divné,“ připustila. „Ale půda je citová záležitost.“ Pak dodala: „Můj otec byl jedním z posledníchfarmářů na západě okresu Suffolk. Miloval svoji půdu, ale krajina kolem se měnila. Lesy, potoky i ostatnífarmy mizely, takže to nakonec prodal. Ale už to pak nikdy nebyl on ani s miliónem dolarů v bance.“

Chvíli mlčela, než řekla: „Myslím, že bychom si měli jít promluvit s Margaret Wileyovou, a pak se podívatna ten pozemek, ačkoliv si nemyslím, že by měl pro tento případ význam.“

„Významný je fakt, že mi Gordonovi nikdy neřekli, že vlastní kus pozemku. Stejně tak ty archeologickévykopávky. Věci, které nedávají smysl, je třeba vysvětlit.“

„Děkuji vám, detektive Coreyi.“

Odpověděl jsem: „Nerad mentoruji, ale učím na John Jay a občas mi to trochu ujede.“

Chvíli se na mě dívala, než řekla: „Nikdy nevím, jestli mě taháte za nohu, nebo mluvíte vážně.“

Samozřejmě že jsem ji chtěl tahat za nohu nejlíp za obě najednou ale nechal jsem to bez komentáře. Jenjsem řekl: „Vážně učím na John Jay.“ Tak se mezi policajty říká policejní akademii Johna Jaye v

Manhattanu, jedné z nejlepších škol svého druhu v zemi. Beth se teď nejspíš nemohla vyrovnat s

představou Johna Coreye v profesorské funkci.

Zeptala se: „Co učíte?“

„No rozhodně ne důkazní řízení, práva podezřelých nebo něco podobného.“

„To jistě ne.“

„Vyučuji praktické vyšetřování případů vražd. Místo činu a všechno, co s tím souvisí. Víte, že páteční noci

souvisejí se záhadně zvýšeným výskytem vražd? Můžete taky začít chodit na přednášky, jestli se tam ještě

někdy vrátím. Možná tak od ledna.“

„To bych mohla.“

„Přijďte včas. Třída je vždycky přecpaná. Jsem velmi zábavný.“

„Tím jsem si jistá.“

A já jsem si byl jist, že Beth Penrosová o mé nabídce uvažuje vážně. O mé nabídce.

Trajekt zpomaloval, jak se blížil k molu. Zeptal jsem se Beth: „Už jste mluvila s Murphyovými?“

„Ne. Max s nimi hovořil. Mám je v plánu na dnešek.“

„Dobrá. Připojím se.“

„Myslela jsem, že končíte.“

„Zítra.“

Vytáhla z tašky notes a začala v něm listovat. Pak řekla: „Potřebuji od vás počítačové sestavy, které jste sivypůjčil.“

„Mám je u sebe doma.“

„Okay.“ Přelétla očima stránku a pokračovala: „Zavolám na soudní a do laboratoře. Kromě toho jsempožádala vyšetřujícího soudce o záznamy telefonních čísel volaných z domu Gordonových za poslední dva

roky.“

„Správně. A taky si sežeňte seznam držitelů zbrojního průkazu na pistoli z celého Southoldu.“ Zeptala se: „Vy si myslíte, že by vražedná zbraň mohla být registrovaná?“

„Možná.“

„Proč si to myslíte?“

„Předtucha. Mezitím se snažte najít ty kulky.“

„Na tom se pracuje, ale je to jen taková střelba od boku. Promiňte mi to nevhodné přirovnání.“

„Jsem na ně zvyklý.“

„Budu hádat proč.“

„Ani nemusíte. Jo, a pokud budete přebírat ke kontrole zbraně z Plum Islandu, zajistěte, aby balistické

zkoušky dělalo okresní oddělení a ne FBI.“

„Já vím.“

Podrobně rozebrala několik dalších rutinních záležitostí, které je třeba udělat, a já jsem si všiml, že dokážechladnokrevně a souvisle uvažovat. Měla i určitou intuici. Aby byla skutečně dobrým detektivem,potřebovala už jen víc zkušeností. A aby mohla být skvělým detektivem, musela se ještě naučit naladit lidikolem sebe tak, aby mluvili bez zábran a co možná nejvíce. Působila zatím poněkud stroze, a to většinusvědků, neřkuli kolegů, přinutí zbystřit pozornost. „Uvolněte se.“

Vzhlédla od notesu. „Prosím?“

„Uvolněte se.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Jsem z toho případu trochu napjatá.“

„To jsme všichni. Uvolněte se.“

„Zkusím to.“ Usmála se. „Umím napodobovat hlasy, chcete to slyšet?“ „Ne.“

Stáhla obličej, vsunula ruku do kapsy a druhou se poškrábala na hrudi. Pak promluvila basem snewyorským akcentem: „Hele, co je to zač ten chlap? Nash, jo? Ten nerozezná koňskou koblihu od pizzy.Má IQ činný sopky. Jasný? Ti chlapi.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem chladně.

Zasmála se a řekla mi: „Uvolněte se.“

„Já přece nemluvím s takovým akcentem.“

„No, nám tady to tak připadá.“

Byl jsem trochu znechucen, ale musel jsem jí přiznat, že bavič není špatný.

Nikdo z nás delší dobu nepromluvil a pak jsem poznamenal: „Myslím, že ten případ už není tak horký, a je

to dobře.“

Přikývla.

Pokračoval jsem: „Už se na něm bude pachtit míň lidí žádní federálové, žádní novináři. A vám nikdo

nebude vnucovat víc pomoci, než potřebujete.“ Pak jsem dodal: „Až to vyřešíte, budete hrdinka.“

Podívala se na mě a zeptala se: „Myslíte si, že to vyřešíme?“

„Samozřejmě.“

„A když ne?“

„Hlavy se kvůli tomu trhat nebudou. Budete mít jenom trošku problémy se služebním postupem.“

„Díky.“

Trajekt se otřel o gumové nárazníky mola a muži z osádky hodili dolů dvě lana.

Beth jako by přemýšlela nahlas, řekla: „Tak. kromě verze o nebezpečných virech a nebezpečných drogáchteď máme verzi o bezpečných lécích. A to ještě nezapomeňte, že Max mluvil s reportéry o dvojnásobnévraždě obyvatel domu, kteří vyrušili zloděje při loupeži. A víte, že by to tak mohlo být?“

Podíval jsem se na ni a řekl jsem: „Ještě jednu verzi bych měl jen pro vás. Vezměte v úvahu, žeGordonovi mohli vědět něco, co nebylo určeno jim, nebo mohli na Plum Islandu vidět něco, co neměli. Auvažte, že je mohl zlikvidovat někdo, jako je pan Stevens nebo náš kamarád Nash. Uvažujte o tom.“

Dlouhou dobu mlčela a pak řekla: „To zní jako špatná detektivka.“ Pak dodala: „Ale budu o tom přemýšlet.“

Max na nás zavolal z dolní paluby: „Všichni na břeh!“

Beth se pohnula směrem ke schodišti a pak se ke mně otočila: „Jaké máte číslo mobilního telefonu?“

Dal jsem jí číslo a ona řekla: „Rozejdeme se na parkovišti a já vám během dvaceti minut zavolám.“

Na zádi jsme se připojili k Maxovi, Fosterovi aNashovi a vystoupili jsme na břeh společně se šestizaměstnanci Plum Islandu. Zpáteční plavbu na Plum Island měli absolvovat jen tři lidé a mně opět došlo,jak strašně je ostrov izolovaný.

Na parkovišti šerif Maxwell řekl: „Teší mě, že nejobtížnější část případu je vyřešena. Mám ještě jinépovinnosti, takže další řešení vraždy přenechávám na detektivu Penrosové.“

Ted Nash z Ústřední zpravodajské služby řekl: „I já jsem spokojen, a protože se mi nezdá, že by tu šlo onarušení národní bezpečnosti nebo o problém s mezinárodním aspektem, navrhnu odvolání aktivit našíagentury z tohoto případu.“

Pan George Poster z Federálního úřadu pro vyšetřování pak řekl: „Zdá se, že došlo ke krádeži státníhomajetku, a proto FBI zůstane do vyšetřování zapojena. Dnes se vracím do Washingtonu, abych podalzprávu o situaci. Místní pobočka FBI převezme tento případ a někdo z nich vás bude kontaktovat, šerife.“Podíval se na Beth. „Nebo vás nebo vašeho nadřízeného.“

Detektiv Elizabeth Penrosová z policejního oddělení okresu Suffolk odpověděla: „Nejspíš to budu já.Děkuji vám za vaši pomoc.“

Všichni jsme se už mohli rozejít, ale Ted a já jsme se museli na rozloučenou ještě trochu poškádlit. Začalprvní: „Skutečně bych si přál, abychom se neviděli naposledy, detektive Coreyi.“

„Oh, jsem si jist, že se ještě uvidíme, Tede. Ale příště se zkuste vydávat za ženskou. Pro vás by to mělobýt snazší, než hrát si na někoho od zemědělství.“

Zíral na mě a řekl: „Mimochodem zapomněl jsem vám říci, že znám vašeho nadřízeného, detektivaporučíka Wolfa.“

„Svět je malý. On je taky pěkná štěnice. Ale ztratíte za mě slovo, že?“

„Určitě mu vyřídím váš pozdrav a oznámím mu, že vypadáte docela fit na návrat do služby.“

Poster nás jako obvykle přerušil a řekl: „Bylo to zajímavých a nabitých čtyřiadvacet hodin. Myslím si, ženaše skupina může být hrdá na své výsledky, a nepochybuji o tom, že místní policie dovede případ kuspokojivému řešení.“

Řekl jsem: „Jinými slovy dlouhý den, dobrá práce, hodně štěstí.“

Všichni jsme si začali podávat ruce, ačkoliv já osobně jsem například vůbec netušil, jestli už jsem ve svém

dosavadním angažmá skončil, nebo jestli je ještě na čem pracovat. Zaznělo pár stručných pozdravů narozloučenou, aniž by si tu někdo vyměňoval adresy, sliboval, že napíše, přijede nebo že bychom si padalise slzami v očích do náruče. Během následující minuty seděli Max, Beth, Foster i Nash ve svých autech aujížděli pryč, zatímco já jsem tam stál a dloubal jsem se v nose. Divné. V noci, když jsme si všichnimysleli, že je apokalypsa přede dveřmi, jsme nebyli tak sebejistí. Teď už nikdo ani nevzdechl po dvouzlodějích vakcíny, ležících v márnici. Je to normální?

Vykročil jsem k autu. Kdo se podílel na kamufláži? Určitě Ted Nash a s ním George Foster, protože bylioba na trajektu, který připlul z ostrova, a mluvili s chlápky, kteří odjeli s černým Caprice. Pravděpodobně

se na ní podílel i Paul Stevens a doktor Zollner.

Byl jsem si jist, že některé složky federálního státního aparátu se spojily za účelem kamufláže a určitě topovažovaly za to nejlepší pro sdělovací prostředky, pro národ i celý svět. Pro detektivy Johna Coreye aElizabeth Penrosovou to však to nejlepší nebylo. V žádném případě. Napadlo mě, jestli to sežral i Max.

Lidé obvykle chtějí věřit dobrým zprávám a Max měl z mikroorganismů takovou hrůzu, že si nepřál nicjiného, než uvěřit tomu, že Plum Island nemůže do vzduchu rozšířit nic než antibiotika a očkovací látky.Měl bych si s Maxem ještě promluvit. Možná.

Další otázka zněla pokud kamuflovali, pak co kamuflovali? Zdálo se mi, že to snad ani sami nevědí.Potřebovali tento případ přesunout z polohy příšerného hororu do polohy běžné krádeže a museli tohodosáhnout rychle, aby uklidnili situaci. Nyní mohli začít zjišťovat, co se vlastně děje. Možná že Nash aFoster jsou ohledně motivu vražd stejně bezradní jako já.

Byla tu i teorie druhá že věděli, kdo a proč Gordonovy zabil, a možná to byl i Nash nebo Foster sám.Nebyl jsem si vůbec jist tím, co jsou ti dva šašci vlastně zač.

O tomhle všem jsem teď uvažoval a vzpomněl jsme si na to, co o Nashovi říkala Beth. Člověku, jako je

on, bych se do cesty nepletla.

Zastavil jsem se asi dvacet metrů od svého jeepu a rozhlédl se kolem.

Na parkovišti teď stálo kolem stovky aut zaměstnanců Plum Islandu, ale kolem nebyla ani živá duše,takže jsem se postavil za jednu z dodávek a vytáhl klíčky. Jednou z možností doplňkové výbavy, kteroujsem si za svých krvavých čtyřicet tisíc babek dopřál, bylo dálkové zapalování. Stiskl jsem příslušnétlačítko dvakrát dlouze a jednou krátce a čekal jsem na výbuch. Žádný se nedostavil. Auto normálněnastartovalo. Nechal jsem motor běžet asi minutu, pak jsem došel k autu a nastoupil.

Napadlo mě, jestli už nejsem přemrštěně opatrný. Pokud by mi auto vybuchlo, odpověď by zněla „ne“.Sichr je sichr, jak vždycky říkám. Dokud nebudu vědět, kdo je vrah nebo vrahové, stihomam je můjnejlepší přítel.

KAPITOLA 14

Jel jsem na západ po hlavní silnici, motor hučel, rádio potichu hrálo, kolem se míhala jedna poklidná

venkovská scenérie za druhou, zkrátka svět se ke mně obracel tou nejpřívětivější tváří.

Autotelefon zazvonil. Zdvihl jsem sluchátko. „Hřebčinec. Co pro vás mohu udělat?“

„Sejdeme se u domu Murphyových,“ zazněl Bethyin hlas.

„Neřekl bych,“ odpověděl jsem.

„Proč ne?“

„Mám pocit, že jsem byl propuštěn. Pokud ne, tak dávám výpověď.“

„Byl jste najat na týden. Ten musíte dokončit.“

„Říká kdo?“

„U Murphyových.“ Zavěsila.

Nenávidím panovačné ženské. Přesto jsem během dvaceti minut dojel k domu Murphyových, kde jsem

viděl Penrosovou sedět v zaparkovaném černém služebním fordu s civilním číslem.

Zaparkoval jsem jeep o několik domů dál, vypnul motor a vystoupil. Vpravo od domu Murphyových sedosud táhla páska vyznačující místo činu a před domem Gordonových stál policista. Na trávníku bylzaparkovaný mikrobus okresního policejního oddělení.

Když jsem k Beth přicházel, právě končila telefonní hovor mobilním telefonem. Vystoupila. „Zrovna jsem

domluvila se svým nadřízeným. Zdá se, že ta verze o vakcíně proti Ebole všechny potěšila.“

Zeptal jsem se: „A naznačila jste šéfovi, že je to podle vás jen snůška nesmyslů?“

„Ne. tuhle myšlenku teď nechme stranou. Řešme dvojnásobnou vraždu.“

Přistoupili jsme k hlavnímu vchodu do domu Murphyových a zazvonili jsme. Dům byl postaven ve stylu

ranče, jako se stavělo v šedesátých letech. Byl docela odporný, ale pečlivě udržovaný.

Ve dveřích se objevila asi sedmdesátiletá žena a my jsme se jí představili. Podívala se na moje šortky a

nejspíš si v duchu říkala, jak čerstvě vypadají vyprané a jak ještě voní. Usmála se na Beth a pozvala nás

dál. Pak zmizela uvnitř domu a zavolala: „Ede! Už je tu zase policie!“

Vrátila se do obývacího pokoje a nabídla nám místo. Najednou jsem dřepěl v lenošce těsně vedle Beth.

Paní Agnes Murphyová se nás zeptala: „Nedáte si něco k pití?“

Odpověděl jsem: „Ne, děkuji, madam. Jsem ve službě.“

I Beth odmítla.

Paní Murphyová seděla naproti nám a zírala nám do tváří.

Rozhlédl jsem se kolem. Pokoj byl zařízen zcela tuctově: tmavý, nemoderní nábytek, spousta neuvěřitelně

kýčovitých suvenýrů, fotografie vnoučat a tak dále. Stěny byly natřeny křídovou zelení, připomínající

mátovou žvýkačku, a koberec byl, ale koho to vlastně zajímá?

Paní Murphyová měla na sobě růžový kalhotový kostým ze syntetického vlákna, které vydrží tři tisíce let.

Zeptal jsem se paní Murphyové: „Měla jste Gordonovy ráda?“

Otázka ji naladila tak, jak jsem očekával. Srovnala si myšlenky a odpověděla: „Moc dobře jsme je neznali,

ale to bylo tím, že byli takoví tiší.“

„Proč myslíte, že byli zavražděni?“

„No. jak bych to měla vědět?“ Chvíli jsme se dívali jeden na druhého, až nakonec řekla: „Možná že tomělo něco společného s jejich prací.“

Vstoupil Edgar Murphy, který si ještě otíral ruce do hadru. Vysvětlil nám, že byl právě v garáži a opravovalsekačku. Vypadal na dobrých osmdesát, a kdybych byl na místě Beth Penrosové a připravoval soudníproces, s ním jako se svědkem bych už moc nepočítal.

Měl na sobě zelené montérky a pracovní boty a byl stejně bledý jako jeho žena. Vstal jsem a podal jsemmu ruku. Posadil jsem se a pan Murphy se posadil do lenošky, jejíž opěradlo se sklopilo tak, že teď hleděldo stropu. Snažil jsem se udržet s ním kontakt alespoň očima, ale bylo to těžké vzhledem k tomu, jakjsme seděli. Teď už vím, proč nerad navštěvuji vlastní rodiče.

Edgar Murphy řekl: „Už jsem mluvil se šerifem Maxwellem.“

Beth odpověděla: „Jistě, pane. Já jsem z oddělení vražd.“

„Odkud je on?“

Odpověděl jsem: „Od šerifa Maxwella.“

„Ne, to nejste. Znám tu všechny policisty.“

Nejvyšší čas na třetí vraždu. Vzhlédl jsem do stropu přibližně k místu, kam upíral svůj zrak, a pokusil jsem

se nabourat mu ten jeho sledovaný satelit vlastním hlasem: „Jsem konzultant. Podívejte se, paneMurphy.“

Paní Murphyová mě přerušila. „Ede, nemůžeš si sednout rovně? Je to nezdvořilé sedět takhle.“ „Kčertu s tím. Je to můj dům. On mě slyší dobře. Slyšíte mě, nebo ne?“

„Ano, pane.“

Beth začala s rekapitulací jejich výpovědi, ale některé detaily přiřadila k nesprávným časovým údajům,což jí pan Murphy vyčetl, čímž na sebe prozradil, že krátkodobou paměť má dobrou. Ani paní Murphyovási neodpustila několik oprav k událostem předešlého dne. Vypadali jako poměrně spolehliví svědkové a jájsem se zastyděl zato, jak jsem o Edovi uvažoval.

Ohledně základních faktů jsme se nedověděli nic nového: v půl šesté večer byli Murphyovi na verandě adojídali právě večeři. Dívali se na televizi, když zaslechli hluk silných motorů lodi Gordonových, jak říkalapaní Murphyová. „Můj bože, ty motory dělaly rámus. Na co ti lidé potřebovali tak velké a hlučné motory?“

K otravování sousedů, paní Murphyová. Zeptal jsem se jich: „Viděli jste loď?“

„Ne,“ odpověděla paní Murphyová. „Neobtěžovali jsme se díváním z okna.“

„Ale z verandy byste loď vidět mohli!“

„Na moře vidíme, to ano. Ale dívali jsme se na televizi.“

„Je to lepší, než se dívat na pustou pláž.“

Beth řekla: „Johne.“

Trpím mnoha předsudky a za řadu z nich sám sebe nenávidím, ale jsem dítětem své doby, kultury a

prostředí, které mě formovalo. A taky jsem chlap. Usmál jsem se na paní Murphyovou. „Máte krásný

dům.“

„Děkuji vám.“

Beth na chvíli převzala úlohu tázajícího se vyšetřovatele. Zeptala se manželů Murphyových: „A jste si jisti,

že jste neslyšeli nic, co by se mohlo podobat výstřelu?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Edgar Murphy. „Sluch mám vynikající. Slyšel jsem přece Agnes, jak mě volá, nebo

ne?“

Beth řekla: „Někdy výstřel nezní tak, jak bychom čekali. Víte, v televizi zní jinak než ve skutečnosti, kdypřipomíná ostré prásknutí nebo střílení výfuku. Slyšeli jste jakýkoliv zvuk poté, co zmlkly motory?“

„Nic.“

Teď byla řada na mně: „Okay, takže jste slyšeli vypnutí motoru. Pořád jste se ještě dívali na televizi?“

„Jo. Ale my ji nepouštíme moc nahlas. Sedíme u ní dost blízko.“

„Zády k oknu?“

„Jo.“

„Okay, takže jste se ještě deset minut dívali na televizi co vás přinutilo vstát?“

„Dávali tam nějakou pitomost, na kterou se Agnes chtěla dívat.“

„Takže jste zamířil o dům dál popovídat si s Tomem Gordonem.“

„Potřeboval jsem si půjčit prodlužovačku.“ Edgar vysvětlil, že prošel brankou mezi živými ploty, vstoupil

na podlahu patia a tam našel Toma a Judy v pánu.

Beth se zeptala: „Jak daleko jste stál od těl?“ „Necelých pět metrů.“

„Jste si jist?“

„Jo. Stál jsem na kraji podlahy a oni leželi u těch posuvných prosklených dveří. Pět metrů.“

„Okay. Jak jste poznal, že to jsou Gordonovi?“

„Nejdřív jsem to nepoznal. Stál jsem tam jako přimraženej, až pak mě to trklo.“

„Jak jste věděl, že jsou mrtví?“

„Nejdřív jsem to nevěděl. Ale viděl jsem. no, viděl jsem něco, co vypadalo jako třetí oko na Tomově čele.

Víte? A ani se nehnuli. Měli otevřené oči, ale nedýchali ani nekřičeli. Nic.“

Beth přikývla. „Co jste udělal potom?“

„Vypadnul jsem odtamtud.“

Teď byla řada zase na mně. Zeptal jsem se Edgara: „Jak si myslíte, že jste tam stál dlouho?“

„Jo, to nevím.“

„Půl hodiny?“

„Panebože, to ne. Nějakých patnáct sekund.“

Spíš sotva pět, pomyslel jsem si. Ještě několikrát jsem s Edgarem prošel těch několik sekund a snažiljsem se jej přimět, aby si vzpomněl, jestli přece jen neslyšel něco neobvyklého, ale bez úspěchu. Dokoncejsem se ho ptal i na to, jestli cítil pach spáleného střelného prachu, ale nevydoloval jsem z něj už vůbecnic. V ničem nezměnil svoji první výpověď, kterou učinil před šerifem Maxwellem a na které trval.

Uvažoval jsem o tom, co by se mohlo stát, kdyby Edgar prošel mezi živými ploty ke Gordonovým o deset

minut dříve. Pravděpodobně by tu teď s námi neseděl. Zajímalo by mě, jestli ho to napadlo. Zeptal jsem

se ho: „Jak si myslíte, že se dostal vrah pryč, když jste neslyšeli a neviděli ani auto, ani loď?“

„No, o tom už jsem přemejšlel.“

„No, tady kolem chodí, běhá nebo jezdí na kole plno lidí, víte? Myslím, že by si tu nikdo nikoho cizího

nevšimnul.“

„Jasné.“ Ale sportovec s přenosnou ledničkou by pozornost vzbudit mohl. Zdálo se mi poměrně

pravděpodobné, že vrah byl ještě někde nablízku, když Edgar vstoupil.

Opustil jsem v duchu čas a místo činu a začal jsem své otázky směřovat jinam. Zeptal jsem se paní

Murphyové: „Mívali Gordonovi často hosty?“

Odpověděla: „Docela často. Mnohokrát jedli venku a vždycky s nimi někdo seděl.“

Beth se zeptala Edgara: „Vyjížděli si pozdě večer na lodi?“

„Někdy. Ty motory se nedaly přeslechnout. Někdy se vraceli fakt pozdě.“

„Jak pozdě?“

„No, třeba ve dvě, ve tři ráno.“ Pak dodal: „Myslím, že jezdívali na noční rybolov.“

I z Formule 303 se dá rybařit a já jsem to s Gordonovými také několikrát udělal, ale Formula 303 nebyla

rybářskou lodí, a já jsem si byl jist, že to Edgard ví. Edgar byl ale ze staré školy a věřil, že se o mrtvýchmá mluvit jen dobře, dokud se na něj nepřitlačí.

Točili jsme se v hovoru pořád dokola kolem zvyků Gordonových, cizích aut kolem a podobně. Nikdy jsemještě s Beth Penrosovou nepracoval, ale byli jsme zjevně naladěni na stejnou vlnu a tvořili jsme dobrou

dvojici.

Po několika dalších minutách řekla paní Murphyová: „Byl to takový na první pohled bezstarostný pár.“

Pochopil jsem to jako náznak a zeptal jsem se: „Myslíte si, že on měl milenku?“

„Oh. nechtěla jsem.“

„Nebo ona měla milence?“

„No.“

„Když nebyl Tom doma, stavoval se tu cizí muž. Je to tak?“

„Ale já jsem neřekla, že to byl milenec nebo něco takového.“

„Povídejte nám o tom.“

Nebylo na tom ale nic zvláštního. Jednou, někdy v červnu, když byl Tom v práci a Judy byla doma, se tuprý zastavil dobře vypadající a pěkně oblečený vousatý muž v bílém sportovním autě, jehož značku paníMurphyová nepoznala, a odjel asi za hodinu. Zajímavá novinka, ale nic, co by se dalo pokládat za důkazexistence manželského trojúhelníku, který by skončil zločinem. A pak se před několika týdny v sobotu,když byl Tom na moři se člunem, zastavil nějaký muž se „zeleným jeepem“, vešel do patia, kde se Judyopalovala jen v bikinách, svlékl si košili a chvíli se slunil vedle ní. Paní Murphyová řekla: „Nemyslím si, žeje to správné, když není manžel doma. Ona tam ležela napůl nahá, on si sundal košili a lehl si těsně vedle

ní a jen tak si tam povídali. On se pak zvedl a odjel ještě dřív, než se manžel vrátil. Tak co je to zazpůsoby?“

Odpověděl jsem: „Bylo to docela nevinné. Zastavil jsem se tu, protože jsem od Toma něco potřeboval.“

Paní Murphyová se na mě podívala a cítil jsem na sobě i upřený pohled Beth. Řekl jsem paní Murphyové:„Byl jsem přítel Gordonových.“

„Oh.“

Pan Murphy se uchechtl. Pak mě informoval: „Moje žena je strašně podezíravá.“

„Já taky.“ Pak jsem se paní Murphyové zeptal: „Sešli jste se někdy s Gordonovými?“

„Jednou, někdy před dvěma lety, když se sem nastěhovali, byli u nás na večeři. Hned potom nás pozvali

na barbecue. Pak jsme se už nikdy takhle nesešli.“

Nedokázal jsem pochopit proč. Zeptal jsem se: „Znala jste některé z jejich přátel jménem?“

„Ne. Myslela jsem si, že to jsou hlavně lidé z Plum Islandu. Jestli chcete slyšet můj názor, je to banda

podivínů.“

A tak pořád dokola. Rádi povídali. Paní Murphyová klábosila a pan Murphy si pohrával s opěradlem

lenošky. Zrovna když spíš ležel, než seděl, se mě zeptal: „Co udělali? Ukradli tam nějaké svinstvo, kterým

se dá svět vyčistit?“

„Ne, ukradli cennou očkovací látku. Chtěli zbohatnout.“

„Jo? Oni byli nejspíš trochu moc nároční, víte?“

„Ano.“

„Strašně moc platili za ten barák.“

„Jak to víte?“

„Znám jeho majitele. Mladý člověk, nějaký Sanders. Je to stavitel. Koupil dům od Hoffmannových, to jsounaši přátelé. Zaplatil za něj dost peněz, tak ho opravil a pronajal Gordonovým. Platili hodně vysoký

nájem.“

Beth řekla: „Nezlobte se na mne pro mou neomalenost, pane Murphy, ale někteří lidé si myslí, že

Gordonovi pašovali drogy. Co si o tom myslíte?“

Odpověděl bez zaváhání: „Může bejt. Vyjížděli se člunem v nezvyklou dobu dost často. Nepřekvapilo bymě to.“

Zeptal jsem se: „Kromě toho vousatého muže v bílém sportovním autě a kromě mě jste tu nikohopodezřelého na návštěvě neviděli?“

„No. abych řekl pravdu, nevzpomenu si.“

„A vy, paní Murphyová?“

„Ne, myslím, že ne. Většina návštěvníků vypadala docela poctivě. Pilo se tam hodně víno. popelnice bylyplné lahví. někdy byli dost hluční, když se napili, ale hudba tam hrála potichu, nepouštěli si žádný takový

ten moderní kravál.“

„Měli jste klíč od jejich domu?“

Viděl jsem, jak paní Murphyová střelila pohledem po svém manželovi, který se díval do stropu. Chvíli byloticho a pak pan Murphy řekl: „Jo, klíč jsme měli. Občas jsme jim na dům dohlídli, protože se nikam

nevzdalujeme.“ „A dál.?“

„No. někdy tenhle týden jsem viděl auto zámečnické firmy, které tu zastavilo, a když ten chlapík odjel, šeljsem vyzkoušet svůj klíč, a už tam nepasoval. Čekal jsem, že mi Tom dá novej, ale nic se nestalo. On mělklíč od našeho domu, víte? Tak jsem zavolal Gilu Sandersovi, protože majitel by klíče měl mít, že jo, ale

on o ničem nevěděl. Nic mi do toho není, ale jestli Gordonovi chtěli, abych jim dohlídl na dům, měl bychmít klíč.“ Pak dodal: „Teď mě tak napadá, jestli uvnitř něco neschovávali.“

„Vás bychom si měli najmout jako občanského spolupracovníka, pane Murphy. O ničem, co se tu řeklo,nemluvte s nikým, kromě šerifa Maxwella. Pokud se tu objeví kdokoliv jiný a bude tvrdit, že je z FBI,okresního policejního oddělení v Suffolku, nebo z newyorské policie, může lhát. V tom případě zavolejte

šerifa nebo detektiva Penrosovou, jasné?“ „Okay.“

Beth se pana Murphyho zeptala: „Máte loď?“

„Už ne. Je s tím moc práce a výdajů.“

„Navštívil Gordonovy někdo s lodí?“ zeptala se Beth.

„Občas jsem loď u jejich přístaviště viděl.“

„Věděl jste, komu patří?“

„Ani náhodou. Jednou to ale byla loď podobná té jejich. Rychlý člun. Ale jejich nebyl. Jmenoval se jinak.“

„Byl jste dostatečně blízko, abyste viděl nápis?“ zeptal jsem se.

„Občas se dívám dalekohledem.“ „Jak se ta loď jmenovala?“

„Nevzpomenu si. Ale jejich nebyla.“

„Viděl jste někoho na palubě?“ zeptala se Beth.

„Nikoho. Prostě jsem si jen všiml lodi. Nikoho jsem neviděl vystupovat ani nastupovat.“

„Kdy to bylo?“

„Moment. někdy v červnu. na začátku sezóny.“

„Gordonovi byli doma?“

„Já nevím.“ Pak dodal: „Díval jsem se, kdo vyjde z domu, ale nějak mi proklouzli, a najednou jsem uslyšelmotor a loď už mířila na moře.“

„Jak vidíte na dálku?“

„Nijak zvlášť, pokud nemám dalekohled.“

„A vy, paní Murphyová?“

„Jsem na tom stejně.“

Protože jsem tušil, že se odsud dalekohledem nakukovalo ke Gordonovým častěji, než byli Murphyoviochotni přiznat, zeptal jsem se: „Pokud bychom vám ukázali fotografie, dokázali byste poznat, jestli je nanich někdo, kdo Gordonovy navštěvoval?“

„Možná.“

Kývl jsem. Zvědaví sousedé bývají někdy užiteční svědci, ale někdy stejně jako laciná hlídací kamera vidívíc, než se ve skutečnosti děje, a blábolí nesmysly.

Ještě asi půl hodiny jsme se vyptávali, ale už to nebylo k ničemu. Panu Murphyovi se podařilo to, co jsemdosud pokládal za nemožné, a to usnout během policejního výslechu. Jeho chrápání mi pomalu začínalo

lézt na nervy. Vstal jsem a protáhl se.

Beth se zvedla a podala paní Murphyové navštívenku. „Děkuji vám za ochotu. Pokud si na cokoliv

vzpomenete, zavolejte mi.“

„Jistě.“

„A pamatujte si,“ řekla Beth, „že já jsem detektiv pověřený šetřením případu. Toto je můj partner. Šerif

Maxwell s námi spolupracuje. S nikým jiným byste o tomto případu mluvit neměli.“

Přikývla, ale nebyl jsem si jist, jestli by Murphyovi dokázali odolat někomu, jako je sám pan Ted Nash z

Ústřední zpravodajské služby.

Zeptal jsem se: „Vadilo by vám, kdybychom se tu ještě porozhlédli?“

„Ne.“

Rozloučili jsme se a na odchodu jsem řekl: „Omluvám se, jestli jsem pana Murphyho nudil.“ „On si v tuhle dobu vždycky zdřímne.“

„To vidím.“

Doprovodila nás ke dveřím a řekla: „Mám strach.“

„Nemusíte se bát,“ řekla Beth. „Hlídkuje tu policie.“

„Mohou nás klidně zavraždit i v posteli.“

Beth odpověděla: „My si myslíme, že to byl někdo, koho Gordonovi znali. Nějaká osobní msta. Nic, co by

vám muselo nahánět strach.“

„Co když se vrátí?“

Už mě zase popadal vztek. „Proč by se vrah vracel?“ zeptal jsem se trochu moc ostře. „Vždycky se přece vrací na místo činu.“

„Nikdy.“

„Ale ano, pokud chce zabít svědky.“

„Vy nebo pan Murphy jste byli svědky vraždy?“

„Ne.“

„Tak se nemáte čeho bát,“ řekl jsem.

„Vrah si ale může myslet, že jsme ho viděli.“

Podíval jsem se na Beth.

Řekla: „Nechám vám tu hlídku. A pokud budete mít strach nebo něco zaslechnete, volejte číslo 911.“ Pak

dodala: „Nemějte strach.“

Agnes Murphyová přikývla.

Otevřel jsem dveře a vyšli jsme do slunce. Řekl jsem Beth: „Ona něco ví.“

„Já vím. Ještě se na to podívám.“

Obešli jsme postranní dvorek, kde jsme uviděli branku mezi živými ploty. Od nich bylo vidět zadní trakt

domu Gordonových a patio, a pokud člověk brankou prošel a podíval se vlevo, viděl až k moři. Dole v

zátoce jsem zahlédl modrobílou loď a Beth řekla: „To je člun pobřežní hlídky. Čtyři potápěči tam hledají

vypálené kulky. Mizivá šance.“

Od zločinu ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a místo činu mělo být zapečetěno přinejmenším dopříštího rána, takže jsme na pozemek Gordonových nevstoupili, protože by to zase znamenalo dalšízapisování. Vykročili jsme po Murphyových straně živých plotů k zátoce. Čím blíž k moři, tím byly plotynižší, a nějakých deset metrů od břehu už jsem přes ně viděl. Došli jsme až k pobřeží. V přístavištiGordonových chyběla Spirocheta.

Beth řekla: „Plavební správa nechala loď odtáhnout do svých doků. Tam se provede prohlídka.“ Pak semě zeptala: „Co si myslíte o Murphyových?“

„Myslím, že to udělali oni.“

„Udělali co?“

„Zavraždili Gordonovy. Nepřímo. Stačilo, aby ke Gordonovým vlezli, půl hodiny do nich hučeli ty svoje

bláboly, a ti si radši vpálili kulku do hlavy.“

„Možné to je,“ připustila Beth. „Ale co se stalo se zbraněmi?“

„Z těch udělal Edgar držáky na toaletní papír.“

Rozesmála se. „Vy jste prostě příšerný. Taky budete jednou starý.“

„Ne, nebudu.“

Chvíli jsme oba mlčeli. Stáli jsme a dívali se na zátoku. Voda je stejně fascinující jako oheň. Beth se

nakonec zeptala: „Měl jste něco s Judy Gordonovou?“

„Kdybych s ní něco měl, řekl bych to Maxovi i vám rovnou.“

„Řekl byste to Maxovi. Mně ne.“

„Dobře. takže jsem s Judy Gordonovou nic neměl.“

„Ale přitahovala vás.“

„To každého chlapa. Byla krásná.“ Pak jsem dodal: „Máme tu vraždu mladého, pohledného páru. Možná

bychom měli uvažovat i o manželském trojúhelníku.“

Přikývla. „Budeme o tom uvažovat.“

Z místa, kde jsem stál, jsem viděl na stožár v přístavišti Gordonových. Pořád na něm vlála pirátská vlajka

a dva signální plamence. Zeptal jsem se Beth: „Umíte ty vlajky nakreslit?“

„Jistě.“ Vytáhla notes a tužku a několika rychlými tahy je načrtla. „Myslíte si, že je to důležité? Nějaký

signál?“

„Proč ne? Jsou to přece signální vlajky.“

„Myslím si, že jsou jen pro ozdobu. Ale to zjistíme.“

„Jasně. Vraťme se na místo činu.“

Přešli jsme hranici mezi pozemky a zamířili k přístavišti Gordonových. Řekl jsem: „Takže já jsem Tom, vyjste Judy. V poledne jsme odpluli z Plum Islandu, teď je asi půl šesté večer. Jsme doma. Vypínám motory.

Vy vystupujete první a uvazujete lano. Zvedám z paluby schránku s ledem. Jasné?“ „Jasné.“ „Vystoupil jsem, každý bereme schránku z jedné strany za madlo a jdeme.“

Kráčeli jsme vzhůru bok po boku. Řekl jsem: „Díváme se směrem k domu. Pokud by kdokoliv byl na

některém z těch tří terasovitých stupňů, viděli bychom ho. Je to tak?“

„Jistě,“ souhlasila. „Řekněme, že tam někdo je, ale my ho známe, a proto pokračujeme v chůzi.“

„Okay. Ale člověk by čekal, že se dotyčný vydá naproti, aby nám pomohl. Jen ze slušnosti. Ale jdeme dál.“

Pokračovali jsme na druhý stupeň. Beth řekla: „V určitém místě už bychom si všimli, že jsou otevřené

posuvné dveře. Pokud by tomu tak bylo, zarazilo by nás to a zastavili bychom se, nebo bychom začali

ustupovat. Takže dveře otevřené nebyly.“

„Pokud nepočítali s tím, že na ně někdo bude čekat v domě.“

„Jasně. Dotyčný by ale musel mít nový klíč.“

Pokračovali jsme až na nejvyšší stupeň podlahy z prken, zastavili jsme se pár kroků od dvou křídových

obrysů, já před Tomovým a Beth před Judyiným. Řekl jsem: „Gordonovi mají před sebou ještě pár kroků.

Minuta života nebo ještě míň. Co vidí?“

Beth se podívala na křídové obrysy, pak na dům před námi, na skleněné dveře a rozhlédla se ponejbližším okolí. Konečně řekla: „Stále míří k domu, který je teď vzdálen asi pět nebo šest metrů. Není tužádný náznak, že by se pokoušeli o útěk. Nablízku není žádný úkryt kromě domu a z takové vzdálenostinikdo nemůže dva lidi po sobě trefit do hlavy. Buďto vraha znali, nebo je prostě nijak nevyplašil.“

„Jistě. Myslím, že vrah tu mohl ležet na lehátku a předstírat spánek , proto jim taky nešel naproti kpřístavišti. Gordonovi dotyčného znali a možná že Tom zavolal: ,Hej, Joe, vstávej a koukej nám pomoct stou bednou vakcíny proti Ebole. Nebo proti sněti. Nebo s penězi. No, a chlápek vstane, zívne si, popojdepár kroků směrem k nim, dostane se na bezpečný dostřel, vytáhne pistoli a prostřelí jim hlavy. Co říkáte?“

Odpověděla: „Možné to je.“ Obešla obrysy a postavila se do míst, kde musel stát vrah, necelé dva metryod nohou načrtnutých postav. Postoupil jsem tam, kde stál Tom. Beth zdvihla pravou ruku a zápěstí sipodepřela levačkou. Namířila mi ukazovákem do tváře. „Prásk.“

Řekl jsem: „Když byli zastřeleni, bednu už nedrželi. Vypadla by jim z rukou. Nejdřív ji postavili na zem.“

„Já si nejsem jistá, jestli vůbec nějakou bednu nesli. To je vaše teorie, ne moje.“

„Tak kde je ta bedna, když byla vždycky na lodi?“

„Kdoví? Může být kdekoliv. Podívejte se na ty dva obrysy, Johne. Leží tak blízko sebe, že bych se moc

divila, kdyby mezi sebou měli ještě bednu dlouhou přes metr.“

Ohlédl jsem se po obrysech. Měla pravdu, ale řekl jsem: „Mohli ji postavit na zem o pár kroků dál, pak

přistoupili blíž ke svému vrahovi, který stál ve dveřích domu, ležel na lehátku nebo z něj zrovna vstával.“

„Možná. V každém případě věřím, že se Gordonovi se svým vrahem nebo vrahy museli znát.“

„Souhlasím.“ Pak jsem řekl: „Nemyslím si, že se tu Gordonovi s vrahem sešli náhodou. Pro vraha by bylo

snazší provést to v domě. On si tohle místo ale vybral naplánoval si střelbu právě tady.“

„Proč?“

„Jediný důvod, který mě napadá, je ten, že měl registrovanou pistoli a nechtěl, aby šly kulky na balistické

zkoušky, pokud bude podezírán.“

Přikývla a podívala se k zátoce.

Pokračoval jsem: „Uvnitř domu by se kulky nejspíš někam zaryly a on by je nemohl odstranit. Proto si

zvolil takové místo, kde by kulky z velkorážní pistole neměly po průstřelu hlavy žádnou překážku.“

Opět přikývla. „Vypadá to tak.“ Pak dodala: „Tím se nám mění profil vraha. Není to ani narkoman, ani

lupič s neregistrovanou zbraní. Je to někdo, kdo nemá možnost přístupu k neregistrovaným zbraním,

bezúhonný občan se zbraní řádně přihlášenou. To chcete naznačit?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“

„Proto chcete znát jména místních lidí s registrovanými zbraněmi.“

„Správně.“ Pak jsem dodal: „Jde o velkorážní registrovanou pistoli, protože na revolver je prakticky

nemožné nasadit tlumič. Z toho bychom měli vycházet.“

Beth řekla: „Jak se bezúhonný občan s registrovanou pistolí dostane k ilegálnímu tlumiči?“

„Dobrá otázka.“ Zvažoval jsem předpokládaný profil vraha a pak jsem řekl: „Jako se vším v tomto případu

i s tímhle jde ruku v ruce nesrovnalost, která dobrou teorii nabourává.“

„Správně. A pak tu jsou ty pětačtyřicítky na Plum Islandu.“

Sklem posuvných dveří jsem zahlédl uniformovaného policistu. On si nás však nevšiml a zase odešel.

Po zhruba pěti minutách planého uvažování jsem řekl: „Když jsem byl ještě malý kluk, jezdili jsme sem z

Manhattanu s celou rodinou s tátou, mámou, bratrem Jimem a sestrou Lynne. Obvykle jsme si pronajali

chatu poblíž domu strýčka Harryho, kde jsme strávili krásné dva týdny, během kterých jsme sloužili jakovítaná potrava komárům. Popálili jsme se o škumpu, do nohou jsme si ve vodě zapíchali rybářské háčky a

nakonec jsme si obyčejně uhnali úpal. Všem se nám to ale děsně líbilo, protože jsme se na to každý rokznovu těšili. Coreyovi na svém pravidelném sadomasochistickém výletě.“

Usmála se.

Pokračoval jsem: „Jednou, to mi bylo asi deset, jsem našel kulku z muškety. Napadlo mě, že ji muselvystřelit neznámý střelec před sto, možná dvěma sty let. Pak mě teta June, dej jí pánbůh nebe, vzala najedno místo poblíž vesničky Cutchogue, která prý kdysi byla sídlem Indiánů z kmene Korčagů, a tam měnaučila hledat hroty šípů, kostěné jehlice a další podobné věci. Neuvěřitelné místo.“

Beth neříkala nic, ale dívala se na mě, jako bych mluvil o něčem nesmírně zajímavém.

Pokračoval jsem: „Vzpomínám si, že jsem často nemohl usnout, když jsem si představoval dobrodružství,která se za těmi věcmi skrývají. Než ty dva týdny dovolené skončily, věděl jsem, že až vyrostu, chci býtarcheologem. Nakonec to nějak nevyšlo, ale myslím, že to byl jeden z důvodů, proč jsem se stal

detektivem.“

Vyprávěl jsem jí o příjezdové cestě k domu strýčka Harryho, kde se používaly prázdné škeble jako posypproti prachu a blátu. „Až se tu bude za tisíc let hrabat nějaký archeolog, dojde k závěru, že to místosloužilo jako obrovská přípravna jídla. Najde sice silnici, ale kuchyně bude zapadat do jeho teorie. Stačítemě sledovat?“

„Jistě.“

„Fajn. A takhle bych to odpřednášel já na akademii: Vážení přítomní, na místě činu se setkáváte jen sprostředím, kde se čas již zastavil. Můžete si vytvořit několik teorií o tom, co se na místě činu dělo, alevždy půjde jen o teorie. Detektiv, stejně jako archeolog, může shromáždit hmatatelná fakta a solidnívědecké důkazy, ale stále bude docházet k nesprávným závěrům. K tomu si domyslete pár lží, falešnýchstop a lidí, kteří se vám snaží pomoci, ale dělají chyby. K tomu se přidají lidé, kteří říkají to, co chceteslyšet, protože to zapadá do vaší teorie, lidé se skrytými zájmy a sám vrah, který mohl připravit falešnéstopy. A v tom zmatku protikladů, nesrovnalostí a lží je pravda. Teď by měl zazvonit zvonek a já bych měl

říct: ,Dámy a pánové, vaším úkolem je rozeznat pravdu..“

„Bravo.“

„Děkuji vám.“

„Tak kdo zabil Gordonovy?“ zeptala se.

„To nevím, kdybyste mě zabila,“ odpověděl jsem.

KAPITOLA 15

Stáli jsme ve sluncem prozářené uličce poblíž černého auta Beth Penrosové. Blížila se šestá hodina. Řekljsem: „Co si dát někde něco k pití?“ Odpověděla: „Najdete dům Margaret Wileyové?“

„Možná. Ona má nálevnu?“

„Můžeme se zeptat. Nastupte si.“ Poslechl jsem. Nastartovala a vyrazili jsme na sever přes Nassau Point.

„Kudy?“ zeptala se.

„Doprava. Aspoň myslím.“

Zahnula tak ostře, až zakvílely pneumatiky. Řekl jsem: „Zpomalte.“

Poslechla.

Byla to příjemná jízda se staženými okny, kterými do vozu pronikal čerstvý vzduch a zář zapadajícíhoslunce. Měli jsme za sebou pobřeží a projížděli jsme obdělávanými farmářskými a vinařskými pozemky.Řekl jsem: „Když jsem byl malý, bývaly tu dva typy farem, bramborářské, které patřily hlavně polským aněmeckým rodinám, které sem přišly na přelomu století, a pak ovocnářské a zelinářské, které vlastnilipůvodní starousedlíci. Jsou tu farmy, které vlastní jedna a tatáž rodina i tři sta nebo pět set let. Je tomutěžké uvěřit.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Moje rodina měla jednu farmu sto let.“

„Vážně? A váš otec ji prodal?“

„Musel. Když jsem se narodila, byla už farma obklopená předměstskými koloniemi.“ Pak dodala: „Všichni

nás měli za blázny. Ve škole se mi posmívali. Jen za to, že jsem byla farmářská dcerka.“ Usmála se a

řekla: „Ale naposled se smál tatínek. Dostal milión dolarů za pozemek. To jsou pořád peníze.“

„To jsou.“ Zeptal jsem se: „Dědila jste?“

„Ještě ne. Ale úspěšně ruinuji svěřenecký fond.“

Zeptal jsem se: „Vezmete si mě?“

„Ne, ale nechám vás řídit svého bavoráka.“

„Tady zpomalte a zahněte doleva.“

Podívala se na mě a poznamenala: „Pokud jsem vás dobře poslouchala, byl jste ženatý.“

„Jsem rozvedený.“ „Rozvod od stolu a lože?“

„Tak nějak.“ Vlastně už jsem si ani nepamatoval, jestli jsem na to měl nějaký papír.

„Vzpomínám si na televizní zprávy z doby, kdy vás postřelili. atraktivní manželka na návštěvě hrdiny v

nemocnici v doprovodu policejního komisaře. pamatujete si na to?“

„Ani ne. Slyšel jsem o tom. Tady rovně a hned potom doleva.“

Vjeli jsme na Lighthouse Road a já jsem řekl: „Jeďte pomalu, budeme číst domovní čísla.“

Úzká ulice, která končila asi o dva kilometry dál u majáku na Horton Pointu, byla lemována domky

obklopenými vinicemi.

Přijeli jsme k malebnému cihlovému domku, před nímž se tyčila poštovní schránka se jménem Wiley. Beth

zastavila u obrubníku. „Myslím, že jsme tady.“

„Pravděpodobně. Telefonní seznam je ale plný Wileyů. Nejspíš starousedlíci.“

Vystoupili jsme a vykročili po kameny dlážděné cestě ke vchodovým dveřím. Nebyl u nich zvonek, takjsem zaklepal. Čekali jsme. Pod mohutným dubem u domu stálo zaparkované auto.

Když jsme po chvilce čekání obešli dům, viděli jsme, jak se v zeleninové zahrádce pachtí asisedmdesátiletá žena v květovaných letních šatech. Zavolal jsem: „Paní Wileyová?“

Vzhlédla od záhonů a vykročila směrem k nám. Setkali jsme se na trávníku mezi domkem a zahradou.Řekl jsem: „Jsem detektiv Corey a tohle je moje partnerka detektiv Penrosová. V noci jsem vám

telefonoval.“

Zírala mi tak upřeně na šortky, až jsem dostal strach, jestli nemám rozepnutý poklopec, nebo něco

podobného.

Beth paní Wileyové ukázala odznak a zdálo se, že si tím získala důvěru, ale na mě hleděla stará dáma snedůvěrou.

Usmál jsem se na ni. Měla jasné šedé oči, prošedivělé vlasy a zajímavou tvář s téměř průsvitnou kůží.Připomínala mi starý obraz žádného konkrétního malíře nebo styl, prostě starý obraz.

Podívala se mi do očí a řekla: „Volal jste velice pozdě.“

„Nemohl jsem spát. To ta dvojnásobná vražda. Omlouvám se, paní Wileyová.“

„Neříkala jsem to kvůli omluvě. Co pro vás mohu udělat?“

„No,“ řekl jsem, „zajímá nás pozemek, který jste prodala Gordonovým.“

„Myslím, že jsem vám řekla všechno.“

„Jistě, madam. Jen ještě několik otázek.“

„Sedněte si.“ Pokynula nám ke křesílkům pod starou pokřivenou vrbou. Všichni jsme se posadili.

Řekl jsem paní Wileyové: „Máte to tu překrásné.“

„Děkuji vám.“

Margaret byla ten den třetí starý člověk, se kterým jsem měl jednat, a já jsem se rozhodl zhostit se toho

lépe než u Murphyových. Podvědomě jsem cítil, že Margaret Wileyová mě nijak provokovat nebude.Vyzařovala z ní přímočarost a jakási starosvětskost. Jsem dobrý vyšetřovatel právě proto, že dokážuodhadnout určité typy lidí a přizpůsobit se jejich stylu. To neznamená, že bych byl sympatický a citlivý.Jsem obyčejné výstřední, samolibé a naduté prase. V tom jsem skvělý. Ale umím naslouchat a naučil jsem

se říkat to, co se má. K mé práci to patří.

Zeptal jsem se: „To jste tu zařídila sama?“

„Převážně ano. Mám syna a dvě dcery, ale všichni už mají rodiny a žijí tady v okolí. Také mám čtyři

vnoučata. Můj manžel Thad zemřel před šesti lety.“

Beth řekla, že je jí to líto.

Úplně zbytečně se Beth zeptala: „Ty vinice vám patří?“

„Jen část pozemku. Pronajala jsme ho vinařům. Obyčejní farmáři si propachtují pozemek vždy jen na

sezónu. Říká se, že vinaři potřebují dvacet let. Já o révě nic nevím.“ Podívala se na Beth. „To jste

potřebovala vědět?“

„Ano, madam. Proč jste prodala svůj pozemek Gordonovým?“

„Jak to souvisí s jejich vraždou?“

Beth odpověděla: „To nevíme, dokud nezjistíme více o té transakci.“

„Byl to obyčejný prodej půdy.“

Řekl jsem: „Abych byl upřímný, paní Wileyová, připadá mi divné, že by Gordonovi utratili tolik peněz za

pozemek, na kterém se nedá nic dělat.“

„Myslím, že jsem vám říkala, detektive, že chtěli mít výhled na moře.“

„Ano, madam. Nemluvili o dalším využití té půdy? O rybaření, táboření nebo jachtaření?“

„O táboření. Mluvili o tom, že si tam postaví stan. A taky mluvili o rybaření. Chtěli si vyrazit v noci na

moře ve člunu z vlastní pláže. Také se zmínili o nějakém teleskopu. Chtěli studovat astronomii. Zajímali seu Custerův institut. Byl jste tam?“

„Ne, madam.“

„Je to malá observatoř v Southoldu. Gordonovi astronomii studovali.“

To byla pro mě novinka. Člověk by řekl, že lidé, kteří celý den civí na mikroorganismy pod mikroskopem,

nebudou mít zájem v noci dívat se do dalších čoček. Ale člověk nikdy neví. Zeptal jsem se: „A co

jachtaření?“

„Odtamtud nelze spustit loď, pokud by to nebyla kánoe. Je tam prudký sráz a není možné tam, ani

nahoru, ani dolů nic kromě kánoe dopravit.“

„Ale u pláže se tam dá přirazit?“

„Možná při vrcholícím přílivu, ale v těch místech jsou hrozná skaliska. Loď by tam mohla zakotvit a k pláži

za odlivu by museli doplavat nebo dojít.“

Přikývl jsem a zeptal jsem se: „Zmiňovali se o nějakém zemědělském využívání té půdy?“ „Ne. Na to ten pozemek není vhodný. To jsem vám neřekla?“

„Nevzpomínám si.“

„Ale ano.“ Vysvětlila nám: „Všechno, co na tom útesu roste, se muselo dlouho přizpůsobovat větru a

slanému vzduchu.“ Pak dodala: „Na straně odvrácené od moře by se snad uchytila kořenová zelenina.“

„Jasné.“ Zkusil jsem to jinak. „Jak na vás Gordonovi působili?“

Podívala se na mě, na okamžik se zamyslela a pak odpověděla: „Příjemný pár. Velmi milí.“

„Šťastní?“

„Zdáli se být.“

„Byli rozrušení tou koupí?“

„Dalo by se to tak říci.“

„To oni vás oslovili s nabídkou koupě?“

„Ano. Nejdřív se vyptávali. To jsem věděla dřív, než přišli za mnou. Když se mě zeptali, řekla jsem jim, že

nemám zájem.“

„Pročpak?“

„No, nerada prodávám půdu.“

„Proč?“

„Půda by měla zůstat v rodině. Nějaké pozemky jsem zdědila po matce. Ta půda, o kterou měli zájem

Gordonovi, byla po mém manželovi.“ Zdálo se, že se na okamžik zavzpomínala, a pak pokračovala: „Thadchtěl, abych mu slíbila, že nic z toho neprodám. Chtěl, aby to dostaly děti. Ale tohle byl jen kousek půdy.

Nijak nutně jsem ty peníze nepotřebovala, ale zdálo se mi, že se Gordonovi do toho kousku země

zamilovali.“ Podívala se na mě a na Beth a řekla: „Ptala jsem se dětí a ty říkaly, že by to otec schválil.“

Vždycky mě fascinuje, jak přesně vědí vdovy a sirotci, co by chtěl otec po smrti, ačkoliv za jeho života

měli hrozné problémy vymyslet pro něj aspoň dárek k Vánocům.

Paní Wileyová pokračovala: „Gordonovi si byli vědomi toho, že se na tom pozemku nedá nic dělat.“

„O tom jste mluvila.“ Pak jsem se jedovatě zeptal: „A nemyslíte si, že právě z toho důvodu byla cena

pětadvacet tisíc dolarů vysoko nad tržní hodnotou?“

Předklonila se a zeptala se: „Máte ponětí, kolik by stál, když by ho prodávala realitní kancelář?“

„Paní Wileyová, já vás neobviňuji z toho, že jste udělala dobrý obchod. Já si jen nedokážu vysvětlit, proč

Gordonovi tak nutně potřebovali zrovna ten pozemek.“

„Řekla jsem vám, co jsem od nich věděla. To je všechno, co pro vás mohu udělat.“

„Za pětadvacet tisíc to musí být skutečně úchvatná vyhlídka.“

„To je.“

Řekl jsem: „Zmínila jste se o tom, že jste pronajala svou půdu.“

„Ano. Moji synové nemají o její obdělávám zájem.“

„Věděli o tom Gordonovi? Myslím, o tom, že pronajímáte pozemky.“

„Myslím, že ano.“

„A nikdy se vás nezeptali, jestli by si nemohli ten útes pronajmouti“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Ne.“

Podíval jsem se na Beth. To prostě nedávalo smysl. Dva státní zaměstnanci, kteří mohli být kdykolivpřeloženi, si pronajali dům na jižním pobřeží, aby si potom koupili na severním břehu předraženýpozemek kvůli další vyhlídce na moře. Zeptal jsem se paní Wileyové: „Pokud by vás o ten pronájem

požádali, souhlasila byste?“

Přikývla. „Nejspíš bych tomu dala přednost.“

„Kolik byste chtěla ročně?“

„Oh. to nevím. ten pozemek je nevyužitelný. Myslím, že tisícovka by byla odpovídající částka.“ Pak dodala:

„Je tam krásný výhled.“ „Byla byste tak laskavá a ukázala nám ten pozemek?“

„Mohu vám říci, kudy se tam dostanete.“

Beth zasáhla: „Byli bychom raději, kdybyste tam jela s námi.“

Paní Wileyová se podívala na hodinky a pak na Beth. „Dobrá.“ Vstala. „Hned se vrátím.“ Vešla do domu.

Řekl jsem Beth: „Stará čarodějnice.“

„Choval jste se jako hulvát.“ „Tentokrát jsem se choval roztomile.“

„Tomuhle říkáte roztomile?“

„Ano. Já jsem roztomilý.“

„Děsné.“

Změnil jsem téma: „Gordonovi ten pozemek museli vlastnit.“

Přikývla.

„Proč?“

„To nevím. řekněte mi to.“

„Přemýšlejte.“

„Okay.“

Paní Wileyová vyšla zadním východem, který nechala odemčený. Nesla si s sebou peněženku a klíče odvozu. Došla ke svému autu, šedému dodgi, starému asi tak pět let. Kdyby byl Thad naživu, schválil by hojistě taky.

Beth a já jsme nastoupili do našeho auta a jeli jsme za ní. Paní Wileyová měla vysloveně těžkou nohu,takže jsme předjížděli jedno auto za druhým.

Beth za volantem přemýšlela nahlas. „Teď mi ta koupě připadá ještě nesmyslnější, když vím, že mohli mítstejný pozemek za tisíc dolarů ročně. Má to nějakou souvislost s těmi vraždami, nebo ne?“

„Možná. Na druhé straně mohl to být jen nedostatek obchodního ducha u Gordonových. A možná taky žese jim podařilo najít způsob, jak získat zpět práva k výstavbě na koupeném pozemku. A v tom případě byměli stavební parcelu v ceně nejmíň sto tisíc dolarů. Pěkný výdělek.“

Přikývla. „Promluvím si s úředníky na magistrátu o cenách pozemků.“ Podívala se na mě ze strany a řekla:„Vy jste si zřejmě vymyslel další teorii.“

„Možná.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Oni ten pozemek museli vlastnit. Je to tak? Proč? Kvůli stavbě? Nebo kvůli

těžbě? Ropa, plyn, diamanty.?“

„Na Long Islandu nejsou žádná nerostná ložiska. Je tu jenom písek, skály a jíl. To vím stoprocentně.“

„Dobrá. ale něco vás snad napadlo?“

„Nic zvláštního. Mám jen takový pocit.“

Brzdová světla vozu paní Wileyové se před námi rozsvítila a auto prudce zahnulo z dálnice na okresku.Beth, která nedávala pozor, málem odbočku minula a strhla na ni vůz po dvou kolech.

Za chvíli provedla paní Wileyová podobný kaskadérský kousek, když zatáčela na polní cestu, která vedlapodél útesu, jenž byl od nás vzdálen nějakých padesát metrů. Po dalších pár stech metrech paní Wileyová

zastavila a Beth zabrzdila za ní. Všichni jsme vystoupili a za chvíli jsme byli pokrytí prachem.

„Už dva týdny nepršelo,“ řekla paní Wileyová. „To mají vinaři v tuhle dobu rádi. Říkají, že jsou pak hroznysladší a méně vodnaté. Je to prý dobré pro sklizeň.“

Otřepával jsem si prach z trička i z vlasů a její řeči mě začínaly štvát.

Paní Wileyová se obrátila a řekla: „Není nutné, abych s vámi šla až tam. Tady je cesta. Není nebezpečné

chodit až nahoru, ale na straně přivrácené k moři buďte opatrní.“

Řekl jsem: „Děkujeme vám za váš čas a ochotu, paní Wileyová.“

Obrátila se k odchodu a pak se ještě zeptala Beth: „Máte představu, kdo to mohl udělat?“

„Ne, madam.“

„Mělo to něco společného s jejich zaměstnáním?“

„Svým způsobem. Ale ne s nějakými biologickými zbraněmi nebo podobnými nebezpečnými věcmi.“

Margaret Wileyová nevypadala přesvědčeně. Vrátila se k autu, nastartovala a zmizela v oblaku prachu.

Podíval jsem se nahoru a řekl: „Tak se pojďte podívat na tu krásu za pětadvacet tisíc.“

Našli jsme úzkou stezku a vykročili vzhůru. Šel jsem první. Cesta vedla mezi trnitým křovím a Beth se vjejím obutí očividně nešlo nejlépe. Ani sukni cesta dvakrát nesvědčila, takže si ji nakonec muselavyhrnout, a mě se naskytl krásný pohled na pár dokonalých nohou.

Nahoru to nebylo výš než do pátého patra, což byla záležitost, která mi dřív ponechávala dostatek energie

na to, abych nahoře vykopl dveře, srazil pachatele k zemi, zaklapl mu na zápěstí želízka, dovlekl ho dolůa na ulici ho nacpal do auta. Ale to bývalo. Teď jsem se už začínal motat. Před očima mi tančily černéskvrny a za chvíli jsem si musel kleknout na zem.

Beth se zeptala: „Jste v pořádku?“

„Jo. jen minutku.“ Párkrát jsem se zhluboka nadechl a pokračoval jsem.

Dospěli jsme až na vrchol srázu. Tady už byl porost vlivem slaného větru mnohem řidší. Když jsem sepodíval před mořskou úžinu, musel jsem uznat, že je odsud skutečně úchvatná vyhlídka. Severní svah,který spadal k moři, byl mnohem vyšší než jižní, po kterém jsme se sem vyškrábali. Jak nás paní Wileyová

varovala, severní strana byla velice příkrá, a když jsme se podívali dolů, viděli jsme změť balvanů na

okraji pláže, která se táhla na kilometry daleko od východu k západu.

Řekl jsem jen: „Báječný výhled.“

„Skvělý,“ souhlasila Beth. Pak se zeptala: „Stojí za pětadvacet tisíc?“

„To je otázka.“ Podíval jsem se na ni. „Co myslíte vy?“ „Teoreticky ne. Ale odsud ano.“

„Šalamounské.“ Posadil jsem se na balvan a zíral na moře.

Beth stála vedle mě a dívala se stejným směrem. Oba jsme byli zpocení, zaprášení, špinaví a unavení. „Ječas na něco k pití,“ řekl jsem. „Bude nejlepší se vrátit.“

„Ještě moment. Zkusme si představit, že jsme Tom a Judy. Řekněte mi, co tu chtěli. Co hledali?“

„No.“ Vstal jsem, stoupl si na kámen a rozhlédl se. Slunce už zapadalo a obloha začínala směrem kzápadu stále silněji nachovět. Nad našimi hlavami byla ještě modrá. Nad mořem kroužili rackové, za námive větvích stromů hvízdali ptáci, vítr nám čechral vlasy a přinášel vůni soli a podzimu. Řekl jsem Beth:„Strávili jsme celý den na Plum Islandu. Celý den jsme byli v biologicky ohroženém pásmu, měli jsme nasobě laboratorní oblečení a všude kolem nás se to jen hemžilo viry. Vylezli jsme ven, osprchovali jsem se,dojeli jsme k přístavišti, trajektem nebo Spirochetou jsme se dostali přes moře, nasedli jsme do auta a přijeli jsme sem. Tady je čisto, je tu volný prostor a nic nás tu neohrožuje. Tohle je život. Přinesli jsme si

sem láhev vína a deku. Pijeme víno, milujeme se, ležíme na dece a díváme se, jak se objevuje jedna

hvězda za druhou. Můžeme slézt na pláž a zaplavat si nebo si zasurfovat ve svitu měsíce a hvězd.Najednou jsme milióny kilometrů od laboratoře. A pak jedem domů a jsme připraveni na další den vpásmu biologického znečištění.“

Beth mlčela. Chvíli stála na místě, pak došla na okraj srázu, otočila se a zamířila k jedinému pořádnémustromu na svahu, k pokřivenému starému dubu. Sehnula se, a když se narovnala, měla v ruce klubko

provazu. „Podívejte se na tohle.“

Přistoupil jsem k ní a prohlédl jsem si nález. Provaz ze zeleného nylonu silný asi centimetr byl po metrechzauzlován kvůli úchopu. Jeden konec byl uvázaný u paty stromu. Beth řekla: „Je pravděpodobně dostdlouhý, aby se po něm dalo sešplhat na pláž.“

Kývl jsem. „Díky němu byl sestup i cesta zpátky rozhodně jednodušší.“

„Ano.“ Klekla si a podívala se dolů ze srázu. Udělal jsem totéž. Na srázu jsme zřetelně viděli místa, kdebyla tráva od výstupů vydřená. Jak jsem řekl, svah byl sice příkrý, ale nebylo nemožné vylézt po něm i zněj bez lana.

Předklonil jsem se ještě víc a všiml jsem si, že tam, kde chybí tráva, je vidět stejná směs jílu a pyritu jakona ostrově. A ještě něčeho jsem si všiml: asi o tři metry níže byl jakýsi výstupek nebo římsa. Beth si tohovšimla také a řekla: „Jdu se tam podívat.“

Zatahala za provaz, a když se přesvědčila, že drží pevně u stromu a ten že pevně drží v zemi, začalaslézat na výstupek pod námi. Když se na něj dostala, zavolala: „Pojďte dolů. Je to zajímavé.“

„Okay.“ Slezl jsem po svahu s lanem v jedné ruce. Za chvíli jsem stál na výstupku vedle Beth.

Řekla: „Podívejte se na tohle.“

Výstupek byla vlastně jakási římsa asi tři metry dlouhá a metr široká v nejširším místě. Uprostřed ní bylaprohlubeň, ale zdálo se, že nejde o přírodní útvar. Viděl jsem stopy po krumpáči. Opatrně jsme strčilihlavy dovnitř. Nebylo to nic velkého. V průměru neměla prohlubeň víc než metr a sotva půl druhéhometru byla hluboká. Uvnitř nebylo nic. Nedokázal jsem si představit, k čemu mohla sloužit, ale přesto

jsem spekuloval: „Tady si mohli chladit víno.“

Beth dodala: „Nebo si tam mohli vsunout nohy a s trupem venku si mohli schrupnout na výstupku.“

„Nebo se tu mohli milovat.“

„Jak je možné, že jsem věděla, že to řeknete?“

„No, protože je to pravda.“ Vstal jsem. „Možná ji časem chtěli zvětšit.“

„Proč?“

„Já nevím.“ Posadil jsem se a nechal jsem nohy volně se klátit nad mořskou úžinou pod námi. „Tohle je

fajn. Sedněte si.“

„Začíná mi být zima.“

„Vezměte si moje tričko.“

„Ne, smrdí.“

„Vy taky zrovna nevoníte.“

„Jsem unavená, špinavá, mám roztrženou punčochu a potřebuji sprchu.“

„Je to tu romantické.“

„Mohlo by být. Ale ne teď.“ Chytila se provazu a začala. šplhat nahoru. Počkal jsem, až bude na horním

okraji srázu, a následoval jsem ji.

Beth smotala provaz a položila jej k patě stromu tak, jak jsme jej našli. Otočila se a náhle jsme stáli protisobě tváří v tvář snad dvacet centimetrů od sebe. Byl to jeden z těch momentů, který vás nutí něcoudělat. Po nějakých třech sekundách jsem vztáhl ruku a pohladil jsem ji po vlasech a po tváři. Myslel jsem

si, že je to ta pravá chvíle na polibek, ale když jsem se předklonil, ustoupila o krok vzad a řekla onomagické slovo, na které se moderní američtí mužové naučili velice dobře slyšet: „Ne.“

Okamžitě jsem o kus odskočil a teatrálně schoval ruce za záda. V kalhotách mi cosi povadlo a já jsemprohlásil: „Špatně jsem vás pochopil. Odpusťte.“

Vlastně bylo to trochu jinak. Ona řekla: „Ne,“ já jsem zaváhal a ve tváři se mi muselo zračit zklamání. Pak

řekla: „Teď ne.“ To bylo dobré. Pak jsem slyšel: „Možná později,“ což bylo ještě lepší a pak: „Líbíš semi,“ což bylo vůbec to nejlepší.

Řekl jsem: „Všeho do času.“Myslel jsem to upřímně v případě, že to nebude trvat déle neždvaasedmdesát hodin, což je můj limit. Ale abych pravdu řekl, už jsem čekal i déle.

Poté jsme neřekli ani slovo, sestoupili jsme po svahu dolů a nasedli do auta.

Nastartovala, zařadila, pak znovu neutrál, naklonila se ke mně a políbila mě na tvář. Pak znovu zařadila avyjela v oblaku prachu, který se kolem nás zvířil.

Po dvou kilometrech jsme už byli na dálnici. Dokázala se zorientovat a zamířila i bez mé rady k Nassau

Pointu.

Viděla otevřenou benzinovou pumpu a řekla, že oba potřebujeme trochu osvěžení. Už jsem sinevzpomínal, kdy jsem byl naposledy tak špinavý. Obvykle si libuji v čistém oblečení jako správnýměstský frajer z Manhattanu. Zase jsem si připadal jako malý špinavý Johnny, který se hrabal ve

vykopávkách indiánské vesnice.

V prodejně u pumpy jsem koupil hovězí hamburger, nějaké sušenky a sáček gumových medvídků. V autějsem Beth nabídl, ale odmítla. Řekl jsem: „Když to rozžvýkáš všechno najednou, chutná to jako thajskéjídlo, kterému říkají Sandang Phon. Zjistil jsem to docela náhodou.“

„To doufám.“

Jeli jsme několik minut mlčky. Směs hovězího, sušenek a medvídků chutnala po pravdě řečeno příšerně,ale měl jsem hlad a chtěl jsem se zbavit spousty prachu v ústech. Zeptal jsem se Beth: „Co si o tom

myslíš? Tedy, co si myslíš o tom útesu?“

Chvíli uvažovala a pak odpověděla: „Myslím, že by se mi Gordonovi líbili.“

„To jistě.“

„Jsi smutný?“

„Jo. tedy, nebyli jsme nejlepší přátelé, znal jsem je jen pár měsíců. Ale byli to dobří lidé, plní radosti zeživota. Byli příliš mladí na takovýhle konec.“

Přikývla.

Blížili jsme se k Nassau Pointu. Začínalo se stmívat.

Řekla: „Myslím si, že ten kus skály není nic jiného, než na první pohled vypadá. Romantické útočiště,místo pro rozjímání. Pocházeli ze středozápadu, takže si nejspíš chtěli připadat jako majitelé pozemku,když tu půda znamená tolik co u nich. Rozumíš?“

„Jasně.“

„A přece.“

„Ano. A přece. A přece mohli ušetřit dobrých dvacet tisíc, kdyby si to pronajali na pět let.“ Pak jsem

dodal: „Oni ten pozemek potřebovali vlastnit. Přemýšlej o tom.“

„Nic jiného nedělám.“

Zajeli jsme až k domu, kde Gordonovi bydleli, a Beth zastavila za mým jeepem. Řekla: „Byl to dlouhý

den.“

„Pojeď ke mně. Pojeď za mnou.“

„Ne, dneska večer jedu domů.“

„Proč?“

„Už není důvod, abych tu zůstávala čtyřiadvacet hodin denně, a okres mi motel neproplatí.“

„Zastav se nejdřív u mě. Musím ti dát ty papíry z počítače.“

„Počkají u tebe do zítřka.“ Pak řekla: „Zítra ráno potřebuji jít do kanceláře. Co se sejít v pět hodin?“

„U mě.“

„Tak dobře. V pět u tebe. Do té doby budu mít snad nějaké informace.“

„Já taky.“

„Byla bych raději, kdybys beze mě nepokračoval,“ řekla.

„Okay.“

„Pamatuj na to, že patříš pod šerifa Maxwella.“

„Budu.“

„A odpočiň si,“ dodala.

„Ty taky.“

„Vystup si.“ Usmála se. „Jdi domů, vážně.“

„Už jdu. Vážně.“ Vystoupil jsem. Obrátila vůz, zamávala mi a odjela.

Nasedl jsem do jeepu a umínil jsem si, že neudělám nic, co by té bestii umožnilo zase na mě mluvitfrancouzsky. Zapnul jsem si pás, zavřel dveře, povolil ruční brzdu. Nastartoval jsem. Auto ani nemuklo.

Když jsem uháněl domů, uvědomil jsem si, že jsem nevyzkoušel nastartovat auto dálkovým ovládáním. Noa co? Moderní bomby pokládané do aut stejně vybuchují až po pěti minutách. Kromě toho se mě nikdonepokoušel zabít. Tedy, někdo se mě zabít pokoušel, ale to nemělo nic společného s tímto případem. Dost

možná že to byla prostě náhoda, a pokud to bylo plánované, tak si střelci mysleli, že jsem hotov, avšechno, co jsem jim provedl, bylo pro ně vyřízeno, i když jsem třeba nebyl mrtvý. Takhle pracuje mafiepokud jejich útok přežijete, obvykle vás už stejně nechají na pokoji. Ale ti gentlemani, co mě chtěli otrávit

olovem, vypadali rozhodně na Hispánce. A tahle sorta lidí nepovažuje účty za vyřízené, dokud dýcháte.

Tohle mě ale v tu chvíli netrápilo. Mnohem víc mě zajímalo, co se to děje tady. Vyjel jsem si sem, abychdal šanci na odpočinek tělu i duši, a v nejklidnějším místě planety zjistím, že tu pod pokličkou vře všechnomožné svinstvo. Musel jsem pořád myslet na prase, které krvácelo z uší, rypáku i tlamy. Uvědomil jsem

si, že lidé na tom ostrůvku si zahrávají s věcmi, které by dokázaly vyřídit snad všechno živé na Zemi.

Zahnul jsem k domu strýčka Harryho. Celý dům tonul ve tmě, a když jsem zhasl světla auta, ponořil se doní celý okolní svět. Jak se tu dá žít v noci?

Zastrkal jsem si tričko do šortek, abych měl volně na dosah rukojeť osmatřicítky. Vlastně jsem se aninepřesvědčil, jestli mi v ní někdo nevyměnil náboje za kapslíky. Pokud to někdo udělal, už má moji munici

ve svém revolveru. Měl jsem se podívat dřív.

Odemkl jsem levou rukou s pravačkou připravenou vytáhnout zbraň. Měl jsem ji mít v ruce, ale muži, ikdyž jsou o samotě, prostě musí celému světu dokazovat, jací jsou frajeři. Ty jsi ale pašák, Coreyi. Jsivážně chlap. A jako pořádného chlapa mě taky přepadlo nutkání jít si ulevit, což jsem na toaletě učinil.

Bez rozsvěcení jsem překontroloval záznamník a zjistil jsem, že mám deset vzkazů. Docela slušné, když

uvážím, že celý minulý týden mi nikdo nevolal.

Protože jsem nepředpokládal, že některá ze zpráv na záznamníku bude mimořádně příjemná, nalil jsem sinejdřív z křišťálové karafy strýčka Harryho koňskou dávku brandy.

Posadil jsem se na lehátko a váhal jsem mezi stiskem tlačítka pro přehrávání vkazů, odchodem do postele

a další sklenkou. Ta vyhrála několikrát po sobě a já jsem odložil koketování s tím elektronickým zázrakem

na dobu, kdy budu mít menší špičku.

Konečně jsem stiskl tlačítko.

„Máte deset vzkazů,“ oznámil mi záznamník. To souhlasilo.

První vzkaz byl od strýčka Harryho, který mě viděl předchozí noc v televizi, ale nechtěl volat tak pozdě. Vsedm ráno, když mi telefonoval, jsem už naštěstí byl na cestě na Plum Island.

Pak následovaly čtyři obdobné vzkazy: jeden od mých rodičů z Floridy, kteří mě sice neviděli v televizi, ale

slyšeli, že jsem tam byl, jeden od slečny jménem Cobi, se kterou se občas scházím a která bůhvípročusiluje o příjmení Coreyová, a pak dva vzkazy od Jima a Lynne, které mi vadily asi tak nejméně. Po tom,co jsem se ukázal v televizi, by nejspíš volalo mnohem víc lidí, ale málokdo měl moje číslo, a kromě tohojsem po tom, co jsem zhubnul, nebyl k poznání.

Od své exmanželky jsem žádný vzkaz neměl, což mě překvapovalo, protože ač mě už nemilovala chtělami neustále dávat najevo, že mě má ráda jako člověka, což mi připadalo nepochopitelné, protože tak k

pomilování zase nejsem.

Pak tu byl vzkaz od mého parťáka Doma Fanelliho. Ten volal v devět ráno a říkal: „Nazdar, ty zrůdo. Viděl

jsem tě ráno ve zprávách. Co tam ksakru děláš? Ty víš, že ti dva Pedrové jdou po krku, a klidně seproducíruješ před kamerou, aby všichni věděli, že jsi na východě. Proč si rovnou nedáš inzerát, abys jimto usnadnil? Ježíšmarjá, Johne, já se ty chlápky snažím najít dřív, než zase najdou oni tebe. Jo, a dobrých

zpráv je víc šéf se hrozně zajímal o to, cos dělal na místě činu. Co se tam děje? Kdo ty dva oddělal? Hele,

ta ženská byla fakt kus! Nepotřebuješ pomoct? Zavolej mi. A nevystrkuj zbytečně nos, buď tak laskav.Ciao.“

Usmál jsem se. Dobrák Dom. Chlap, na kterého jsem se mohl spolehnout. Pořád jsem ho měl před očima,

jak nade mnou stojí, zatímco já ležím na ulici a krvácím. V jedné ruce měl nedojedenou koblihu a vedruhé revolver. Ukousl si další sousto a řekl mi: „Já je dostanu, Johne. Přísahám bohu, dostanu typarchanty, co tě zabili.“

Informoval jsem ho, že ještě nejsem mrtvý, načež se mi dostalo ujištění, že je mu to známo, ale že prýpravděpodobně za chvíli budu. Měl v očích slzy, což mi jenom přitížilo, a když na mě mluvil s plnými ústy,nerozuměl jsem mu. Pak mi začalo hučet v uších a ztratil jsem vědomí.

Další hovor byl z listu New York Times. Přišel v půl desáté ráno a mě by hrozně zajímalo, jak se dověděli,co jsem zač, a kde bydlím. Ten hlas říkal: „Náš list můžete jako nový předplatitel dostávat denně až dodomu včetně nedělí za pouhých 3,60 dolaru týdně po dobu třiceti týdnů. Zavolejte, prosím, na naše číslo18006312500, a my začneme okamžitě s donáškou.“

„Chodí mi do kanceláře. Další.“

Z reproduktoru se ozval Maxův hlas: „Johne, vaše poslání u policejního oddělení v Southoldu skončilo.Díky za vaši pomoc. Dlužím vám dolar, ale rád bych vám místo toho třeba někdy objednal něco k pití.Ozvěte se mi.“

„Já na tebe kašlu, Maxi.“

Další vzkaz byl od Teda Nashe, superšpióna ze CIA . Ten říkal: „Chtěl bych vám jen připomenout, že vrahnebo vrahové jsou na svobodě a že můžete být jejich terčem. Skutečně mi bylo potěšením s vámispolupracovat a vím, že se ještě uvidíme. Dávejte na sebe pozor.“

„Polib mi prdel, Tede.“ Když už mi chce někdo nahnat strach, musí mít sám aspoň tolik odvahy, aby mipřišel vyhrožovat osobně.

Na záznamníku byl ještě jeden vzkaz, ale než jsem si ho přehrál, zastavil jsem záznamník a vytočil číslohotelu Soundview. Požádal jsem o Teda Nashe. Dostalo se mi zdvořilé

odpovědi, že tam nikdo pod tím jménem nebydlí. Zeptal jsem se: „A co George Poster?“

„Ne, pane.“

„Beth Penrosová?“

„Ta se právě odhlásila.“

Popsal jsme recepčnímu Fostera a Nashe a dověděl jsem se, že popis sedí na dva muže, kteří tam bydlí.

„Jsou tam pořád?“

„Ano.“

„Tak vyřiďte tomu většímu z nich, s černými kudrnatými vlasy, že pan Corey jeho vzkaz dostal a že by seměl starat o sebe. Máte to?“

„Ano, pane.“

„Taky mu vyřiďte, ať jde do prdele.“

„Ano, pane.“

Zavěsil jsem a zívl. Cítil jsem se na umření. Za posledních osmačtyřicet hodin jsem naspal asi tak tři

hodiny. Zívl jsem znovu.

Zapnul jsem přehrávání a spustil poslední vzkaz. Ozval se hlas Beth Penrosové: „Ahoj, volám z auta.chtěla jsem ti jen poděkovat za tu dnešní pomoc. Nevím, jestli jsem ti to řekla. Prostě, ráda jsem se stebou setkala, a kdyby to náhodou zítra nevyšlo. možná že budu mít v kanceláři spoustu papírování.prostě, ozvu se ti jinak. Ještě jednou díky.“

Mašinka mi oznámila: „Konec vzkazů.“

Poslední vzkaz jsem si přehrál znovu. Nepřišel ani deset minut potom, co jsme se rozloučili, a znělnaprosto odměřeně a stroze. Napadla mě paranoidní myšlenka, že se setkala s Nashem a že s ním teď vhotelovém pokoji provozuje vášnivý sex. Kašli na to, Coreyi. Když chtějí bohové někoho zničit, nejdřív zněj udělají nadržence.

Seděl jsem tam, díval se do tmy a před očima se mi z jednotlivých kousků skládala mozaika, do níž michybělo ještě pěkných pár střípků, než dokážu říci, kdo a proč zabil Toma a Judy Gordonovy.

KAPITOLA 16

Do ložnice proniklo ranní slunce a já jsem po probuzení pocítil radost ze života. Byl jsem hrozně rád, že to

krvácející prase na polštáři vedle mě bylo jen snem. Pozorně jsem se zaposlouchal do ptačího zpěvu,abych se ujistil, že nejsem poslední živý tvor na Zemi. Někde daleko štěkal pes, nad zálivem křičelirackové a na louce za domem kejhaly bernešky. Zatím to jde.

Vstal jsem, osprchoval jsem se a oholil a pak jsem si v kuchyni uvařil odpornou instantní kávu.

V noci jsem přemýšlel, nebo, jak říkáme my detektivové, dedukoval jsem a také jsem zavolal rodičům,sourozencům, Domovi a strýčku Harrymu. Na Maxe a na New York Times jsem se vykašlal. Všem jsemřekl, že v těch zprávách jsem to nebyl já a že nic nevím ani o nich, ani o tom, co se stalo. Prohlásil jsem,že jsem noc strávil v baru sledováním fotbalu což jsem taky měl udělat a že na to mám svědky. Všichni mi

to spolkli. Doufal jsem, že to spolkne i můj velitel, detektiv poručík Wolfe.

Když jsem volal Domovi, nebyl doma, takže jsem mu nechal vzkaz u jeho ženy Mary. S tou jsem se vídal,

než jsem se oženil, protože se nesnášely s mojí bývalou manželkou. Ani můj rozvod, a dokonce anizranění už nás nedaly jako kamarády dohromady. Řekl jsem jí: „Řekni Domovi, že v té televizi jsem nebyljá. Spousta lidí se zmýlila stejně.“

„Okay.“

„A jestli umřu, má to na svědomí CIA . Řekni mu to.“

„Okay.“

„Taky se mě můžou pokusit zabít lidi z Plum Islandu. To mu taky řekni.“

„Okay.“

„Řekni mu, ať si promluví se šerifem Maxwellem z místní policie, jestli se se mnou něco stane.“

„Okay.“

„Jak se mají děti?“

„Okay.“

„Musím končit, zlobí mě plíce.“ Zavěsil jsem.

Každopádně jsem aspoň umožnil federálům, aby si můj telefonát nahráli, a upozornil jsem je, že jsemlidem vyzvonil, že se mě snaží CIA zabít.

Samozřejmě že jsem si to nemyslel. Ted Nash osobně by mě jistě oddělal rád, ale pochybuji, že by služba

nechala zabít chlapa jen proto, že jim rýpal do agenta. Jestli má ale to všechno co dělat s PlumIslandem, nepřekvapilo by mě, kdyby se dostavili další.

V noci, když jsem telefonoval na všechny strany, jsem zkontroloval s baterkou a lupou zbraň a munici.Všechno vypadalo normálně. Stihomam je docela zábavný, pokud vám nezabere moc času a neodvádí vás

od práce. A když máte nudný den, není nic veselejšího, než sám sobě nakukat, že se vás někdo snažízabít, a pak se bavit dálkovým startováním motoru, kontrolou telefonu a prohlídkou zbraně. Blázni sivytvářejí i imaginární přátele, kteří jim radí, aby nepřátele oddělali. Jiní blázni si zase vytvářejí imaginárnínepřátele, kteří se snaží zabít je. Myslím, že ta druhá varianta je trochu méně šílená a užitečnější.

Zbytek noci jsem strávil znovu nad finančními záznamy Gordonových.

Podrobně jsem se podíval na květen a červen, abych zjistil, jak Gordonovi financovali svoji týdenní dovolenou v Anglii po skončení pracovního poslání. Všiml jsem si, že v červnu byl mírně vyšší účet za Visa

kartu i za šeky American Express. Také účet za telefon byl v červnu asi o sto dolarů vyšší, což mohloznamenat více dálkových hovorů v květnu. Musel jsem také počítat s tím, že s sebou vezli hotovost nebocestovní šeky, ale žádný větší hotovostní výběr jsem nezjistil. To byl jediný náznak možnosti, že měliGordonovi další příjmy.

Vzpomněl jsem si najednou, jak někdy v červnu, když jsem u Gordonových seděl, nechal se nalévat pivem

a čekal, až Tom dorazí s pizzou, se mne Judy zeptala, když přišla řeč na dům strýčka Harryho: „Kolik tendům může stát?“

„Řekl bych, že tak čtyři sta tisíc, možná víc. Proč?“

„Jenom tak. Neprodává to strýček?“

„Nabídl mi to pod cenou, ale stejně bych potřeboval hypotéku na dvě stě let.“

Tím debata o strýčkově domu skončila, ale pokud se vás někdo vyptává na cenu vašeho auta, domu nebo

čehokoliv, je buďto vlezlý, nebo shání totéž. Gordonovi nebyli vlezlí. Teď se mi zdálo, že Gordonoviočekávali brzké zbohatnutí. Pokud by to bohatství ale pocházelo z ilegálních zdrojů, nemohli by si dovolitzačít rozhazovat peníze za domy a podobné okázalosti. Očekávané peníze byly proto buďto naprostolegální, nebo tak měly vypadat. Vakcína? Možná.

A pak něco nevyšlo a ty vědecké mozky skončily rozmáznuté na cedrových palubkách.

Byl tu ještě jeden bod, který jsem si potřeboval zasadit do správného místa mozaiky případu, a tím bylpan Frederic Tobin, místní vinařský odborník.

Z domu jsem odcházel víc znechucen, než rozlítostněn tím, že se Beth ani neozvala. Nastartoval jsem

dálkovým ovládáním a nastoupil jsem.

„Bonjour, jeepe.“

Žádná odpověď.

Vyjel jsem na Main Road a zamířil k východu do sluneční záplavy.

Ve vesničce Peconic jsem odbočil na štěrkem vysypané parkoviště označené velkou dřevěnou tabulí

hlásající: „Vinné sklepy Frederica Tobina“. Vystoupil jsem z auta a všiml jsem si, že na parkovišti stojí

dobrý tucet jemu podobných. Vykročil jsem k areálu farmy. Všude kolem visel pach kvasících vylisovanýchhroznů a ve vzduchu poletovaly snad milióny včel. Asi tak polovina si hned oblíbila moji kolínskou.

Tobinovy vinné sklepy mi připomínaly francouzský zámek, postavený z cedrového šindele. Pan Tobinmusel za tento svůj sen utratit nemalé jmění.

Už jsem tu byl kdysi předtím a vyznal jsem se tu. Ještě než jsem vstoupil, věděl jsem, že mě uvnitř uvítárecepční a nalevo od recepce že je velký obchod s vínem a dárkovou službou.

Napravo bylo křídlo, kde se vyrábělo víno. To mělo dvě patra a bylo nejspíš plné měděných kotlů a všechdalších náležitostí, bez kterých se velcí vinaři neobejdou. Kdysi jsem absolvoval prohlídku vinařskéhozávodu a musím říci, že jsem v životě neslyšel takovou spoustu keců kvůli něčemu tak malému, jako jebobule vína. I švestka je snad větší, ne? Vždyť i ze švestek se přece dělá víno, tak nač tolik cirátů s

révou?

Byl jsem tu jednou v červenci na ochutnávce vín. Jako host Gordonových, jak jsem řekl. Sešlo se tu asidvě stě lidí, smetánka North Forku, bankéři, politici, lékaři, právníci, soudci, pár veličin z Manhattanu,které tu měly letní sídlo, úspěšní obchodníci a makléři a tak dále. Pozván byl i Max, ale nepřišel. PodleToma a Judy byli na té akci jedinými lidmi z Plum Islandu. Tom říkal: „Hostitelé se Plum Islandu vyhýbajíjako morové ráně.“ Oba jsme se tomu s chutí zasmáli. Bože, jak mi Tom chyběl. A Judy také. Byla

opravdu krásná.

Tehdy mě Tom seznámil s Fredericem Tobinem. Choval se ke mně zdvořile, ale poněkud chladně, což mě

vždycky uvede do varu, když jsem na nějakém společenském setkání. Většina hostitelů by přece dala

nevímco za jednoho nebo dva detektivy na svém večírku. Dodalo by mu to zvláštní lesk. Lidé zbožňují

zločin. Ale Frederic mě odpálkoval dřív, než jsem mu stačil vyložit svoji teorii o vínu.

Měl jsem ho při našem první setkání za teplouše, ale když mi Gordonovi ukázali kočičku, se kterou Freddie

nikdo si mu tak nedovolil říci momentálně žil, musel jsem se mu v duchu omluvit.

Takové tedy bylo mé první setkání s Pánem včel.

Zašel jsem do obchodu a hledal něco pro svoji nalezenou a vzápětí ztracenou lásku. Něco jako vývrtku s

nápisem „Na North Forku jsi mě vytočila“, nebo něco podobného. Nic takového jsem kupodivu nenašel,

takže jsem nakonec vybral keramický ručně malovaný kachel s vyvedenou kresbou orlovce na stožáru. Je

to sice divný pták, ale kachel se mi líbil už proto, že na něm nebylo nic, co by připomínalo víno.

Když mi pokladní dárek balila, zeptal jsem se: „Je pan Tobin přítomen?“

Atraktivní dívka se na mě podívala a odpověděla: „Nejsem si jista.“

„Myslel jsem si, že vidím jeho auto. Bílý sporťák, je to tak?“

„Možná tu někde bude. S daní to dělá deset dolarů devadesát sedm centů.“

Zaplatil jsem a posbíral si drobné i nákup.

„Už jste si prošel závod?“ zeptala se mě.

„Ne, ale jednou jsem viděl, jak se dělá pivo.“ Vytáhl jsem z kapsy odznak a ukázal jí ho. „Policie, slečno.Jediné, co po vás chci, je, abyste mi nějak sehnala pana Tobina a oznámila mu, aby sem rychle přišel.

Okay?“

Přikývla a stiskla tlačítko na telefonu. „Marilyn, je tu nějaký policista a chce mluvit s panem Tobinem.“

„A rychle.“

„Neprodleně,“ přeložila. „Okay. ano, řeknu mu to.“ Zavěsila a řekla mi: „Za chvilku bude dole.“

„A kde je nahoře?“

Ukázala na zavřené dveře ve vzdálené stěně a řekla: „Vedou do administrativních prostor.“

„Jasně. Díky.“ Došel jsem ke dveřím, otevřel jsem je a vstoupil jsem do jakési kruhovité vstupní haly,

která tvořila základnu věžovité střední části komplexu budov. Jedny dveře vedly ke kvasným kotlům ajedny zpět do recepce, odkud jsem přišel. Prosklené dveře pak vedly ven, do zadního traktu vinnýchsklepů. Nahoru vedlo schodiště a napravo od něj výtahová šachta.

Otevřely se dveře od výtahu, vyšel z nich pan Tobin a věnoval mi jen letmý pohled, jak se rychle řítil ke

dveřím do obchodu. Všiml jsem si, že má ve tváři ustaraný výraz. Řekl jsem: „Pan Tobin?“

Otočil se ke mně: „Ano?“

„Detektiv Courtney.“ Někdy mám prostě potíže s vyslovováním vlastního příjmení.

„Oh. ano, co pro vás mohu udělat?“ „Stačí mi chvilka vašeho času, pane.“ „Oč jde?“

„Jsem z oddělení vražd.“ „Oh. Gordonovi.“

„Ano, pane.“ Zjevně si můj obličej nepamatoval, ačkoliv jsem tenkrát v červenci měl stejný. Pravda,

trochu se mi od té doby jaksi změnilo příjmení, ale nehodlal jsem v něm budit zvědavost. Pokud šlo o mé

postavení, pravomoce a všechny ty administrativní zbytečnosti, já jsem Maxův vzkaz na záznamníku

neslyšel. Řekl jsem: „Slyšel jsem, že jste byl přítelem obětí.“

„No. znali jsme se ze společnosti.“ „Chápu.“

„Mám tomu rozumět tak, že jste mne přišel vyslechnout?“ „Jen pár běžných otázek.“ Mimochodem přivyšetřování vraždy běžné otázky neexistují.

„Lituji, já. chci říci, že absolutně nemám ponětí o tom, co se mohlo s Gordonovými stát.“ „No, bylizavražděni, víte?“ „Já vím. chtěl jsem říci.“ „Potřebuji si jen udělat představu.“ „Snad bych měl zavolatsvého právníka.“ Při těch slovech jsem jen povytáhl obočí. Pak jsem řekl: „Na to máte právo.“ A dodaljsem: „Můžeme to tedy vyřídit na policejní stanici v přítomnosti vašeho právníka. Nebo to vyřídíme tadyběhem deseti minut.“

Zdálo se, že uvažuje. „Já nevím. nejsem zvyklý na.“

Promluvil jsem tím nejvemlouvavějším tónem, jakého jsem schopen: „Podívejte se, pane Tobine, vynejste podezřelý. Já jen obcházím přátele Gordonových. Jak jsem vám už říkal, kvůli celkové představě.“

„Rozumím. No. pokud tedy myslíte, že vám mohu pomoci, rád vám zodpovím všechny vaše otázky.“

Chtěl jsem ho dostat od telefonu, a zkusil jsem proto zahrát na jeho ješitnost: „Ještě nikdy jsem se

neprocházel vinným sklepem. Bylo by to možné napravit?“

„Samozřejmě. Vlastně jsem se tam stejně chystal, když jste přišel.“

„Takže se nám to hodí oběma.“

Následoval jsem ho prosklenými dveřmi do slunečního svitu. Poblíž dveří stály zaparkované dvě dodávky

naložené hrozny.

Pan Tobin mě informoval: „Přede dvěma dny jsme začali sklízet.“ „Tedy v pondělí.“

„Ano.“

„To je pro vás jistě slavný den.“

„Člověka to naplňuje.“

„Předpokládám, že jste tu byl celý den.“

„Byl jsem tu už od rána.“

Přikývl jsem. „Sklizeň je dobrá?“

„Zatím velmi dobrá, děkuji.“

Kráčeli jsme přes trávník k nejbližší vinici. Tady to vonělo docela příjemně a včely mě tu zatím

zaplaťpánbůh neobjevily.

Pan Tobin ukázal na moji tašku s logem jeho firmy a zeptal se: „Co jste si koupil?“

„Malovaný kachel pro svůj nový objev.“

„Jaký?“

„Beth.“

„Myslel jsem ten kachel.“

„Ach. S orlovcem.“

„Začínají se vracet.“

„Malované kachle?“

„Ne. Orlovci. Podívejte, detektive.“

„Jsou divní. Četl jsem, že mají jednoho partnera na celý život. Vždyť snad nejsou katolíci. Proč tedy tastřídmost?“

„Detektive.“

„Pak jsem ale četl ještě jednu verzi. Samice se drží samce celý život, pokud se samec vrací na stejnéhnízdo. Víte, ochranáři jim staví sloupy a oni si na nich dělají hnízda. Orlovci, ne ochranáři.“

„Detektive.“

„To tedy znamená, že samice není vlastně vůbec monogamní. Ona je vázaná na hnízdo. Vrací se každýrok na stejné hnízdo a lapne prvního samce, který se ukáže. Něco jako dámy ze Southamptonu na letnímbytě. Znáte to? Z Hamptonu by nikdy neodešly. Taťka může natáhnout bačkory, nebo mu třeba jen ujelvlak. Madam čeká a zatím balí kluky u bazénu. Ale, abych se vrátil k orlovcům.“

„Promiňte, detektive, jak.“

„Klidně mi říkejte Johne.“

Podíval se na mě a já jsem vycítil, že se mne snaží někam zařadit, ale nedařilo se mu to. Každopádně semi tím columbovským výstupem podařilo ho přesvědčit, že jsem ťulpas, takže se trochu uvolnil. Řekl mi:„Když jsem to slyšel, byl jsem šokován.“ Pak dodal: „Taková tragédie. Byli tak mladí a příjemní.“

Neodpovídal jsem.

„Víte něco o přípravách pohřbu?“

„Ne, pane, to nevím. Myslím, že Gordonovi jsou pořád u soudního patologa. Jsou totiž momentálně nakusy, než je znovu složí. Jako puzzle, víte, jen orgány si patolog nechá. Stejně nikdo nepozná, že chybějí,

ne?“

Pan Tobin to nekomentoval.

Chvíli jsme se vinicemi procházeli mlčky. Někdy je dobré být zticha, na nic se neptat a osoba, kterouchcete vyslechnout, začne sama blábolit, aby vyplnila ticho. Po necelých dvou minutách pan Tobin řekl:„Byl to takový příjemný pár.“

Přikývl jsem.

Nechal uplynout pár sekund a dodal: „Oni nemohli mít žádné nepřátele. Ale na Plum Islandu se dějí divné

věci. Ale to, co se stalo, přece vypadá na vloupání? Tak jsem to slyšel v rádiu. Šerif Maxwell říkal, že tobylo vloupání. Některé sdělovací prostředky to ale spojují s Plum Islandem. Měl bych zavolat šerifuMaxwellovi. Jsme přátelé. Známí. On Gordonovy znal.“

„Vážně? Zdá se, že tady zná každý každého.“

„Vypadá to tak. Je to tou polohou. Jsme ze tří stran obklopeni vodou, takže jsme skoro jako na ostrově. Avšechny cesty se tu vzájemně kříží. Právě proto je to tak nepříjemná událost. Mohl to být kdokoliv z nás.“

„Myslíte vraha nebo oběti?“

„Vlastně obojí,“ odpověděl pan Tobin. „Vrah mohl být jeden z nás a oběti mohly být. Myslíte, že vrahudeří znovu?“

„Oh, doufám, že ne. Mám i tak dost práce.“

Kráčeli jsme vinicemi dál, ale pan Tobin se odmlčel, takže jsem se ho musel zeptat: „Jak dobře jste se

znal s Gordonovými?“

„Byli jsme spolu seznámeni ve společnosti. Přitahovala je romantika a kouzlo pěstování a výroby vína.“ „Vážně?“

„Máte zájem o víno, detektive?“

„Ne, já osobně jsem pivař. A někdy piju vodku.“

„Zajímavé.“ Natáhl se na keř pro hrozen a vymačkal si jednu kuličku do úst. „Vynikající. Pevné, sladké, ale

ne příliš sladké. Letos bylo slunce i deště tak akorát. Bude to archivní rok.“

„Báječné. Kdy jste viděl Gordonovy naposledy?“

„Asi před týdnem. Vyzkoušejte tenhle.“ Podal mi pár bobulí.

Jednu jsem si dal do úst, rozžvýkal a vyplivl slupku. „Není to špatné.“

„Slupky jsou chemicky ošetřené. Můžete tu bobuli jen vymačkat do úst. Tumáte.“ Podal mi půlku hroznu.

Kráčeli jsme spolu jako staří přátelé a vymačkávali jsme si do úst révové bobule ale ne jeden druhému!

Tak blízcí přátelé jsme zase nebyli. Zatím. Pan Tobin dál vedl řeči o počasí, o vínu a o tom všem kolem.

Řekl: „Máme tu stejně mírné roční srážky jako v Bordeaux.“

„Neříkejte?“

„Ale naše červená vína nejsou tak tělnatá jako vína z Bordeaux. Máme jinou skladbu.“

„Samozřejmě.“

„V Bordeaux nechávají slupky macerovat v mladém víně ještě dlouho po kvašení. Víno pak stárne vsudech dva až tři roky. To by u nás nešlo. Naše réva a jejich réva jsou od sebe odděleny oceánem, takžejde sice o stejný botanický druh, ale o dva různé charaktery. Stejně je tomu s lidmi.“

„Dobrý postřeh.“ Snažil jsem se nezívat příliš okatě.

O révě, podnebí a zacházení s vínem mluvil pan Tobin ještě chvíli, a přestože mne ukrutně nudil, začínaljsem chápat, proč ho měli Gordonovi rádi. Ten chlap měl něco do sebe.

Pak najednou pan Tobin řekl: „Dnes ráno jsem zprávy neposlouchal, ale jedna z mých zaměstnankyň miřekla, že prý měli Gordonovi ukrást nějakou zázračnou očkovací látku, kterou chtěli prodat. Prý hráli nadvě strany a byli zavražděni. Je to tak?“

„Zdá se, že tak to bylo.“

„Neexistuje nebezpečí. moru, nebo nějaké jiné epidemie.“

„Vůbec žádné.“

„Dobře. Spousta lidí měla strach.“

„Už se nemusíte bát. Kde jste byl v pondělí v noci?“

„Já? No, na večeři s přáteli. Ve své restauraci přímo tady.“

„V kolik hodin?“

„Kolem osmé. To jsme ještě nevěděli, co se stalo.“

„Kde jste byl předtím? Třeba kolem páté nebo půl šesté?“

„Byl jsem doma.“ „Sám?“

„Mám posluhovačku a přítelkyni.“

„To je krása. Vzpomenou si, kde jste byl v půl páté?“

„Samozřejmě. Byl jsem přece doma.“ Pak dodal: „Byl to den prvního sběru hroznů. Přijel jsem sem zaúsvitu. Do čtyř odpoledne jsem byl úplně unavený a jel jsem si domů zdřímnout. Sem jsem se vrátil navečeři. Byla to taková malá oslava počátku vinobraní. Nikdy předem nevíte, kdy bude první sběr, takže jeto pokaždé velice spontánní. Za týden nebo za dva budeme mít velkou oslavu sklizně.“

„To je život.“ Pak jsem se zeptal: „Kdo byl na té večeři?“

„Má přítelkyně, realitní makléř, několik přátel.“ Podíval se na mě a řekl: „To už zní jako vyšetřování.“

To také bylo. Nechtěl jsem ho ale rozrušit, aby nevolal právníkovi nebo Maxovi. Řekl jsem mu: „Jsou tojen běžné rutinní otázky, pane Tobine. Snažím se udělat si podrobnou představu o tom, kdo kde byl vpondělí večer a kdo měl jaký vztah k obětem. Pokud pojmeme nějaké podezření, pak mohou někteřípřátelé a spolupracovníci Gordonových vystupovat i jako svědci. Chápete? Ale nejdřív se musíme

zorientovat.“ „Chápu.“

Nechal jsem ho chvíli vydechnout a zase jsme klábosili o víně. Po pár minutách jsem se ho zeptal: „Kdy a

kde jste viděl minulý týden Gordonovy?“

„Oh. nechte mě přemýšlet, u mne na večeři. Pozval jsem pár lidí.“

„Jaký jste měl ke Gordonovým vztah?“

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám.“

Odpověděl: „Myslím, že jsem už řekl, jak jsme se znali, detektive.“

„Proč jste je potom zval k sobě domů?“

„No. po pravdě řečeno. vyprávěli mi fascinující historky o Plum Islandu. To mají moji hosté rádi.“ Pak

dodal: „Gordonovi si svoji večeři zasloužili.“

„Vážně?“ Se mnou mluvili Gordonovi o své práci jen vzácně.

„A také to byl výjimečně atraktivní pár.“ Pak se mne zeptal: „Vy jste. myslím, když jste je viděl. ona byla

mimořádně krásná.“

„To byla.“ Zeptal jsem se: „Vy jste s ní spal?“ „Prosím?“

„Měl jste sexuální vztah s paní Gordonovou?“

„Panebože ne!“

„Ani jste to nezkoušel?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ani jste na to nepomyslel?“

Chvíli přemýšlel a pak řekl: „Někdy. Ale já nejsem lovec žen. V tomto směru jsem zajištěn.“

„Vážně?“

Jestlipak jsou majitelé vinic takoví chlípníci jako majitelé pivovarů? To by chtělo zjistit.

„Byl jste někdy v domě Gordonových?“

„Ne. Ani nevím, kde bydleli.“ „Tak kam jste posílal pozvánky?“

„No. to dělá můj zaměstnanec pro vztahy s veřejností. Ale teď, když o tom uvažuji, si vzpomínám, že

bydleli, bydleli v Nassau Pointu.“

„Ano, pane. To bylo ve všech zprávách. Obyvatelé Nassau Pointu nalezeni zavraždění.“

„Ano. A myslím, že se zmiňovali o tom, že bydlí u vody.“

„To jistě. Bydleli u vody. Museli se přes ni dopravovat na Plum Island. Předpokládám, že na těch večírcích

vykládali spoustu zábavných historek o ostrově.“

„Ano, to vykládali.“

Všiml jsem si, že se panu Tobinovi začíná na čele perlit pot. Musel jsem mít ale na paměti, že se i většinanevinných zpotí při takovém výslechu třetího stupně. Dnes totiž výslech třetího stupně neznamenáreflektory namířené do očí, nepřetržité otázky a křik. Dnes jsme velmi slušní, někdy ale nezávisle na tomse jak nevinným, tak provinilcům stává, že se zpotí jednoduše proto, že nesnášejí, když se jich někdo

vyptává.

Včely mě konečně našly a já jsem se zeptal: „Štípou?“

„Pokud je podráždíte, pak ano.“

„Já je nedráždím. Já mám včely rád.“

„Jsou to vosy. Musíte mít na sobě nějakou kolínskou, která jim zavoněla.“

„Lagerfeld.“

„To je jedna z jejich oblíbených. Ignorujte je.“

„Jasně. Byli Gordonovi pozváni na večeři i v pondělí?“

„Ne, obvykle jsme je na malá, přátelská posezení nezvali. A pondělní setkání bylo čistě přátelské a jen prolidi, kteří mají úzký vztah k vinařství.“

„Chápu.“

„Proč se na to ptáte?“

„Jen kvůli ironii toho všeho. Víte, možná že kdyby byli pozváni, dorazili by domů dříve, oblékli se a. no,

zkrátka by zmeškali schůzku se smrtí.“

Odpověděl: „Svoji schůzku se smrtí nezmešká nikdo.“

„Jo, myslím, že máte pravdu.“

Zeptal jsem se: „Máte pronajaté nějaké pozemky?“

„Určitou část ano.“

„Pronajal jste si něco od Margaret Wileyové?“

Neodpověděl hned, a to zaváhání mi připadalo zajímavé.

„Myslím, že ano. Ano, něco. Proč se ptáte?“

„Vím, že pronajímá půdu vinařům.“

Kráčeli jsme dál, a když jsme se přiblížili k areálu vinných sklepů, řekl jsem: „Nikde nevidím váš dům.“

„Já nebydlím zde. Nahoře ve věži mám sice byt, ale můj dům stojí jižně odsud.“

„U vody?“ „Ano.“

„Jachtaříte?“

„Občas.“

„S motorovým člunem nebo s plachetnicí?“

„S motorovým člunem.“

„A Gordonovi u vás někdy bývali hosty?“

„Ano. Několikrát.“

„Předpokládám, že přijeli lodí.“

„Myslím, že jednou nebo dvakrát ano.“

„A vy jste je někdy se svou lodí navštívil?“

„Ne.“

Chtěl jsem se ho zeptat, jestli nemá bílou formuli, ale někdy je lepší neptat se na věci, které se dají zjistitjinak. Fredric Tobin sice nebyl podezřelý z vraždy, ale měl jsem pocit, že něco skrývá.

Pan Tobin mě dovedl ke dveřím, jimiž jsme vyšli ven. Pak řekl: „Pokud vám budu moci ještě nějak

pomoci, zavolejte mi, prosím.“

„Okay. jo, večer mám schůzku a chtěl bych na ni vzít láhev vína.“

„Zkuste náš Merlot. Vynikající je ročník 95. Ale je poněkud dražší.“

„Proč mi ho nepředvedete? Stejně si musím ještě něco ověřit.“

Na chvilku zaváhal a pak mne zavedl do dárkového obchodu, přiléhajícího k prostorné místnosti pro

ochutnávky vín. Když jsme do ní vstoupili, pan Tobin se pozdravil s jednou z obsluhujících sklepnic.

Jmenovala se Sára a byla to pohledná dvacítka. Předpokládal jsem, že Tobin vybíral osobně i personál a vtom případě jsem se musel poklonit jeho vytříbenému vkusu. Řekl: „Sáro, nalejte panu.“ „Johnovi.“

„Nalejte Johnovi Merlot95.“

Zamíchal jsem nápojem ve sklence, abych ukázal, že vím, co se patří. Přivoněl jsme a řekl: „Půvabnýbuket.“ Nastavil jsem sklenku proti světlu a řekl: „Dobrá barva. Nach.“

Trochu jsem usrkl. Zdálo se mi, že je to chuť, kterou jsem si pamatoval. „Ovocná a přátelská chuť.“

Pan Tobin nadšeně přikývl. „Ano.“

„Je trochu těžší a tělnatější než Napa Merlot.“

„Řekl bych, že je trochu lehčí.“

„Tak jsem to myslel.“ Měl bych toho nechat, dokud jsem se neznemožnil. „Dobré.“ Postavil jsem sklenku

na pult.

Pan Tobin řekl Sáře: „Nalejte Cabernet 95.“

„To je v pořádku.“

„Chtěl bych, abyste mohl posoudit ten rozdíl.“

Sára mi nalila. Usrkl jsem a řekl: „Dobré. Lehčí.“

Rozhlédl jsem se kolem a uviděl jsem výklenek, kde nepostával ani žádný sklepník, ani neseděl žádný

zákazník. Upil jsem Cabernetu a navrhl jsem: „Pojďme se támhle na chvilku posadit.“

Pan Tobin mě zdráhavě následoval a posadil se na lavici naproti mně. Znovu jsem upil a řekl mu: „Měl

bych ještě pár rutinních otázek. Jak dlouho jste se znal s Gordonovými?“

„Oh. asi tak půl druhého roku.“

„Mluvili s vámi někdy o své práci?“

„Ne.“

„Říkal jste, že s oblibou vyprávěli historky z Plum Islandu.“

„Ach, to ano. Ale nikdy neprozrazovali žádná státní tajemství.“ Usmál se.

„To je dobře. Věděl jste, že se amatérsky zabývají archeologií?“

„Já. ano, věděl.“

„Věděl jste, že patří k Historické společnosti Peconic Bay?“

„Ano. Tak jsme se vlastně seznámili.“

„Zdá se, že tu k té společnosti patří vlastně všichni.“

„Má asi pět set členů. Všichni tam nejsou.“

„Ale jsou tam všichni, se kterými jsem se setkal. Je to snad něco jako vstupenka? Nějaký sabat

čarodějnic?“

„Pokud vím, tak ne. Ale mohlo by to být zábavné.“

Oba jsme se usmáli. Zdálo se, že o něčem přemítá. V takových případech nikoho neruším. Konečně řekl:„Společnost v sobotu večer pořádá party. Koná se tady na zahradě za domem. Je to poslední zahradníparty, kterou nám asi letos počasí dovolí. Co kdybyste přišel ještě se svým hostem mezi nás?“

Napadlo mě, že se uvolnila dvě místa po Gordonových. Nahlas jsem však řekl: „Díky. Zkusím to.“ Neměl

bych tu šanci propást.

Řekl: „Možná že přijde šerif Maxwell.“

„Skvělé. Mám s sebou přinést nějaké víno?“ Zdvořile se usmál: „Stačí, když přijdete vy.“ „A můj host,“ připomněl jsem mu.

„Ano, a váš host.“

Zeptal jsem se pana Tobina: „Slyšel jste někdy nějaké. klevety o Gordonových?“

„Jako například co?“

„Například nějaké pomluvy o záletech.“

„Ani slovo.“

„A co finanční problémy?“

„Nevím o ničem.“

Tak jsme pokračovali ještě asi deset minut. Někdy se vám podaří někoho chytit při lži, někdy ne. Každálež, ať je jakkoliv nepatrná, je významná. Pana Tobina jsem sice při žádné lži nepřistihl, ale bylo mi jasné,

že znal Gordonovy důvěrněji, než byl ochoten připustit. To by samo o sobě nebylo tak významné. Zeptaljsme se ho: „Můžete jmenovat nějaké přátele Gordonových?“

Chvíli přemýšlel. „No, jak jsem řekl, patřil k nim váš kolega šerif Maxwell.“ Pak jmenoval pár lidí, kteréjsem neznal. „Já vlastně jejich přátele a spolupracovníky ani pořádně neznám. Jak jsem řekl. no, nezlobte

se, když to řeknu upřímně. oni se k nám vetřeli. Ale byli atraktivní, měli dobrou pověst a zajímavézaměstnání. Oba byli doktoři. Můžete namítnout, že chci z každé známosti něco vytěžit. Já se prostě rádobklopuji zajímavými a půvabnými lidmi. Ano, je to poněkud plytký přístup, ale byl byste překvapen, jakpovrchní mohou být i ti zajímaví a půvabní známí.“ Pak dodal: „Je mi líto, že se jim stala tak hrozná věc,ale víc vám nepomohu.“

„Pomohl jste mi víc než dost, pane Tobine. Jsem rád, že jste mi věnoval čas a neobtěžoval jste se voláním

advokáta.“

Neodpověděl.

Vyklouzli jsme z výklenku a já jsem se ho zeptal: „Doprovodíte mne k autu?“ „Pokud chcete.“

Zastavili jsme se v dárkovém obchodě, já jsem si vybral láhev Merlotu, a pokud jsem se domníval, že jipan Tobin vezme jako projev úcty na sebe, hrubě jsem se zmýlil. Zaplatil jsem plnou cenu včetně daně.

Vyšli jsme ven do sluncem prozářeného dne. Řekl jsem: „Mimochodem, já jsem byl stejně jako vy známý

Gordonových.“

Zastavil se a podíval se na mě.

Řekl jsem: „John Corey.“

„Oh. ano. Přeslechl jsem vaše jméno.“

„Corey. John.“

„Ano. teď si vzpomínám. Vy jste ten zraněný policista.“ „Přesně tak. Už se ale cítím mnohem líp.“

„Nejste detektivem v New Yorku?“

„Ano, pane. Tady mě jako pomocníka najal šerif Maxwell.“

„Chápu.“

„Takže Gordonovi se o mně zmiňovali?“

„Ano.“

„A mluvili o mně pěkně?“

„To jistě ano, ale přesně si to nepamatuji.“

„I my jsme se vlastně jednou setkali. V červenci. Byla tu velká ochutnávka vín.“

„Oh, ano.“

„Měl jste červený oblek a kravatu s motivem vinné révy.“

Podíval se na mě. „Ano, myslím, že jsme se opravdu setkali.“

„O tom není pochyb.“ Rozhlédl jsme se po štěrkem vysypaném parkovišti a poznamenal jsem: „Každý

dnes dává přednost pohybu na čtyřech kolech. Támhle je ten můj miláček. Mluví francouzsky.“

Nastartoval jsem na dálku. Zeptal jsme se pana Tobina: „To bílé porsche je vaše?“ „Ano. Jak to víte?“

„Jen mě to tak napadlo. Jste typ na porsche.“ Potřásli jsme si rukama. „Možná se uvidíme na vaší party.“

„Doufám, že zjistíte, kdo to udělal.“

„Tím jsem si jist. Vždycky se nám to podařilo. Ciao. Bonjour.“

„Bonjour je pozdrav při příchodu.“

„Jasně. Au revoir.“

Rozloučili jsme se a vykročili jsme po štěrku, každý na opačnou stranu. Včely mě následovaly až k autu,

ale já jsem rychle vklouzl dovnitř a ujel jsem jim.

Uvažoval jsem o panu Tobinovi.

Zkušenost mi napovídala, že je čistý jako lilium a že nemá smysl trávit ještě minutu úvahami o jehoosobě. Pan Tobin nezapadal do žádné z mých dosavadních teorií o vraždě. Instinkt mi však velelnespouštět toho pána nějaký čas ze zřetele.

KAPITOLA 17

Spojil jsem se přes mobilní telefon se svým domácím záznamníkem. Mašinka mi oznámila: „Máte tři

vzkazy.“

Jeden přece musí být od Beth. První byl ale od Maxe, který mě opakovaně upozorňoval, že už na případunepracuji, a žádal mě, abych mu zavolal, což jsem neměl v úmyslu. Druhý vzkaz byl od Doma Fanelliho.Ten říkal: „Nazdar, dostal jsem tvůj vzkaz. Jestli potřebuješ tam dole pomoct, tak se ještě ozvi. Já jsem se

tu dostal na stopu chlápkům, co si z tebe dělali terč, tak se odsud nehnu, pokud mě tam opravdu nebudeš potřebovat. Proč jenom chce tolik lidí oddělat mýho kámoše? Jo, mluvil jsem s Wolfem, a ten tykecy, žes to v televizi nebyl ty, nezbaštil. Říká, že má opačný informace. Chce, abys mu odpověděl na pár

otázek. Myslím, že by sis měl zkontrolovat záznamník. To je zatím všechno. Dávej na sebe bacha.“

„Díky.“

Poslední vzkaz rovněž nebyl od Beth, ale od detektiva poručíka Andrewa Wolfa. Moc toho neřekl: „Bylbych rád, kdybyste mi zavolal hned, jakmile to bude možné.“ Zlověstný vzkaz.

Cestou jsem se zastavil u sídla Historické společnosti Peconic Bay. Vytočil jsem číslo, uvedené na tabulipřed domem, ale ozval se mi záznamník, z něhož mi ženský hlas nahraný podle zabarvení asi tak v roce1640 oznámil úřední hodiny společnosti.

Vystoupil jsem z auta, vyběhl po schodišti na rozlehlou verandu a zabušil starobylým klepadlem nadveřích. Ačkoliv jsem do klepání dal dost síly, nezdálo se, že by na něj někdo reagoval, a na parkovištikromě mého auta jiné vozy nestály.

Nasedl jsem znovu do auta a zavolal své nové kamarádce Margaret Wileyové. Když zvedla sluchátko, řekl

jsem: „Dobrý den, paní Wileyová. Tady je detektiv Corey.“ „Ano.“

„Myslíte, že bych se dnes mohl sejít s některými představiteli muzea Historické společnosti Peconic Bay?Například s předsedkyní? Je to, tuším, paní Witherspoonová?“

„Whitestoneová. Emma Whitestoneová.“

„Jasně. Bylo by to dnes možné?“

„Já nevím.“

„Co kdybych Emmě Whitestoneové zavolal.“

„Já jí zavolám. Snad bude souhlasit.“

„Skvělé. Skutečně si cením.“

„Kde vás zastihnu?“

„Já vám zavolám tak za čtvrt hodinky. Jsem teď v autě a musím někde koupit dárek matce. Má dnes

narozeniny. Vsadil bych se, že máte v muzeu obchod se suvenýry.“ „Máme.“

„Skvělé. Tím spíš bych opravdu ocenil, kdyby se mi dnes mohl některý z činovníků společnosti věnovat.“

„Udělám, co budu moci. Možná budu muset přijet sama.“

„Neobtěžujte se. A díky za vaši včerejší pomoc.“

„Nemluvte o tom.“

„Za patnáct minut vám zavolám.“

„Vaše přítelkyně je s vámi?“

„Myslíte mou partnerku?“ „Ano, tu mladou dámu.“ „Brzy se vrátí.“

„Je to báječná žena. Bylo mi potěšením mluvit s ní.“

„Budeme se brát.“

„Nešťastnice.“ Zavěsila.

Nastartoval jsem vůz, obrátil jsem a zamířil k domu Gordonových. Před ním stál Maxův bílý jeep. Zajel

jsem na příjezdovou cestu k domku Murphyových, abych byl mimo dohled z místa činu.

Šel jsem rovnou k zadnímu traktu domku a viděl jsem Murphyovy sedět u zapnutého televizoru. Zabušil

jsem na prosklené dveře.

Edgar Murphy vstal, uviděl mě a otevřel. „Zase vy?“

„Ano, pane. Potřebuji jen minutku vašeho času.“

Pokynul mi, abych šel dál. Paní Murphyová vstala a vlažně mě pozdravila. Televizi nikdo nevypínal. Na

okamžik jsem měl pocit, že jsem u svých rodičů na Floridě, stejná místnost, stejná televize, stejní lidé.Řekl jsem jim: „Popište mi to bílé sportovní auto, které jste viděli v červnu u sousedů.“

Oba se snažili, ale jejich možnosti byly dost omezené. Nakonec jsem vytáhl tužku a noviny a požádal jsemje, aby mi nakreslili siluetu auta. Oba se však zdráhali. Nakreslil jsem tedy siluetu porsche. Není sice

přípustné takhle vést svědka, ale na to jsem kašlal. Oba přikývli na souhlas. Pan Murphy řekl: „No jo, to jeono. Velký kulatý auto. Jako převrácená vana.“ Paní Murphyová souhlasila.

Vytáhl jsem z kapsy reklamní leták, který jsem sebral v Tobinově obchodě, a ukázal jsem jim maloučernobílou fotografii Fredrica Tobina. Zbytek letáku jsem schoval, jinak by všude rozhlásili, že policiezjistila, že Gordonovy zavraždil Fredric Tobin, majitel vinných sklepů.

Murphyovi studovali fotografii. Opět šlo o vedení svědků, protože jsem jim ukázal jedinou fotografii, aleneměl jsem čas ani chuť na nějaké formality. Neřekl jsem ale: „Je to ten muž, kterého jste viděli u toho

bílého sportovního auta?“

Paní Murphyová to ale řekla.

Pan Murphy souhlasil. Zeptal se mne: „Je podezřelý?“

„Ne, pane. Mrzí mne, že jsem vás znovu obtěžoval.“ Zeptal jsem se: „Vyptával se vás někdo na věci

související s tímto případem?“

„Nikdo.“

„Pamatujte, že o tom nesmíte mluvit s nikým jiným, kromě šerifa Maxwella, mě a detektiva Penrosové.“

Pan Murphy se zeptal: „Kde je?“

„Detektiv Penrosová? Zůstala kvůli ranní nevolnosti doma.“

„Těhotná?“ zeptala se Agnes.

„Asi měsíc,“ odpověděl jsem. „No.“

„Snubního prstýnku jsem si nevšimla,“ poznamenala Agnes.

„Vždyť znáte ty dnešní dívky.“ Smutně jsem zavrtěl hlavou a řekl jsem: „No, ještě jednou vám děkuji.“

Rychle jsem zmizel, nasedl do auta a odjel.

Fredric Tobin zjevně nejméně jednou navštívil dům Gordonových. Zdálo se ale, že si na svoji červnovounávštěvu nevzpomíná. Možná ale že to nebyl on. Asi to byl jiný muž s hnědou bradkou v bílém porsche.

Zřejmě bych měl zjistit, proč pan Tobin lže.

Zkusil jsem znovu záznamník a měl jsem na něm dva nové vzkazy. První byl od Maxe: „Johne, tady ješerif Maxwell. Možná jsem se nevyjádřil ohledně vašeho postavení dostatečně jasně. Vy už pro městonepracujete, jasné? Volali mi právníci Fredrica Tobina a nebyli nijak nadšení. Chápete. Nevím sice přesně,

o čem jste spolu mluvili, ale myslím, že byste s ním další oficiální hovory vést neměl. Zavolejte mi.“

Zajímavé. Já se snažím mu pomoci, a on by mi nejradši napařil domácí vězení.

Další vzkaz byl od mé bývalé, která je shodou okolností taky právnička. „Nazdar, Johne, tady je Robin.Chci ti jen připomenout, že lhůta ročního odloučení vyprší prvního října, kdy nabude rozvodový rozsudek

právní moci. Poštou dostaneš kopii dekretu. Nemusíš nic podepisovat. Je to automatický právní úkon.“

Pak zmírnila ten právnický tón a řekla: „Od prvního října už nepůjde o cizoložství, když si znovu něcozačneš. Ale než dostaneš dekret, bude to bigamie. Viděla jsem tě ve zprávách. Vypadá to na fascinujícípřípad. Měj se.“

Fajn. Robin byla kdysi asistentkou vyšetřujícího soudce na Manhattanu, kde jsem ji také poznal. Byli jsme

na jedné lodi.

Pak změnila místo a vzala skvěle placenou práci v jedné renomované advokátní kanceláři. V našemmanželství tak vlastně došlo ke střetu zájmů. Chci naznačit, že já jsem se snažil dostat grázly do lapáku,

zatímco ona se snažila udržet je u vesla. Poslední kapkou bylo, když vzala obhajobu bosse drogového

gangu, který měl kromě problémů, které si natropil ve Spojených státech, na krku žádost o vydání doKolumbie, kde ho hledali pro vraždu soudce. Já vím, že to někdo vzít musel, ale cítil jsem se hrozně. Řekljsem jí tehdy: „Buďto na tom budu dělat já, nebo ty.“ Dostalo se mi odpovědi: „Možná bys měl začít dělat

na něčem jiném.“ Mínila tím, že jejich firma potřebuje soukromého vyšetřovatele, a chtěla, abych to vzal.

Představil jsem si, že bych jí a tomu idiotovi dělal soukromé očko. Možná bych jim taky mohl mezijednáními nosit kafe. Fajn. Takže rozvod.

Zavolal jsem Margaret Wileyové.

Řekla mi: „Zastihla jsem Emmu v jejím obchodě a už je na cestě do sídla Historické společnosti Peconic

Bay.“

„To je od ní velice laskavé.“

„Řekla jsem jí, že se to týká vraždy Gordonových.“

„No, tím si nejsem tak jist, paní Wileyová. Byl jsem jen zvědavý na…“

„To můžete probrat s ní. Očekává vás.“

„Děkuji vám.“ Myslím, že zavěsila dřív, než jsem to dopověděl.

Vrátil jsme se k sídlu společnosti a zaparkoval jsem kousek od něj vedle dodávky s nápisem „Květinářství

Whitestoneová.“

Došel jsme ke dveřím a na nich byl přilepený žlutý lístek s ručně psaným vzkazem: „Pane Coreyi, jděte

dál.“

Tak jsem šel.

Nebyl jsem si tak docela jist, proč tam vlastně jdu, ale něco mě tam táhlo. Na druhé straně ale nejspíštrpím alergií na stáří a představa, že budu mluvit s další sedmdesátnicí, byla víc, než jsem dokázal unést.Nejspíš jsem si měl otevřít tu láhev od Tobina a vypít ji dřív, než se s paní Whitestoneovou setkám.

Vešel jsem do obchodu se suvenýry, a zatímco jsem se probíral policemi, ucítil jsem, že mě někdo

pozoruje.

Otočil jsem se ke vchodu a tam jsem uviděl pohlednou ženu, asi tak třicátnici, která se na mě upřenědívala. Řekl jsem: „Hledám Emmu Whitestoneovou.“

„Vy musíte být John Corey.“

„To jsem. Nevíte, jestli je tady?“

„Já jsem Emma Whitestoneová.“

Den se začínal obracet k lepšímu. „Oh,“ bylo první, co jsem ze sebe vypravil. „Čekal jsem někoho

staršího.“

„Já jsem očekávala někoho mladšího.“

„Oh.“

„Margaret řekla, že jste mladý muž. Ale myslím, že přesnější by bylo říci muž středních let.“

„No.“

Přistoupila ke mně a natáhla ruku. Pak řekla: „Jsem předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay. Čím

vám mohu pomoci?“

„No. já nevím.“

„Já také ne.“

Určitě neměla podprsenku, ale obrys kalhotek jsem viděl.

To, co měla na sobě, by mohlo být dole zhruba tak za čtyři sekundy. A ještě dříve, kdybych tomu trochu

pomohl.

„Pane Coreyi? Vy přemýšlíte, jak bych vám mohla pomoci?“ „Ano. Jen vteřinku.“ Krásná ženská.

„Souvisí to s Gordonovými?“ „Ano. Znala jste je?“

„Ano. Byli jsme dobří známí, ale ne přátelé.“ Pak dodala: „Bylo to strašné.“

„Ano.“

„Máte nějakou. stopu?“

„Ne.“

„Slyšela jsem v rádiu, že prý měli ukrást nějakou vakcínu.“

„Vypadá to tak.“

Na okamžik se zamyslela a pak mi řekla: „Vy jste je znal.“ „Správně. Jak to víte?“

„Párkrát padlo vaše jméno.“

„Vážně? Doufám, že v dobrém.“

„Ve velmi dobrém.“ Pak dodala: „Judy se ve vás tak trochu zhlédla.“

„Neříkejte.“

„Vy jste to nevěděl?“

„Snad.“ Chtěl jsem změnit téma, a tak jsem řekl: „Máte tu něco jako seznam členů?“

„Jistěže. Kancelář je nahoře. Zrovna jsem tam vyřizovala nějaké papíry, když jste přišel. Pojďte se mnou.“

Vyšli jsme do prvního patra, kde mi v kanceláři nabídla křeslo u krbu. Posadil jsem se.

Zeptala se: „Mohu vám nabídnout šálek bylinkového čaje?“

„Už jsem dnes pár šálků měl, děkuji vám.“

Posadila se naproti mně a zkřížila nohy. Zeptala se: „Co přesně potřebujete, pane Coreyi?“

„Johne. Říkejte mi Johne, prosím.“

„Johne. A říkejte mi Emmo.“

„Fajn, Emmo. Nejdříve bych vám chtěl položit pár otázek ohledně Historické společnosti Peconic Bay. Čím

se společnost zabývá?“

„Historií. Peconic je indiánský název této oblasti. Zabýváme se ochranou a zaznamenáváním našeho

kulturního dědictví.“

„A pátráním po jeho dalších částech.“

„Ano.“

„Prostřednictvím archeologie.“

„Ano. A rešerší. Máme tu pár zajímavých archivů.“

„Mohl bych je později vidět?“

„Později můžete vidět, co budete chtít.“ Usmála se.

Panebože. Je to sen, nebo skutečnost? Usmál jsem se na ni. Opětovala úsměv.

Zpátky do práce. Zeptal jsem se: „Byli Gordonovi aktivní členové?“

„To byli.“

„Kdy do společnosti vstoupili?“

„Asi před půl druhým rokem. Přistěhovali se sem z Washingtonu. Oni pocházeli odněkud ze středozápadu,ale pracovali pro vládu ve Washingtonu. Předpokládám, že to víte.“

„O své práci s vámi nikdy nemluvili?“ „Ne.“

„Byla jste někdy u nich doma?“

„Jednou.“

„Byla jste s nimi ve společenském kontaktu?“

“Občas. Historická společnost Peconic Bay je velmi společensky aktivní. To je jeden z důvodů, proč si nás

oblíbili.“

S trochou ostychu jsem se zeptal: „Jel po vás Tom?“

Namísto uraženosti s klidem odpověděla: „Nejspíš ano.“

„Ale vy jste s ním žádný sexuální vztah neměla?“

„Ne. Nikdy o něj nepožádal.“

Odkašlal jsem si. „Chápu.“

„Podívejte se, pane Coreyi. Johne. S těmihle otázkami ztrácíte jak svůj, tak můj čas. Já nevím, kdo a pročGordonovy zabil, ale rozhodně to nijak nesouvisí se mnou ani s manželským trojúhelníkem, jehož bych jábyla součástí.“

„To jsem neřekl. Já jen prověřuji všechny možnosti.“

„No, takže já jsem s ním nespala. Myslím, že byl věrný. Pokud vím, tak ona taky. A tady je těžké s někým

si něco začít, aniž by to hned všichni nevěděli.“

„To může být váš pocit.“

Na okamžik se na mě zahleděla a pak se mě zeptala: „Vy jste něco s Judy měl?“

„Ne, paní Whitestoneová. A uvědomte si, že nejsme na čaji o páté. Vyšetřuji vraždu a otázky kladu já.“

„Tak nebuďte tak nedůtklivý.“

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Omlouvám se.“

„Já chci, abyste našel vraha. Tak se ptejte.“

„Fajn. Okay. takže. co vás napadlo jako první, když jste slyšela, že byli zavražděni?“ „Já nevím. Nejspíš jsem si pomyslela, že to má něco společného s jejich prací.“ „Okay. A co si myslíte teď?“

„Nemám žádný názor.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Ale je to tak.“

Stále jsem si nebyl jist, čeho tím hovorem chci vlastně docílit a co konkrétně zjišťuji. Ale vzpomínal jsemsi, že na Plum Islandu se mi v hlavě rozsvítilo při každé zmínce o historii a archeologii. Proč?

Zeptal jsem se paní Whitestoneové: „Znáte někoho, kdo pracuje na Plum Islandu?“

Na okamžik se zamyslela a pak odpověděla: „Osobně ne. Pracuje tam pár mých zákazníků, ale pokud vím,tak mezi členy společnosti nejsou jiní vědci nebo biologové. Je to velice uzavřená skupina, která se drží

pospolu.“

„Víte něco o připravovaných vykopávkách na Plum Islandu?“

„Vím jen tolik, že Tom Gordon slíbil společnosti zajistit možnost prozkoumat ostrov.“

„Vy v archeologii nepracujete?“

„Osobně ne. Já preferuji archivní práci. Studovala jsem archivnictví na Columbia University.“

„Vážně? Já učím na John Jay.“ Ta je asi padesát bloků od Columbia University. Konečně jsme našli styčný

bod.

„Co učíte?“ zeptala se.

„Kriminální vědy a keramiku.“

Usmála se. Řekl jsem: „Archivnictví. Úžasné.“

„Možná. Je ale těžké uživit se jen z platu archiváře. Já mám své květinářství.“

„Ano, viděl jsem dodávku.“

„Jistě. Zapomněla jsem, že jste detektiv.“ Zeptala se: „A co tu děláte?“

„Jsem na zdravotní dovolené.“

„Ach, jistě. Teď jsem si vzpomněla. Vypadáte dobře.“

Zeptal jsem se jí: „Znáte Fredrica Tobina?“ „Kdo by ho neznal?“

„Patří také k Historické společnosti Peconic Bay?“

„Je naším největším sponzorem. Poskytuje nám víno i peníze.“

„Vy jste znalec vína?“ „Ne. Vy ano?“

„Ano. Dokážu určit rozdíl mezi Merlotem a Budweiserem.“

Usmála se.

Řekl jsem: „Vsadil bych se, že by se spousta lidí ráda v čase vrátila do dobrých vinařských let. Myslím,kvůli ziskům, které se na tehdejší úrodě dnes dají vydělat.“

„Já nevím. Je to zajímavé, ale ne lukrativní.“ „Pro Fredrica Tobina ano,“ poznamenal jsem.

„Fredric si žije nad poměry.“ Napřímil jsem se. „Proč to říkáte?“

„Protože je to pravda.“

„Znáte ho dobře? Osobně?“

Zeptala se mě: „Vy ho znáte osobně?“

Vážně nemám rád, když mě někdo zpovídá, ale teď jsem se pohyboval na dost tenkém ledě. Odpověděl

jsem: „Zúčastnil jsem se jedné jeho ochutnávky vín. V červenci. Nebyla jste tam?“

„Byla.“

„Byl jsem tam s Gordonovými.“

„To souhlasí. Myslím, že jsem vás tam viděla.“ „Já jsem vás neviděl. Vás bych si pamatoval.“

Usmála se.

Znovu jsem se zeptal: „Jak dobře ho znáte?“ „Vlastně jsme spolu měli poměr.“

„Jakže?“

„Chtěla jsem říci, že jsme byli milenci, pane Coreyi.“

To bylo nepříjemné zjištění. Snažil jsem se nicméně držet práce a zeptal jsem se: „Kdy to bylo?“

„Začalo to. asi před dvěma lety a trvalo to. záleží na tom?“

„Můžete odmítnout odpověď na jakoukoliv mou otázku.“

„To vím.“

Zeptal jsem se jí: „Co se stalo, že váš vztah skončil?“

„Nic. Fredric prostě sbírá ženské. Trvalo to asi devět měsíců. Žádná love story, ale ušlo to. Podívali jsmese do Bordeaux, na Loiru a do Paříže, víkendy jsme trávili na Manhattanu. To bylo příjemné. Je velmi

velkorysý.“

Přemítal jsem o tom. Začínal jsem si na Emmu Whitestoneovou dělat zálusk, a teď mně znechutilo, žemne Fredric Tobin předběhl. Řekl jsem: „Položím vám osobní otázku, na kterou nemusíte odpovědět.

Souhlasíte?“

„Okay.“

„Jste stále. myslím.“

„Fredric a já jsme stále přátelé. Má teď přítelkyni u sebe doma. Sondru Wellsovou.“

„Děkuji. Říkala jste, že si žije nad poměry.“

„Ano. Bankám i soukromým investorům dluží malé jmění. Utrácí nadbytečně. Smutné je, že je úspěšný, a

pravděpodobně by si mohl velice dobře žít ze zisků, kďyby nebylo Foxwoodsu.“

„Foxwoodsu?“

„Ano. Kasina v Connecticutu.“

„Ach tak. On hraje?“

„Jednou jsem tam byla s ním. Prohrál pět tisíc dolarů za víkend. Black Jack a ruleta.“ „Panebože. Doufám, že jste měli koupenou zpáteční jízdenku.“

Rozesmála se. Foxwoods.

Zeptal jsem se paní Whitestoneové: „Nevíte, jestli někdy Gordonovi nejeli do Foxwoodsu s panem

Tobinem?“

„Nemyslím. Ale jistě to říci nemohu. Už je to asi rok, co jsme se s Fredricem rozešli.“ „Jistě. Ale jste stále přátelé. Pořád spolu hovoříte.“

„Řekla bych, že jsme přátelé. On nemá rád rozchody, po kterých se na něj bývalé milenky hněvají. Onchce zůstat se všemi zadobře. To je zvlášť zajímavé na společenských večírcích. On si potrpí naspolečnost nejméně tuctu žen, se kterými něco měl.“

Kdo ne? Zeptal jsem se jí: „A vy si nemyslíte, že pan Tobin měl něco s paní Gordonovou?“

„Jistě to nevím. Ale nemyslím si to. On nebyl lovec manželek.“

„Jak ušlechtilé.“

„Ale ne. Je zbabělec. Manželé a milenci mu nahánějí hrůzu. Musel mít nějakou špatnou zkušenost.“Hrdelně se uchechtla. Pak dodala: „Každopádně dával rozhodně přednost přátelství s Tomem než sexu s

Judy.“

„Proč to?“

„Já nevím. Nikdy jsem nepochopila Fredricovu náklonnost k Tomu Gordonovi.“

„Myslel jsem, že to bylo opačně.“

„To si myslela většina lidí. Ve skutečnosti Fredric vyhledával Toma.“

„Proč?“

„Já nevím. Nejdřív jsem si myslela, že se tak chce přiblížit Judy, ale pak jsem zjistila, že po manželkáchnejde. Později jsem došla k názoru, že to souvisí s atraktivitou Gordonových a jejich zaměstnáním. Fredricje sběratel známostí. Považuje se za předního představitele společnosti North Forku. Možná jím i je. Nenínejbohatší, ale vinné sklepy mu dávají určitý lesk. Chápete?“

Přikývl jsem. Někdy člověk kope celé týdny v hlušině, a nenarazí na nic. Někdy se mu podaří objevit zlato.Ale někdy je to zlato kočičí. Chci tím říci, že to bylo fascinující, ale nebylo jisté, jestli to souvisí s

dvojnásobnou vraždou. A nebyla to taková malá pomsta ze strany paní Whitestoneové? Nebylo by to

poprvé, kdy by mě zhrzená milenka svedla na falešnou stopu jen proto, aby bývalý milenec měl potíže.Zeptal jsem se naprosto klidně: „Myslíte si, že Fredric Tobin mohl zavraždit Gordonovy?“

Podívala se na mě, jako bych právě zešílel, a řekla: „Fredric? Ten není schopen žádného násilí.“

„Jak to víte?“

Usmála se a odpověděla: „Bůhví, že jsem mu dala několikrát dobrý důvod k pár fackám.“ Pak dodala: „Onnení násilník. On bez výjimky ovládá své emoce. A proč by je měl zabíjet?“ „To nevím. Já ani nevím, proč byli zabiti. Vy ano?“ Na chvíli mlčela a pak řekla: „Možná šlo o drogy.“ „Proč si to myslíte?“ „No. Fredric si o ně dělal starosti. Jeli v kokainu.“ „On vám to řekl?“

„Ano.“

Zajímavé. Zvláště zajímavé vzhledem k tomu, že mě o tom Tobin nic neřekl a že na tom nebylo zrnkopravdy. Já vím, jak kokainista vypadá a jedná, a vím, že Gordonovi narkomani nebyli. Proč by je z tohoale Tobin obviňoval? Zeptal jsem se jí: „Kdy vám to řekl?“

„Není to tak dávno. Před pár měsíci. Prý za ním přišli a chtěli vědět, jestli by nekoupil dobré zboží. Dělaliprý dealery, aby měli na drogu.“

„Vy tomu věříte?“

Pokrčila rameny. „Může být.“

„Okay. zpět ke vztahu pana Tobina ke Gordonovým. Vy si tedy myslíte, že on vyhledával je a že vztah

udržoval on.“

„Vypadalo to tak. Vím, že za těch devět měsíců, co jsem s ním byla, jim mockrát telefonoval, a nebyla

snad jediná party, na kterou by nebyli pozváni.“

Přemýšlel jsem o tom. Rozhodně to nesouhlasilo s tím, co mi pan Tobin řekl. Zeptal jsem se: „Co tedypana Tobina ke Gordonovým přitahovalo?“

„To nevím. Vím jen, že všechno zaonačil tak, aby to vypadalo, že je všechno obráceně. Zajímavé se mizdálo to, že Gordonovi na to podle všeho přistoupili, jako by se cítili poctěni Fredricovou přítomností. Kdyžjsme však zůstali jen sami ve čtyřech, bylo na nich vidět, že se cítí být mu rovnocennými partnery.

Chápete?“

„Ano. Ale proč to tak hráli?“

Opět pokrčila rameny. „Kdoví?“ Na okamžik se na mě zahleděla a pak řekla: „Bylo to skoro jako byGordonovi Fredrica vydírali. Jako by na něj něco měli. Na veřejnosti byl velké zvíře. V soukromí se k němuTom i Judy chovali velmi důvěrně.“

Vydírání. Chvíli jsem o tom uvažoval.

Emma Whitestoneová řekla: „Jen se dohaduji. Spekuluji. Nikoho neobviňuji. Bylo mi s Fredricem dobře,ale když to skončilo, nijak jsem se netrápila.“

„Okay. Už jste s Fredricem od vraždy mluvila?“

„Ano, včera ráno. Volal mi.“

„Co říkal?“

„Nic víc, než říkali všichni ostatní. Běžné řeči.“

Když jsem z ní dostal podrobnosti jejich hovoru, zjistil jsem, že opravdu nešlo o nic mimořádného.

Zeptal jsem se jí: „Mluvili jste spolu dnes?“

„Ne.“

„Navštívil jsem ho dnes ráno.“

„Vážně? Proč?“

„To nevím.“

„A ani nevíte, proč jste tady.“

„Správně.“ Nechtěl jsem jí vysvětlovat, že nemám v případu žádné pravomoci, a musím zpovídat lidi, za

kterými okresní policisty nenapadne zajít. Zeptal jsem se jí: „Znáte některé z přátel Gordonových?“

„Nepohybovala jsem se ve stejných kruzích, pokud jsme nebyli společně s Fredricem. A byli to jeho

přátelé.“

„Nebyl jejich přítelem šerif Maxwell?“

„Myslím, že ano. Ten vztah jsem nepochopila o nic víc než vztah Gordonových s Fredricem.“

„Zdá se, že objevit přátele Gordonových je problematické.“

„Pokud já vím, tak všichni jejich přátelé jsou zaměstnaní na Plum Islandu. To by nebylo nic takneobvyklého. Říkala jsme vám, že je to uzavřená skupina.“ Pak dodala: „Měl byste se rozhlédnout spíš

tam než tady.“

„Pravděpodobně.“

Zeptala se mne: „Co si myslíte o Fredricovi?“

„Zajímavý muž. Bylo mi potěšením strávit čas v jeho společnosti.“ To byla pravda. Teď, když jsem alevěděl, že si užíval s Emmou Whitestoneovou, jsem nabyl přesvědčení, že neexistuje spravedlnost.

Požádal jsem ji: „Mohl bych použít váš telefon?“

„Jistě.“

Zavolal jsem si na číslo svého záznamníku a zjistil jsem, že je na něm nový vzkaz. Mužský hlas mioznamoval: „Detektive Coreyi, tady je detektiv Collins z okresního policejního oddělení Suffolk. DetektivPenrosová mne požádala, abych vám zavolal. Má časově náročnou poradu. Říkala, že se s vámi dnesodpoledne nebude moci sejít a že vám večer nebo zítra zavolá.“ Konec. Emma Whitestoneová se na mě

podívala a zeptala se: „Špatné zprávy?“

„Ne. Kde jsme to přestali?“

„Nevím.“

Podíval jsem se na hodinky a zeptal se jí: „Mohli bychom si to dopovědět na obědě?“ „Jistě.“

„Máte hlad?“

„To mám. Jen si zavolám k sobě do obchodu.“ Slyšel jsem, jak do aparátu tiše říká: „Dnes odpoledne se

možná nevrátím.“

Zavěsila a vykročili jsme z místnosti po schodech dolů. Řekla: „Tady pořádáme malé recepce a večírky. OVánocích to bývá nejhezčí.“

„To mi připomíná. jdete v sobotu na večírek k panu Tobinovi?“

„Možná. Vy jdete?“

„Myslel jsem, že bych tam zašel. Jen ze služebních zájmů.“

Navrhla: „Proč byste ho tam nemohl přede všemi zatknout a odvést ho v želízkách?“

„Zní to velmi zábavně, ale nemyslím si, že něco spáchal.“

„Já jsem si jistá, že něco spáchal.“ Vedla mě k hlavním dveřím, kterými jsme vyšli ven. Začínalo se

oteplovat. Zamkla dveře a strhla lístek se vzkazem. Řekl jsem: „Budu řídit.“

Nastartoval jsem dálkovým ovládáním. Řekla: „To je báječný vynález.“

„Je vhodný k odpalování bomb na dálku.“ Zasmála se. Já jsem ale nežertoval.

Uvažoval jsem o tom, že mě začíná tlačit čas. Na poldu si budu moci hrát ještě tak osmačtyřicet hodin,než mě seberou místní policisté, někdo z okresu nebo moji vlastní lidé z New Yorku.

Emma Whitestoneová mi ukazovala cestu k její oblíbené restauraci. Cestou se mne zeptala: „Hraje se s

námi fér, když se tvrdí to o té vakcíně?“

„Myslím, že ano. Ano, jistě.“

„Nemá to nic společného s biologickými zbraněmi?“

„Ne.“

„Ani s drogami?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Takže vloupání?“

„Vypadá to tak, ale já si myslím, že to souvisí s ukradenou vakcínou.“ Zeptal jsem se jí: „Vy máte nějakou

vlastní teorii?“

„Ne. Jen mám pocit, že byli zavražděni z nějakého důvodu, který my nechápeme.“ Přesně to jsem si myslel i já. Úžasná žena.

Zeptal jsem se jí: „Byla jste vdaná?“

„Ano. Vdávala jsem se velmi mladá, ještě jako studentka. Trvalo to sedm let. A sedm let jsem rozvedená.Můžete sčítat.“

„Takže je vám pětadvacet.“

„Jak jste k tomu došel?“

„Tak dvaačtyřicet?“

„Tady zahněte doprava. Rovně se jede ke mně.“

„Díky.“

Brzy jsme dojeli na mys Great Hog Neck.

Minuli jsme malou observatoř zvanou Custerův institut.

Zeptal jsme se Emmy: „Zajímali se Gordonovi o astronomii?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Víte, že si koupili kus pozemku od paní Wileyové?“

„Ano.“ Zaváhala a pak řekla: „Nebyl to dobrý obchod.“ „Proč tu půdu chtěli?“

„Já nevím. nikdy mi to nedávalo smysl.“

„Věděl Fredric o tom, že si Gordonovi koupili pozemek?“

„Ano.“

Blížili jsme se k velké bílé budově na volném prostranství mysu. Řekl jsem: „Myslím, že jsem tu jako malýkluk párkrát obědval s rodiči.“

„Je to docela možné. Ta budova je stará dvě stě let. Kolik je vám?“

Ignoroval jsem její impertinenci a zeptal se: „Jak tu vaří?“

„Jak kdy. Ale je tu příjemně a klid. Nikdo nás neuvidí a nebudou žádné klepy.“

„Dobrá úvaha.“ Zajel jsem na parkoviště a otevřel dveře. Když jsme vystoupili a zamířili ke dveřím do

restaurace, vzala mě pod paží, což mě překvapilo. Zeptala se: „Kdy máte po službě?“

„Teď.“

KAPITOLA 18

Oběd byl vynikající. Restaurace byla nedávno zrekonstruovaná ve stylu námořnické hospody zosmnáctého století a všude kolem přímo dýchala atmosféra, jíž scházel jen Šílený Anthony Wayne se

sklenicí grogu a šátkem kolem hlavy.

Tu atmosféru ještě umocňovala Emma svým vyprávěním o kapitánu Kiddovi a několika dalších, méněznámých pirátech, kteří brázdili místní vody před třemi staletími. Proč jen jsem měl zase pocit, že by měmělo něco trknout?

Řekl jsem jí: „Všude kolem tu cítím Šíleného Anthony Wayna.“

„Vážně? Povídejte.“

„No, sedí támhle u okna a hází po vás očkem. A na mě se dívá tak, že kdyby pohledy zabíjely, ležím podstolem. A něco si mumlá.“

Usmála se: „Jste cvok.“

Než jsme se nadáli, byly tři odpoledne. Řekl jsem jí: „Jestli máte čas, můžeme si udělat výlet lodí.“

„Vy máte loď?“

Neměl jsem žádnou, ale protože jsem měl dům u moře i s přístavním molem, mohl jsem pak před ní

zahrát divadlo, že se mi loď potopila. Řekl jsem: „Bydlím ve strýcově domě. U zátoky.“

Opustili jsme restauraci U generála Wayna a zamířili mým jeepem k domu strýčka Harryho, který byl od

Hog Necku vzdálen asi dvacet minut jízdy.

Když jsme uháněli po Main Road, řekla mi: „Tohle bývala Královská silnice. Po revoluci změnili jméno.“

„Dobrý nápad. Kdybych udělal revoluci, taky bych hned všechno přejmenoval. To je to nejdůležitější.“

Když jsme dojeli k domu strýčka Harryho, řekl jsem: „Strýc chce, abych to koupil.“

„Pro jednoho člověka je to moc velké.“

Vešli jsme dovnitř. Zkontroloval jsem záznamník, ale nic nového na něm nebylo. V kuchyni jsem vytáhl z

ledničky dvě piva a odnesl je na verandu, kde jsme se usadili do křesel.

Řekla: „Strašně ráda se dívám na vodu.“

„Tohle je k tomu vynikající místo. Už tu sedávám pár měsíců.“

„Kdy se musíte vrátit do práce?“

„Nevím to jistě. Příští čtvrtek mám jít k lékaři na kontrolu.“

„Jak jste se k tomu případu dostal?“

„Přes šerifa Maxwella.“

Řekla: „Nikde nevidím vaši loď.“

Podíval jsem se k pobřeží. „Oh, musela se potopit.“

„Potopit?“

„Vlastně už si vzpomínám. Je v opravě.“ „A jakou loď máte?“

„No. Boston Whaler.?“

„Jachtaříte?“

„Myslíte na plachetnici?“ „Ano, na plachetnici.“

„Ne, já fandím motorovým člunům. Vy Jachtaříte?“

„Trochu.“

A tak to šlo dál.

Pil jsem už páté pivo a ona se mnou statečně držela krok. Mám rád ženy, které umějí pít.

Napadlo mě se jí zeptat: „Chtěla byste vidět taky zbytek domu?“

„Jistě.“

První zastávka na cestě patrem byla ložnice, a dál jsme se už nedostali.

Trvalo jí přesně tři sekundy, než ze sebe svlékla všechno, co měla na sobě. Byla dokonalá po všech

stránkách.

Ještě jsem si rozepínal košili, když už byla nahá. Upřeně se zadívala na pouzdro s revolverem na lýtku.

Spousta žen nemá rádo ozbrojené muže, takže jsem v sebeobraně řekl: „Musím to podle zákona nosit.“

To pro mě platilo v New Yorku, nikoliv tady.

Odpověděla: „Fredric nosí zbraň.“

Zajímavé.

Přistoupila ke mně a dotkla se mé hrudi. „To je popálenina?“ „Ne. Díra po kulce.“ Obrátil jsem se. „Vidíš? Tady je výstřel.“

„Panebože.“

„Jenom čistý průstřel. Podívej se sem.“ Ukázal jsem jí vstřel ve spodní části břicha a pak jsem se otočil aukázal výstřelový otvor v zadnici. Škrábanec na lýtku tak zajímavý nebyl.

Řekla: „Mohli tě zabít.“

Pokrčil jsem rameny.

Teď jsem byl hlavně rád, že posluhovačka vyměnila povlečení, že mám v nočním stolku kondomy a že mě

mé malé já nezradilo. Vypnul jsem telefon.

Abych přeskočil detaily usnuli jsme ve vzájemném objetí, voněla a nechrápala.

Když jsem se probudil, do pokoje pronikalo odpolední slunce a Emma spala na boku schoulená do

klubíčka. Napadlo mě, že bych se měl zabývat konstruktivnějšími věcmi než odpoledním sexem. Ale jak?Potřeboval jsem výsledky pitvy, odposlechy telefonů, otisky prstů, přístup na místo činu a všechny ostatnípoznatky, ale nemohl jsem počítat s tím, že se k nim dostanu. Dokonale mě odstavili.

Musel jsem tedy postupovat po svém bez ohledu na to, komu se to bude líbit, a komu nikoliv.

Emma otevřela oči a řekla: „Viděla jsem, jak si mě prohlížíš.“

„Je na tebe pěkný pohled.“

„Máš tady přítelkyni?“

„Ne. Ale někoho mám na Manhattanu.“

„Mě je jedno, co je na Manhattanu.“

Zeptal jsem se jí: „A co ty?“ „Mám pauzu.“

„Dobře. A co takhle večeři?“

„Možná později. Můžu něco udělat.“

Posadila se, protáhla, zívla si a prohlásila: „Potřebuju si zaplavat.“

Vyklouzla z postele a oblékla se. „Pojď se mnou.“

„Okay.“

Na pláži se opět svlékla a rozběhla se do vody. Následoval jsem ji.

Ve vodě jsme nejspíš vyděsili spoustu ryb, když jsme se oddali opakování zážitků z ložnice.

Když jsme pak leželi na pláži a dívali se na první vycházející hvězdy, podíval jsem se k obloze a v duchu

jsem opakoval slib Tomovi a Judy, že najdu jejich vraha. Jen jsem je úpěnlivě prosil o znamení.

Myslím, že to způsobilo naprosté uvolnění, sexuální zážitky a pohled na hvězdná uskupení nad našimi

hlavami, zkrátka najednou jsem to měl. Celý obraz se mi z dosud rozházených střípků mozaiky poskládal

v takovém spěchu, že jsem nestačil sledovat chod vlastních myšlenek. Zařval jsem: „To je ono!“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě Emma. „Je mi skvěle!“ „Jsi.?“

„Stromy kapitána Kidda!“ „Co je s nimi?“

Popadl jsem ji za ruce. „Jak jsi mi to říkala o stromech kapitána Kidda?“

„Říkala jsem, že existuje stará legenda, podle které kapitán Kidd ukryl své poklady pod strom poblíž

zátoky Mattituck, těm stromům tam se říká stromy kapitána Kidda.“

„Mluvíme oba o kapitánovi Kiddovi, vůdci pirátů?“

„Ano. William Kidd.“

„Kde jsou ty stromy?“

„Na sever odsud. Tam, kde se zátoka otevírá do úžiny Sound.“ „Proč se…“

„A ten kapitán Kidd?“ „Ty to nevíš?“

„Ne. Proto se tě ptám.“

„Myslela jsem, že to vědí všichni.“

„Já ne. Povídej.“

„No, ty jeho poklady tam prý mají být dosud zakopané.“

„Kde?“

„Kde? To kdybych věděla, byla bych bohatá.“ Usmála se. „A tobě bych to neřekla.“

Ježíši. To bylo až k zešílení. Vždyť to všechno do sebe zapadalo od začátku. ale možná se šeredně mýlím.

ne, pitomost, sedí to. Všechny ty střípky, které tvořily chaotickou teorii, podle které do sebe nic nezapadlo

tak, jak by melo, se poskládaly do obrazu, který vysvětloval všechno. „Jo.“

„Jsi v pořádku? Zbledl jsi.“

„Je mi fajn. Potřebuju se napít.“

„Já taky. Začíná být chladno.“

Posbírali jsme na břehu své šaty a nazí jsme vykročili k domu. Našel jsem dva tlusté župany a vytáhl

láhev brandy. Seděli jsme na verandě, upíjeli a dívali se na hvězdnou oblohu. V duchu jsem řekl Tomovi a

Judy: „Mám to. Už jsem blízko.“

Emma se na mě podívala a natáhla ruku se sklenkou. Dolil jsem jí a požádal: „Vyprávěj mi o kapitánu

Kiddovi.“

„Co bys chtěl vědět?“ zeptala se.

„Všechno.“

„Proč?“

„Proč? Jsem. fascinují mě piráti.“

Chvíli si mě prohlížela, než se zeptala: „Odkdy?“

„Od té doby, kdy jsem byl ještě malý kluk.“

„Má to něco společného s těmi vraždami?“

Podíval jsem se na ni. Přes naše sblížení jsem ji vlastně neznal a nebyl jsem si jist, zda se jí mohu se vším

svěřovat. Uvědomil jsme si i to, že jsem se nechal svým nadšením pro kapitána Kidda unést. Pokusil jsemse znovu ovládnout a zeptal jsem se: „Jak by mohl mít kapitán Kidd něco společného s vraždami

Gordonových?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Proto se tě ptám.“

Řekl jsem: „Teď mám po službě. Jsem jenom zvědavý na historky o pirátech.“

„Já mám taky po službě. Historky až zítra.“

„Okay. Zůstaneš na noc?“

„Možná. Nech mě chvíli přemýšlet.“

„Jistě.“

Pustil jsem z magnetofonu taneční hudbu a pak jsme tančili bosí a v županech na verandě, upíjeli brandy

a dívali se na moře a na nebe.

Byla to jedna z těch magických nocí, o kterých se říkává, že jsou předzvěstí událostí daleko méně

příjemných.

KAPITOLA 19

Emma Whitestoneová se nakonec rozhodla zůstat na noc.

Když jsme vstali a osprchovali se, navlékl jsem se do těch nejtěsnějších džínsů a bílého trička.

Osmatřicítku jsem nechal zamčenou v zásuvce prádelníku.

Na Emmin návrh jsme na snídani jeli do Cutchogue Diliier, což je jakýsi skanzen třicátých let. Toho dne tu

bylo plno farmářů, řidičů a pár turistů a kromě nich dva lidé, kteří se snažili po prožitém sexu během

snídaně poznat jeden druhého.

Rozhlížel jsem se kolem a spatřil jsem dva uniformované policisty ze Southoldu, ale Max v dohledu nebyl.

Emma se mě zeptala: „Proč ses zajímal o kapitána Kidda?“

„Koho? Jo. ti piráti. No, je to fascinující. Vzpomínám si, že jsem o tom něco slyšel jako malý kluk.“

Jak už jsem řekl, včera v noci jsem se nechal trochu unést a teď jsem se snažil zchladit dojem, který můj

výbuch nadšení vyvolal. Emma byla ale stále zvědavá. Řekl jsem jí proto: „Jestli ten poklad najdu,

rozdělím se s tebou.“

„To je báječné.“

Řekl jsem tak nenuceně, jak jsem jen dokázal: „Rád bych se ještě vrátil do sídla té vaší historické

společnosti. Co takhle dnes odpoledne?“

„Proč?“

„Potřebuji koupit ve vašem dárkovém obchodě něco matce.“

„Když vstoupíš do společnosti, dám ti slevu.“

„Okay. Co kdybych se pro tebe zastavil kolem čtvrté?“

Pokrčila rameny. „Dobře.“

Po snídani se podívala na hodiny nad pultem a mně došlo, že nenosí hodinky. Přestože působila dobře i

jako předsedkyně Historické společnosti Peconic Bay, měla v sobě cosi nespoutaného a svobodného.

Zajímavý kontrast.

Snažil jsem se nestáčet hovor na kapitána Kidda a umínil jsem si, že to do odpoledne vydržím. Nakonecvšak zvítězila zvědavost. Něco mě nutilo tak dlouho, až jsem nakonec nevydržel, od servírky si půjčil tužku a na ubrousek jsem napsal číslo 44106818. Otočil jsem ubrousek a zeptal se: „Když vsadím tahle čísla,

vyhraju?“

Usmála se. „Jackpot. Kdes je sebral?“

„Někde jsem je vyčetl. Co znamenají?“

Rozhlédla se kolem a ztlumila hlas. „Když kapitána Kidda drželi v bostonském vězení za pirátství, podařilose mu tajně poslat své ženě Sarah lístek, na němž byla tato čísla napsána.“

„A dál?“

„A za posledních tři sta let se je pokusil rozluštit snad každý.“

„Co myslíš, že znamenají?“

„Nejpravděpodobněji zní vysvětlení, že nějak souvisejí s jeho ukrytým pokladem.“ „Takže číslo lístku z čistírny to být nemohlo?“

„Už zase?“

„Jen jsem žertoval.“

Zdvihla oči v sloup. Abych řekl pravdu, na můj humor bylo příliš časně. Řekla: „Nechci to tady rozebírat.Poslední vlna mánie hledačů pokladů tu proběhla ve čtyřicátých letech a já nechci být obviněná z toho, že

rozdmýchávám další.“ „Rozumím.“ Zeptala se mne: „Máš děti?“ „Pravděpodobně.“ „Mluv chvíli vážně.“ „Ne, žádné děti nemám. A ty?“ „Nemám. Ale chtěla bych mít.“ A tak dále, a tak dále. Po chvíli se mi podařilo stočit hovor zpět k tajemným číslům a šeptem jsem sezeptal: „Mohla by ta čísla být souřadnicemi na mapě?“

Zjevně to nechtěla rozebírat, ale odpověděla: „Na první pohled to tak vypadá. Osmičíselné souřadnice.Minuty a vteřiny. Tyto souřadnice by mohly patřit někam kolem ostrova Deer Isle v Maine.“ Naklonila seke mně přes stůl a pokračovala: „Kiddova činnost po návratu do New Yorku v roce 1699 je velmipodrobně zdokumentovaná a jakákoliv návštěva Deer Isle a ukrývání pokladu jsou velminepravděpodobné.“ Pak dodala: „K ostrovu Deer Isle se ale vztahuje jiná legenda. John Jacob Astorúdajně našel na tomto ostrově poklad Kidda nebo jiného piráta, a tak se dostal k bohatství.“ Usrkla čaje a

řekla: „Ohledně pokladu kapitána Williama Kidda se najde spousta balad, legend, písní i obyčejnýchdohadů. Devětadevadesát procent z nich ale nejsou nic než mýty.“

„Dobře, ale nejsou ta čísla, která Kidd napsal své ženě, hmatatelným důkazem, že něco bylo?“

„Ano, něco to znamená. Ale i kdyby to měly být souřadnice, tehdejší navigace byla natolik primitivní, ženebylo možné zaměřit určitý bod tak přesně. A zvláště, pokud jde o zeměpisnou délku. Používáníosmičíselných souřadnic z minut a vteřin je na hony vzdáleno metodám známým v roce 1699. Dokonce idnes při používání satelitních navigačních zařízení je možné odchýlit se o takových pět metrů. A pokudhledáš poklad a máš možnost odchylky o pět metrů, můžeš kopat donekonečna. Myslím, že teorie osouřadnicích bledne před ostatními.“

„Například?“

Nadechla se, rozhlédla se a řekla: „No, tady.“ Vzala tužku a ubrousek a každé číslici přidělila písmeno zabecedy podle číselného pořadí. Vyšlo jí DDAOFHAH. Řekla: „Myslím, že poslední tři písmena jsou heslo.“

„HAH?“

„Jasně. Chápeš?“

„Ha, ha, ha.“ Studoval jsem papír ze všech stran, ale bezvýsledně. „Nebyl Kidd dyslektik?“

Rozesmála se. „Není to k ničemu, Johne. Za těch tři sta let se to už snažily rozluštit jiné mozky, než můj

nebo tvůj, a všechno nasvědčuje tomu, že je to úplně bezvýznamné číslo. Jen jsem žertovala. Hahaha.“

„Ale proč? Kidd byl ve vězení, hrozil mu provaz.“

„Jasně, tak docela bezvýznamné to není. Ale smysl to dávalo jen pro Kidda a jeho manželku. Ona ho ve

vězení několikrát navštívila. Mluvili spolu. Protože si dokonale rozuměli, možná že jí část hesla sdělil ústně,

nebo jí ho předal taky písemně, ale ztratilo se.“

To bylo zajímavé. „Nějaké další teorie?“

„No, všeobecně převládá názor, že jde o vyjádření počtu kroků, což je obvyklá jednotka v údajích o

uložení pirátských pokladů.“

„Kroků?“

„Ano.“

„A odkud?“

„To věděl jen pan William Kidd.“

„Ach tak.“ Podíval jsem se na číslo. „To je spousta kroků.“

„Jasně že bys musel znát nějaký jeho vlastní kód. Mohlo by to znamenat.,“ podívala se na ubrousek „.

čtyřiačtyřicet kroků v úhlu deseti stupňů a osmašedesát kroků v úhlu osmdesáti stupňů. Nebo naopak.

Můžete to také číst pozpátku. Kdoví? Pokud neznáš výchozí bod, nemá to smysl.“

„Ty si myslíš, že poklad je pod některým z těch dubů? Pod stromy kapitána Kidda?“

„Já nevím.“ Pak dodala: „Buďto už byl poklad objeven, a šťastný nálezce to nikam nevytruboval, nebo

žádný poklad nebyl, a nebo je stále zakopaný, a zůstane tak navěky.“

„Co si myslíš ty?“

„Já si myslím, že bych měla jet otevřít krám.“ Zmuchlala ubrousek a nacpala mi jej do kapsičky u košile.Zaplatil jsem účet a vyšli jsme na ulici. K sídlu Historické společnosti Peconic Bay, kde Emma nechaladodávku, to odsud bylo sotva pět minut jízdy. Když jsem ji tam dovezl, dostal jsem letmé políbení na tvářa ujištění: „Uvidíme se ve čtyři. Zastav se u mě na Main Road v Mattitucku.“ Vystoupila, nasedla do svédodávky, zamávala mi a byla pryč.

Zůstal jsem sedět na místě a uvažoval jsem, k jakým překvapivým závěrům jsem dospěl od seznámení sEmmou Whitestoneovou. Pokud jsem měl jakékoliv pochybnosti o tom, proč byli Gordonovi zavražděni,pak číslo 44106818 v jejich navigační knize bylo vodítkem k odstranění dohadů.

Na druhé straně byla ovšem pravda, že i v případě, že se Tom a Judy zabývali hledáním pokladu což bylozřejmé nemusela to být bezpodmínečně právě tato okolnost, co je přivedlo do náruče smrti. Nic přímonespojovalo vykopávky s archeologickou kamufláží a dvě smrtící střely vypálené v patiu domu

Gordonových.

Zavolal jsem si na svůj záznamník. Jeden vzkaz byl od Maxe, který chtěl, abych mu oznámil, kam mi máposlat šek na jeden dolar, a druhý byl od mého nadřízeného, detektiva poručíka Wolfa, který na mne opět

naléhal, abych se s ním spojil. Jeho hlas nevěstil nic dobrého.

Zařadil jsem rychlost a rozjel se. Někdy je příjemné jen tak se projet. V rádiu se právě sáhodlouzezamýšleli nad novou verzí o ukradené vakcíně, kterou prý ukradli neznámí komplicové a které je zoufalezapotřebí v řadě zemí rozvojového světa.

Jediné, co jsem věděl jistě, bylo, že Tom a Judy nebyli zloději a já že jim musím očistit pověst.

Zamířil jsem vozem k motelu Soundview. V recepci jsem se zeptal na pány Fostera a Nashe. Mladík zapultem mi řekl, že se již oba pánové odhlásili.

Pak jsme se rozhodl zajet na Orient Point. Chtěl jsem se podívat na parkoviště v přístavišti trajektu, jestlise něco nebude dít. Když jsem se přiblížil k vjezdové bráně na parkoviště, vstoupil mi do cesty strážný zPlum Islandu. Zdvihl ruku. Protože jsem měkota, nepřejel jsem ho. Přistoupil k oknu na mé straně azeptal se: „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

Ukázal jsem mu svůj odznak a řekl jsem: „Spolupracuji s FBI na případu Gordonových.“

Podrobně prostudoval můj průkaz a porovnal fotografii s mojí tváří, načež mě požádal: „Kdybyste laskavě

zajel stranou, pane, vystavím vám propustku.“

„Okay.“ Zajel jsem ke straně. U brány jsem strážného nečekal, ačkoliv jsem měl. Chlapík zašel docihlového stavení a já jsem pokračoval k parkovišti.

První, čeho jsem si všiml, byly dva vojenské náklaďáky zaparkované poblíž mola. V každém z nich sedělidva muži v uniformách, a když jsem se přiblížil, poznal jsem výsostné znaky válečného námořnictva. Vúterý ráno jsem sice na Plum Islandu neviděl jediné armádní auto, ale situace se od té doby zřejmě dostzměnila.

Taky jsem viděl černý caprice, který mohl být totožný s tím, co jsem potkal v úterý. Zadíval jsem se nastátní poznávací značku.

Když jsem objel parkoviště, spatřil jsem Ford Taurus z půjčovny a byl jsem si téměř jist, že je to vůz, snímž jezdí Poster a Nash. Zřejmě mají dnes pánové na Plum Islandu napilno.

V dohledu nebyl žádný trajekt a kromě mariňáků, připravených k nalodění, nebyla široko daleko živá

duše.

Ale ve zpětném zrcátku jsme náhle spatřil čtyři uniformované strážné, kteří se ke mně hnali s křikem arukama nad hlavou. Očividně jsem toho chlapa u brány špatně pochopil.

Zajel jsem směrem k nim. Už jsem slyšel, jak řvou: „Stát! Stát!“ Ještě štěstí, že rovnou nezačali střílet.

Několikrát jsem je objel, zaječel jsem na ně totéž a pak jsem vyrazil k výjezdu dřív, než ho stihnou zavřít,nebo než se zblázní docela a začnou střílet. Ostřejšem zahnul doleva na Main Road. Žádný výstřel se

neozval. Proto tuhle zemi tak miluji.

Až u vzdáleného benzinového čerpadla jsem zastavil, natankoval, umyl okna a doplnil nádrž ostřikovačů.A hlavně jsem se bedlivě díval, jestli kousek opodál nezastavuje auto, z něhož by nikdo nevystoupil, alejehož řidič by mě sledoval. Na sledování mám nos a zdálo se mi, že mě neklamal, když mi našeptával, žemě nikdo nesleduje.

Pak jsem zamířil severně k pobřežním útesům. Na mapě jsme si vyhledal zátoku Mattituck. Tam jsem tonašel ne, nebyly to stromy kapitána Kidda, byl to nápis „Území kapitána Kidda“. Zamířil jsem podle mapydo vyznačených míst, kde stálo pár rančů ze šedesátých let. Zastavil jsem u kluka na kole a zeptal jsemse ho: „Nevíš, kde jsou stromy kapitána Kidda?“ Chlapec však mlčel jako zařezaný.

Snažil jsem se dál: „Říká se, že někde poblíž zátoky má být skupina stromů, kterým se říká stromy

kapitána Kidda.“

Podíval se na mě, pohledem přejel můj terénní vůz a mně se zdálo, že mne ohodnotil jako nějakého

Indiána Jonese, protože se zeptal: „Hledáte poklad?“ „No. ne, jen se na ty stromy chci podívat.“

„On pod těmi stromy zakopal poklad.“

„A kde jsou?“

„Jsou v parku, takže se tam nesmí kopat. Jestli uvidím, že se k tomu chystáte, zavolám policajty,“prohlásil kluk. Nemohlo mu být víc než dvanáct.

„Okay. Veď mě.“

Chlapec se rozjel a za chvíli jsem za ním zastavil na okraji lesoparku, kde jsem však neviděl žádné staré

mohutné duby, nýbrž jen křoviska a pokřivené mladší stromy jiných druhů.

Chlapec se mne zeptal: „Kde máte krumpáč?“

„Vážně se chci jen podívat a udělat si pár fotek.“

„Kde máte fotoaparát?“

„Jak se jmenuješ?“

„Billy. A vy?“

„Johnny. Je to opravdu tady?“

„Jasně.“

„A kde jsou stromy kapitána Kidda?“

„Támhle v parku.“

Ukázal na rozlehlé volné prostranství. Žádné stromy, které bych si pod pojmem „stromy kapitána Kidda“

dokázal představit, jsem tam ale neviděl. Řekl jsem mu: „Žádné stromy tam nevidím.“

„Támhle.“ Ukázal na jeden zakrslý doubek, stojící vedle plané třešně a několika dalších stromků. Žádný

nebyl vyšší než pět metrů. Řekl: „Vidíte ten velký strom? Tam jsme hledali s Jerrym. Chceme se tam

někdy v noci vrátit.“

„Dobrý nápad. Pojďme se tam podívat.“

Billy položil kolo do trávy a oba jsme vykročili. Billy zjevně netušil, že by pravé stromy kapitána Kidda

měly být tři sta až čtyři sta let staré.

Billy se zeptal: „Máte v autě krumpáč?“

„Ne. Teď se na ně chci jen podívat. Zítra sem přijedeme s buldozerem.“

„Jo? Když najdete poklad, budete se se mnou muset rozdělit.“

Tím nejpirátštějším přízvukem, jakého jsem byl schopen, jsem řekl: „Jo? Jestli najdu poklad, podříznu krk

každýmu, kdo si řekne o nějaký podíl.“

Billy se chytil za krk a vydal ze sebe sérii chraplavých stenů.

Až když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že jsem našel, co hledám zpola ztrouchnivělý pahýl starého

stromu. Řekl jsem Billymu: „Viděl jsi tu někde další podobné pahýly?“

„Jo. Jsou tu všude. Tady jsme s Jerrym hledali.“

Vrátil jsem se k autu. Ještě jsem se Billyho zeptal: „Jak to, že nejsi ve škole?“

„Dneska je svátek Rosh Hashanah.“ „Ty jsi Žid?“

„Já ne, ale můj kamarád Danny.“

„A kde je Danny?“ „Šel do školy.“

Z toho kluka bude jednou skvělý právník.

Z kapsy jsem vylovil pětidolarovku a podal mu ji. „Tumáš, a díky za pomoc.“

Vzal si bankovku a uznale řekl: „Teda! Nechcete ještě s něčím pomoct?“

„Ne. Teď se musím vrátit a podat zprávu v Bílém domě.“

„Vážně?“

„Jo. Ty stromy musí být staré aspoň tři sta let, takže musíš hledat kolem těch pařezů. A jestli najdeš

poklad, vrátím se pro podíl.“

„Tak jo, ale Jerry vám bude možná chtít podříznout krk. Já ne, protože jste mi řekl, kde kopat.“

„Možná že Jerry podřízne krk i tobě.“

Opět předvedl gesto umírajícího podřezaného nešťastníka.

Nasedl jsem do auta a odjel pryč.

Takže Gordonovi ač neprodávali neviditelnou smrt nebyli žádní svatoušci. Nejspíš chtěli poklad přemístit

na svůj pozemek koupený od Wileyové, kde by jej pak „jako“ objevili a oznámili svůj objev světu. Nejspíšbyli ochotni zaplatit z něj i daně. Možná že jejich kumpán byl jiného názoru. Třeba se prostě nespokojil sezdaněnými padesáti procenty. Ze všeho nejvíc mě těšilo, že se Poster s Nashem honí za falešnými stopami a bájí o biologických zbranícha zázračných vakcínách. Příjemné pomyšlení. O stromech kapitána Kidda nejspíš v životě neslyšeli. Zamířil jsem k Tobinovým vinným sklepům.

KAPITOLA 20

Bílé porsche pana majitele stálo na parkovišti. Zastavil jsem jeep, vystoupil a vykročil k areálu firmy.

Prošel jsem celou budovou až do pátého patra, kde jsem narazil na uzamčené ocelové dveře. Vrátil jsemse proto na čtvrté patro, kde jsem v recepci udělal pár cvičných šklebů na průmyslovou kameru. Zpozajedněch dveří se vzápětí vynořila statná třicátnice. „Co pro vás mohu udělat?“

„Oznamte, prosím, panu Tobinovi, že za ním přišel pan Corey.“

„Jste ohlášen?“

„Mě přijme i bez ohlášení.“

„Pan Tobin se právě chystá odejít na oběd.“

„Tak ho tam odvezu. Řekněte mu, prosím, že jsem tady. A zdůrazněte, že je to důležité.“

Otočila se ke dveřím, které měla za zády, zaklepala, vstoupila a zavřela za sebou. Čekal jsem celou

minutu, což je na můj vkus dostatečná ukázka trpělivosti, a pak jsem šel za ní. Když jsem vešel, panTobin právě s dámou ustaraně rozmlouval. Třel si neustále bradu jako nějaký filozof. Otočil se ke mně,ale žádnou radost jsem z jeho pohledu nevyčetl.

Řekl jsem: „Omlouvám se, pane Tobine, že sem tak vpadám, ale poněkud mě tlačí čas, a věděl jsem, že

se nebudete zlobit.“

Pokynem ruky poslal svoji spolupracovnici pryč a zůstal stát. „Čemu vděčím za to nenadálé potěšení?“

Tenhle výraz zbožňuji. „Nemyslel jsem, že se uvidíme ještě před večírkem, ale najednou přišlo při jisté

příležitosti na přetřes i vaše jméno.“

„Při jaké příležitosti?“

Když jsem ti šoustal tvou bejvalou. Nahlas jsem však odpověděl přece jen zdvořileji: „Jen jsem mluvil s

jistou osobou, která znala Gordonovy a která věděla i o jejich zájmu o vinařství a o vašem přátelství. Tak

nějak to bylo.“

„Proto jste přišel?“

„No, ani ne. Vlastně jsem se ještě dověděl, že si Gordonovi koupili kus útesu. Věděl jste to?“

„Ne.“

Ale Emma mi říkala něco jiného, kámo. „Neškodila by jim trocha vašeho obchodního talentu. Zaplatili totižpětadvacet tisíc dolarů za pozemek, na kterém se nesmí nic měnit.“ „Měli si zjistit, jestli nebyla práva k územnímu rozvoji odprodána státu.“ „Já jsem neřekl, že byla odprodána. Řekl jsem, že se na pozemku nesmí nic měnit. Proč si myslíte, že tam

došlo k prodeji práv?“

„Vlastně. asi jsem o tom něco slyšel.“

„Ale? Takže víte, že si ten pozemek koupili?“

„Myslím, že se o tom přede mnou kdosi zmínil. Jen nevím, kde to je. Jen jsem slyšel o tom, že jde o

pozemek bez práv k územnímu rozvoji.“

„Jasně.“ Zadíval jsem se z okna a poznamenal jsem: „Vyhlídka je tu lepší, než z Empire State Building.

Není to tak vysoko, ale.“

„Jak vám mohu pomoci, pane Coreyi?“

Ignoroval jsem jeho otázku a dál jsem se kochal výhledem.

Ozval se znovu: „Zjistil jsem, že už nejste konzultantem šerifa Maxwella. A nebyl jste jím, ani když jste u

mne byl poprvé.“

„To je sporná otázka.“

„Možná, ale rozhodně nemáte žádné oficiální postavení.“

„Správně. A protože už tu tedy nejsem jako policista, můžete se mnou bez obav hovořit.“

„Lituji, ale spěchám na oběd.“

„Tak vás alespoň doprovodím dolů.“

Zhluboka se nadechl, ale pak jen přikývl.

V recepci oznámil sekretářce: „S panem Coreym jsme hotovi a jeho další návštěvy už nejsou nutné.“

Tomu říkám diplomacie.

Sjeli jsme dolů výtahem. Na parkovišti jsem se ho zeptal: „Znáte paní Emmu Whitestoneovou?“

O poznání zvolnil krok, ale pak pokračoval dál ke svému vozu. „Ano, asi před rokem jsme spolu žili.“

„A zůstali jste přáteli?“

„Proč ne?“

„Všechny mé bývalé lásky se mě snaží zavraždit.“

„Nechápu proč.“

Uchechtl jsem se. Zdvořilost sama.

Obrátil se ke mně: „Pane Coreyi, mám pocit, že si myslíte, že o záležitosti s Gordonovými vím víc, než

jsem řekl. Ujišťuji vás, že tomu tak není. Pokud však bude policie chtít mé prohlášení, může je mít. Do tédoby jste tu vítán jako zákazník a v mém domě jste vítán jako milý host. Nepřeji si však vaše dalšínávštěvy v mé kanceláři, ani další otázky z vaší strany.“

„To zní rozumně.“ „Přeji vám dobrý den.“ „Dobrou chuť.“

Nasedl do porsche a odjel.

Nasedl jsem rovněž do auta a zkontroloval za jízdy po Main Road přes mobilní telefon vzkazy na domácímzáznamníku. Byly dva. Jeden byl z kontrolního oddělení newyorské policie, z něhož mi nějaká kancelářskákrysa oznamovala, že mé lékařské vyšetření je přeloženo na příští úterý a že mám zavolat. Vždycky, kdyžvás šéf nemůže dohonit, nechá někoho z účtárny nebo z osobního, aby vám zavolal a vyřídil vám něco,

na co musíte reagovat. Podraz.

Druhý vzkaz byl od mé bývalé partnerky Beth Penrosové: „Ahoj, Johne. Promiň, že jsem se neozvala dřív,ale tady byl hrozný blázinec. Vím, že už na případu oficiálně nepracuješ, ale chtěla bych s tebou probratpár věcí. Co se sejít zítra odpoledne? Ještě si zavoláme a domluvíme se, kdy a kde. Buď opatrný.“

Fajn. Znělo to sice přátelsky, ale ne tak přátelsky, jako když jsme spolu naposledy mluvili osobně. Opolibku už vůbec nemluvím. Nejspíš všechno ochladlo, když se vrátila do starých kolejí. To se stává.

Potřeboval jsem teď hlavně nějaký dárek pro Emmu, takže jsem pátral po nějakém příhodném obchůdku.Zahlédl jsem malé starožitnictví. Skvělé. Na Americe je báječné to, že je tu v oběhu víc starožitností, než

bylo kdy v historii vyrobeno.

Vešel jsme dovnitř a půvabné stařence za pultem jsem řekl: „Potřebuji dárek pro mladou dámu.“

„Pro manželku? Pro dceru?“

Pro někoho, koho zas tak dobře neznám, ale spím s ním. „Pro přítelkyni.“

„Ach tak.“ Ukázala mi pár kousků, ale já se ve starožitnostech vyznám asi jako ve vyšívání. Pak jsem

dostal báječný nápad. „Znáte Emmu Whitestoneovou?“

„Jistě. Proč?“

„Ten dárek je pro ni.“

„To je rozkošné. A pro jakou příležitost?“

Pro vyjádření díků po orgasmu. „Pomohla mi s nějakým pátráním v archivech.“

„V tom je skvělá. Co hledáte?“

„No. zní to asi hloupě, ale jako malý kluk jsem se hodně zajímal o piráty.“

Tlumeně se uchichtla. Možná že to bylo je zakašlání. Pak řekla: „Naše končiny navštěvoval sám slavný

kapitán Kidd.“

„Vážně?“

Usmála se. „Spousta majetku místních rodin pochází z pirátských výprav.“ „Myslím, že i dnes je za majetkem mnohých pirátství.“

„O tom moc nevím, ale myslím si, že například dnešní pašeráci drog si s piráty nijak nezadají.“ „Mohla byste mi pro Emmu Whitestoneovou něco doporučit?“

„V jakém cenovém rozmezí?“

„Pro paní Whitestoneovou není nic dost dobré. Do padesáti dolarů.“

„Oh. no.“

„Sto dolarů.“

Usmála se a ukázala mi velký porcelánový nočník s mohutným uchem a malovanými růžemi. „Tohle

Emma sbírá.“

„Nočníky?“

„Ano. Na sazenice.“ „Vezmu si ho.“

„Je o trochu dražší než sto dolarů.“

„Kolik stojí?“

„Dvě stě.“

Odlehčil jsem kreditní kartě a se zabaleným dárečkem vyšel z obchodu.

KAPITOLA 21

Květinářství Whitestoneová jsem našel docela snadno. Za poslední tři měsíce jsem ho míjel mnohokrát.

Vešel jsem dovnitř a mládenec za pultem se mě zeptal: „Čím posloužím?“

„Mám schůzku s Emmou Whitestoneovou.“

„Vy jste John?“

„Osobně.“

„Má nějakou práci. Vydržte moment.“ Zavolal dozadu: „Janet! Je tu John!“

Zpoza závěsu se vynořila žena kolem čtyřicítky, doprovázená dívkou, kterou představila jako Ann. Řekla

mi: „Emma vás prosí, jestli byste se za ní nezastavil v sídle historické společnosti.“

„Žádný problém.“

Janet pokračovala: „Emma říkala, že nemá jak se za vámi dostat.“

„Jasně, bez problémů. Já tam trefím.“

Ann řekla: „Možná že se trochu opozdí. Má ještě nějakou práci s objednávkami.“

„Já tam na ni počkám. Třeba celou noc.“ Je nutné se jim tak zpovídat? Otočil jsem se ke dveřím. „Děkuji

vám za pomoc.“ Pak jsem ještě dodal: „Emma to tu má moc pěkné.“

Všichni se usmáli.

Nasedl jsem do jeepu a vyrazil. Když jsem dojel k domu, kde Historická společnost Peconic Bay sídlila,neviděl jsem sice na parkovišti dodávku z květinářství, ale stál tam deset let starý ford.

Na dveřích byl znovu lístek se stručným vzkazem: „Jdi dál.“

Tak jsem šel. V hale jsem zahalekal: „Emmo!“ Žádná odpověď. Prošel jsem pár místností a ještěněkolikrát jsem ji zavolal, ale nikdo se neozýval. Zdálo se mi nepochopitelné, že by odemkla hlavní dveře,a ještě někam odešla.

Napadlo mě, jestli nesedí na záchodě. V takovém případě bych ji neměl rušit. Kdyby chvíli počkala, mohla

si vyzkoušet dárek.

Začal jsem pomalu vystupovat nahoru po vrzajícím schodišti. Netvrdím, že jsem si přál mít u sebe zbraň,ale. no, prostě jsem si přál mít u sebe zbraň.

Došel jsem až nahoru a zaposlouchal jsem se. Kromě běžných zvuků, které se ozývají ve starýchstavbách, jsem neslyšel nic, a rozhodl jsem se počkat v salónku, který byl asi v polovině dlouhé chodby vprvním patře.

Snažil jsem se jít potichu, ale podlaha skřípala při každém mém kroku.

Když jsem došel ke dveřím do salónku, otevřel jsem je s takovým vrzáním, až mi naskočila husí kůže.

Ježíšikriste.

Vešel jsem dovnitř a zpoza otevřených dveří se ozval zuřivý výkřik. Emma se na mě vrhla s kordem azaječela: „Tumáš, pirátský pse!“

Srdce jsem měl v krku a málem jsem si leknutím ustříkl. Usmál jsem se. „Legrační.“

„Lekl ses?“

„Překvapila jsi mě.“

„Nevypadáš překvapeně.“

Musel jsem si sednout.

Pak mě napadlo se bez úvodu zeptat: „Neříkala jsi, žes učila Tobina číst staré anglické tisky?“

„Ano, ale nevím, nač přesně to potřeboval.“ Podívali jsme se jeden na druhého a ona se zeptala: „Co se

děje, Johne?“

„Nevím přesně.“

„Proč se mě ptáš na Fredrica?“

„Žárlím.“

„Proč jsi chtěl jít znovu sem?“

„Necháš si to pro sebe?“

„Co?“

„Jde o piráty.“

„Co je s nimi?“

Pravé dilema. Říci svědkovi, co chcete slyšet a. proč, nebo ne? Změnil jsem téma: „Setkal jsem se s tvýmizaměstnanci. S Janet, Ann a.“

„S Warrenem.“

„Asi. Snad jsem prošel kanadským bodováním.“

Usmála se. Pak ke mně natáhla ruku, nasadila mi pirátský třírohý klobouk a pásku přes oko a řekla: „Pojď

se na sebe podívat.“

Zavedla mě do ložnice asi tak z osmnáctého století. Když jsem se uviděl v ohromném zrcadle, musel jsmeuznat, že vypadám příšerně, což mi Emma ochotně potvrdila.

Pak řekla: „Vsadím se, žes to ještě nedělal v prachových peřinách.“

„Nikdy.“

„Ale musíš si nechat ten klobouk i pásku.“

„Kdo z toho bude mít víc?“

Zasmála se, a než jsem se nadál, vyklouzla ze šatů, které nechala ležet na zemi. Skočila do postele,

kterou podle všeho čekala tato zatěžkávací zkouška poprvé.

Když jsem se svlékal a podíval jsem se na ni, jak leží s hlavou na pelesti a s nohama přesahujícíma na

opačném konci, musel jsem se smát. Postele se tehdy dělaly jaksi kratší.

„Čemu se směješ?“

„Tobě. Jsi delší než postel.“

„Tak se podíváme, jak dlouhý jsi ty.“

Musím říci, že pokud jste to v prachovém peří ještě nedělali, o moc jste nepřišli. Už chápu, proč se na

starých obrazech nikdo neusmívá.

KAPITOLA 22

Později jsme si sedli k dubovému stolku v archivu. Emma upíjela bylinný čaj, který smrděl jako mast naodřeniny.

Probírala se v nějakých historických dokumentech, které vytáhla z aktovky, zatímco já jsem byl vtypickém postsexuálním rozpoložení spát, nebo odejít? Nemohl jsem udělat ani jedno, ani druhé, protožejsem tu měl práci.

Emma se mě zeptala: „O co přesně se zajímáš?“

„O pirátský poklad. Je tu v okolí něco takového?“

„Jistě. Ať kopneš kamkoliv, vyvalí se zlaté nebo stříbrné mince, nebo aspoň perly a diamanty. Farmářiříkají, že se tu špatně oře.“

„To si umím představit. A teď vážně.“

„K téhle oblasti se váže řada legend a polopravd o pirátech. Chceš slyšet tu nejznámější? O kapitánuKiďdovi?“

„Ano. Tedy, nemusí to být zrovna jeho životopis. Stačí mi jen to, jak jeho život souvisí s tímhle krajem a s

pokladem.“

„Okay. Takže kapitán William Kidd byl Skot, ale žil na Manhattanu se svou ženou Sarah a dvěma dětmi.Vlastně žili přímo na Wall Street.“

„Ta je pořád plná pirátů.“

„Kidd vlastně nebyl pirát. Byl to mořeplavec najatý lordem Bellomontem, guvernérem státůMassachusetts, New York a New Hampshire.“ Usrkla čaje. „Kapitán Kidd vyplul s královským pověřenímroku 1696 z newyorského přístavu, aby pátral po pirátech a zabavoval jim kořist. Bellomont sám utratilspoustu peněz za vybavení Kiddovy lodi Adventure Galley. I v Anglii se našli zámožní mecenáši tohotopodniku, k nimž patřili i čtyři lordi a sám král William.“

„To smrdí potížemi. Spojení s vládou nepřináší nikdy nic dobrého.“

„Amen.“

Zaposlouchal jsem se do jejího zaujatého vyprávění. „Po řadě neúspěšných pokusů o dopadení pirátů vKaribském zálivu se Kidd přesunul do Indického oceánu. Tam vyplenil dvě lodi patřící Velkému Mogulu zIndie. Na jejich palubě byl náklad v hodnotě tehdejších dvou set tisíc liber. Dnes by to hodilo tak dvacetmiliónů dolarů.“

„Slušný výdělek za den práce.“

„Ne. Kidd udělal chybu. Mogul byl ve spojenectví s britskou korunou a stěžoval si králi. Kidd se brániltvrzením, že jeho lodi pluly pod francouzskou vlajkou a Anglie tehdy s Francií válčila. Pokud by tedyMogulovy lodi nebyly pirátskými plavidly, šlo stejně o nepřátelské objekty. Naneštěstí pro Kidda bylaBritánie s Mogulem zadobře, protože v jeho říši dělala skvělé obchody Východoindická společnost. Kidd se

tak dostal do potíží, ze kterých ho mohla dostat jen kořist v ceně dvou set tisíc liber.“

„Peníze nesmrdí.“

„To platilo vždycky.“

Jakmile padla zmínka o penězích, zase jsem si vzpomněl na Fredrica Tobina. Nežárlil jsem sice tolik kvůlijeho bývalému vztahu s Emmou, ale přesto mě napadla luzná představa, jaké by to bylo, poslat ho naelektrické křeslo. No Johne!

Emma pokračovala: „William Kidd se plavil zpět do Nového světa. Zastavil se v Karibském zálivu, kde sedověděl, že je sám hledanou osobou obviněnou z pirátství. Protože byl předvídavý, nechal přibližně třetinu

kořisti v Západní Indii u důvěryhodné osoby. Mnozí členové jeho posádky se báli potíží, takže si vybralisvůj podíl a zůstali v Karibiku. Pak Kidd zakoupil menší loď San Antonio, na které se plavil do New Yorku,kde se chtěl hájit proti obvinění. Další členové posádky se se svými podíly nechali vysadit na pobřeží NewJersey a Delaware. Kiddovi však na palubě stále zůstával obrovský poklad v ceně dnešních asi deseti ažpatnácti miliónů dolarů.“

Zeptal jsem se: „Jak víš, kolik toho měl na palubě?“

„No, jistě to samozřejmě neví nikdo. Existují jen dohady opírající se především o Mogulovu stížnost, kterámůže být přehnaná.“

„Mogulové lžou.“

„To předpokládám.“ Podívala se na mne. „Souvisí to s vraždami Gordonových, viď?“

Naše pohledy se střetly. „Pokračuj, prosím.“

Chvíli mlčela a pak se rozhovořila: „Dobrá. Z historických pramenů je známo, že Kidd vplul do úžiny Long

Island Sound z východu a že zakotvil u pláže Oyster Bay, kde se spojil s Jamesem Emmotem, právníkem

proslulým zejména obhajobami pirátů.“

„Jo, moje bývalá žena pracuje taky pro takovou firmu. Je to pořád stejné.“

Ignorovala to a pokračovala: „Někdy v té době Kidd kontaktoval svoji ženu, která se nalodila na palubu

San Antonia. Víme, že v té době byl poklad ještě na lodi.“

„Chceš říct, že ho ten právník ještě nestačil vybrakovat?“

„Emmotovi již byla zaplacena velkorysá částka na právní zastupování ve věci obvinění z pirátství. Emmot

se odebral do Bostonu, kde se jako Kiddův právní zástupce sešel s Bellomontem. Předal mu dopis odKidda a dva francouzské průvodní glejty, které prokazovaly, že Mogul hrál na dvě strany a že Kidd byl tím

pádem v právu.“

Zeptal jsem se: „Jak tohle Kidd mohl vědět v době, kdy na ty lodě zaútočil?“

„Dobrá otázka. Během procesu nikdy nepadla.“ „A říkalas, že Kiddův právník předal ty glejty,

nejdůležitější důkazy, Bellomontovi?“

„Ano. Bellomont potřeboval z politických důvodů Kiddovo odsouzení.“

„K čertu s tím právníkem. Člověk si má přece originály nechávat a z ruky dávat jenom fotokopie.“

Usmála se. „Ano. Originály se během procesu v Londýně nikdy neobjevily a bez nich byl Kidd usvědčen a

odsouzen.“ Pak dodala: „Ty glejty se našly v roce 1910 v Britském muzeu.“

„Na obhajobu trochu pozdě.“

„To jistě.“

„Ale co se stalo s tím pokladem na palubě San Antonia?“

„To je otázka. Já ti řeknu, co se stalo potom, co Emmot odjel za Bellomontem do Bostonu, a ty protože jsi

detektiv mi povíš, co se stalo s pokladem.“

„Okay. Jsem jedno velké ucho.“

„Emmot, který zřejmě nebyl žádný zvláštní advokát, se nechal lordem Bellomontem přesvědčit, že sKiddem bude slušně zacházeno, pokud se dostaví do Bostonu. Bellomont Emmotovi předal pro Kiddadopis. Mimo jiné v něm stálo: ,Bylo mi sděleno, že Jeho Veličenstvo je toho názoru, že pokud jsteskutečně nevinný, nebudete se obávat osobně se dostavit a obhájit se. Pokud se Vaše nevina prokáže,budete vybaven na cestu pro Vaši druhou loď a nepochybuji o udělení královského pardonu..“

„Mně to zní jako ,když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají.“

Emma přikývla a pokračovala ve čtení k dopisu Bellomonta Kiddovi: „ ,Ujišťuji vás svým slovem a na svojičest, že veškerý náklad, který sem dopravíte, bude uložen u důvěryhodných osob, a že s ním nebudenijak nakládáno až do obdržení královských pokynů..“

Emma vzhlédla a zeptala se: „Přimělo by tě to k cestě do Bostonu, aby ses tam hájil?“

„Mě ne. Já jsem z New Yorku a krysu cítím na sto honů.“

„William Kidd na tom byl zřejmě podobně. On byl taky z New Yorku, a kromě toho to byl Skot. Ale co mělteď dělat? Dům i veškeré zázemí měl na Manhattanu, žena i děti s ním musely bydlet na lodi a on senecítil vinen. Ale peníze měl třetinu pokladu v Karibském zálivu a zbytek na palubě San Antonia. Uvažoval

tudíž o vykoupení svého života tím pokladem.“

Přikývl jsem. Bylo to zajímavé. Napadlo mě, jak málo se některé věci za posledních tři sta let změnily.Vláda si najme nějakého chudáka na špinavou práci, on při ní způsobí politický problém a vláda serozhodne dostat zpátky nejen své peníze, ale získat i jeho podíl, takže ho uvězní a nakonec necháoddělat. A někde mezi tím se většina penízků někomu zadře za nehty.

Emma pokračovala: „Mezitím Kidd neustále křižoval úžinou Sound od pláže Oyster Bay k ostrovuGardiners Island nebo Block Island. A právě v té době bylo pravděpodobně lodi řádně odlehčeno.“ „Vyložil

kořist.“

„Vypadá to tak. A většina legend o jeho zakopaném pokladu tak začíná. Představ si muže s patnáctimilióny ve zlatě a klenotech na palubě, který ví, že může být kdykoliv zajat. Má malou loď o pouhýchčtyřech dělech. Je sice rychlá, ale není schopna měření sil s válečným korábem. Co bys dělal na jehomístě ty?“

„Vzal bych prachy a prásknul bych do bot.“ „A to on právě neudělal. Rozhodl se, že se jim vydá. Protožeale nebyl pitomec, rozhodl se kořist ukrýt vzpomínáš si, že král, čtyři lordové a Bellomont měli slíbený

podíl? Ten poklad se tak stal Kiddovou životní pojistkou.“ Kývl jsem. „Takže ho zakopal.“

„Správně. V roce 1699 byl Manhattan i Boston tak řídce osídlený, že měl Kidd tisíc míst na výběr, kdemohl přistát a v klidu kořist uložit.“

„Například stromy kapitána Kidda.“ „Ano. A dál na východ jsou údajně Terasy kapitána Kidda, což budenejspíš jen úsek pobřeží, protože skutečné terasovité pobřežní útesy na Long Islandu nejsou.“

Napřímil jsem se. „Chceš říct, že tu je někde část pobřeží, které se říká ,Terasy kapitána Kidda? Kde?“

„Někde mezi zátokou Mattituck a Orient Pointem. Jistě to neví nikdo. Je to jen součást celého toho mýtu.“

„Ale není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.“

„Ano, právě proto je to celé tak zajímavé.“

Přikývl jsem. Jeden z těch mýtů existence údajných Teras kapitána Kidda přiměl Gordonovy ke koupi

pozemku od paní Wileyové, Chytré.

Emma dodala: „Poklad měl být údajně uložen na několika místech na North Forku, na Block Islandu nebona Fishers Islandu. Tam jej alespoň uložil podle většiny legend.“

„Jsou ještě nějaká další pravděpodobná místa?“

„Víme ještě o ostrovu Gardiners Island.“

„Gardiners?“

„Ten ostrov patřil už tehdy rodině Gardinerů, a zůstalo tomu tak dodnes. Dostali ho od krále Charlese vroce 1639.“ Zaváhala a pak řekla: „Je to sice soukromý pozemek, ale Gardinerovi občas umožní jehoprohlídku. Údajně tam měl v Kiddový dobách jistý John Gardiner ukrýt část Kiddova pokladu před

Bellomontem. Byli jsme se tam podívat s Fredricem.“

Nekomentoval jsem to, ale řekl jsem: „Takže zakopaný poklad existoval.“

„William Kidd se tam měl doplavit na palubě San Antonia a John Gardiner prý doplul na malém člunu kjeho lodi, aby se podíval, kdo u jeho ostrova kotví. Podle všech pramenů šlo o přátelské setkání svýměnou dárků. Prý mělo dojít ještě nejméně k jednomu setkání, při kterém Kidd předal Gardinerovipoměrně značný obnos, který pro něj měl Gardiner ukrýt.“

Řekl jsem: „Doufám, že si nechal dát stvrzenku.“

„Kiddova poslední slova pronesená ke Gardinerovi údajně byla: ,Pokud se pro to vrátím, a bude to pryč,vezmu si místo toho hlavu tvoji nebo tvých synů..“

„To je lepší než směnka.“

Emma upila čaje, podívala se na mě a řekla: „Kidd se samozřejmě nikdy nevrátil. Když dostal od

Bellomonta další milostný dopis, nechal se oklamat a vydal se do Bostonu, aby se obhájil. Vylodil se tam

prvního července. Na svobodě ho nechali přesně týden a pak ho na Bellomontův příkaz zatkli a uvrhli dookovů. Jeho loď i bostonské sídlo byly prohledány a našla se spousta zlata, stříbra a klenotů. Bylo to sicemalé jmění, ale nebylo to tolik, co se od Kidda očekávala, a skoro to nestačilo ani na pokrytí nákladů na

jeho výpravu.“

Zeptal jsem se: „A co se stalo s pokladem na Gardiners Islandu?“

„No, údaje o tom, jak se o něm Bellomont dověděl, se různí. nicméně se všichni shodují na tom, že poslalpo zvláštním kurýrovi Gardinerovi dopis.“ Vytáhla z aktovky kopii historické listiny a četla: „ ,PaneGardinere, zajistil jsem zde ve městě kapitána Kidda, který při vyšetřování mimo jiné vypověděl, že vámpředal truhlici zlata. Žádám vás o její neprodlené vydání, neboť jde o část podílu Jeho Veličenstva, kterou

jsem zmocněn pro jeho potřeby zajistit. Podepsán Bellomont.“ „Předpokládám, že Gardiner mu odepsalněco ve smyslu: Jakého Kidda? Jaké zlato? “

Usmála se: „Nikoliv, Johne. Gardiner neměl na to, aby se postavil guvernérovi a králi. Osobně poklad

dopravil do Bostonu.“

„Vsadím se, že si z něj aspoň něco nechal.“ Emma to nekomentovala, jen vytáhla další list papíru acitovala z něj inventární soupis částí pokladu předaného Bellomontovi. Když dočetla, dělaly se mi z těchpytlů zlatého písku a beden zlatých a stříbrných mincí mžitky před očima. Řekla: „Je to neuvěřitelnébohatství, ale máme-li věřit Mogulově stížnosti, pak šlo původně o poklad dvacetkrát větší než množství,které předal Gardiner a které se našlo na San Antoniu a v Kiddově bostonském sídle.“ Usmála se na mě azeptala se: „Tak, detektive, a kde je zbytek kořisti?“

Opětoval jsem úsměv. „No. třetina je pořád v Karibiku.“ „Ano. Ta zmizela a je dodnes námětem stovektamních legend, které soutěží co do vynalézavosti s těmi zdejšími.“ „Okay. taky osádka dostala svůj podíl,

než utekla.“ „Jistě. Ale podíl celé osádky dohromady nebude větší než desetina celé kořisti. Taková byla

smlouva.“

„A co sociální a zdravotní pojištění?“

„Tak kde je ten zbytek pokladu?“

„Dá se předpokládat, že si trochu ubral John Gardiner.“

„To můžeme předpokládat.“

„Taky právník, ten Emmot, si jistě vzal svoje.“

Kývla.

„Kolik zbylo?“

Pokrčila rameny. „Kdoví? Odhady se pohybují od pěti do deseti miliónů dolarů v dnešním kurzu. Ale kdyby

se ten poklad skutečně našel, jeho historická cena řádně záhýbe dražební síní.“ Pak dodala: „Jen mapa uložení pokladu, pokud by existovala a pokud by šlo o Kiddův rukopis, by se dalaprodat za statisíce dolarů.“

„Kolik dostaneš ty za mapy v tom vašem dárkovém obchodě?“ „Čtyři dolary.“

„Ony nejsou pravé?“

Usmála se a dopila čaj.

Řekl jsem: „Předpokládejme tedy, že Kidd ukryl poklad na jednom nebo na více místech, aby si zajistil

výkupné pro svoji svobodu.“

„To se předpokládalo vždycky. Pokud něco uložil na Gardiners Islandu, pak jistě ze stejného důvodu něco

ukryl i jinde. Pod stromy kapitána Kidda a na Terasách.“

Řekl jsem jí: „Na stromy kapitána Kidda jsem se byl podívat.“ „Vážně?“

„Myslím, že jsem to místo našel, ale stromy jsou pokácené.“

„Ano, bývaly tu staleté duby, ale všechny už jsou pryč. Lidi teď kopou kolem pařezů.“

Vrátil jsme se k pokladu: „Proč Kiddovi ten poklad nevykoupil svobodu?“

„Kvůli nešťastné shodě náhod, smůly a zášti. Jednak ani v Bostonu, ani v Londýně nikdo Kiddovi nevěřil,

že dokáže znovu objevit poklad ukrytý v Karibiku, a v tom měli nejspíš pravdu. Ten už byl pravděpodobněv té době dávno pryč. Pak tu byla ta Mogulova stížnost a s ní související politický problém. A nakonec jimKidd sám posloužil jako vhodný obětní beránek. Rozhodli se ho pověsit, a taky to udělali.“

„Řekl během soudu něco o uložení pokladu?“

„Nic. Existují zápisy o líčení, z nichž je zřejmé, že Kidd věděl, že bude viset, ať řekne cokoliv. Myslím, že

se v odvetu rozhodl vzít si svá tajemství do hrobu.“

„Nebo o nich řekl své ženě.“

„To je dost pravděpodobné. Měla sice nějaký vlastní majetek, ale po manželově smrti si žila víc neždobře.“

„To tak bývá.“

„Žádné nechutné poznámky, prosím. A řekni mi už konečně, co se stalo s tím pokladem.“

„Nemám dostatek informací. Stopy jsou staré. Přesto bych řekl, že někde ještě musí ležet část kořisti.“

„Myslíš, že Kidd prozradil úkryt své ženě?“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem řekl: „Kidd věděl, že zatčena a přinucena mluvit může být i ona. Myslím,že jí nejdřív nic neřekl, ale když ho vrazili do báně a chystali se ho dopravit do Londýna, něco jí naznačil.Třeba formou osmimístného čísla.“

Emma přikývla. „Vždycky se předpokládalo, že Sarah Kiddová získala část pokladu pro sebe. Nikdo alenevěřil, že by jí Kidd prozradil úkryt veškerého bohatství, protože pokud by byla zatčena a přinucenamluvit, všechny naděje na Kiddovo osvobození by se rozplynuly. Myslím si, že si pravdu o uložení částipokladu vzal s sebou skutečně do hrobu.“

Zeptal jsem se: „Kidda mučili?“

„Ne,“ odpověděla. „A často jsem se setkala s podivem, proč k tomu nedošlo. Tenkrát šli lidé na mučidla zmalichernějších důvodů. Spousta věcí v tom příběhu prostě nedává smysl.“

„Myslíš, že si byl Kidd schopen uložení všech částí pokladu zapamatovat?“

„Pravděpodobně ne. Bellomont v Kiddově bostonském sídle nějaké dokumenty našel, ale mapy uloženípokladu tam nebyly a pokud ano, nechal si je Bellomont pro sebe. Zapomněla jsem ti říct, že Bellomontzemřel dřív, než Kidda v Londýně oběsili, takže jestli u sebe nějaké důležité mapy měl, mohly po jehosmrti změnit majitele. Teď vidíš, že máme jen spoustu nepatrných stop, náznaků a nesrovnalostí. Už celástaletí se za tím honí bandy detektivů amatérů.“ Usmála se na mě a zeptala se: „Tak co, už tomurozumíš?“ „Zatím ne. Potřebuji ještě pár minut.“ „Kolik jen potřebuješ. Já se ale musím napít. Jdeme.“„Moment. Chci se tě ještě na pár věcí zeptat.“ „Okay. Jen do toho.“

„Takže. dejme tomu, že jsem kapitán Kidd a plavil jsem se kolem pobřeží Long Islandu. jak dlouho jsiříkala?“ „Pár týdnů.“

„Jasně. Kotvil jsem u Oyster Bay, kde jsem si najal právníka a kde se nalodila moje žena a děti. Byl jsemtaky na Gardiners Islandu. a požádal jsem pana Gardinera, aby mi část pokladu schoval. Vím vůbec, kde

to ukryl?“

„Ne, a proto taky byla mapa zbytečná. Kidd Gardinerovi jen řekl, aby zajistil dostupnost pokladu, až sepro něj vrátí, jinak ho to bude stát hlavu.“

Kývl jsem. „To je lepší než mapa. A ani se nemusel kopat s nějakou dírou.“ „Správně.“

„Myslíš, že Kidd udělal totéž i jinde?“ „Kdoví? Obvyklý postup byl vylodit se tajně s několika muži napobřeží, poklad zakopat a zakreslit ho do mapy.“ „V tom případě máš svědky.“

Odpověděla: „Tradiční pirátskou metodou bylo člověka, který kopal díru, zabít a hodit ho do ní. Pakkapitán s jedním společníkem uložili poklad. Věřilo se, že duch zavražděného námořníka poklad provází.Pravdou je, že se u mnoha pokladů kostry našly. Jak jsem už říkala, Kiddova posádka v té době čítalapouhých šest nebo sedm mužů. Pokud tam měl alespoň jednoho člověka, kterému mohl loď a svoji rodinu

na chvíli svěřit, mohl se na pobřeží vydat s pokladem sám. Vykopat díru v písku není zas tak náročnápráce, aby to nezvládl jeden člověk. V dobrodružných filmech sice vidíš celou tlupu námořníků, mířící kebřehu s pokladem, ale v závislosti na velikosti bedny potřebuješ maximálně jednoho nebo dva lidi.“

„Většina našich názorů na historii je ovlivněna filmem,“ poznamenal jsem.

„Ano. Ale v jednom se ty filmy se skutečností shodují. Obvykle začne honba za pokladem poté, co senajde dlouho ztracená mapa. My je dole prodáváme za čtyři dolary, ale před staletími se daly prodat za

desetitisíce.“

Uvažoval jsem, jestli se k Tobinovi nebo ke Gordonovým nemohla právě taková mapa dostat.

Emma se zeptala: „Můžu si taky zahrát na detektiva?“

„Jistě.“

Zamyslela se a řekla: „Tak jo. Gordonovi se nějak dostali k informacím o Kiddově pokladu, nebo o

pokladu jiného piráta, a pak se o tom dověděl ještě někdo, a kvůli tomu byli Gordonovi zavražděni.“

Podívala se na mě: „Mám pravdu?“

Řekl jsem: „Tak nějak. Pracuju na detailech.“

„Podařilo se Gordonovým ten poklad skutečně najít?“

„Nejsem si jist.“ Nenaléhala.

Zeptal jsem se: „Jak by se mohli Gordonovi k takovým informacím dostat? Neviděl jsem tu nikde šanon s

nápisem ,Mapy pirátských stezek ani nic podobného.“

„Jediné takové mapy se tu prodávají jako suvenýry. Existuje však řada archivních dokumentů, které ještěnikdo nečetl, a pokud je četl, tak nepochopil jejich význam. Chápeš?“

„Jo.“

Pokračovala: „Víš, Johne, lidé, kteří jsou s archivy pravidelně v kontaktu, v nich objeví věci, kteréostatním unikají. Spousta informací může být tady, v jiných sbírkách, a dokonce i v soukromých domech.“

„Cože?“

„Každoročně nám někdo donese staré věci, které doma našel. Třeba starou závěť. Podle mne ale je to jen

dohad

Gordonovi, kteří nebyli profesionálními archiváři, narazili na něco podobného, což muselo být tak zjevnýmdůkazem, že to trklo i je.“

„Něco jako mapa?“

„Ano, mapa, která je tak přesná, že je srozumitelná laikovi, mapa s vyznačením orientačních zeměpisných

bodů, vzdáleností, směrů a tak dále. Pokud by něco takového měli, mohli jít rovnou na určené místo azačít kopat.“ Na okamžik se zamyslela a pokračovala: „Gordonovi dělali hodně na vykopávkách na PlumIslandu. možná tam opravdu hledali poklad.“ „O tom vůbec nepochybuj.“

Dlouze se na mě zadívala a pak řekla: „Z toho, co jsem slyšela, jsem pochopila, že měli rozdělányvykopávky po celém ostrově. Nevypadá to, že by věděli, co a kde.“

„Archeologické vykopávky byly jen zástěrka. Byly záminkou, která jim umožňovala pohybovat se snářadím po odlehlých částech ostrova. Nepřekvapilo by mě ani to, kdyby většina jejich práce s archivybyla jen kamufláž.“ „Proč?“

„Nesměli by si nechat nic, co na Plum Islandu našli. Je to státní pozemek. Museli si proto vytvořit legendu.

Legendu o tom, jak Tom a Judy Gordonovi tady nebo v Londýně narazili v archivech na něco o stromechnebo Terasách kapitána Kidda a jak jim tato zmínka vnukla nápad začít poklad hledat.“ Dodal jsem ještě:„Ve skutečnosti už věděli, že je poklad na Plum Islandu.“ „Neuvěřitelné.“

„Ano, ale podívej se na to s odstupem. Začni u mapy, kde je přesně vyznačeno uložení pokladu na PlumIslandu. Řekněme, že máš tu informaci k dispozici. Co bys udělala ty?“

Bez dlouhého přemýšlení řekla: „Prostě bych to oznámila. Je to důležitý historický dokument a poklad, jeli nějaký, je historicky cenný. Pokud je uložen na Plum Islandu, měl by se tam taky najít. Všechno ostatní

je historický podvod.“

„Historie je plná podvodů a lží. Proč nepřidělat další? Nálezce rovná se držitel, to pravidlo přece stojí za

trochu vymýšlení, ne?“

„Ne. Pokud je poklad uložen na pozemku někoho jiného ať je to třeba stát patří jemu. Kdybych ho našla,

vzala bych jen nálezné.“

Usmál jsem se. Měl jsem ještě spoustu otázek, z nichž mnohé zřejmě nebudou zodpovězeny nikdy,

protože odpovědi si vzali Gordonovi do hrobu stejně jako William Kidd. Uvažoval jsem o další otázce a pakjsem začal zeširoka: „Jak jsem to pochopil, tak se na Plum Islandu objevovali lidé z Historické společnostiPeconic Bay, kteří dělali průzkum míst vhodných k vykopávkám.“

Kývla.

„Byl mezi nimi i Fredric Tobin?“

Očividně zaváhala, pravděpodobně v záchvatu solidarity. Nakonec řekla: „Ano. Jednou na ostrově byl.“

„S Gordonovými jako průvodci?“

„Ano.“ Podívala se na mě a zeptala se: „Ty si myslíš, chceš říct.?“

„Můžu spekulovat o motivech a metodách, ale nikdy nahlas nespekuluju o podezřelých.“ Pak jsem dodal:

„Všechno si musíš nechat pro sebe.“

Přikývla.

Podíval jsem se na ni. Vypadala, že je tím, čím se zdá být upřímnou, inteligentní a krásně praštěnou

ženskou. Líbila se mi. Vzal jsem ji za ruku a oba jsme stiskli dlaně.

Řekl jsem: „Díky za všechno.“

„Byla to zábava.“

Kývl jsem. V duchu jsem se vrátil zpátky k Williamu Kiddovi. „Takže ho nakonec pověsili?“

„Přesně tak. Přes rok ho v Anglii drželi v řetězech, než ho v Old Bailey odsoudili. Nenechali mu aniadvokáta, ani nepřipustili svědky nebo důkazní řízení. Byl prohlášen za vinného a popraven na popravištiu Temže. Jeho mrtvolu pak namočili do smoly a v řetězech pověsili tak, aby sloužila jako výstrahanámořníkům kolem plujících lodí. Vrány z něj prý ještě celé měsíce oklovávaly maso.“

Vstal jsem. „Pojď se napít.“

KAPITOLA 23

Potřeboval jsem se pořádně najíst, takže jsem navrhl večeři u Claudia.

Je to restaurace v Greenportu, hnízdě s počtem obyvatel menším, než je lidí u nás v baráku.

Zaparkoval jsem u dlouhého mola a oba jsme vystoupili. Bylo mi s ní čím dál líp. Najednou zničehonic

řekla: „Je mi s tebou dobře.“

„Proč to?“

„Asi proto, že všichni muži, se kterými jsem se zatím setkala, byli tak jiní. Chtěli si se mnou povídat, chtěli

diskutovat o umění, politice, historii, vyptávali se na můj názor. Ty ne ty chceš jen sex.“

Rozesmál jsem se.

Vzala mě za ruku a šli jsme se na konec mola dívat na kotvící lodě.

Za chvíli jsme se vrátili a do restaurace U Claudia jsme vešli ruku v ruce, což už jsem neudělal hezky

dlouho.

Sedli jsme si u baru a dali jsme si drink, zatímco nám chystali stůl.

Právě tady, v restauraci U Claudia, jsem se v červnu poprvé setkal s Gordonovými. Přišel jsem sem tehdyhlavně proto, že to bylo jedno z mála míst, která jsem tu tenkrát znal. Jakmile jsem se posadil a objednalsi Budweiser, všiml jsem si neobyčejně atraktivní ženy o pár barových stoliček dál. Podíval jsem se na ni,a když se naše oči setkaly, nepatrně se usmála. „Ahoj,“ řekl jsem a posunul se blíž.

„Nazdar,“ odpověděla.

„Jmenuju se John Corey.“ „Judy Gordonová.“

„Jste tu sama?“ . „Jsem až na manžela, ten je na toaletě.“

„Oh.“ Teprve tehdy jsem si všiml snubního prstenu. Proč jen si nezapamatuji, že je to to první, po čem semám dívat? Řekl jsem: „Půjdu vám ho vyzvednout.“

Usmála se. „Neukvapujte se.“

„Ještě se uvidíme.“ Už jsem se chystal vrátit na stoličku, kde jsem původně seděl, když se objevil Tom a

Judy nás seznámila.

Omlouval jsem se, ale Tom řekl: „Dejte si s námi pivo.“

Sice jsem se cítil trapně, že jsem mu chtěl svést manželku, ale z nějakého mně dodnes nepochopitelného

důvodu jsem si s nimi to pivo dal.

O hodinu později už jsme spolu večeřeli. Stalo se to před pouhými třemi měsíci, ale měl jsem pocit, jako

bych je dokonale znal. Teď jsem viděl, že jsem o nich přece jen řadu věcí nevěděl.

Mezitím nám konečně připravili stůl a posadili nás do výklenku, z něhož jsme měli výhled přímo na pláž.

Položil jsem před ní na stůl tašku. Zeptala se: „To je pro mě?“

„Ano.“

„Oh, Johne, tos nemusel. mám to rozbalit?“

„Prosím.“

Sáhla do tašky a vytáhla nočník zabalený v růžovém hedvábném papíře. „Co je.?“

Náhle se mě zmocnila panika. Co když se ta stará čarodějnice v obchodě spletla? „Počkej,“ řekl jsem,

„možná bys to neměla rozbalovat.“

Ostatní hosté se už po nás zvědavě a s úsměvem dívali.

Emma rozbalila papír a vytáhla na světlo bílý nočník s růžovými růžičkami.

Kolem nás to jenom zašumělo. Aspoň mně to tak znělo. Někdo se zasmál.

Emma řekla: „Johne! Ten je nádherný. Jak ses to dověděl?“

„Jsem detektiv.“ Krucifix, to byly nervy.

Obdivovala tu nádheru ze všech stran.

Přišla servírka a oznámila jí: „Vzadu jsou toalety, pokud by vám to nevadilo.“

Museli jsme se začít chechtat, načež Emma začala vysvětlovat, že do toho bude sázet miniaturní růže.Když jsme si odbyli pár lechtivých narážek, objednali jsme si konečně večeři. Při jídle se mě zeptala, jestlis ní chci strávit noc, což jsem s radostí přijal. Otevřela kabelku a vytáhla kartáček na zuby a kalhotky.„Jsem připravená.“ V tu chvíli nad námi znovu stála servírka: „Dáte si ještě kávu, nebo spěcháte domů?“

Cestou domů jsem se nemohl zbavit pocitu, že tohle všechno nemůže skončit dobře, tenhle případ, vztahs Emmou, vztah s Beth, a už vůbec ne moje kariéra. Všechno nasvědčovalo tomu, že momentální klid jejen předzvěstí blížící se bouře.

KAPITOLA 24

Když jsem se ráno oblékal, zazvonil zvonek u dveří a já jsem předpokládal, že Emma, která už byla dole,půjde otevřít.

Když jsem asi po deseti minutách sešel už oblečený dolů, našel jsem v kuchyni nad šálkem kávy Emmu s

Beth Penrosovou. Ojojoj.

Byl to jeden z těch okamžiků, kdy je každá rada drahá, a já jsem se to snažil zachránit pozdravem:

„Dobré ráno, detektive Penrosová.“ „Dobré ráno.“

Řekl jsem Emmě: „To je moje partnerka, detektiv Penrosová. Myslím, že už jste se seznámily.“

Emma odvětila. „Ano, už jsme si stačily dát i kávu.“

Řekl jsem Beth kousavě: „Myslel jsem, že se uvidíme později.“

Beth odpověděla: „Změnila jsem plány. Večer jsem vám nechávala vzkaz na záznamníku.“

„Nekontroloval jsem ho.“

Emma vstala. „Musím do práce.“

„No. já tě odvezu,“ řekl jsem.

Beth také vstala a řekla mi: „Já už taky budu muset jít. Zastavila jsem se jen pro ty finanční záznamy.

Pokud je máte u sebe, vezmu si je hned s sebou.“

Emma se k nám obrátila: „Seďte. Máte jistě co dělat.“ Vykročila ke dveřím. „Zavolám si Warrena. Bydlí

tady blízko.“ Když vycházela z kuchyně, ani se na mě nepodívala.

Řekl jsem Beth: „Je předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay.“

„Vážně? Trochu mladá na takové postavení.“

Nalil jsem si kávu.

Nebyl jsem si jistý, jestli je ta pravá chvíle na to, abych se jí pochlubil, že jsem ve vyšetřování dostpokročil. Věřil jsem, že už znám motiv dvojnásobné vraždy a že je nutné prověřit Fredrica Tobina. Aleproč bych měl hned odkrývat karty? Možná že se nakonec pletu. Teď, když jsem se na to vyspal, už jsem

si tím, že je Tobin vrahem Gordonových, tak jistý nebyl. Určitě věděl mnohem víc, než mi řekl, ale spoušť

s největší pravděpodobností stiskl někdo jiný, někdo jako Paul Stevens.

Rozhodl jsem se zjistit, co ví a co chce vědět ode mě.

„Max ukončil mé angažmá u policie v Southoldu.“

„Já vím. A co jsi teď v poslední době vůbec dělal? Pokročil jsi nějak?“

„Trochu. Ale jak jsem řekl, Max mě odstavil a můj šéf mě viděl v televizi tu noc, kdy došlo k vraždě. Taky

se mi zdá, že tvůj kámoš Nash o mě ztratil u mých nadřízených slovo. Moc mi tím pomohl.“

„Zato tys mu byl pravou rukou, Johne. Vsadila bych se, že je na tebe pořád naštvaný.“

„To může. Pravděpodobně se bude snažit mě vyřídit úplně.“

„O tom nic nevím.“

Ale já jo. Zeptal jsem se: „Tak kdo zabil Toma a Judy?“

Přinutila se k úsměvu: „Myslela jsem, že mi to řekneš ty.“

„Za dolar týdně nečekej zázraky. Nebo to byl dolar měsíčně?“

Pohrávala si se šálkem. „Připadáš mi dost vyčerpaně na to, abys nic nezjistil.“

„Měl jsem dost práce. Ona je předsedkyní.“

Emma nakoukla do kuchyně. „Myslím, že jsem venku slyšela troubit auto. Ráda jsem vás poznala, Beth.Uvidíme se později, Johne.“ Odešla a za chvilku jsem uslyšel klapnout domovní dveře.

Beth řekla: „Je hezká.“

Nekomentoval jsem to. Vstal jsme a šel jsem pro finanční záznamy z počítače Gordonových. Cestou jsemse zastavil u záznamníku. První vzkaz nahraný v sedm večer byl od Beth. „Zítra ráno v deset mámschůzku s Maxem. Ráda bych se u tebe asi v půl deváté zastavila. Pokud to nejde, zavolej mi večer. Kdyžuděláš kafe, přinesu koblihy.“

Další vzkaz byl nahraný v osm večer a byl od Doma Fanelliho. „Hele, jsi taky někdy doma? Zvedni to,jestli to slyšíš! No, jak myslíš. Poslouchej, dneska za mnou byli dva chlapi z protiteroristického. Chtělivědět, jestli jsem o tobě neslyšel. Mám ti vyřídit, že by s tebou chtěli mluvit v úterý, až půjdeš na to rande

s doktory. Mám pocit, že na FBI nevěří vlastním lidem a jejich kecům o vakcíně proti ebole. Jo, zítravečer jdem s klukama do San Gennara k Taorminovi, tak se tam zastav. V šest, bude tam Tom, Frank ajá. A možná nějaký buchty. Jestli nemáš, do čeho píchnout, tak nás můžeš poctít návštěvou. Ciao.“

Zajímavé. Tedy zajímavé bylo to o těch chlapech z protiteroristického. To opravdu nevypadalo, jako byjim šlo o zázračnou vakcínu, která by se nedej bože mohla objevit na černém trhu. Washington zjevněpořád panikaří. Ale jen ať si hledají svoje teroristy. Kdoví, možná nějaké i najdou. A když ne, aspoň sepocvičí.

A San Gennaro? Ježíšikriste, začínal jsem si tu připadat jako ve vyhnanství. Už mi ten klid, příroda a

orlovci lezli na nervy.

Napadlo mne, jestli George Foster a ten chlapík, co byl u Fanneliho, není jedna a tatáž osoba.

Sebral jsem ze stolu stoh finančních záznamů. Vedle nich ležela taška z Tobinových vinných sklepů s

malovaným kachlem. Vzal jsem ji do ruky a dlouho jsem váhal. Nakonec jsem ji tam nechal ležet. Snad

později. Vrátil jsem se do kuchyně.

KAPITOLA 25

Předal jsem Beth papíry. Zeptala se mě: „Máš z toho pocit, že by jejich cesta do Anglie mohla být ještěněčím jiným kromě pracovního pobytu a dovolené?“

„Mohla by být.“

„Myslíš, že se setkali s cizím agentem?“

„Nemyslím si, že někdy zjistíme, co v Anglii dělali.“ Byl jsem si stoprocentně jist, že týden volna strávilipátráním v muzejních archivech, kde hledali všechny možné zmínky o hledání pokladů. Ale nehodlal jsemse o své názory prozatím dělit.

Beth si udělala do notesu kratičkou poznámku. Možná že to jednou bude pro archeology cenná relikvie. Jápoužívám notes taky, ale svoje písmo po sobě nepřečtu ani já sám, takže můj blok bude bezcenný.

Beth řekla: „Takže od začátku. Stále jsme nenašli ty dvě kulky. Je to podle všeho beznadějná práce, takžejsme s hledáním přestali.“

„Dobré rozhodnutí.“

„Pokud jde o otisky, jsou prakticky všechny, které se v domě podařilo sejmout, Gordonových. Pak jsmenašli otisky posluhovačky.“

„A co otisky na té navigační knize?“

„Jen Gordonových a tvoje.“ Pak dodala: „Každou stránku jsem prohlížela lupou pod ultrafialovou lampou.

Hledala jsem tajné písmo, poznámky i dírky od špendlíků. Nic.“

„Myslel jsem si, že ta kniha k něčemu bude.“ „Takové štěstí nemáme.“ Podívala se do notesu a řekla:„Pitva prokázala to, cos očekával. Smrt nastala v důsledku masivního poškození mozku střelnou ranouvedenou zpředu. a tak dále a tak dále. Našel se spálený střelný prach, což dokazuje, že střely bylyvypáleny z bezprostřední blízkosti. Pušku použitou z dálky můžeme tedy vyloučit. Podle expertizy bylyvýstřely vypáleny asi tak ze vzdálenosti půl druhého metru až tří metrů a ráže byla odhadnuta na něcovětšího čtyřiačtyřicítka nebo pětačtyřicítka.“

Kývl jsem. „To jsme čekali.“

„Jasně. Zbytek pitevní zprávy.“ Podívala se do papírů. „. toxikologie žádné stopy po drogách. Obsahžaludku prakticky žádný, snad měli lehkou snídani. Žádná infekce ani rozpoznatelná choroba.“ Asi minutuještě četla a pak ke mně vzhlédla. „Zavražděná byla v prvním měsíci těhotenství.“ Přikývl jsem. Příležitostk oslavě.

Dlouho nikdo z nás nepromluvil. Pak Beth shrnula papíry a řekla: „Červená hlína na jejich botách seskládá z jílu, železa a písku. Toho je všude kolem tolik, že nemá smysl snažit se přiřadit vzorek k určitému

konkrétnímu místu.“

Kývl jsem a zeptal jsem se: „Neměli na rukou stopy po fyzické práci?“

„Ano. Tom měl na pravé dlani puchýř. Oba brali do rukou hlínu, která jim zůstala ve stopovém množstvíza nehty přes snahu umýt se slanou vodou. U na šatech se našly stopy hlíny stejného složení.“ Znovujsem přikývl.

Beth se mě zeptala: „Co si myslíš, že dělali?“ „Kopali.“

„Co?“

„Ukrytý poklad.“

Vzala to jako důkaz mé pitomosti a přešla to mlčením. Když se pak odhodlala citovat mi zbytek výsledkůprohlídky těl i domu, došel jsem k závěru, že nic nového nenašli.

Vytáhla další list papíru a řekla: „Pokud jde o jejich člun, zdá se, že i v tom jsou čistí. Nikdy nebyl spatřenna otevřeném moři. Ze strany pobřežní stráže neexistuje podezření z účasti na pašování ani na jiných

nezákonných aktivitách.“

Přikývl jsem. „Jasně. Myslím, že pašování drog a podobné věci můžeme vyloučit. Pokud jde o to, jakvýkonný člun si koupili, možná že nevyužili jeho výkon, ale chtěli mít jistotu, že když ho budoupotřebovat, budou ho mít.“

„Kdy jako?“

„V případě pronásledování.“

„Kdo by je pronásledoval? A proč?“

„To nevím.“

Prolistovala své poznámky a citovala mi účastníky, s nimiž Gordonovi podle získaných záznamů vposledních dvou letech telefonovali. Rodiče, příbuzní, spolupracovníci, párkrát Paul Stevens, mnohokrátmoje maličkost, dvakrát nebo třikrát do měsíce Tobinovy vinné sklepy v Peconic, stejně jako Fredric Tobin

na soukromém čísle v Southoldu a tentýž gentleman v Peconic.

„Ten chlap má dům u moře v Southoldu a ještě si vydržuje byt v Peconic.“

Podívala se na mě. „Jak to víš?“

„Protože Emma předsedkyně Historické společnosti Peconic Bay, která právě odešla je blízkou přítelkynípana Tobina. Kromě toho jsem na zítřejší večer pozván na party v jeho domě. Myslím, že bys tam neměla

chybět.“

„Proč?“

„Je to vhodná příležitost promluvit si s místními autoritami. Pravděpodobně tam bude i Max.“

Kývla. „Okay.“

Sklonila hlavu zpět ke svým poznámkám. „Ještě k těm telefonům. V květnu minulého roku měli čtyřitelefonáty z Londýna, které byly připsány k tíži jejich telefonního účtu, jeden telefon do Indiany a doIllinoisu, jeden na ústřednu Plum Islandu a dvaačtyřicetiminutový hovor s Fredricem Tobinem v

Southoldu.“

„Zajímavé.“

„Co s tím má společného Tobin?“

„Tím si nejsem jist.“

„Řekni mi aspoň to, čím si jsi jist.“

„Myslím, žes mi hlásila, co jste zjistili. Nerad bych tě přerušoval.“

„Ne, teď je řada na tobě, Johne.“

„Takhle nehraju, Beth. Řeknu ti, co vím, až to dopovíš všechno.“

Podívala se na mě a ostře se zeptala: „A víš vůbec něco?“

„Jistě. Pokračuj.“

„Okay. kde jsem skončila?“

„U telefonních záznamů.“

„Ano. Zjistila jsem jednu zajímavou věc, když sem Gordonovi před dvěma lety přišli, najali si nejdřív dům

v Orient Pointu poblíž přístaviště trajektu, ale asi o čtyři měsíce později se přestěhovali do Nassau Pointu.“

Zeptal jsem se: „Byl ten dům v Orient Pointu u vody?“ „Nebyl“

„To vše vysvětluje. Během těch čtyř měsíců se rozhodli, že potřebují dům u moře, přístaviště a loď.

Proč?“

„To se právě snažíme zjistit,“ odpověděla Beth.

„Správně. Pokračuj.“

„Dostala jsem soudní příkaz k převzetí všech státních zbraní z Plum Islandu na zkoušky, včetně všech

pistolí pětačtyřicítek, několika revolverů, deseti M-šestnáctek a dvou karabin z druhé světové války.“

„Panebože. Chystali se na invazi?“

Pokrčila rameny.

„Kdy se chystáš je znovu ozbrojit?“

„Nejspíš v pondělí nebo v úterý.“

„V přístavišti jsem si všiml, že se tam hemží mariňáci. Chudák pan Stevens má nejspíš pocit, že teď, když

jsi je odzbrojila, potřebují ochranu.“

„To není můj problém.“

Řekl jsem: „Mimochodem, jsem si jist, že ti nepředali celý arzenál.“

„Pokud ne, budu chtít zatykač na Stevense.“

Takový zatykač žádný soudce nevydá, ale na tom teď tolik nezáleželo. „Pokračuj, prosím.“

„Myslíš si, že je Stevens podezřelý?“

„Mně tak připadá, tak asi je.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Není to moc vědecké, ale vypadá jako zabiják.“

„To rozhodně.“

„Snažila jsem se o něm získat co nejvíc informací, ale ti nejpovolanější, FBI od toho dávají ruce pryč.“

„Oni si je nejspíš zjistili taky, ale nehodlají se s tebou o ně dělit.“

Kývla a nečekaně řekla: „Je to podělaný případ.“

„To jsem ti říkal dávno.“ Zeptal jsem se jí: „Kde Stevens bydlí?“

„V Connecticutu. New London. Z New Londonu na Plum Island vede linka trajektu.“ „Dej mi adresu a telefon.“

Nadiktovala mi, co jsem žádal, já jsem si informaci pevně vštípil do paměti a řekl jsem: „Pojďme se

projít.“

KAPITOLA 26

Vyšli jsme z domu a zamířili k moři. „Je tu pěkně,“ řekla Beth.

„Začíná se mi tu taky líbit.“ „Zjistili jsme zajímavou věc v přístavišti Gordonových.“

„Ano?“

„Vlastně dvě věci. Jednak půda je toho složení, které už známe. Ale také se našla spousta úlomkůztrouchnivělého dřeva, a nebylo to dřevo naplavené přílivem. Bylo to dřevo zakopané v zemi. A dosudjsou na něm stopy hlíny.“

„Nech mě chvíli přemýšlet.“

„Okay.“

Po chvíli pokračovala: „Kontaktovala jsem okresního šerifa ohledně vydaných povolení k držení pistole v

Southoldu.“

„To je dobře.“

„Zjistila jsem, že v Southoldu je 1224 registrovaných povolení na pistoli.“ Zeptal jsem se: „Je na tom seznamu taky pan Tobin?“

„Vlastně ano. Prohlížela jsem ten seznam a vytáhla si pár známých jmen. On byl mezi nimi.“

„Kdo ještě?“

„Max.“ Pak dodala: „Má pětačtyřicítku vyřazenou z policejního používání.“

„Tak tady máme pachatele,“ řekl jsem zpola v žertu. Pak jsem se zeptal: „Čímpak se nám vyzbrojil pan

Tobin?“

Pohlédla na mě a řekla: „Hned dvěma kousky: Browningem ráže 9 milimetrů a pistolí Colt ráže 45.“

„Panebože. Má strach ze zlodějů hroznů?“

„Řekla bych, že u sebe nosívá větší hotovost. Pokud jsi zadobře se Šerifem, moc důvodů k vydání

povolení k držení zbraně tady nepotřebuješ.“

„Zajímavé.“ Fredric mi připadal přesně jako ten typ, který sice není schopen fyzického násilí, jak řekla

Emma, ale který je vám přesto schopen provrtat hlavu kulkou, jakmile se vámi cítí být jen trochu ohrožen.

Beth se mě zeptala: „Proč tě Tobin tak zajímá?“

„Říkal jsem ti. zkrátka, ukazuje se, že byl Gordonovým blíž, než jsem si vůbec byl ochoten připustit.“

„A co s tím?“

„To nevím. Pokračuj, prosím.“

Podívala se na mě a mluvila dál: „Prohledali jsme mělčiny na sever od domu Gordonových a našli jsme

místo, kde by bylo možné vytáhnout člun do rákosí.“

„Vážně? Dobrá práce.“

„Díky. V pondělí byl nejvyšší příliv v 19.02, takže v 17.30 už mohla být hladina dostatečně vysoká, aby se

tam někdo ve člunu s malým ponorem dostal.“

Pak změnila téma: „Taky jsem telefonicky mluvila s Maxem. Vůbec neměl radost z toho, jak jsi vyslýchal

Tobina.“

„Já na Maxe kašlu.“

„Pokusila jsem se ti to u něj trochu vyžehlit.“

„Díky moc.“

Zeptala se: „Zjistil jsi u Tobina něco?“

„Ale jo. Vím spoustu věcí o maceraci hroznů, cukernatosti a bouquetu. co tě ještě zajímá?“

„Měla bych ho vyslechnout?“

Na okamžik jsem se zamyslel a pak jsem řekl: „Ano, to bys měla.“

„Poradíš mi, na co bych se při výslechu měla soustředit?“

„Jo. Ale ne teď. Zapomeň ale na drogy, breberky, vakcíny a všechno, co souvisí s prací Gordonových.“

Dlouho mlčela. Nakonec se zeptala: „Víš to jistě?“ „Stoprocentně.“

„Tak jaký je motiv? Řekni mi to!“ „Přemýšlej.“

Mírně pobaveně ke mně vzhlédla. „Žárlivost? Sex? Zálety?“

„Ani náhodou.“ „Pozemek od Wileyové?“ „Ten tam zapadá.“

Zdálo se, že usilovně přemýšlí.

Pak se ke mně obrátila: „Řekni mi už konečně všechno, co víš.“

„Když ty jsi takový skvělý detektiv. Já ti dám jen pár náznaků, a ty už dojdeš k cíli sama. Tak poslouchejpronajatý dům u moře s rychlým výkonným člunem, pozemek od Wileyové, Historická společnost PeconicBay, historie Plum Islandu a okolních ostrovů, týden volna v Anglii. co tak ještě. číslice 44106818. coještě?“

„Paul Stevens?“ „Možná.“ „Fredric Tobin?“ „Možná.“

„Jak ten do toho zapadá? Jako podezřelý? Svědek?“

„Pan Tobin má podle toho, co jsem slyšel, určité potíže. Významné potíže. Takové, že by si z nich mohlzoufat. A zoufalý muž provádí zoufalé věci.“

Beth odpověděla: „Zkontroluji jeho finanční záznamy. Zatím dík aspoň za tu nápovědu.“

„V ní je všechno. Hledej společného jmenovatele a červenou nit, která se všemi těmi stopami táhne.“

„Musím jít. Řeknu Maxovi, žes případ vyřešil a že by ti měl zavolat.“

Vykročila zpět do domu. Dohonil jsem ji až v kuchyni, kde sbírala svoje papíry.

„Mimochodem,“ vzpomněl jsem si, „co znamenají ty dvě signální vlajky?“

Pokračovala v balení a řekla: „Jsou to písmena B a V. Ve fonetické abecedě se hláskují jako Bravo a

Victor.“ Podívala se na mě.

Zeptal jsem se: „A co nějaké další významy?“

„Vlajka Bravo znamená taky nebezpečný náklad. Victor hlásí volání o pomoc.“

„Takže ten signál mohl znít , nebezpečný náklad, žádáme o pomoc.“

Odpověděla: „Ano. To by dávalo smysl, pokud by Gordonovi vozili nebezpečné mikroorganismy. Nebo

ilegální drogy. Mohl to taky být signál pro jejich partnera. Ale tys říkal, že to s těmi bestiemi ani s drogami

nemá nic společného.“

„To jsem říkal.“

„Podle chlapce, který u mě pracuje a věnuje se jachtaření, vyvěšuje spousta lidí tyhle plamence jen jako

dekoraci nebo dokonce žert. Na moři by sis to dovolit nemohl, ale na pevnině to nikdo nebere vážně.“

„To je fakt. To často dělali i Gordonovi.“ Ale zrovna takovéhle signály. „Řekněme, že to mohl být skutečně

signál. Mohl například komplicům oznamovat, že se Gordonovým podařilo dostat zboží na palubu a že je

možné jej vyzvednout.“

„Jaké zboží?“

„Aha. To je ta otázka.“

Podívala se na mne a řekla: „Pokud zadržujete důkazy a já se domnívám, že ano mohl byste mít

problémy, detektive.“

„Ale no tak. Jen žádné výhrůžky.“

„Johne, já vyšetřuju dvojnásobnou vraždu. Byli to tví přátelé a tohle není hra.“

„Zadrž. Já nepotřebuju přednášky. Já jsem seděl na prdeli a staral jsem se o svý, když za mnou Max

přilezl s prosíkem. Den nato jsem se už zase moh rejpat v nose, protože o mě nikdo nestál. A teď.“

„Zadrž ty. Já jsem s tebou jednala slušně.“

„Ale jdi ty. Ty dva dny.“

„Měla jsem práci. Cos dělal ty?“

A tak to šlo dál. Asi po dvou minutách jsem to zarazil. „Tohle nikam nevede.“

Uklidnila se a vypravila ze sebe: „Promiň.“

„No jo. Ty taky.“

„Nenaléhám na tebe, abys mi řekl, co víš, ale naznačil jsi, že když vyklopím všechno, uděláš totéž.“

„To udělám. Ale ne dnes ráno.“

„Proč ne?“

„Nejdřív si promluv s Maxem. Bude mnohem lepší, když ho usadíš svými záznamy, než když se o to budeš

pokoušet mými teoriemi.“

Zamyslela se a řekla: „Okay. A kdy budu poctěna tvými teoriemi?“

„Potřebuju jen ještě trochu času. Mezitím přemýšlej o té nápovědě, kterou jsem ti dal, a zkus, jestli

dojdeš ke stejnému závěru jako já.“

Neodpověděla.

Vyšli jsme z domu a zamířili k jejímu autu. Řekla: „Uvidíme se nejpozději zítra večer na party u Tobina.“

„Fajn. Můžeš tam jít jako Maxovo garde.“ Usmál jsem se. „Díky, že ses zastavila.“

Nastartovala, udělala okruh po parkovišti, ale namísto, aby vyrazila k dálnici, zamířila prudce zpět k domu

a zabrzdila těsně přede mnou. „Johne!“ řekla téměř bez dechu. „Tys říkal, že Gordonovi vykopávalipoklad. Protože pocházel ze státního pozemku z Plum Islandu museli ho přemístit a zakopat na svém

pozemku na útesu od Wileyové. Je to tak?“

Usmál jsem se a ukázal jsem zdvižený palec. Pak jsem se otočil a vešel dovnitř.

Právě zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a uslyšel Beth. „Co vykopali?“

„Telefon není bezpečný.“

„Johne, kde se můžeme sejít? A kdy?“

„Spojím se s tebou sám.“ „Slib mi to.“

„Jasně. Zatím by sis to měla nechat pro sebe.“

„Rozumím.“ „Ahoj.“ „Johne.“ „Ano?“ „Díky.“

Zavěsil jsem. „Nemáš zač.“

Náhle se mě zmocnila utkvělá myšlenka na spojitost mezi popravou kapitána Kidda, smrtí spoustybezejmenných hledačů pokladu v historii a nakonec smrtí Toma a Judy. Měl jsem neodbytný pocit, žesmrticí kruh se ještě neuzavřel.

KAPITOLA 27

Kolem poledne jsem se zastavil u Emmy v květinářství a předal jsem nočník. Protože jsem nesnídal,

požádal jsem Emmu, aby šla se mnou na oběd, ale dozvěděl jsem se, že má moc práce. Prý má kroměostatních zakázek na víkend ještě připravit květinovou výzdobu na Tobinovu party. Zeptal jsem se: „Platíúčty?“

„Ne. Proto všechno vyřizuji přímo s ním osobně. V hotovosti nebo kreditkou. Žádné šeky. A k němu domůuž jsem taky dodávat přestala.“

Řekla to tak, že jsem měl pocit, jako by chtěla přestat ještě s řadou dalších věcí. Zeptal jsem se: „A můžuti přinést sendvič?“

„Ne, díky. Už se vážně musím vrátit k práci.“

„Tak nashle zítra.“ Vyšel jsem ven a prošel jsem se po Main Street. Náš krátce trvající vztah dostávaltrhliny.

Raději jsem začal znovu přemýšlet o onom tajemném čísle 44106818. Jediné, k čemu jsem dospěl, bylo,že jde skutečně o nápovědu k nalezení místa, kde je poklad ukryt.

Rozhodl jsem se, že je nejvyšší čas vypadnout aspoň na chvíli odsud od záznamníku, od Emmy, od Maxe,z dosahu CIA , FBI i toho blba Wolfa. Nasedl jsem do jeepu, a vtom mě to trklo. Pojedu se podívat do

kasina Foxwoods.

Je to areál zařízený speciálně na to, aby z lidí tahal prachy. Hotel a kasino v zemi nikoho, uprostřed

pustiny v Connecticutu za úžinou Sound.

Cestou jsem se snažil nemyslet na nic, co souviselo s případem Gordonových.

Na místě jsem se hned ubytoval, vybalil jsme si na pokoji kartáček na zuby a vydal jsem se do víruhazardu. V osm večer jsem prohrával pouhé dva tisíce dolarů. Opravdová zábava pro gentlemany.

Snažil jsem se vžít do role Fredrica Tobina. Představoval jsem si babu po boku, desetitisícový dluh za

víkend a prosperující podnik za zadkem, který sice pumpuje prachy, ale ne dost rychle. Všechno v mém

životě se řítí ke krachu. Ale ještě není všem dnům konec, protože ten správný jackpot na mě čeká v zemina Plum Islandu. Má to jenom jeden háček nedostanu se k němu bez pomoci Toma a Judy Gordonových.Ty jsem do celé věci musel zasvětit a přibrat je jako partnery. A vybral jsem dobře. Ze všech lidí z PlumIslandu, co znám, jsou právě tihle dva ti praví mladí, inteligentní, spolehliví a dychtiví života na vysoké

noze.

Předpokládal jsem, že Tobin Gordonovy zverboval chvíli po tom, co se přistěhovali, což by vysvětlovalojejich rychlý přesun po čtyřech měsících do domu na pobřeží. Byl to Tobinův nápad, stejně jako ta loď.

Fredric Tobin určitě aktivně hledal a mnohokrát zavrhl řadu kandidátů z Plum Islandu. A když konečněnašel ty pravé, něco nevyšlo a oni museli zemřít. Budu muset zjistit, jestli přede dvěma nebo třemi letynáhodou nedošlo k něčemu podobnému.

Uvědomil jsem si, že dělám nepřijatelné závěry. Že chci, aby Tobin byl vrah.

Ať jsem se snažil sebevíc, ať jsem si do role vraha dosazoval jiné podezřelé, Fredric Tobin se mi tamneustále pletl. Asi to dělala ta známost s Emmou. Přitom takový Paul Stevens byl mnohempravděpodobnější. Ovšem pokud by Tobin naverboval Stevense, nač by mu byli Gordonovi? A nebylo tonáhodou tak, že Stevens čekal jako hyena, až ostatní udělají špinavou práci, aby jim pak vypálil rybník?Nebo Stevens pracoval na vlastní pěst? Stevens to klidně mohl být. měl přístup na Plum Island, zbraně,denně se pohyboval v blízkosti obětí a hlavně je to nátura schopná pro uchování tajemství zlikvidovat svépartnery. Když budu mít štěstí, možná se mi podaří dostat je do báně oba.

A pak je tu ještě ta možnost, že je pachatelem někdo úplně jiný.

Vstal jsem od rulety, která mi už dostatečně pustila žilou, a došel jsem si přes kreditku vyměnit dalšípeníze, abych se mohl přesunout k pokeru. Co by člověk neudělal pro svoji práci.

Ve tři ráno, když jsem byl o další tisíc dolarů lehčí a o hezkých pár litrů alkoholu těžší, jsem se konečně

dostal do postele.

Vzbudil jsem se v sobotu ráno s oním údivem, kde to vlastně jsem. Pro tyhle stavy je to běžné. Někdy mis tím pomůže ženská vedle mě, ale teď vedle mě nikdo neležel. Když jsem si uvědomil, kde jsem a cojsem tu dělal, pocítil jsem fyzickou bolest v místech, kde obvykle nosím kreditkartu.

Osprchoval jsem se, oblékl, zabalil si kartáček na zuby a dal jsem si v kasinu snídani.

Venku jsem nasedl do jeepu a zamířil jsem na sever do New Londonu.

Během patnácti minut jsem dojel na Ridgefield Road, kde jsem zastavil před číslem sedmnáct.

Domy v sousedství i auta před nimi nasvědčovaly tomu, že jsem se dostal do čtvrti obývané takzvanoustřední vrstvou. Dům s číslem sedmnáct stál trochu zasunutý ve frontě vilek lemujících ulici. Nejbližšísousedé bydleli přece jen o něco dál, než by se v ulici tvořené souvislou řadou domů dalo čekat. Vystoupil

jsem z jeepu a došel jsem k hlavním dveřím, kde jsem zazvonil.

Zatímco jsem čekal, co se bude dít, rozhlížel jsem se kolem. Na příjezdové cestě nestálo žádné auto.Protože se kolem domu nepovalovalo nic, co by připomínalo přítomnost dětí, usoudil jsem, že pan Stevensbuďto není ženatý, nebo je ženatý a bezdětný, nebo má už děti odrostlé, a nebo děti sežral. Neříká se

tomu dedukce?

Taky se mi zdálo, že je tu všude kolem až příliš čisto. Jako by tu bydlel nějaký pořádkumilovný fašistický

fanatik.

Nikdo mi nepřišel otevřít, tak jsem šel k přilehlé garáži a nahlédl jsem bočním oknem dovnitř. Bylaprázdná. Obešel jsem garáž a stál jsem na dvorku, jehož trávník se táhl asi padesát metrů k lesíku.

Došel jsem k zadnímu vchodu a sklem jsem nahlédl do čisté kuchyně.

Nic. Vrátil jsem se do jeepu a vyťukal jsem Stevensovo číslo. Ozval se záznamník, který mi nejdřív nabídlvšechny možnosti od poslání faxu přes elektronickou poštu, číslo do kanceláře a já nevím co ještě, než sekonečně zmínil i o možnosti zanechání vzkazu po dvojím pípnutí. Tolik možností jsem neměl od chvíle, kdy

jsem naposledy stál před automatem na kondomy. Vytočil jsem číslo Stevensova operátoru, vyťukal jsemsvoje číslo a zavěsil jsem. Minutu nato už mi zvonil mobilní telefon. Ohlásil jsem se: „Vodovody a

kanalizace New London.“

„Tady je Paul Stevens. Volali jste mě?“

„Ano, pane. Před vaším domem na Ridgefield Road prasklo vodovodní potrubí. Rádi bychom k vám do

sklepa umístili pumpu, abychom zajistili odčerpání.“

„Okay. jsem teď v autě. mohu tam být za dvacet minut.“

„To by bylo skvělé.“ Zavěsil jsem a čekal.

Asi po pěti minutách, a možná ještě dříve, na příjezdovou cestu vjel šedý Ford Escort, z něhož vystoupil

Paul Stevens.

Vystoupil jsem z jeepu a setkali jsme se na trávníku před domem. Pozdravil mě velice vřele: „Co vy tu

ksakru děláte?“

„Měl jsem náhodou cestu kolem, tak jsem si říkal, že se zastavím.“

„Vypadněte z mého pozemku.“

Panebože. Tak protivné uvítání jsem tedy nečekal. Řekl jsem: „Vůbec se mi nelíbí, když se mnou někdo

takhle mluví.“

„Vy zasranej. kvůli vám je půl dne v prdeli.“

„Hele.“

„Jděte do prdele, Coreyi. Vypadněte odsud.“

Tohle byl úplně jiný Stevens než ten na Plum Islandu. Zkusil jsem to jinak. „Okay. Ale musím ještě

vyzvednout detektiva Penrosovou. Je vzadu.“ „Zalezte si do svýho zasranýho auta. Já pro ni dojdu.“

Obrátil jsem se k jeepu, ale přes rameno jsem se stačil podívat právě včas, abych ho viděl zacházet za

roh garáže.

Vyrazil jsem za ním a na roh jsem doběhl právě včas, abych viděl, jak míří přes dvorek pryč. Uslyšel mě,otočil se jako na obrtlíku a sáhl do podpaží pro pistoli. Pozdě. Uzemnil jsem ho pěstí a poslal ho k zemi s

rukama i nohama rozhozenýma jako hadrový panák. Bylo to až komické.

Klekl jsem si vedle chudáka Paula, a když jsem ho prohmátl, našel jsem pistoli Beretta ráže 6.5 mm.Vyjmul jsem zásobník, náboje jsem si vysypal do kapsy, vyprázdnil jsem i nábojovou komoru, prázdný

zásobník jsem zasunul zpět a zbraň jsem mu vrátil do kapsy.

V náprsní tašce měl pár bankovek, kreditní kartu, řidičský průkaz, identifikační kartu na Plum Island azbrojní průkaz pro stát Connecticut na Berettu, Colt pětačtyřicítku a 357 Magnum. Kromě toho u sebeneměl žádné fotografie, klíče, vizitky, zkrátka nic osobního. Nejvíc mě zajímalo povolení na dvě velkorážní

zbraně, o kterých bychom se nedověděli, kdybych ho nesejmul a neprohledal.

Vstal jsem a čekal, až se postaví na nohy a omluví se. Ležel však dál, kroutil hlavou ze strany na stranu aněco si mumlal. Místo, kam jsem ho praštil, začínalo rudnout. Později zmodrá.

Vstal, až když jsem ho pokropil zahradní hadicí. „Našel jste moji partnerku?“

Tvářil se tak zmateně, že by ho člověku přišlo skoro líto. Zeptal jsem se: „Tak, Paule, kdo zabil Toma a

Judy?“

„Jdi do prdele.“

Znovu jsem ho postříkal a pak jsem odhodil hadici a pokročil blíž k němu. „Kdo zabil mé přátele?“

Otíral si cípem kabátu obličej, a zatímco se mi zdálo, že si rozmýšlí odpověď, pravá ruka mu zajela do

kapsy saka a vzápětí se vynořila s bouchačkou. Řekl jen: „Dej pracky na hlavu, ty parchante!“

„Okay.“ Položil jsem dlaně na hlavu, což mu, jak se zdálo, udělalo viditelně dobře.

Třel si čelist, až by se člověku zdálo, že ho něco bolí. Vypadal, že si teprve teď uvědomuje všechno, k

čemu došlo a u čeho byl přistižen. Řekl mi: „Sundej si sako.“

Když jsem ho svlékl, odhalil jsem osmatřicítku v podpažním pouzdře.

„Zahoď sako, pomalu si odepni pouzdro a nech ho spadnout na zem.“

Udělal jsem, co mi řekl.

Zeptal se: „Máš u sebe ještě něco?“

„Ne, pane.“

„Vyhrň si nohavice.“

Když zjistil, že na lýtku pouzdro nenosím, řekl: „Otoč se a vyhrň si košili.“

Uklidnil jsem ho ukázkou holých zad, na nichž žádné pouzdro neobjevil.

„Obrať se.“

Otočil jsem se tváří k němu.

„Ruce za hlavu.“

Položil jsem si ruce za hlavu.

„Odstup od své bouchačky.“ Pokročil jsem kupředu.

„Klekni.“ Klekl jsem si.

Pak řekl: „Ty zasranej parchante. Kdo si myslíš, že jsi? Lezeš mi do soukromí a porušuješ moje práva!“

Zdálo se, že je skutečně nazlobený.

Konečně jsem našel tu správnou formulaci, abych ho ještě víc neprovokoval: „No, a máte aspoň ponětí,

kdo to mohl udělat?“

„I kdybych měl, tobě bych to neřekl, ty zmetku.“

„Nebo nějaký motiv vraždy?“

„Ty sračko, přestaň už mě zpovídat. Zavři tu zasranou hubu.“

„Mám to chápat tak, že nemohu počítat s vaší spoluprací?“

„Drž hubu!“ Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Měl bych tě zastřelit za vniknutí na cizí pozemek, ty

parchante. Ale zaplatíš za to, žes mě napadl.“

V kleče už mě začínala bolet kolena, tak jsem vstal.

Stevens zaječel: „Kleknout! Kleknout!“

Šel jsem rovnou k němu. Namířil berettu do mého podbřišku a stiskl spoušť. Cuklo to se mnou, i když

byla zbraň prázdná.

Zřejmě si v tu chvíli uvědomil, že pokoušet se ustřelit mi okrasu prázdnou pistolí je blbost. Upřeně zíral na

vybitou berettu.

Tentokrát jsem použil levý hák, abych mu opakovaně neporanil pravou sanici. Doufal jsem, že ocení můj

smysl pro souměrnost, až se probere.

Zatím se válel v trávě.

Dosud tedy nevypadal, že by se mi chtěl vyzpovídat. Mučení bohužel nepřicházelo v úvahu, ačkoliv jsem

byl v silném pokušení.

Posbíral jsem svoje sako, revolver i pouzdro a svázal jsem mu dohromady tkaničky.

Pak jsem ho nechal na místě, nasedl jsem do jeepu a odjel pryč. Jen jsem doufal, že až se probere a

zavolá policii, budu už mít za sebou kus cesty.

Cestou jsem o něm přemýšlel. Je to vrah? Každopádně to vypadalo, že buďto někoho kryje, nebo vydírá,a nebo zatím teprve hledá způsob, jak z celé věci něco vytřískat.

Nejel jsem k trajektu, ale zamířil jsem do spleti okresek. Pro jistotu.

Levačka mi začínala tuhnout a pravačka už bolela. A klouby na pravé ruce začínaly otékat. Ježíšikriste, už

stárnu, pomyslel jsem si.

Zazvonil mobilní telefon. Nebral jsem ho na vědomí a mířil jsem na hranici státu New York.

V sedm večer jsem byl zpátky v North Forku. Domů se mi ani trochu nechtělo, takže jsem zastavil předOlde Towne Taverne a dal si pivo. Barmana, nějakého Aidana, jsem se zeptal: „Setkal jste se někdy s

Fredricem Tobinem?“

Odpověděl: „Jednou jsem obsluhoval bar na večírku u něj doma. S ním jsem ale sotva promluvil.“

„Co se o něm povídá?“

Aidan jen pokrčil rameny. „Já nevím. slyšel jsem všechno možné.“

„Například?“

„No, někdo třeba říká, že je homouš, a někdo zase, že je na ženský. Někdo tvrdí, že je na dně a dluží,

kam se podívá. Někdo zase říká, že je samý prachy. Chápete?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Kde bydlí?“

„Jo, ten má barák dole v Southoldu u Founders Landing. Víte, kde to je?“ „Ne.“

Aidan mi popsal směr a řekl: „Ten barák si nemůžete splést. Je to to největší, co jste kdy viděl.“

„Dík. Jo, někdo mi taky tvrdil, že tu má někde být zakopaný pirátský poklad.“

Aidan se rozesmál. „Jo. Říkalo se, že dřív to tu bylo samá jáma, jak se všichni snažili něco najít. Jestli teda

někdo něco našel, tak si to nechal pro sebe.“

Kývnul jsem na pozdrav, vyšel ven a vyrazil k místu zvanému Founders Landing.

KAPITOLA 28

Už se stmívalo, když jsem dorazil ke kamennému monumentu s vytesaným nápisem „Founders Landing

1640.“ Pochopil jsem, že se tu nejspíš vylodila skupinka přistěhovalců z Connecticutu. Kdyby se předtím

zastavili ve Foxwoodsu, pravděpodobně by sem dorazili ve spodkách.

Zaparkoval jsem před obrovskou budovou v koloniálním slohu, vystoupil z auta a vykročil k otevřené

železné bráně. Vešel jsem do zahrady a spatřil mumraj bufetových stolů, pojízdných barů a květinových

girland od Whitestoneové. Do všeho toho hemžení šumařila nějaká místní kapela.

Přistoupila ke mně pohledná mladá žena a pozdravila: „Dobrý večer.“

„Aspoň prozatím,“ odpověděl jsem.

„Pojďte si vybrat klobouk, prosím.“

„Co prosím?“

„Pokud máte dostat něco k pití, musíte mít na hlavě klobouk.“

„V tom případě jich chci aspoň šest.“

Zachichotala se a odvedla mě k dlouhému stolu, na němž bylo vyrovnáno snad na dva tucty klobouků,jeden idiotštější než druhý. Vybral jsem si třírohý pirátský.

Když se mi povedlo se té krasotinky zbavit, porozhlédl jsem se po zahradě a zjistil jsem, že je z ní výhledna rozlehlé přístaviště, na jehož konci byl vybudován mohutný dok. U mola kotvilo několik člunů, které,jak jsem předpokládal, patřily hostům. Konat se tahle paráda o týden dřív, kotvila by tu i Spirocheta.

Došel jsem až k doku. Nahlédl jsem do přítmí uvnitř a vstoupil jsem. Přes nedostatek světla jsem veslabých paprscích pronikajících z obou konců doku viděl dvě lodi. Vpravo byl malý Whaler s plochýmdnern, jakým je možné se dostat na mělčiny. Ten mě velice zaujal. Vlevo pak se skvěl rychlý člun Formula

303, naprosto stejný typ, jaký vlastnili Gordonovi.

„Hledáte něco?“

Obrátil jsem se a spatřil jsem pana Tobina se sklenkou vína v ruce, který stál na molu v šaškovském

třírohém klobouku.

Řekl jsem jen: „Obdivoval jsem vaši loď.“

„Tuhle loď? Většinu lidí zaujme ten rychlý člun nebo jachta,“ mávl nikou k lodi kotvící před dokem.

Pokusil jsem se o odzbrojující úsměv. Řekl jsem: „Když jsem viděl Formuli 303, napadlo mě, že Gordonovi

vstali z mrtvých.“

Dostalo se mi jen chladného upozornění: „Večírek probíhá na zahradě, pane Coreyi.“

„Všiml jsem si.“ Vyšli jsme z doku.

„Dovolte, abych vás během večera představil několika svým hostům,“ řekl Tobin.

„To by bylo báječné,“ lhal jsem přesvědčivě. „Jak je to odsud daleko k přístavišti Gordonových?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl.

„Zkuste to odhadnout.“

„Snad dvanáct kilometrů, proč?“

„Jen tak. Snažím se najít téma vhodné ke konverzaci na břehu moře.“

„Chci vás jenom upozornit, že ani mne, ani mé hosty nebudete obtěžovat otázkami souvisejícími s

vraždou Gordonových. Hovořil jsem o tom se šerifem Maxwellem, a ten mi přislíbil totéž. Znovu zdůraznil,

že už nemáte žádné oficiální pravomoci.

„Máte mé slovo, že nikoho nebudu obtěžovat policejními dotazy ohledně Gordonových.“

Když mi u servírky objednal pivo do vinné sklenky a vzdálil se za neodkladnými povinnostmi, zamyslel

jsem se nad tím, co jsem viděl. Ten chlap je na pokraji bankrotu alespoň pokud mám věřit EmměWhitestoneové a je dvojnásobný vrah pokud mám věřit svým instinktům, nehledě na to, co jsem objevil vdoku. Musel už vědět, že znám obě tato jeho tajemství, a přesto nepanikařil. Měl větší starost o hladkýprůběh večírku než já o narušení dosavadního chodu jeho života.

Všiml jsem si blondýny v bílých šatech. Poznal jsem v ní nový Tobinův objev, který mi Gordonoviukazovali na ochutnávce vín. Procházela se sama po trávníku, tak jsem jí zkřížil cestu. „Dobrý večer,“ řekl

jsem.

Usmála se. „Dobrý večer.“

„Jsem John Corey.“

Jméno jí očividně nic neřeklo. Úsměv jí však z tváře nezmizel. Řekla: „Sondra Wellsová. Přítelkyně

Fredrica Tobina.“

„Ano, já vím. Setkali jsme se v červenci ve vinném sklepě. Při ochutnávce vína. Byl jsem tam s

Gordonovými.“

Její úsměv povadl a řekla: „Oh, to bylo příšerné.“ „To rozhodně.“

„Tragédie.“

„Ano. Byli jste si s Gordonovými blízcí?“

„No. jen Freddie. Já jsem je měla ráda. ale nevím, jestli měli oni rádi mne.“

„Jsem si jist, že ano. Vždycky o vás mluvili jen v nejlepším.“ Vlastně o ní nikdy nemluvili.

Znovu se usmála.

Díval jsem se na ni a nedokázal jsem pochopit, jak někdo může vyměnit Emmu Whitestoneovou zaSondru Wellsovou. Ale nakonec krása je vždy relativní a závisí na pohledu. Zeptal jsem se slečnyWellsové: „Ráda jachtaříte?“

„Ne, já ne. Spíš Fredric.“

„Mám na západ odsud dům u moře. Strašně rád jachtařím.“

„To je báječné.“

„Vlastně jsem asi pana Tobina viděl. kdy to jen bylo. v pondělí, kolem páté v jeho Whaleru. Zdálo se mi,

že jste tam byla s ním.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Oh. v pondělí. to jsem byla celý den na Manhattanu. Fredric mi dalauto se šoférem a já jsem s posluhovačkou odjela na celý den nakupovat.“

Viděl jsem, jak usilovně přemýšlí, až se jí vraští čelo. Zeptala se mne: „Vy jste viděl Fredrica ve Whaleru s.

jinou osobou?“ „Snad to ani nebyl on, a pokud ano, možná že byl sám, nebo to byl muž.“

Znovu se zamračila.

Pokračoval jsem spokojeně v blufování: „Sdílíte Fredricův zájem o místní historii a archeologii?“

Odpověděla: „Ne. A jsem ráda, že toho i Fredric zanechal. Ze všech koníčků, které si muž může zvolit, by

se měl zabývat právě tímhle?“

„Možná že to má něco společného s archivářkou Historické společnosti Peconic Bay.“

Podívala se na mě tak chladně, že mi bylo jasné, že odchází, když v tom se u nás vynořil Tobin a oslovil ji:

„Mohu tě na okamžik unést? Fisherovi by tě rádi pozdravili.“ Podíval se na mě a řekl: „Omluvíte nás?“

„Budu muset, pokud nechtějí Fisherovi pozdravit taky mě.“

Fredric Tobin se na mě nepříjemně usmál, Sondra Wellsová se zamračila a oba odkráčeli.

Kolem půl deváté jsem konečně narazil na Maxe a Beth. Oba byli vymóděni podobnými klobouky jako

ostatní.

Beth poznamenala: „Krásný večírek. Díky, žes mi ho navrhl.“

„Člověk nikdy neví, co se dozví, když bude aspoň naslouchat.“

Max mi řekl: „Beth už mě informovala o tom, jaký pokrok ve vyšetřování už udělalo policejní oddělení vSuffolku. Za poslední čtyři dny udělali ohromný kus práce.“

Mrkl jsem po Beth, abych se pokusil zjistit, jestli Maxovi řekla i o návštěvě u mě. Jen nepatrně zavrtělahlavou. Max mi řekl: „Ještě jednou díky za vaši pomoc.“ „O tom vůbec nemluvte. Mimochodem, nedošlopřed nějakými dvěma či třemi lety mezi zaměstnanci z Plum Islandu k úmrtí, které by upoutalo vaši

pozornost?“

Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Došlo tu v létě přede dvěma lety k utonutí. Ten chlapík. nějakýdoktor. myslím, že to byl veterinář.“

„Jak se utopil?“

„Snažím se vzpomenout si, byl venku na člunu, jo, myslím, že byl v noci na rybách, a když se nevracel,jeho žena nás zavolala. Informovali jsme pobřežní stráž, a ti našli kolem jedné v noci jeho člun na mořiprázdný. Druhý den ho moře vyplavilo na pláž támhle někde.“ Ukázal směrem ke Shelter Bay.

„Byly nějaké důkazy o tom, že to nebyla nehoda?“

„Měl na hlavě stopu po úderu, ale podle pitevní zprávy ve člunu upadl, uhodil se o bort a spadl do vody.“Max dodal: „To se stává.“ Podíval se na mě. „Proč se na to ptáte?“

„Slíbil jsem panu Tobinovi i vám, Maxi, že se o takových věcech tady na večírku bavit nebudu.“ Pak jsem

dodal: „Musím si dát pivo.“ Odešel jsem a nechal jsem tam Maxe stát s prázdnou vinnou sklenkou v ruce.

Začínal jsem toho mít pomalu dost, a vykročil jsem proto přes trávník směrem k parkovišti. Cestou jsemshodil tu pitomou maškarádu, kterou mě tu vyzdobili. Asi v polovině cesty jsem uslyšel ženský hlas, jak

volá mé jméno, ale nezastavoval jsem se. Beth už se mne dnes naotravovala dost. „Johne!“

Otočil jsem se.

Přes trávník ke mně spěchala Emma. „Kam jdeš?“

„Někam, kde si můžu dát pivo.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, společnost nepotřebuju.“

„Ty ji potřebuješ víc, než si myslíš, kamaráde. To je právě tvůj problém. Byl jsi moc dlouho sám. Kam

jdeš?“

„Do Olde Towne Taverne.“

„To je můj oblíbený zapadák.“ Vzala mě za paži a odcházeli jsme společně.

Za dvacet minut jsme se její postarší károu dostali do Olde Towne Taverne a já jsem se konečně dočkal

piva.

Připomněl jsem jí: „Byl bych rád, abys o mně opravdu vůbec nic neříkala Fredricovi.“

Pokrčila rameny. „Jsem šťastná a chci, aby to každý věděl. On vždycky chtěl, abych byla šťastná.“

„Gentleman.“

Usmála se. „Žárlíš?“

„Vůbec ne. Nejradši bych ho viděl v křesle. Ale myslím, že bys s ním neměla mluvit o nás, a už vůbec ne o

pirátských pokladech.“ „Okay.“

Nakonec jsme spolu i povečeřeli a skončili jsme v jejím bytě. Ukázala mi sbírku nočníků, do které užstačila zařadit i ten ode mne, přehráli jsme si něco od Beatles a pak mi předala dárek. Když jsem rozbalilúhledně zabalený balíček, našel jsem knihu s věnováním. Knihu s názvem „Příběh o pirátském pokladu“.Věnování znělo: Johnovi, nejmilejšímu z bukanýrů, Emma.

Když jsme si druhého dne dopřáli projížďku trajektem po úžině Sound, nemohl jsem odtrhnout pohled odPlum Islandu, který jsme měli na dohled. Emma mě vytrhla ze zamyšlení: „Na co myslíš?“

„Jen se kochám tou nádherou.“

„Civěl jsi k Plum Islandu.“

„Ano. přemýšlel jsem. o Gordonových.“

„Myslel jsi na kapitána Kidda?“

„Ty musíš být vědma.“ „Řekneš mi o té. vraždě něco víc?“

„Ne.“

„Jasně. Chápu. Pokud ode mě potřebuješ cokoliv vědět, klidně se ptej. Udělám všechno, co by ti

pomohlo.“ „Díky.“

Když loď večer přirážela k molu, zeptala se mne: „Chceš u mě zůstat na noc?“

„No. rád bych, ale. měl bych jet domů.“

„Můžu zůstat u tebe.“

„No, abych ti řekl pravdu, měl bych se spojit s detektivem Penrosovou.“

„Jistě.“

Vysadil jsem ji před jejím domem. Řekl jsem jí: „Zastavím se u tebe zítra po práci.“

„Dobře. Znám prima restauraci u moře, do které bych tě ráda vzala.“

„Už se těším.“

Políbili jsme se na rozloučenou a pak už jsem mířil k domu strýčka Harryho. Když jsem zjistil, že je na

záznamníku nahráno sedm vzkazů, přepadla mě nechuť poslechnout si byť i jen jediný z nich. Ostatně

vždyť tam budou i ráno.

Když jsem usínal, uvažoval jsem ještě v polospánku, co udělat s Fredricem Tobinem a svým podezřením

vůči němu. Byl jsem přesně v té situaci, kdy člověk ví, že má pachatele, ale neví, jestli už ho může

skřípnout, nebo jestli má naopak předstírat absolutní nezájem o jeho osobu.

Mělo mě napadnout, že když začnete zahánět štvané zvíře do kouta, může se dosud neškodná potvůrka

stát nebezpečnou bestií. Lov je hra pro dva, lovce a kořist, a kořist může ztratit mnohem víc.

Zapomněl jsem, že bych měl brát Fredrica Tobina jako soupeře vážně. Připadal mi jako onuce, stejně jakojá jsem mu musel připadat jako naprostý tupec. Každopádně si dávám vinu za to, co následovalo.

KAPITOLA 29

Když jsem v pondělí ráno vstával, hustě pršelo. Farmářům to asi udělalo radost, vinařům už méně. Věděljsem přinejmenším o jednom vinaři, který měl daleko závažnější problémy než déšť.

Po ranní sprše jsem vzal do ruky dárek od Emmy, knihu Příběh o pirátském pokladu. Nalistoval jsem sikapitolu o pokladu kapitána Kidda a našel jsem citace svědectví jednotlivých osob vypovídajících v případu

obviněného kapitána. Čím dále jsem četl, tím více jsem byl přesvědčen o tom, že lhali úplně všichni.Žádná výpověď se neshodovala alespoň s jednou další. Jediné, na čem se shodli všichni, bylo, že pokladbyl ukryt někde na pobřeží úžiny Long Island Sound. Nikdy nepadla zmínka o Plum Islandu, ale jakévhodnější místo by se v těch končinách dalo objevit? Jak jsem se při své návštěvě ostrova dověděl, tehdytam přirozené kotviště neexistovalo, takže bylo nepravděpodobné, že by se tam zastavila loď, jejížposádka by hledala vodu nebo potravu.

Když jsem se nasytil historie, dostal jsem se konečně i ke vzkazům na záznamníku.

První byl od strýčka Harryho. Oznamoval mi, že má známého, který by si chtěl jeho dům pronajmout, a že

se mám proto rozhodnout, jestli ho koupím. Druhý byl od detektiva poručíka Wolfa, který byl velicestručný: „Už mě serete.“ Třetí byl od Emmy. Byl ještě stručnější: „Ahoj.“ Čtvrtý vzkaz byl od Maxe zesobotního rána a Max mi jeho prostřednictvím oznamoval podrobnosti o průběhu zbytku Tobinova večírku

a hlásil mi, že si pohovořil s Beth a že mu mám zavolat. Pátá zpráva od Doma Fanelliho zněla: „Nazdar,kámo, přišel jsi o moc. To byl večer! Seznámili jsme se se čtyřmi švédskými turistkami, dvě jsou letušky,jedna je herečka a jedna modelka. Jo, a sehnal jsem ti pisálka, který popíše ten tvůj slavný návrat doslužby za rekonvalescence. Návrat zraněného hrdiny. Jakej jsem? V pondělí mi zavolej, a až přijedeš,dáme si pár panáků a já ti povím, jaký jsou Švédky. Ciao.“

Usmál jsem se. Čtyři Švédky, panebože. Šestý vzkaz byl od Beth. Ptala se mě, kde jsem byl v sobotuvečer, a kdy se můžeme setkat. Sedmý vzkaz byl rovněž od ní. Oznamovala mi, že se u mě zastaví vpondělí ráno.

Když proto chvíli před polednem zazvonil zvonek u dveří, nebyl jsem příliš překvapen její návštěvou. „Pojďdál,“ řekl jsem jen.

Odložila na verandě deštník a vešla dovnitř. Napadlo mě, že bych ji měl ujistit, že nemám společnost,takže jsem řekl: „Jsem sám.“ Řekla: „Já vím.“

Několik dlouhých sekund jsme se dívali jeden na druhého. Věděl jsem už, co mi oznámí, ale nechtěl jsemto slyšet. Stejně to řekla. „Emma Whitestoneová byla dnes ráno ve svém bytě jedním svýmzaměstnancem nalezena mrtvá, očividně zavražděná.“

Neřekl jsem nic. Co jsem taky mohl říci? Jen jsem tam stál. Beth mě vzala za paži a odvedla mě doobývacího pokoje, kde mě posadila na gauč.

Sedla si vedle. „Nevím, jak se asi cítíš. chci říct, že vím, kolik pro tebe znamenala.“

Přikývl jsem. Podruhé v životě jsem to nebyl já, kdo oznamoval špatné zprávy někomu druhému. Úplněpoprvé jsem slyšel oznámení o vraždě někoho, na kom mi vážně záleželo. Připadalo mi to tak neskutečné,

že jsem se zmohl na jediné: „Až do deseti večer jsem byl s ní.“

Beth řekla: „Ještě neznáme čas smrti. Našli ji mrtvou v posteli. Podle všeho ji zabili pohrabáčem z krbu.Ten ležel vedle. nenašli jsme stopy po násilném vniknutí. zadní vchod byl odemčený.“

Kývl jsem. Musel mít klíč, který nikdy nevrátil, a ji ani nenapadlo vyměnit zámek. A musel taky vědět, že

bude po ruce pohrabáč.

Beth pokračovala: „Vypadalo to na vloupání. vyprázdněná peněženka i šperkovnice. A všechny ostatní

znaky svědčí pro vloupačku.“

Zhluboka jsem se nadechl, ale neříkal jsem nic.

Beth mi řekla: „A pak jsou taky mrtví oba Murphyovi. Taky jasná vražda.“

„Panebože.“

Beth řekla: „Policista z místního oddělení přibližně jednou za hodinu kontroloval jejich dům, ale. nevšiml siničeho. Až ranní strážník uviděl, že noviny, které byly na trávníku hozené už v osm, tam byly ještě vdevět. Věděl, že Murphyovi vstávají časně, tak vzal ty noviny a. opravdu to chceš slyšet?“

„Pokračuj.“

„Nejdřív jim telefonoval, pak klepal na dveře a nakonec obešel dům a zjistil, že zadní vchod je otevřený.Vešel dovnitř a našel je v posteli mrtvé. Oba zemřeli následkem úderů do hlavy způsobených těžkýmželezným sochorem, který se na místě činu našel se stopami krve. Dům byl vzhůru nohama. Vzhledem kpřítomnosti policejní hlídky v ulici předpokládáme, že se vrah přiblížil od pláže.“

Kývl jsem.

Beth řekla: „Jistě si dokážeš představit, že celé policejní oddělení v Southoldu je vzhůru nohama. A stejně

na tom bude za chvíli celý North Fork. Když se tady stane jedna vražda do roka, tak je to moc.“

Vzpomněl jsem si na Maxe, který byl nejradši, když šlo všechno hladce a v klidu.

Beth pokračovala: „Okresní policejní oddělení sem vysílá speciální tým, protože dospěli k názoru, že tuřádí psychopat, který vykrádá domy a vraždí jejich obyvatele.“ Pak dodala: „Já si myslím, že ten, kdo zabilGordonovy, si z jejich domu mohl vzít klíč od Murphyových. Proto nedošlo k násilnému vniknutí a protobyl odemčený zadní vchod.“

Kývl jsem. Tobin tušil, že se jednou bude nutné Murphyových zbavit, a myslel s takovým předstihem, že sivzal klíč. Když jsme zjistili, že se klíč od domu Murphyových u Gordonových nenašel, mělo nás tovarovat. Další důkaz toho, jak jsme vraha podcenili. Řekl jsem: „Měli jsme s tím počítat.“

Přikývla. „Já vím. Pokud jde o Emmu Whitestoneovou, tak buďto nechala odemčeno, nebo to byl takyněkdo, kdo měl klíč. koho dobře znala.“

Podíval jsem se na Beth a poznal jsem, že oba víme, o kom se mluví. Pak řekla: „V neděli ráno jsemnařídila sledování Fredrica Tobina, ale o půlnoci to shora odvolali prý kvůli šetření takže po půlnoci ho už

nikdo nesledoval.“ Neodpovídal jsem.

Řekla: „Mám potíže s tím, abych kohokoliv přiměla k souhlasu s jakýmkoliv vyšetřováním Fredrica Tobina.

On prostě není podezřelý. A já na něj nemám nic, co by mě opravňovalo k nepřetržitému sledování.“

Pak potichu přiznala: „Za Murphyovy se cítím tak trochu zodpovědná.“

Vzpomněl jsem si na svoji poslední návštěvu u manželů Murphyových. „Ve středu jsem jim ukázal

Tobinovu fotografii a oni ho identifikovali jako toho muže v bílém sportovním autě. Tobin má bílé

porsche.“ Krátce jsem jí popsal svoji návštěvu u Edgara a Agnes Murphyových.

Beth přikývla. „Rozumím.“ Řekl jsem: „Fredric Tobin je vrah.“

Neodpovídala.

Pokračoval jsem: „Zavraždil Toma a Judy Gordonovy, Edgara a Agnes Murphyovy, možná i tohoveterináře z Plum Islandu a Emmu Whitestoneovou. A možná i další. Tohle budu brát hodně osobně.“

Vstal jsem a řekl: „Potřebuju na vzduch.“ Vyšel jsem ven a zůstal stát na verandě. Emmo.

Čím víc jsem si představoval Fredrica Tobina, jak jí rozbíjí hlavu pohrabáčem, tím větší chuť jsem měloplatit mu to stejnou mincí. Jako mnoho policistů, kteří měli osobní vztah k oběti, zatoužil jsem i já povyužití svých znalostí a pravomoci k pomstě. Ale policajt nemůže být mstitel. A mstitel nemůže býtpolicajt. Na druhé straně ovšem někdy jsou zkrátka situace, kdy musíte zahodit služební placku a vzítmísto ní do ruky bouchačku.

KAPITOLA 30

Beth se ke mně po chvilce připojila. Po dlouhém mlčení, kdy jsme se jen dívali na moře, se mě zeptala:„Oč tu jde, Johne?“

Věděl jsem, že jí tu informaci dlužím. „O zlato.“

„Zlato?“

„Ano. O zakopaný poklad, poklad pirátů a možná samotného kapitána Kidda.“

„Kapitána Kidda?“

„Ano.“

„A ten poklad byl na Plum Islandu?“

„Ano. podle toho, co jsem zatím zjistil, se toho Tobin nějak domákl, a protože nemohl získat přístup na

jedno z nejlíp chráněných míst v zemi, začal hledat někoho, kdo měl na ostrov neomezený přístup.“

Chvíli přemýšlela. „Samozřejmě, teď už to začíná dávat smysl. historická společnost, vykopávky, dům u

moře, rychlý člun, všichni jsme se drželi jen těch nemocí a drog.“

„Jistě. Když ale tohle zavrhneš a já jsem to udělal, protože jsem věděl, že toho Gordonovi nebyli schopni

musíš o celé té věci začít uvažovat jinak.“

Pak jsem jí řekl o všem, co jsem o údajném pokladu věděl od Emmy.

Beth se zamyslela a pak se mé zeptala: “Myslíš, že Gordonovi věděli přesně, kde je ten poklad na Plum

Islandu zakopaný?

„Nebo se ho snažili najít? Nevzpomínám si, že bych na ostrově viděla moc čerstvých výkopů.“

„Myslím, že Tobinovy informace byly spolehlivé a věrohodné, ale možná nebyly nejpřesnější. Od Emmyjsme se dověděl pár věcí o pirátských mapách. a z téhle knížky taky.“ Ukázal jsem na knihu na nočnímstolku. Podle všeho byly všechny poklady označovány podle stromů, skal, které se časem sesypaly domoře, a vůbec podle dočasných znamení, protože neměly být ukryty natrvalo.

Beth se zeptala: „Jak tě napadlo jít za Emmou?“

„Chtěl jsem se prostě seznámit s předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay a pak jsem zjistil, že bylaTobinovou přítelkyní.“

Beth chvíli uvažovala a poté řekla: „Takže pak jsi šel za Tobinem.“

„Ne, za ním jsem byl ještě předtím.“

„Tak co tě vedlo k tomu, aby ses vyptával u něj? Jak tě vůbec napadlo, že má s těmi vraždami něco

společného?“

„Nejdřív jsem neměl nic. Mluvil jsem prostě se známými obětí, ne s podezřelými. Když jsem se s ním ve

středu sešel, došel jsem k názoru, že je to příjemný chlap, ale že mi neodpovídá dostatečně jasně na

naprosto jasné dotazy. Chápeš?“

Přikývla.

„A když jsem si promluvil s Emmou, začal jsem si ty vztahy dávat dohromady.“

„Ještě se zlobíš za to, jak se s tebou zacházelo?“

„To bylo. Aspoň mě to motivovalo. Teď mi jde jen o to, abych dostal Tobina do basy a na křeslo.“

Podívala se na mě a vážně řekla: „Dobře víš, že k tomu vůbec nemusí dojít, pokud neseženeme dostatek

pádných důkazů.“

„V Tobinově doku jsem našel člun s plochým dnem, přesně takový, jakým se dá doplout na mělčinu.“

Vzpomněl jsem si na své setkání s Tobinem u lodi.

Pak jsem jí vyprávěl o všem, co jsem dělal potom, když jsme se v úterý večer rozloučili, i o tom, že

Tobinova přítelkyně Sondra Wellsová a posluhovačka byly v době smrti Gordonových pryč, avšak Tobin semě snažil přesvědčit, že mu dosvědčí alibi. Když jsem skončil, řekla Beth: „Takže koupě pozemku od Wileyových neměla být prostředkem, jak se

vyrovnat Tobinovi.“

„Ne. Tobin jim řekl, aby ten pozemek koupili na základě té legendy o Terasách kapitána Kidda. Existujetaky místo zvané Stromy kapitána Kidda, ale tam je teď veřejný park. Tobin věděl, že Terasy nejsou vlegendách nijak přesně lokalizované, takže mu připadaly vhodnější, protože se dalo použít jakéhokolivútesu. Nechtěl ale, aby se vědělo, že on nakupuje bezcennou půdu, protože by to zavdalo příčinu knejrůznějším dohadům. Proto přiměl Gordonovy, aby nakoupili pozemek za vlastní omezené prostředky, a

měli štěstí, že narazili na útes Margaret Wileyové. V plánu bylo, že se poklad na útesu zakope a pak „jakoobjeví.“ „Neuvěřitelné.“ „Ano.“

„Ale jak se chtěl Tobin dostat k penězům potom, co Gordonovi ohlásí svůj ,nález?“

„Předně byli dva roky alespoň navenek přáteli.“ Vysvětlil jsem Beth, jak mi Emma osvětlila podstatuvztahu Gordonových a Fredrica Tobina. Řekl jsem: „Tobin mi to ale líčil docela jinak, takže jsem měl odůvod k podezření víc.“

Přikývla. „Přátelství ještě není důvod k tomu, aby se člověk dělil o milióny.“

„Gordonovi pak měli jakoby objevit poklad na útesu koupeném od Wileyové, což chtěli jistě zdůvodňovattím, že pátrali v archivech tady i v Anglii, což by byla pravda. Naoko by zalitovali, že připravili Margaret otak výnosný pozemek, a jistě by ji obdarovali nějakou cetkou z pokladu. Rovněž by ale nezapomnělivyzdvihnout svoje riziko ve výši pětadvaceti tisíc dolarů.“

„Podle mě tu ale pořád schází nějaké spojení na Plum Island.“

„Vždyť máme jenom podezření, že tam ten poklad byl. Mít podezření a prokázat ho jsou dvě různé věci.“

„To je právě to slabé místo jinak vynikající konstrukce.“

„Tak mi tedy dovol, abych ti předestřel další teorii. Ta je podle mě pravděpodobnější. Tobin se v žádnémpřípadě nehodlal s Gordonovými dělit. Přemluvil Gordonovy ke koupi pozemku, dohodl se tak, jak jsem říkal, a ve skutečnosti se právě spojení s Plum Islandem obával. Gordonovi byli řešením jeho problému.Oni měli poklad na ostrově najít a odtamtud dopravit. V tom okamžiku se Gordonovi stali nespolehlivýmčlánkem, který mohl prozradit původ pokladu.“

Beth chvíli mlčela a pak přikývla. „Tři mohou mít tajemství, pokud jsou dva z nich mrtví.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem.

Pak jsem pokračoval: „Gordonovi nebyli hlupáci. Byli jen trochu naivní, a hlavně se nikdy nesetkali s

krysou, jako je Tobin. Tobin věděl od začátku, že je bude muset zabít.“

Trochu rozpačitě se zeptala: „Co myslíš, že bychom. že bych měla dělat teď?“

„Co chceš. Já jsem byl z případu odvolán.“

„Myslím, že jestli to udělal on, dostanu se mu na kůži.“

„Myslíš?“

„Jsem si tím jistá.“

„A co Paul Stevens?“

„Ten je pochopitelně pořád ve hře. Mohl být Tobinovým komplicem, nebo ho mohl vydírat, mohl čekat, až

ten poklad najdou, a nebo je to prostě chlap, který vypadá podezřele, ať dělá, co dělá.“

Odhodlal jsem se a řekl jsem jí o své návštěvě u Stevense. Zakončil jsem své líčení slovy: „Když nic

horšího, tak nám aspoň lhal a peče s Posterem a Nashem.“

„Nebo je v tom namočený víc, než si myslíme.“

Řekl jsem: „Teď jde hlavně o Tobina.“

„Byla bych ráda, kdybys na tom případu pracoval se mnou. Uděláš to pro mě?“

Vzal jsem ji za paži a odvedl ji do kuchyně. Sňal jsem sluchátko z telefonu a podal jsem jí ho. „Zavolej mu

do kanceláře.“

Vytočila číslo Tobinových vinných sklepů, a když se na druhém konci kdosi ohlásil, řekla: „Prosila bych

pana Tobina.“ Chvíli čekala a dívala se na mě. Zeptala se: „Co mu mám říct?“

„Jenom mu poděkuj za báječný večírek.“

Beth promluvila do sluchátka: „Tady je detektiv Penrosová z policejního oddělení okresu Suffolk. Chtěla

bych mluvit s panem Tobinem.“

Chvíli poslouchala a pak řekla: „Jen mu vyřiďte, že jsem mu volala, abych mu poděkovala za báječnývečer.“ Znovu poslouchala. „Mohu ho nějak zastihnout?“ Podívala se na mě a pak řekla do telefonu:„Okay. Skvělý nápad.“ Zavěsila a řekla mi: „Není tam. Nikdo neví, kde je.“

„Fajn. Zavolej mu domů.“

Ani doma jsme ho nezastihli. Ohlásila se jen posluhovačka, která Beth oznámila, že se pan Tobin vytratilneznámo kam a slečna Wellsová že odjela na Manhattan, dokuď se nezlepší počasí. Beth na mě pohlédla:„Kde může být?“

„To nevím. Ale už víme, kde není.“

Chvíli jsem uvažoval a pak jsem jí navrhl: „Pojďme se projet.“

„Kam?“

„Najít pana Tobina. Chtěl bych mu osobně poděkovat za nádherný večer.“

KAPITOLA 31

V šatníku jsem našel dva žluté pláště do deště a do podpažního pouzdra jsem zasunul osmatřicítku.

Když jsme vyjeli, začínalo se schylovat k bouřce. Silnice už byla pokrytá olámanými větvemi a pískem

navátým z pláže. Po dvaceti minutách jízdy vichřicí, která ohlašovala blížící se hurikán, jsme dojeli na

štěrkem vysypané parkoviště před Tobinovými vinnými sklepy. Tabule postavená u parkoviště z dálky

hlásala: Zavřeno.

Beth řekla: „Pojďme se podívat k němu domů.“

„Nejdřív se zkusíme mrknout do kanceláře.“

„Johne, je zavřeno.“

„To je relativní pojem.“

Nastartoval jsem a zajel jsem přes trávník mezi budovu vinných sklepů a administrativní středisko, kdestálo na zadním prostranství několik vozů mezi prázdnými vinnými sudy.

„Co děláš?“ zeptala se mne Beth.

„Chci zjistit, jestli není náhodou otevřeno. Jdi se podívat. Dělej, co říkám!“

Podívala se na mě a vystoupila. Došla ke dveřím, vzala za kliku a zavrtěla hlavou. Vrátila se do auta, jájsem nastartoval, obrátil jsem vůz proti dveřím a vyrazili jsme. Po nárazu těžkého terénního auta se dveřerozletěly. Dupnul jsem na brzdu, vyskočil ven a popadl jsem Beth, která vystoupila druhou stranou, zapaži. Rozběhli jsme se po schodech nahoru do věže.

„Jsi cvok?“

„Nahoře je krásný výhled.“ „Tohle je vloupání!“ „Dveře jsem našel vyražené.“ „Johne.“

„Vrať se do auta. Postarám se o to sám.“ „Já vím, že máš vztek, ale nedělej to.“ Obrátil jsem se k ní zády

a vyrazil jsem po schodech dál. V každém patře jsem vyzkoušel dveře od všech kanceláří.

Zamčeno.

Ve třetím poschodí jsem za sebou zaslechl kroky. Obrátil jsem se a vytáhl revolver. Zpoza rohu vyběhla

udýchaná Beth.

Řekl jsem jí: „Tohle je moje parketa. Komplice nepotřebuju.“

Odpověděla: „Dveře byly vyražené. Vyšetřujeme vloupání.“

„Přesně tak to beru.“

V nejvyšším poschodí jsme se zastavili u dveří Tobinova apartmá. Byly zamčené. Rozbil jsem sklo požární

schránky, kde visela hasičská sekerka. Zvuk tříštícího se skla se ozvěnou rozezněl po budově.

Beth zaječela: „Co to děláš?“

Odstrčil jsem ji a udeřil vší silou do knoflíku nad zámkem. Dveře se rozletěly až po několika ranách. „Johne, poslouchej mě.“

„Ticho. Poslouchej, jestli neuslyšíš kroky.“ V apartmá byla tma a ticho.

Beth řekla: „Nemyslím, že bychom měli chodit dovnitř.“

„My musíme jít dovnitř. Někdo vyrazil dveře. Všude kolem dochází ke vloupačkám.“

Zaváhala a pak řekla: „Jdu do auta a přejedu na parkoviště. Počkám čtvrt hodiny.“

„Okay.“ Otočil jsem se k ní zády a vykročil dovnitř.

Půlkruhová obývací místnost zařízená moderním nábytkem byla opuštěná. Za ní jsem viděl dveře, kterévedly pravděpodobně do ložnice. Kráčel jsem dál.

Zatím jsem nikde nezahlédl nic, co bych mohl považovat za důkaz mého podezření. Odsunul jsem nočnístolek. Nenašel jsem zase nic. Dalších pět minut jsem strávil tím, že jsem byt systematicky demoloval. Vezměti skla, nábytku a látek se na koberci objevila i početná sbírka videokazet včetně tvrdého porna.

V tom něco upoutalo mou pozornost. Ve zlatém rámečku velikosti běžného knižního formátu jsem spatřiljakýsi starý pergamen. Když jsem ho obrátil ke světlu, zjistil jsem, že jde o starou mapu s jakýmsinápisem ve spodní části. Jediné, co jsem zatím rozeznával, byl úsek pobřeží s malou zátokou. Jen sobtížemi jsem louskal písmo na pergamenu a v tu chvíli jsem si přál, aby tu byla Emma a pomohla mi s

tím.

Nejdřív jsem si myslel, že jde o Plum Island, ale tam nebyly žádné zátoky.

Nepodobalo se to ani zátoce Mattituck, kde měly být stromy kapitána Kidda. Užuž jsem si začínal myslet,že celý ten cár není nic jiného, než prachobyčejná dekorace. Chyba. Když se mi podařilo rozluštit dvě

slova z nápisu, ztuhnul jsem: Founders Landing.

Teď jsem se teprve na mapě dokázal orientovat. Byl to úsek pobřeží, který přiléhal k pozemku, na němžstál dům Fredrica Tobina. Na pergamenu jsem rozeznával jakási čísla a konečně jsem se dobral dalšího

slova: Dub.

Z obývacího pokoje jsem zaslechl jakýsi zvuk. Zdvihl jsem revolver.

Zpoza dveří se ozvala Beth. „Johne?“

„Tady jsem.“

Vešla za mnou. Řekl jsem jí: „Myslel jsem, že už jsi odjela.“

„Přijeli sem policisté ze Southoldu. Zavolal je strážný. Řekla jsem jim, že to tu mám pod kontrolou.“

„Díky.“

Rozhlédla se kolem. „Je to tu jak po smršti.“

„Hurikán John.“

„Už je ti líp?“

„Ne.“

„Co to máš?“ „Mapu.“

„Plum Island?“ zeptala se.

„Ne. Kus pobřeží, které sousedí s Tobinovým pozemkem.“ „Takže Tobin má mapu, podle které je tamukrytý poklad.“ „Ano. A vsadím se, že jde o padělek. Když se podíváš pořádně, uvidíš, že jsou tamvyznačené směry, kudy se dát. A vidíš to ,X?“

Vzala pergamen do ruky a po chvilce zkoumání řekla: „Vidím. Nikdy neměl v úmyslu nechat Gordonovy

zakopat poklad na jejich útesu.“

„Ne. Měl v úmyslu jim poklad sebrat, zabít je a ukrýt ho u sebe.“

„Takže poklad je teď na Tobinově pozemku?“

„To půjdeme zjistit.“ Zasunul jsem pergamen pod pršiplášť a vyšel jsem s Beth v patách na schodiště.

KAPITOLA 32

Cesta autem k Tobinovu sídlu, která normálně netrvala déle než dvacet minut, nám kvůli vichru zabrala

skoro hodinu.

Beth prolomila mlčení jako první: „Jestli najdeme Tobina doma, zvládnu to sama.“

„Fajn.“

Snažil jsem se zavolat si domů na záznamník, ale telefon bez ustání vyzváněl. Řekl jsem: „Barák už mám

nejspíš bez proudu.“

Opět se mě zmocnily vzpomínky na Emmu. Bylo mi nanic.

Podívala se na mě ze strany a řekla: „Po bouřích bývá obvykle krásné počasí.“

„Dík.“

Když jsme konečně dorazili k těžké železné bráně Tobinova sídla, řekla Beth: „Půjdu se podívat, jestli nenízamčeno.“

Vzhledem k časové tísni jsem však vraty raději projel.

Beth se mě zeptala: „To pokaždé, když máš vyšší adrenalin, nevidíš?“

„Dělám, co můžu.“

Pláž, na kterou jsme už přes trávník viděli, byla pokrytá vyplavenými kusy dřeva, zlomenými větvemi a

dalšími troskami.

„Skvělé,“ řekl jsem.

„Co?“

„Jachta je v tahu.“

„Tak musí být někde v doku. Nikdo by v takovém počasí přece nevyplul,“ namítla Beth.

„Jistě.“

Venku před domem nestálo žádné auto. Zahnul jsem prudce doprava a před ztemnělým domem jsem

najel do vrat garáže. Ozval se praskot tříštícího se dřeva, a když jsem zabrzdil a pozorně se do tmy uvnitř

zadíval skrz čelní sklo jeepu, viděl jsem, že vrata dopadla na příď bílého porsche, za nímž stál Ford

Bronco. Řekl jsem: „Dvě auta. Ten parchant je možná doma.“

„Nech to na mně.“

„Samozřejmě.“ Zacouval jsem ze vrat a zajel jsem k zadnímu traktu domu, kde jsem zastavil uprostřed

větrem rozházeného zahradního nábytku.

Vystoupili jsme, a když nám po prvním zazvonění nepřišel nikdo otevřít, použil jsem opět sekery.

Beth zaprosila: „Johne, uklidni se, prosím tě.“

Vešli jsme do kuchyně. Všude byla tma. Řekl jsem jí: „Hlídej tyhle dveře.“

Pokračoval jsem do haly. V ní jsem se zastavil a zahalekal: „Hej, pane Tobine, jste doma? Fredricu, kámo,

ozvi se!“ Jdu ti naporcovat tu tvou zasranou palici, hajzle!

Nad sebou v patře jsem zaslechl zavrzání. Odhodil jsem sekeru a vytáhl osmatřicítku. Schody nahoru jsembral po čtyřech. Ještě než jsem doběhl nahoru, řval jsem: „Ruce vzhůru! Policie! Policie!“

V jedné z místností jsem zaslechl šramot. Vrazil jsem dovnitř právě včas, abych zahlédl, jak se zavírajídveře do šatníku. Prudce jsem je otevřel a stanul jsem tváří v tvář ječící asi padesátileté ženě.Posluhovačka. „Kde je pan Tobin?“ zeptal jsem se.

Zakryla si tvář rukama.

„Kde je pan Tobin?“

Za mnou se do ložnice přiřítila Beth. Odstrčila mě a vzala ženu za ruku. Vytáhla ji ze šatníku a dovedla kposteli. „Už je to v pořádku,“ tišila ji. „Jsme od policie.“

Asi po minutě jejího zajíkání jsme pochopili, že se jmenuje Eva, mluví mizerně anglicky, a že pan Tobin

není doma.

Beth řekla: „Auta má v garáži.“ „Přijet domů, pak jít pryč.“

„Kam?“ zeptala se Beth.

„Vzal si loď.“ „Loď?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Není to dlouho.“

„Jste si jistá?“ zeptala se Beth.

„Ano. Viděla jsem ho.“ Ukázala z okna. „Loď plula tam.“

Řekl jsem Evě: „Postavte se k oknu.“

Přistoupila k oknu a já jsem se zeptal: „Kterým směrem plul?“

Ukázala vlevo.

Podle ní jachta zamířila na východ. V dohledu jsem neviděl nic než rozbouřené vlny.

„Proč by teď vyrážel na moře?“ zeptala se mě Beth.

„Třeba proto, aby vyhodil vražednou zbraň.“

„To by snad mohl udělat i za lepšího počasí.“

Obrátila se k Evě. „Kam jel?“

Pokrčila rameny. „Říkal, že se večer vrátí. Abych tu počkala a nebála se. Ale já se bojím.“

Zeptal jsem se jí: „Když jste ho viděla jít k lodi, nesl něco?“

Přikývla.

„Co?“

„Pušku.“

„Pušku?“

„Ano, dlouhou pušku.“

„Takhle dlouhou?“ Beth naznačila rozpětím paží délku běžné pušky. „Ano,“ přisvědčila posluhovačka. „Dvě.“

Podívali jsme se s Beth na sebe.

„A krumpáč?“ Naznačil jsem rukama kopání.

„Ano. Z garáže.“

„Něco tě napadlo?“ zeptala se mne Beth.

„Rozhodně si nemyslím, že by se v tomhle počasí pan Tobin vydal se dvěma puškami a krumpáčem na

ryby,“ odpověděl jsem.

„Klíče,“ obrátil jsem se opět k Evě. „Kde jsou klíče?“

Zavedla nás k nástěnné skříňce, kde kromě klíčů od jachty byly obsazené všechny háčky. I klíč od

rychlého člunu, který mi tak pyšně ukazoval, tam byl.

Eva najednou hlesla: „Sklep. On chodí do sklepa.“ Ukázala ke dveřím na opačném konci místnosti.

Jistě. Tobin asi nebyl žádný „zaměstnavatel roku“ a Eva neopomenula příležitost, jak ho shodit, i když

jsem jí viděl na očích, že ji neděsí jen hurikán. Tobin by ji byl nepochybně schopen odrovnat, kdyby se

mu nehodila do krámu.

Přistoupil jsem ke dveřím a zdvihl sekeru. „Počkej!“ vykřikla Beth. „K tomu snad potřebujeme taky nějakýdůvod!“

Otočil jsem se k Evě. „Máme váš souhlas?“

„Prosím?“

„Děkuji vám.“

Rozmáchl jsem se a urazil jsem sekerou knoflík na dveřích. Když se rozletěly, odhalily úzké, tmavé

schodiště vedoucí do sklepa. Otočil jsem se k Beth. „Můžeš kdykoliv odejít.“

Vzala si od Evy baterku a podala mi ji. „Ty první, hrdino. Budu tě krýt.“

Vykročil jsem na schodiště s Beth v patách. V jedné ruce držela pistoli ráže 9 milimetrů.

Když jsem sešel až do starého sklepa s nízkým stropem, padl světelný kužel baterky na dlouhou cihlovou

zeď na vzdáleném konci. Vykročili jsme k ní.

Zeď byla očividně mnohem novější než zbytek sklepní konstrukce a podle všeho fungovala jako příčka

mezi přední a zadní částí sklepního prostoru.

Uprostřed příčky jsem viděl krásně ryté dubové dveře. Na nich se skvěl mosaznými písmeny vyvedený

nápis: „Vinný sklep Jeho lordstva.“

Protože samo Jeho lordstvo postrádalo jakýkoliv smysl pro humor, usoudil jsem, že je to pozornostobdivovatelky, a snad samotné Emmy.

Otevřel jsem obvyklým způsobem. Dveře byly bytelné a daly mi přece jen chvilku zabrat. Otočil jsem se k Beth. „Jdi první. Do mě to už letos jednou nasypali.“

„Díky.“

Vrhla se do dveřního otvoru vpravo. Následoval jsem ji nalevo a vmžiku jsme stáli s připravenými

zbraněmi na druhé straně příčky.

Když jsme světlem baterky ozářili celý prostor, zjistili jsme, že stojíme ve vinném sklepě vybaveném

dřevěným nábytkem umístěným mezi označenými sudy. Na stole stálo několik svícnů s připravenými

svíčkami i zápalkami. Pár svíček jsem hned rozžehl.

Když jsme se dostatečně porozhlédli a nenašli nic, co by do vinného sklepa nepatřilo, řekl jsem konečně:

„Co nám chtěla ta ženská naznačit?“

Beth pokrčila rameny. „Možná bychom se měli podívat do skříní.“

Otevřel jsem jednu z nich.

„Co vlastně hledáme?“ zeptala se Beth.

„To nevím,“ odpověděl jsem. „Víno ale ne.“

V první skříni byly jen lahve s vínem. Když jsem už otevíral poslední, uviděl jsem v rohu něco, co na víno

nevypadalo. Byla to hliníková schránka na led.

Beth se zeptala: „O tomhle jsi mluvil? Je to ta schránka z lodi Gordonových?“

„Vypadá to tak. Všichni si mysleli, že v tom je trocha suchého ledu a sněti.“ „Může být.“ Pak dodala: „Já tu historku o pirátském pokladu zas tak moc nežeru.“ Přistoupila blíž a řekla: „Podej mi kapesník nebo tak něco.“

Rukou obalenou kapesníkem nadzdvihla víko.

Posvítil jsem do vnitř baterkou. Nejspíš jsme oba čekali zlato a klenoty. Místo nich se na nás zašklebilalidská lebka. Beth vykřikla, uskočila a víko opět zaklaplo. Ukazovala mi na schránku a lapala po dechu.

„Viděl jsi to?“

„Jo. Ten chlap je mrtvěj.“

„Proč.? Co.?“

Sklonil jsem se nad schránku a řekl jsem: „Kapesník.“ Otevřel jsem znovu schránku a posvítil si dovnitř.

Lebka ležela mezi kostmi a v každém očním důlku měla měďák pokrytý silnou vrstvou měděnky.

Sáhl jsem dovnitř a pod kostmi jsem nahmatal cosi nepříjemného na dotek. Na světlo jsem vytáhl kus

shnilého dřeva, v němž jsem po delším zkoumání objevil zbytky mosazného kování a železných

zrezivělých hřebíků.

Podle nánosu jílu na kostech jsem viděl, že kostra nebyla pohřbena v rakvi, ale že ležela dlouhou dobu v

zemi.

Mezi kostmi jsem objevil ještě rezavý visací zámek a čtyři zlaté mince, které jsem za sebe podal Beth.

Vstal jsem a otřel si ruce kapesníkem. „Poklad kapitána Kidda.“

Dívala se na čtyři zlaťáky a nevěřícně se zeptala: „Tohle?“

„Tohle je jeho část.“

„A tohle?“ Ukázala zděšeně na lebku.

„Strážce pokladu. Někdy piráti zabili odsouzence nebo domorodce, jehož mrtvola měla poklad hlídat.“

Podívala se na mě a řekla tiše: „Gratuluji ti k dokonale odvedené detektivní práci.“

„Díky. A teď pojď na vzduch.“

KAPITOLA 33

Když jsme vyšli nahoru, Evu už jsme tam nenašli. Beth řekla: „Myslím, že už je toho dost na povolení k

domovní prohlídce.“

„Ale není,“ řekl jsem. „Nijak to navenek nesouvisí s případem. Všechno záleží na tom, jestli věříš mému

zdůvodnění. Tři potenciální svědci jsou po smrti.“

Otočila se ke mně zády a šla k telefonu. „Je úplně hluchý,“ řekla po chvilce.

„Zkus mobilní telefon v autě.“

Vyšla ven a sedla si do jeepu. Začal jsem s prohlídkou domu. V obývacím pokoji jsem našel Tobinův

adresář. Zajímavé bylo, že jak jména Gordonových, tak i adresa Emmy byly přeškrtnuty. Vzhledem k

tomu, že Emmu našli dnes ráno, a ještě to nebylo oznámeno, mluvilo to dost jasně proti panu Tobinovi.

Nad krbem byly dvě skoby na zbraně, ale obě byly volné. Eva bude nejspíš spolehlivá svědkyně.

Beth se vrátila dovnitř a podávala mi klíčky od vozu. „U Murphyových a na druhém místě činu jsou

vyšetřovací týmy, a já už nejsem vedoucí vyšetřování.“

„Nic si z toho nedělej,“ řekl jsem klidně. „Případ jsi už vyřešila.“

„Tys ho vyřešil.“

„Ty to budeš muset dotáhnout do konce. Tu práci ti nezávidím. Tobin tě dokáže odrovnat, Beth, jestli

nebudeš dost opatrná.“

Mávla rukou a řekla: „Ty se nemusíš městským policajtům zpovídat, až sem dorazí. Zmiz, já je zvládnu.“

„Bezva nápad,“ řekl jsem a hodil jsem jí klíčky od auta a řekl: „Uvidíme se později.“

„Kam jdeš bez klíčů?“

„Projedu se trochu po moři.“ Ze skříňky na zdi jsem si vzal klíč od Formule.

„Zbláznil ses?“

„O tom budou doktoři teprve rozhodovat. Tak zatím.“ Vykročil jsem ke dveřím.

Chytila mě za ruku. „Johne, vždyť se tam utopíš! Fredrica stejně nenajdeš, vždyť ani nevíš, kam jel!“

„V takovéhle slotě mohl mířit na jediné místo na Plum Island.“

„Co by tam dělal?“

„Myslím, že poklad je pořád tam.“

„Jak to víš?“

„Jen hádám. Ciao.“

Než se mne mohla pokusit znovu zadržet, vyrazil jsem ze dveří přes trávník k doku. Uvnitř jsem zjistil, žeWhaler je pryč. Napadlo mě, že se buďto v bouři utrhl, nebo ho Tobin vleče za jachtou jako záchrannýčlun nebo jako prostředek, kterým se chce dostat na pláž Plum Islandu.

Při pohledu na vlny, které se vzdouvaly i uvnitř doku, jsem na okamžik zaváhal. Když jsem si alepředstavil, že za chvíli může už Tobin pracovat na svém alibi, a já budu nakonec obviněn z pošlapáváníjeho občanských práv, bylo po váhání. Musím ho chytit sám, a až ho chytnu. no, o tom budu přemýšletpozději.

Skočil jsem do rozhoupaného člunu a snažil se získat rovnováhu. Když se mi to podařilo, pokoušel jsem se

vzpomenout si, co jsem kdy od Gordonových slyšel o řízení motorového člunu. Všiml jsem si dvou tlačítek označených „start“ a pravé tlačítko jsem stiskl. Motor na pravoboku zakašlal arozběhl se. Po stisknutí drahého tlačítka jsem ucítil, jak naskočil i levý motor. Nechal jsem je chvílizahřívat, protože mě nijak nelákala představa, že mi někde na moři zhasnou. Mezitím jsem v přihrádce ukormidla objevil nůž, kterým jsem přeťal kotevní lano. Vlny začaly člun okamžitě unášet k molu. Zařadiljsem chod vpřed, a když jsem se už chystal vyrazit, zaslechl jsem za sebou hlas Beth: „Johne!“

Otočil jsem se.

„Počkej! Jdu taky!“

„Tak dělej!“ zařval jsem.

Rozběhla se, odrazila a dopadla na palubu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se jí.

Vstala, zapotácela se, upadla znovu, a když opět vstala, křikla: „Jsem v pohodě!“

Posadila se nalevo ode mne a řekla: „Jedeme.“

„Víš to jistě?“

„Dělej!“

Sešlápl jsem plyn k podlaze a člun vyrazil na otevřené moře. První, co jsem venku viděl, byla obrovskávlna, která se řítila přímo na nás. Po ukrutné sprše jsem zjistil, že nás odhodila opačným směrem a že seřítíme na břeh. Když se mi podařilo otočit člun k východu a míjeli jsme budovu doku, viděl jsem, jak secelá dřevěná konstrukce naklonila doprava a s praskotem se zřítila. „Ježíši.“

Hnali jsme se po rozbouřené hladině, mně se začínal kromě toho bouřit žaludek, o řízení člunu jsem vědělpřibližně tolik jako o vyšívání a slané sprchy mě neustále nutily vytírat si oči. Když jsem mrkl na Beth,viděl jsem, že na tom není o mnoho lépe.

Minuli jsme loď překocenou na bok. „Nepotřebují pomoc?“ zeptala se Beth.

„Nikoho jsem neviděl,“ křikl jsem.

Zajel jsem blíž a stiskl tlačítko klaksonu. Nevšiml jsem si však jediného náznaku života. Pokračovali jsme

dál.

Asi po deseti minutách Beth vstala a přesunula se blíž ke mně, abych ji lépe slyšel. Zeptala se: „Opravdusi myslíš, že míří na Plum Island?“

„Jo.“

„Proč?“

„Schovat poklad.“

Poznamenala: „V tomhle počasí ho Stevensovy hlídky neohrozí.“

„To v žádném případě.“

Vlna, která přišla vzápětí zpředu, mě svojí silou poslala k zemi a v okamžení jsem přistál na spodní palubě

přímo na Beth. Když jsem se dostal opět ke kormidlu, které se mezitím otáčelo zcela nekontrolovatelně,měl jsem spoustu práce s tím, abych loď obrátil znovu k východu. Když jsem měl konečně čas podívat sepo Beth, nikde jsem ji neviděl. „Beth!“ zavolal jsem. „Beth!“

„Tady jsem!“ ozvalo se z kabiny. „Už jdu!“

Vylezla po čtyřech a já jsem si všiml, že na čele krvácí. „Jsi v pořádku?“ zavolal jsem na ni.

„Ale jo. bolí mě víc zadek než ta hlava.“ Pokusila se zasmát, ale znělo to spíš jako vzlyk. „Je to šílenství.“

„Jdi dolů a schovej se.“

„V kabině se začíná hromadit voda. Myslíš, že nás pumpa uchrání před potopením?“

„To doufám. Záleží na tom, kolikrát se přes nás ještě přežene vlna.“

Napadlo mě, jestli se někdy dostaneme k Plum Islandu. Právě jsme proplouvali průlivem mezi North

Forkem a Shelter Islandem. Beth se mě očividně snažila uklidnit, takže se začala ptát na věci, které

souvisely s pevninou.

„Co si myslíš, že se seběhlo ten den, kdy došlo k vraždě Gordonových?“

„No, Gordonovi odpluli z přístavu na Plum Islandu kolem poledne. Dostali se tak daleko od pobřeží, aby jenespatřila Stevensova pobřežní hlídka, a když ji viděli proplouvat, vyrazili ke břehu. Měli čtyřicet ažšedesát minut času, než se hlídka objeví znovu. To jsme zjistili na ostrově. Je to tak?“

„Je, ale to jsme přemýšleli o teroristech. Chceš mi naznačit, že jsi už tenkrát myslel na Gordonovy?“

„Tak nějak. Nevěděl jsem, proč by to dělali, ale chtěl jsem hlavně vědět, jak by bylo možné cokoliv z

ostrova tajně přepravit.“

Kývla. „Pokračuj.“

„Poklad už měli vykopaný a ukrytý na místě, odkud by se dal snadno vyzvednout. Tomuhle úspěchu ale

předcházela spousta archivářské a archeologické práce a taky nákup pozemku od Wileyové.“

Beth se zamyslela a zeptala se: „Ty si myslíš, že Gordonovi chtěli Tobina oblafnout?“

„Ale ne. Jim šlo hlavně o slávu a jejich materiální potřeby měly do Tobinových daleko. A už vůbec se s

ním nemohli měřit ve schopnosti vypořádat se s partnery.“

„Takže dejme tomu, že Gordonovi neměli čas vrátit se na ostrov podruhé, než se znovu objeví hlídka,“

uvažovala nahlas Beth.

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Gumový člun uvezl jen malou část. Nechtěli nechat kosti a všechno, co našli adovezli v první várce, na Formuli nestřežené, než se znovu vrátí.“

Beth přikývla. „Takže se rozhodli odvézt to, co už měli na lodi, a pro hlavní díl pokladu se chtěli vrátit

jindy.“

„Jistě. Na zpáteční cestě domů museli minout Tobinův pozemek. Nepochybuji o tom, že zajeli do jehodoku možná tam chtěli nechat ty kosti, shnilou dřevěnou bednu a čtyři zlaťáky jako připomínku úspěchu.Když ale viděli, že je Whaler pryč, usoudili, že Tobin odplul, a pokračovali domů.“

„A tam překvapili Tobina.“

„Jistěže. Ten už jim převracel dům vzhůru nohama, aby nafingoval vloupání a zároveň se přesvědčil, jestlipřed ním nějaký poklad neukrývají.“

„A taky chtěl zjistit, jestli se u nich nemůže najít nějaký důkaz o jeho spojení s nimi.“

„Přesně tak. Gordonovi tedy přirazili ke svému přístavišti a možná právě tehdy vyvěsili signální vlajky soznámením ,nebezpečný náklad,,potřebujeme pomoc. Pirátskou vlajku vyvěsili určitě už ráno, aby dali

Tobinovi signál, že nadešel den ,D.“

„A když Gordonovi dorazili ke svému přístavišti, Tobinův Whaler byl schovaný někde v rákosí.“

„Ano. Pravděpodobně se už nedovíme, co se stalo pak co si Tobin myslel, že je v té schránce, o čem semluvilo a jaké záměry přisuzovali Gordonovi Tobinovi. V jistém okamžiku ale všichni pochopili, že jejichspojenectví skončilo. Tobin věděl, že už nikdy nebude mít takovou příležitost své partnery zlikvidovat.Vytáhl proto pistoli, první ranou zasáhl Toma do čela a druhou Judy, která se zděšeně obrátila kmanželovi. Pak otevřel schránku a zjistil, že tam jsou ze zlata všeho všudy čtyři mince. Došel k názoru, žezbytek je ve Spirochetě, takže ji celou prohledal, a nenašel nic. Pochopil, že zabil slepici, která mohlasnášet zlatá vejce. Ale nic podle něj nebylo ztraceno, protože byl přesvědčen, že práci dovede kezdárnému konci sám. Stačíš mě sledovat?“

Beth přikývla a za okamžik řekla: „Nebo měl Tobin na ostrově dalšího komplice.“

Řekl jsem: „Jistěže. V tom případě by pro něj vražda Gordonových nebyla takovou ztrátou.“

Míjeli jsme právě pobřeží Greenportu, kde se v temnotě zalesklo několik světel.

Beth poznamenala: „Jsi obstojný námořník.“ „Rychle se učím.“

„Na chvíli se vystřídáme,“ navrhla mi. Když mi ustupovala, ohlédla se k zádi a vykřikla. Chytil jsem znovupevně kormidlo a ohlédl jsem se týmž směrem v očekávání obrovské vlny.

Nemohl jsem uvěřit svým očím necelých deset metrů od zádi našeho člunu se hnala zvyšující se rychlostíobrovská jachta, která nám v příštích okamžicích musela zkřížit kurs.

KAPITOLA 34

Beth zůstala stát jako omráčená a civěla na monstrum, které se nad námi tyčilo.

I já jsem se nemohl vzpamatovat z překvapení. Loď jsem pro hukot bouře a řev našich vlastních motorůvůbec nezaslechl a viditelnost byla mizerná. Když Tobin uvnitř kabiny jachty poznal, že jsme ho zpozorovali, zapnul elektrický tlampač a houkl: „Jděte

do prdele!“

Opravdu to řekl.

Přidal jsem plyn a vzdálenost mezi člunem a jachtou se začala zvyšovat. Musel vědět, že nás nedokáže

dostihnout. Znovu na nás zavolal: „Jděte do prdele! Oba jste mrtví!“

Beth vytáhla svůj Glock ráže 9 milimetrů a snažila se zamířit s oporou o opěradlo.

Viděl jsem Tobina, jak se vyklání z okna kabiny a míří na nás puškou, kterou držel v pravé ruce. Levou

nejspíš udržoval kurs.

Zařval jsem na Beth: „Střílej!“

„Nemůžu střílet jako první!“

„Střílej, do prdele!“

Vystřelila. Vystřílela všech patnáct nábojů a já jsem přes rameno viděl, jak se sklo Tobinovy kabinyroztříštilo. Taky jsem si všiml, že Tobin z okna zmizel. „Dobrá práce!“ řekl jsem pochvalně.

Beth do zbraně zasunula další zásobník a sledovala jachtu. Ohlédl jsme se od kormidla znovu přesrameno a náhle jsem spatřil Tobina, jak se znovu vyklání z okna a míří puškou přímo na nás. „K zemi!“stačil jsem ještě zařvat, než se ozvaly tři výstřely za sebou, a já jsem zaslechl tupý náraz střely dopřístrojové desky. Čelní sklo kabiny se rozsypalo. Beth střelbu opětovala, tentokrát pomaleji a přesněji.

Věděl jsem, že s přesností pušky nemůže pistole soutěžit, takže jsem přidal plyn a zvětšil jsem vzdálenostmezi loděmi asi na dvacet metrů, kdy jsme se už ztratili jeden druhému z dohledu. Slyšeli jsme ze tmy jenjeho hlas: „Jděte do prdele! Tuhle bouři nemůžete přežít!“

Beth se ke mně otočila ze své střelecké pozice a požádala mě: „Johne, zkus zakroužit a dostat se mu zazáď.“

„Beth, tohle není .Pobřežní hlídka!“

„Nechci ho mít za zády!“

„Neměj strach. Jen ho sleduj.“

Zeptala se mě: „Jak je možné, že jsme se dostali před něj?“

„Prostě jsme pluli rychleji. Fyzika, víš?“ Po chvilce uvažování jsem dodal: „Ta poslední kulka mi hvízdla

zrovna kolem ucha. Panebože, jako doma ve městě!“ Pak mě napadlo se zeptat: „Ty jsi v pořádku?“

„No.“

Rychle jsem se po ní ohlédl. „Co se stalo?“

„Nejsem si jistá.“

„Beth? Co se stalo?“ Všiml jsem si, že levou ruku, kterou si sáhla na bok, má zbrocenou krví. Řekla jen:

„Ksakru.“

Nebyl jsem schopen slova.

Hlesla: „To je psina. vůbec mi nedošlo, že mě trefil. až pak jsem ucítila to horko. to nic nebude. jenomčistý průstřel.“

„Vážně. opravdu?“

„Jo. cítila jsem, jak to prolítlo.“

„Podíváme se na to. Pojď sem.“

Vyhrnula si plášť a košili. Mezi prsem a bokem měla hrudník zalitý krví. Řekl jsem tiše: „Teď drž.“ Pokusil

jsem se nahmatat ránu. Uklidnil jsem se, až když jsem zjistil, že jde skutečně o hladký průstřel, který sice

hodně krvácel, ale kost njezasáhl.

Beth se zajíkla, když jsem se dotkl vstřelu. Odtáhl jsem ruku a řekl jsem: „To bude dobrý.“

„Vždyť jsem ti to říkala.“

„Jdi dolů a obvaž si to něčím z lékárničky.“

Zmizela v dolní kajutě.

Když se znovu ukázala, vyplouvali jsme právě z průlivu na volné moře. Obrátila se ke mně: „Když už se tu

máme zabít, měl bys vědět všechno,“ řekla.

„Co všechno?“

„Ať Emmu Whitestoneovou zavraždil kdokoliv, a já si myslím, že to byl Tobin, nejdřív ji. znásilnil.“

Nemohu tvrdit, že bych byl překvapený. Na hajzlech Tobinova ražení už mě nepřekvapí snad nic, alepoprvé v životě jsem pocítil chuť jednat stejně jako ti na opačné straně barikády. A cítil jsem, že ji

nedokážu ovládnout pouhou chladnokrevností.

Když jsem byl zase schopen podívat se na Beth, viděl jsem, že opět zaujala střeleckou pozici a míří dotemnoty. Až po chvíli jsem rozeznal obrysy jachty. Zpomalil jsem. Přišel čas utkat se s bestií. Tobin sihned nevšiml, že se vzdálenost mezi námi snižuje. Po chvilce jsme od sebe nebyli vzdáleni víc než pětmetrů. Tobin si zatím nestačil připravit pušku. Než se mu to podařilo, Beth vypálila několik výstřelůsměrem k temnému obrysu postavy v okně kajuty.

Postava v okně zmizela a já jsem přemítal, jestli byl zasažen, nebo ne. Vtom se rozsvítil reflektor na přídijachty, který vzápětí namířil přímo na záď našeho člunu, kde ozářil klečící Beth. „Ksakru,“ sykla. Vrazila dorukojeti pistole poslední zásobník, zatímco Tobin mířil oběma rukama a na kormidlo úplně zapomněl.

Obrátil jsem se ke kormidlu zády, opřel jsem se o něj, abych udržoval kurs, a vytáhl jsem svojiosmatřicítku. Tobin ze vzdálenosti slabých pěti metrů mířil přímo na Beth.

Záblesk z hlavně jeho pušky přišel téměř ve stejném okamžiku, kdy se neřízená jachta natočila nalevobok. Díky tomu šel výstřel do prázdna. Jachta teď byla natočena bokem k nám a já jsem Tobinovividěl i bělmo jeho očí. Vypálil jsem třikrát do kajuty a viděl jsem, že se rozsypalo sklo a Tobin zmizel.

Za jachtou jsem zahlédl malého Whalera a už jsem nepochyboval, že se jeho prostřednictvím Tobin chtěldostat na břeh Plum Islandu.

Právě, když jsem se začínal radovat, že jsem ho trefil, se jachta znovu srovnala do kursu a reflektor na přídi opět ozářil Beth. Ta spustila palbu a po třetí ráně se reflektor roztříštil

jako ohňostroj.

Tobin pokračoval v palbě do motorů našeho člunu. Příď jeho jachty se nebezpečně přibližovala naší zádi.Vtom Beth vytáhla odkudsi z kabiny signální pistoli a vypálila světlici přímo proti kajutě, z níž nás Tobinohrožoval. Nevěděli jsme sice, jestli je zasažen, nebo aspoň oslepen a popálen, ale potřebovali jsme serychle vzdálit z dosahu jachty. „Dělej!“ zaječela

Beth.

Když jsem přidával plyn, viděl jsem, jak kapitánský můstek Tobinovy jachty olizují plameny. Dívali jsme se

s Beth jeden na druhého a nevěřili jsmě, že bychom měli to štěstí a zbavili se ho. Vzápětí znovuzapraskal jeho hlas z reproduktoru: „Coreyi! Jdu si pro tebe! Zabiju tě a tebe taky, ty děvko!“ Řekl jsemBeth: „Nejspíš to myslí vážně.“ „On si mi dovolil říct, že jsem děvka.“ „No, třeba tě nechtěl urazit.“„Koukej něco dělat, protože se už zase blíží.“ Přidal jsem opět plyn, ale při vyšší rychlosti byl člunnestabilní a každá vlna jej vychýlila ze směru. Při jednom takovém nárazu se mi zdálo, že Beth přepadlapřes palubu, ale když vodní tříšť opadla, viděl jsem, že leží na palubě. „Jsi v pořádku?“ houkl jsem na ni.

„Ale jo.,“ ozvala se nejistě. „Jdi dolů a dej si pauzu.“

Zavrtěla hlavou. „Ty dávej pozor na vlny a já dám pozor na Tobina.“

Věděl jsem, že se nám podpalubí plní vodou. Dřív nebo později budeme muset někde zakotvit. Můžemevyhrát nad Tobinem, ale nad mořem nezvítězíme. Věděla to už i Beth.

Nahlédla do podpalubí a stručně mi oznámila: „Už je tam po kotníky vody.“

Nouzová čerpadla zatím fungovala.

„Myslím, že jsem ho zase zahlédla,“ oznámila mi Beth s pohledem upřeným přes záď. Vtom sebou hodilana palubu a křikla: „Myslím, že jsem viděla záblesk!“

Ohlédl jsem se právě včas, abych zahlédl záblesk dalšího výstřelu. Z téhle vzdálenosti nebyl nebezpečný.

Snažil jsem se člun vmanévrovat do průlivu mezi Orient Pointem na západě a Plum Islandem na východě.

Tobin se nás sice snažil sledovat, ale když jsem se rozhodl riskovat hrozící nedostatek paliva a sešlápl

jsem plynový pedál k podlaze, opět se nám začal vzdalovat. Víc než Tobinova přítomnost nás teďohrožovaly víry mezi skalisky v okolí Plum Islandu. Představa, že mezi těmi útesy, které jsme viděli zostrova při své návštěvě, trefím ke břehu za slunného klidného počasí, byla vysloveně směsná. A teďnebylo počasí ani slunečné, ani klidné.

Nakonec nám právě hrozná bouře paradoxně zachránila život. Prudký vír, vytvořený v průlivu, nás vehnalvražednou rychlostí mezi skalisky do úžiny Long Island Sound. Tam jsme konečně po pravoboku zahlédlitemný obrys majáku z Plum Islandu. Skvělé zařízení. V úžině bylo moře přece jen o něco klidnější.

„Kam si myslíš, že popluje Tobin?“ zeptala se mě Beth.

„Obepluje ostrov z druhé strany, ale jinde než na téhle straně ostrova zakotvit nemůže,“ odpověděl jsem.

„Jinými slovy potkáme se tu s ním.“

„No, já se budu snažit se mu vyhnout. Zatím.“

Na okamžik se zamyslela, než se zeptala: „Vylodíme se na Plum Islandu?“

„To doufám.“

Obeplouvali jsme pomalu pobřeží ostrova a pátrali jsme ve tmě před sebou po obrysech jachty. „Támhle,“ vykřikla Beth a podala mi dalekohled.

Podíval jsem se naznačeným směrem a skutečně jsem zahlédl temnou siluetu lodi, ukotvené nejméně na

dvou lanech, protože se příliš nepohybovala.

„Okay. Jedeme ke břehu. Drž se a koukej po útesech.“

Obrátil jsem člun přídí ke vzdálené pláži. Sešlápl jsem plyn až na podlahu a v duchu se modlil, aby ještě

minutu vydrželo palivo. Beth zvolala: „Pláž na obzoru!“

Od pláže už jsme nebyli dál než padesát metrů a já jsem začínal věřit, že máme šanci, když vtom se ozvalpraskot sklolaminátu, člun se zdvihl na jedné z vln a vzápětí klesl jako rozlomená troska zpět. Únavamateriálu a bouře vykonaly své.

Do člunu se začala valit voda. Než jsme se však stačili potopit, začala nás směrem ke břehu nadnášetblížící se obrovská vlna. Přeřadil jsem na neutrál a spoléhal na fyziku.

Ohromná síla vodní masy v pohybu rozehnala bezvládnou loď ke břehu. Drželi jsme se jako klíšťata a jájsem ještě stačil vypnout motory pro případ, že bychom se dostali na břeh se zbytkem paliva, které by

mohlo vybuchnout.

Když loď dopadla na příbojem omývanou pláž a překotila se na bok, vyskočili jsme a jako o život jsme sezačali škrábat po útesech výš. Právě včas, abychom unikli další vlně, která loď rozbila úplně.

„Vítej na Plum Islandu,“ hekla Beth, když jsme se konečně zastavili.

„Díky.“

Neměl jsem v tuto chvíli nic proti relativnímu klidu, který na zemi vládl, zvláště po hodinách větru, deště,mořských vln a řevu lodních motorů. Srdce mi bušilo jako o závod a v plicích mi hvízdalo. Do toho zmatkumi jakýsi vnitřní hlas napovídal: „Dávej si pozor na malé chlapy s velkými puškami.“

KAPITOLA 35

Seděli jsme v trávě, pomalu jsme sbírali síly a chytali dech. Děkoval jsem nebesům za to, že mi vpodpažním pouzdře zůstal revolver, ačkoliv po kontrole nábojového válce moje nadšení ochladlo. Zbývalmi jediný náboj. Beth si přehmátla kapsy a oznámila: „Okay. Bouchačku mám.“

Když jsme se trochu sebrali, řekla Beth: „Myslím, že bychom měli jít zpátky směrem k průlivu, a podívatse po hlavní laboratoři.“

Neodpověděl jsem.

„Johne?“

„Nehrabal jsem se až sem, abych se prosil Paula Stevense o pomoc.“

„Johne, nejsme v takové situaci, abychom si mohli vyskakovat. Je načase zavolat policii.“

„Jestli chceš, můžeš jít k hlavní budově. Já jdu hledat Tobina.“ Otočil jsem se a vykročil jsem směrem k

místu, kde jsem viděl kotvit Tobinovu jachtu.

Nevolala za mnou, ale asi o minutu později už mi cupitala po boku.

Když jsem měl pocit, že už jsme na úrovni kotviště jachty, šťouchl jsem do ní. „Tady někde Tobin kotví.

Teď musíme být potichu.“

Kývla a oba jsme vykročili mezi stromy směrem k okraji pobřežního útesu. Za chvíli jsme skutečně zahlédli

jachtu zakotvenou na přídi i na zádi. Na pláži ležel Whaler upoutaný ke stromu, což byla neklamnáznámka toho, že Tobin vystoupil na břeh.

„Vydal se do vnitrozemí pro poklad,“ zašeptal jsem. „Stopovat ho nemůžeme, tak tu na něj počkáme. Apak ho zatkneme,“ odpověděla Beth.

„Milá dámo,“ namítl jsem šeptem, „člověk nezatýká někoho, kdo se ho třikrát pokusil zabít.“

„Nechceš ho přece chladnokrevně zabít?“ „Vsadíš se?“

„Johne, pomáhala jsem ti na lodi, pomáhala jsem ti předtím a ty mi něco dlužíš. Jsem policistka a pořádještě pracuju na tomhle případu, tak to nech na mně.“

Nehodlal jsem se přít o něčem, co už jsem měl rozmyšlené. Pošeptal jsem Beth: „Počkej tu a kryj mě.“Sklouzl jsem potichu po pláži ke člunu a vytáhl pojistný kolík, který držel hnací šroub pohromadě s hnacíhřídelí. Z Whaleru jsem si vzal ještě nůž a pátral jsem po baterce, ale nebyla tam.

Když jsem se vrátil do úkrytu k Beth, předal jsem jí do úschovy kolík, ale nůž jsem si nechal. Pak jsme sek sobě přitulili jako promrzlá zvířata, abychom si uchovali alespoň zbytek tělesného tepla. Asi za půlhodiny jsem vstal a začal přecházet sem a tam mezi stromy. Beth se na mě jen mlčky dívala. „Snažím sevžít do Tobinovy situace,“ vysvětlil jsem. „Řekněme, že se vydal do vnitrozemí k místu, kde je poklad.“

„Proč do vnitrozemí? Proč ne podél pláže?“ „Poklad se u pláže možná našel, ale Gordonovi ho určitě conejrychleji odklidili z písečných dun, aby jim ho náhlý sesuv půdy nezasypal znovu. Nemám pravdu?“„Pravděpodobně.“

„Myslím, že ho Gordonovi schovali někde poblíž pevnosti Fort Terry nebo kolem těch dělostřeleckýchopevnění, která jsme viděli při své návštěvě. Takže pokud předpokládáme, že Tobin zná místo uložení,musí teď poklad dopravit sem. Podle toho, jak je ta kořist těžká, mu to může zabrat dvě i tři cesty. Je to

tak?“ „Mohlo by být.“

„Pokud bych byl na jeho místě, snažil bych se poklad dostat jen sem ke Whaleru. Nepokoušel bych se vtomhle počasí s Whalerem naloženým pokladem přirazit zpět k jachtě.“

„Jasné.“

„Takže Tobin bude čekat ve Whaleru, dokud se počasí neuklidní, ale bude trnout, aby k tomu došlo před

svítáním, aby ho nezpozorovaly Stevensovy hlídky.“

„A dál?“

„A já ho jdu stopovat.“

„Johne, to přece nemá žádnou logiku!“

„Ty si na něj můžeš čekat. Já jdu za tím zmetkem.“

„Nechceš si to nechat vymluvit?“

„Ani náhodou. Čekej u Whaleru. Jestli přijde dřív než já.“

„Tak tě oddělal. Johne, měj rozum!“

Obrátil jsem se zády k Beth, k útesu, a po pěti minutách chůze mezi stromy jsem kráčel po štěrkovésilnici. Představoval jsem si, že jsem Tobin a kráčím bez kompasu terénem, kde musím mít nějakéorientační body. Stranou od silnice jsem v temnotě zahlédl bílou šňůru nataženou mezi stromy. Že by právě tohle byl jeden z nich?

Netrvalo dlouho a směr, kterým jsem se podle natažené šňůry vydal, mě přivedl k bývalé pevnosti Fort

Terry.

Nijak mě nepřekvapilo, že Tobin mířil sem. Protínaly se tu snad všechny cesty ostrova. Kdybych tu na nějpočkal, snadno bych ho dopadl. Tu noc jsem však nebyl na čekané, ale na štvanici.

Kráčel jsem obezřetně dál a čekal jsem, odkud se ozve výstřel. Teď už bylo mnohem obtížnější určit směr,protože orientačními body tu pro Tobina musely být budovy, kterých bylo příliš.

Plížil jsem se od jedné stavby ke druhé a u každé jsem hledal známky Tobinovy přítomnosti. Bylo mijasné, že jsem ho ztratil a že může být kdekoliv. Nepříjemný pocit.

Rozhodl jsem se přesto prozkoumat zbytek staveb v pevnosti. Zamířil jsem ke kapli, a právě vtomokamžiku jsem uslyšel výstřel. Padl jsem k zemi. Rány byly podivně tlumené, bez ostrého prásknutí, ahvízdat střely jsem také neslyšel, takže výstřely zřejmě nebyly určeny mně.

Když jsem se odvážil zvednout hlavu a přikrčen jsem vykročil dál, vydal jsem se směrem k požárnízbrojnici, odkud výstřely zazněly.

Po chvíli jsem už byl opět na zemi ozvalo se zaskřípění a v budově zbrojnice se začala trhaně otevíratvrata, jako by je kdosi zevnitř vytahoval kladkou. Pravděpodobně tam neměli proud. V jednom z horníchoken zbrojnice jsem zahlédl plápolavé světlo svíčka nebo petrolejka.

Než jsme se rozhodl, jak budu pokračovat, z temného prostoru zbrojnice vyjela náhle sanitka sezhasnutými světly a zamířila na východ k bývalým dělostřeleckým opevněním. Brzy mi zmizela ve tmě.

Co mi síly stačily, rozběhl jsem se s revolverem v ruce ke zbrojnici a nahlédl jsem do tmy garáže. Viděljsem tam tři hasičská auta.

Vzadu jsem spatřil sloup pro spouštění hasičů a kolem něj vedlo schodiště. Vykročil jsem po vrzajícíchschodech za tlumeným světlem, které sem shora pronikalo. Věděl jsem, že mi nehrozí nebezpečí, a věděl

jsem taky, co hledám.

Nahoře v pohotovostní místnosti jsem našel další Tobinovu vizitku dva mrtvé muže ležící na kavalcích. Tímse jeho skóre zvýšilo na sedm mrtvých. Na to přece nepotřebuji nějaký pitomý soud.

Sešel jsem znovu dolů a zamířil jsem po silnici na východ. Stejným směrem mířila sanitka.

Když jsem ušel asi kilometr, vzpomněl jsem si na tuto cestu z okružní jízdy se Stevensem. Zatímco jsemse snažil vzpomenout si na další body, které cestu lemují, nevěnoval jsem příliš pozornost tomu, kam seženu, a náhle jsem zjistil, že sanitka stojí necelých dvacet metrů přede mnou. Všiml jsem si, že jí cestuzatarasil mohutný strom. Vytáhl jsem revolver a v předklonu jsem se přiblížil ke dveřím na straně řidiče.Opatrně jsem nahlédl do kabiny. Byla prázdná.

Lehl jsme si pod auto a ukořistěným nožem jsem přeřízl pár hadic a drátů, které vypadaly, že by mohlymít nějaký význam. Nejsem žádný automechanik, ale Jack Rozparovač taky nebyl profesor anatomie.

Doufal jsem, že to už nepojede.

Když jsem auto obešel, zjistil jsem, že jsem došel vlastně až mezi stará dělostřelecká opevnění. Všudekolem mě se rozbíhaly uličky. Pochopil jsem, že Tobin může být zase kdekoliv a že jsem ho ztratil. Vevlastním zájmu už jsem se chystal na zpáteční cestu, když se mi zdálo, že jsem z dálky cosi zaslechl. Když

se mi podařilo ztlumit svůj sípavý dech, uslyšel jsem ostrý kvílivý zvuk, v němž jsem až po chvíliidentifikoval sirénu. Zvuk přicházel od západu a nejspíš zněl v hlavní budově.

Jako malý kluk jsem rozeznával některé výstražné signály, ale tohle se ani požáru, ani jinému nebezpečínepodobalo. Jedno dlouhé zahoukání, krátké. A zase dlouhé. Ačkoliv jsem tento signál slyšel v životěpoprvé, napadlo mě, že nemůže jít o nic jiného než o varování před biologickým nebezpečím. „Ježíši.“

Přívod elektřiny z pevniny nejspíš selhal a generátory na ostrově taky. Vzduchová čerpadla přestala vytvářet podtlak a elektronické vzduchové filtry byly mimo provoz. „Svatá panno.“

Všechny vraždy, které se tu za pár dnů odehrály, mi náhle proti hrozícímu nebezpečí připadaly jakopitomost. Proč dneska? Proč, když jsem podruhé v životě na tomhle ostrově?

Rozhodl jsem se běžet co nejrychleji za Beth, nasednout do Whaleru, dostat se na jachtu a odplout. Ať se

o Tobina postará to svinstvo z laboratoře. Když jsem ale vyrazil, rychle mi došly čtyři věci: Za prvé,tentokrát jsem se vydal příliš daleko, než aby se odsud dalo utéci, za druhé, nechci vědět, jestli se mě tuBeth náhodou nerozhodla nechat a nevyrazila ve člunu sama, za třetí, musím zabít Fredrica Tobina, a začtvrté jsem tak jako tak mrtvola. Náhle jsem se zastyděl za to, jak jsem zpanikařil. Zastavil jsem se aotočil se k opevněním vstříc svému osudu. Siréna řvala dál.

Náhle jsem po pravé straně zahlédl záblesk světla nad obzorem. Netrval déle než sekundu.

Když jsem se tím směrem pozorněji zadíval, spatřil jsem cihlami dlážděnou uličku, která vedla pobřežnímrostlinstvem. Prodral jsem se křovinami až na ni a za chvíli mě zavedla na jakýsi dvůr se sníženýmmlatem, odkud vedly ocelové dveře do betonových muničních skladů. Nahoře nade zdí jsem viděl palebná

postavení pro jednotlivá děla. Uvědomil jsem si, že odtamtud jsem se při své první návštěvě PlumIslandu díval právě do míst, kde nyní stojím.

Začal jsem dvůr obcházet a zády jsem se přitom tiskl k betonové zdi. Uvědomoval jsem si, že pokudněkdo stojí nahoře, jsem už teď mrtvola. Zkoušel jsem otevřít jedny ocelové dveře po druhých, alevšechny byly zamčené, rezavé, a podle všeho nebyly otevírány léta. Konečně jsem však narazil na jedny,které nejenže nebyly zamčené, ale byly dokonce trochu pootevřené.

Pokusil jsem se škvírou nahlédnout dovnitř, ale neviděl ani neslyšel jsem nic.

Když jsem se konečně odvážil vejít do tmy muničního skladiště, zjistil jsem po hmatu, že se nacházím vjakémsi tunelu. Třeba je to jeden z těch, o kterých jsme při první návštěvě žertovali třeba vede k zajatýmnacistům nebo k mimozemšťanům z Roswellu?

Na nic z toho jsem neměl čas. Musel jsem zjistit, jestli tu je Tobin, a pokud ano, tak jestli jde zapokladem, nebo jestli mě slyšel, a chce mě vlákat do pasti. Pokud by tu měl být, byl mi jeho záměr

celkem lhostejný.

Stoupl jsem na cosi kluzkého a málem jsem ztratil rovnováhu. Když jsem se skrčil a nahmatal na zemi to,kvůli čemu jsem málem políbil beton, zjistil jsem, že je to v betonu zapuštěná kolejnice. Vzpomněl jsemsi, že Stevens říkal, že tu kdysi vedla úzkorozchodná trať, po níž se z lodí do muničního skladu

dopravovala munice.

Za chvíli jsem tunelem došel do míst, kde se koleje dělily. Uvažoval jsem, že kdyby Tobin předpokládal, žeje sám, choval by se normálně, a já bych slyšel, kterým směrem se dát. Protože jsem však nic neslyšel,

došel jsem k názoru, že Tobin tuší, že sám není.

Zprava jsem zaslechl cosi jako zvuk kamínku dopadnuvšího na zem. Když jsem se pozorněji zaposlouchal,zdálo se mi, že slyším kapat vodu. Vykročil jsem tím směrem a po chvíli jsem cítil, že je v tunelu čerstvější

vzduch. Vodu bylo slyšet kapat hlasitěji.

Náhle jsem se ocitl v místech, kde tunel končil. Ve tmě jsem nejasně rozeznával kruhovitý prostor bezstropu, v němž po zdi vedly jakési lišty. Uvědomil jsem si, že nejspíš stojím ve skladišti munice, odkudbyly výtahem granáty posílány nahoru k dělům. Protože tady cesta končila, věděl jsem, že je tu i Tobin.Čekal na mě.

KAPITOLA 36

Věděl jsem, že stojí někde ve tmě a čeká, až se pohnu. A on musel vědět, že jakmile se pohne on,

vystřelím. Čekal proto se svým výstřelem na můj pohyb a sebetišší zvuk.

Asi po pěti minutách, kdy už jsem si pomalu začínal myslet, že jsem tu sám, to zřejmě Freddie nevydržel

a hodil proti zdi kousek betonu nebo kamínek. Zvuk zarachotil ozvěnou, ale nevyděsil mě natolik, abych

stiskl spoušť. Pitomý trik, Freddie.

Musel by slyšet můj dech stejně jako já jeho nebýt hluku větru a deště shora. Stáli jsme tam v naprosté

tmě, pátrali po záblesku očí toho druhého a odhadovali sílu protivníka. Tobin musel tušit, že mám

nejméně jednu pistoli. I on ji jistě měl. Pro boj zblízka není kulovnice vhodná. S brokovnicí, která

strašlivým prásknutím přerušila mé úvahy, jsem nepočítal.

Leknutím jsem div nevyskočil z kůže, ale jakmile mi došlo, že jsem nebyl zasažen, vypálil jsem svůj jediný

náboj směrem, odkud zableskl plamen výstřelu dříve, než mohl Tobin změnit postavení.

Odhodil jsem pistoli a začal jsem tápat napřaženým nožem kolem sebe, ale na nikoho jsem nenarazil a

nezakopl jsem ani o ležící tělo. Když jsem nožem zaškrábal po stěně, ozval se za mnou hlas:

„Předpokládám, že ti zbýval poslední náboj.“

Neodpověděl jsem.

Hlas řekl: „Odpověz mi.“

Pomalu jsem se otáčel za hlasem Fredrica Tobina.

„Myslím, že jsem tvou pistoli slyšel upadnout na zem,“ řekl.

Uvědomil jsem si, že pokaždé, když promluvil, pohnul se. Chytrý chlapec.

Nechápal jsem sice, proč ještě nestřílí, ale bral jsme to jako výhodu. Nebylo už slušné otálet s odpovědí,

takže jsem se ozval: „Jdi do prdele, Freddie.“

Za mnou se rozsvítila baterka a mně došlo, že mě obcházel. Teď mě měl na mušce osvětleného jakoEiffelovku. „Stůj, nebo tě zastřelím! Stůj!“

Stál jsem tam zády k němu a ruku s nožem jsem držel u těla, aby jej neviděl. Nepřelstil jsem ho. „Ruce zahlavu,“ zavrčel.

Vsunul jsem nůž za opasek a položil si dlaně za hlavu.

„V tom Foxwoodsu se ti moc nedařilo. Jako hráč nestojíš za nic,“ slyšel jsem za sebou.

„Otáčím se,“ řekl jsem mu. „Chci ti vidět do ksichtu.“ Vtáhl jsem břicho tak, aby mi nůž sklouzl za kalhoty.Ne, že bych to zbožňoval, ale bylo to nutné. Obrátil jsem se a v kuželu světla z baterky jsem spatřil rukus pistolí. Brokovnici jsem nepostřehl.

„Kde máš brokovnici?“ zeptal jsem se.

„Hodil jsem ji na zem s nataženým kohoutkem. Naštěstí vystřelila, aniž by mě zasáhla, ale ty ses polekal,

blbče.“

Křikl jsem na něj: „Tak dělej, střílej! Nebo něj sem dost blízko? Ti hasiči ti před chvílí problémy nedělali,

ne? Jak daleko od tebe byli Tom a Judy? Nebo mi radši rozmašíruješ hlavu jako Murphyovým a Emmě?“

„Nejdřív tě střelím a pak ti rozmlátím hlavu.“

Chvíli bylo ticho a pak se mě Tobin zeptal: „Kdo o mně ještě ví?“

„Všichni,“ řekl jsem.

„Jestli si ze mě budeš dělat legraci, umřeš o něco dřív a ve větších bolestech.“ Pak se zeptal: „Takže tys

rozluštil tu věc s pokladem?“

„Proč jsi zabil Emmu?“

„Odpovídej na moje otázky.“

„Nejdřív mi odpověz ty.“

Chvíli mlčel, ale pak se vyjádřil: „Moc toho věděla a moc mluvila. Ale hlavně jsem ti tak chtěl naznačit, jak

moc mi vadil tvůj sarkasmus a tvoje obtěžování.“

„Jsi bezcitná hromada sraček.“

„A teď mi odpověz na moji otázku. Víš o pokladu?“

„Ano. Poklad kapitána Kidda. Ukrytý je tady na Plum Islandu. Je třeba ho přemístit a ukrýt naoko jinde.

Vím i o pozemku od Wileyové, o tvé angažovanosti v historické společnosti

a vůbec.“

Pan Tobin si s odpovědí dával na čas. Viděl jsem, jak se světelný kužel baterky chvěje a s ním i pistole.

Zeptal jsem se ho: „Proč se třeseš?“

Přehodil si baterku do levé ruky a já jsem pochopil, že míří. Než jsem se ale stačil rozhodnout, jestli mám

začít škemrat, ruka i světelný kužel opět poklesly. „Ty mě nemůžeš nasrat,“ ozvalo se ze tmy.

Zeptal se mne: „Kde je Penrosová?“

„Utopila se.“

„Neutopila. Kde je?“

„Třeba už je v hlavní laboratoři a volá posily. Nejlepší bude, když mi odevzdáš bouchačku, Freddie.“

Zdálo se, že přemýšlí.

Využil jsem pauzy a řekl jsem: „Taky jsem u tebe ve sklepě našel tu schránku s kostmi a tím ostatním.“

Všechny naděje, že jeho tajemství zemře se mnou, tak skončily. Mohl jsem každým okamžikem čekat

výstřel.

Místo něho se ozvala otázka: „Chceš jet napůl?“

„Napůl?“ zasmál jsem se. „Gordonovi chtěli jet taky napůl,

a jak dopadli?“

„Dostali, co si zasloužili. Chtěli si hrát na dobrodince a odevzdat poklad státu.“ „A komu patří?“

„Tomu, kdo ho najde.“

Chudák Tom, chudinka Judy.

Zeptal jsem se ho: „Co chceš, Tobine?“

„Chci vědět, kde je ten poklad.“

To mě překvapilo. „Myslel jsem, že je tady.“

„Já taky. Byl jsem tu v srpnu, když mě Gordonovi vzali na vykopávky. Byl jsem přímo tady. Poklad tu byl.

Ale už tu není.“ Pak dodal: „Zůstal tu jenom vzkaz.“

„Vzkaz?“

„Ano. Od Gordonových. Vzkázali mi, že poklad přemístili a že ho nikdo nenajde, pokud se s nimi něco

stane.“

„Takže sis nasral do bot. To je dobře.“

„Nevěřím, že by někomu, komu důvěřovali, neřekli, kde to schovali. Ty o něm víš?“

„Třeba ano.“

Cítil jsem, že má hroznou chuť prošpikovat mě olovem, ale zápasí s tím pomyšlením kvůli přesvědčení, že

ho dovedu k pokladu. Řekl jsem Tobinovi: „Když jsem k tobě poprvé přišel, už jsi věděl, kdo jsem.“

„Ty si myslíš, že jsi jediný chytrák pod sluncem?“

„Vím jenom, že jsem jediný chytrák v téhle místnosti.“

„Tak víš, kde je ten poklad, nebo ne?“

„Vím a nevím.“

„Máš pět sekund na to, abys mi to řekl. Jedna.“ Pistole se zdvihla.

„Co na tom záleží? Tobě už žádný poklad nepomůže. Máš na krku hromadu mrtvol.“

„Moje loď je vybavená tak, abych se dostal třeba do Jižní Ameriky, když budu potřebovat. Dvě.“

„Jestli si myslíš, že si budeš užívat s domorodkami na pláži, tak na to zapomeň. Já ti můžu slíbit, že

neskončíš na elektrickém křesle, když mi dáš bouchačku.“ Oddělám tě totiž sám.

„Jestli něco víš, měl bys mi to říct. Tři.“

„Myslím, že na něco přišel Stevens. Nebo ne?“

„Je to možné. Myslíš, že má poklad? Čtyři.“

„Zapomeň už na ten zasranej poklad, Freddie. Vylez ven a poslechni si sirénu. Pokud se hned

nedostaneme do nemocnice, jsme po smrti oba. Došlo k úniku z laboratoře.“

„Lžeš.“

„Nelžu. Tys tu sirénu neslyšel?“

Chvíli bylo ticho a pak řekl: „Myslím, že je po všem tak nebo tak.“

„To je pravda, tak pojď a dohodneme se.“

„Na čem?“

„Ty mi odevzdáš bouchačku, půjdeme ven, tvojí lodí odjedeme do nemocnice, pak ohlásíme soudci tvoje

dobrovolné přiznání, a u soudu budeš mít šanci zkusit se z toho vylhat.

Okay?“

Tobin mlčel. Zdálo se, že zvažuje moji nabídku. Pochopitelně, že už mu neskýtala stejně žádnou šanci. Pak řekl: „Mám pocit, že tvoje slovo tady stejně nemá právní váhu. Ty si to navíc bereš moc osobně.

Gordonovy, Murphyovy, Emmu.“

Samozřejmě že měl pravdu. A protože to věděl, mohl jsem čekat už jen výstřel. Uskočil jsem vlevo zesvětla a překulil jsem se přes rameno po podlaze. Tobin po mně okamžitě zapátral baterkou a vystřelil,ale já už jsem byl mnohem dál. V okamžiku, kdy vystřelil, jsem se překulil zpět opačným směrem. Hlukvýstřelu přehlušil zvuk mých pohybů. Vytáhl jsem si nůž z kalhot dřív, než by mi uřízl nářadíčko.

Kužel světla z baterky zuřivě bloudil prostorem a Tobin pálil jednu ránu za druhou nazdařbůh. Vzduchem

létaly úlomky

betonu.

Tápal jsem na podlaze po brokovnici, ale nemohl jsem ji najít. Dokud však Freddie držel baterku, věděljsem alespoň, kde je. Byl jsem ve výhodě.

Než mu došlo, že by měl zhasnout, překulil jsem se po zemi směrem k němu. Zaslechl mě a stočilsvětelný kužel současně s hlavní pistole dolů, ale v tu chvíli jsme se srazili.

Vyrazil zvuk jako proražený míč a šel rovnou k zemi. Nedalo mi velkou práci vyrazit mu z ruky pistoli azmocnit se baterky. Klekl jsem mu na hrudník s baterkou namířenou do jeho tváře v jedné ruce, a snožem, který jsem mu přitiskl na krk, ve druhé.

Tobin sice sotva dýchal, ale přesto se snažil smlouvat: „Dobře. dobře. vyhrál jsi.“

„To si piš.“ Přesunul jsem čepel nože k jeho nosu a rozřízl jsem mu ho shora dolů. Slyšel jsem chrupnutí ajeho řev, když se mu po tváři rozlila krev. Díval se na mě vytřeštěnýma očima a začal kňučet: „Ne.

prosím. dost.“

„Ale ne, to vůbec není dost.“ Další řez jsem vedl po tváři tak, že jsem mu odhalil zuby, a vzápětí jsemobkroužil čepelí jeho skalp, a trhl jsem za vlasy. Zařval tak, že málem přehlušil i můj řev: „Tys jí rozmlátil

hlavu! Znásilnil jsi ji! Ty zkurvenej parchante!“

„Ne. oh, ne.“

Věděl jsem, že si počínám jako šílenec, ale obrazy jeho práce mi bránily přestat. Dvakrát jsem ho udeřilrukojetí nože do čela, ale lebka ne a ne prasknout.

Tobin dlouze, pateticky zavyl: „Neeee.“

Vážně jsem chtěl vstát a vypadnout, než provedu něco ještě horšího, ale bestie, která dříme v každém z

nás, mi v tom bránila.

Natáhl jsem ruku s nožem za sebe a prořízl jsem mu přes kalhoty podbřišek dlouhým podélným řezemtak, že mu střeva vyhřezla z břišní dutiny.

Tobin zavřískal, ale pak podivně ztichl a znehybněl, jako by se snažil pochopit, co se to vlastně stalo.Musel cítit horkou krev, vytékající z jeho vnitřností, ale jinak byl podle všeho při vědomí a děkoval nejspíšBohu za to, že žije. Bylo to třeba skončit.

Znovu jsem se za sebe natáhl, a tentokrát jsem volnou rukou nahmatal plnou hrstí horké vnitřnosti. Škubljsem a mrštil jsem mu tím, co mi zbylo v hrsti, do obličeje.

Naše pohledy se ve světle baterky setkaly. Díval se na mě nechápavě. Zřejmě to bylo poprvé, co muvlastní vnitřnosti ležely v obličeji, takže potřeboval vysvětlení. Ochotně jsem ho upozornil: „Tvoje střeva.“

Zařval. A řval dál s rukama otírajícíma tváře.

Vstal jsem, otřel jsem si ruce o kalhoty, a odcházel jsem. Tobinovy skřeky zněly ozvěnou v ledově

chladném prostoru.

KAPITOLA 37

Představa zpáteční cesty dlouhým tunelem se mi nezamlouvala, takže jsem se rozhodl vyzkoušet příčky,které stoupaly podél lišt bývalého výtahu vzhůru k otvoru, kterým byla vidět noční obloha. Byly sice notněprorezivělé, ale vydržely. Až nahoře jsem zjistil, že musím překonat ještě ohradu z ostnatého drátu, kterázřejmě v době, kdy střílny sloužily jako ubikace pro pokusná zvířata, měla bránit jejich pádu dolů. Zpět

ke vřískajícímu Tobinovi, který se notabene mohl ještě probrat a sebrat pistoli nebo brokovnici, se midvakrát nechtělo, tak jsem začal šplhat přes ostnatý drát. Bolest jsem se snažil ignorovat, dokud to šlo.

Když jsem se vydrápal na horní okraj ohrady, přepadl jsem na opačnou stranu a zůstal jsem ležet nadláždění, kde jsem se pokoušel popadnout dech.

Když jsem se zvedl, zjistil jsem, že se nacházím v dělostřeleckém palebném postavení o průměru asideset metrů. Ven vedla jakási rampa. Přes bolest v celém těle, přes oči rozežrané solí a neuvěřitelnou

únavu jsem dokázal zahulákat: „Žiju! Žiju!“

Vtom se za mnou ozval hlas: „Zatím.“ „Co?“ Nevěřil jsem svým uším.

„Zatím.“

Na zdi, která lemovala palebné postavení, se tyčila mužská postava.

„Kdo ksakru jste?“ zeptal jsem se vztekle.

Postava se neozývala. Teď jsem už viděl, že drží něco na prsou. Pušku? Opravdu měl pušku.

Když jsem zvážil své šance, uvědomil jsem si, že stojím v kruhovité aréně a nad sebou mám imperátora.

Byl jsem bez šancí.

Rozhlédl jsem se a došel jsem rychle k názoru, že jediná úniková cesta vede otvorem, kterým jsem se

sem dostal. Než ale přelezu plot z ostnatého drátu a slezu po příčkách dolů, vystřelí nejméně dvakrát. Aletřeba mi nechce ublížit. Třeba je to dobrovolník od červeného kříže a nese brandy.

Zkusil jsem na něj zavolat: „Hej, příteli, co vás sem přivádí v tuhle dobu?“

„Vy.“

„Já?“

„Ano, vy. Ty a Fredric Tobin.“

Poznal jsem ten hlas. „No, Paule, já jsem zrovna na odchodu.“

„Ano,“ odpověděl suše pan Stevens. „Jsi na odchodu.“

Vůbec se mi nelíbilo, jak to řekl. Zkusil jsem hrát pitomce. To umím.

„Jak vás napadlo, že je tu Tobin?“

„Poznal sem jeho loď. Čekal jsem ho.“

„Proč?“

„Ty víš, proč. Čidla mi ukázala dvě osoby a auto ve Fort Terry. Tak jsem tady. Někdo zavraždil dva hasiče.

Ty?“

„Já ne. Hele, Paule, už mě bolí od toho koukání nahoru za krkem. Vyjdu po rampě ven a půjdem do

laboratoře na kafe.“

Zdvihl pušku. „Ještě krok a střílím.“

Podvědomě jsem vytušil, že Stevens je mnohem nebezpečnější než Tobin. Zkusil jsem to znovu: „Vy víte,

proč tu s Tobinem jsme?“

„Jistě. Kvůli pokladu kapitána Kidda.“

Řekl jsem: „Můžu vám ho pomoci najít.“

Odvětil suše: „Nemůžeš. Poklad mám já.“

Panebože. „Vy.?“

„Myslíš si, že jsem blbec? To si mysleli Gordonovi. Věděl jsem od začátku, oč při těch pitomých

vykopávkách jde. Sledoval jsem každý jejich krok. Jen jsem netušil, kdo je jejich partner. Až do srpna,

když sem Tobin přijel jako zástupce historické společnosti.“ „Skvělý kus detektivní práce. Za to bude odměna.“ „Zavři hubu.“ „Jistě. Neměl byste mít masku?“ „Proč?“

„Vy neslyšíte sirénu?“

„To je zkouška. Nařídil jsem ji. Všichni, co mají službu, jsou teď zalezlí v laboratoři a nacvičují biologickýpoplach.“ „Takže tu nepochcípáme?“ zeptal jsem se dychtivě. „Jenom ty. Vyrazil jsi mi dva zuby a roztrhlret. A kromě toho víš až moc. A zabít tě bude záslužný čin. Jsi terorista, vrah a vetřelec. A ještě něco, jájsem boháč, a ty jsi mrtvola. Sbohem, brouku.“

„Jdi se bodnout, sráči.“ Vrhl jsem se k otvoru a v běhu jsem se nedíval po ostnatém drátu, ale po něm.

Zalícil pušku. Nemohl minout.

Vzápětí třeskl výstřel, ale z ústí jeho hlavně nešlehl žádný záblesk a já jsem nepocítil žádnou bolest. Kdyžuž jsem byl u drátěného plotu, viděl jsem, jak se vrhá dolů, aby mě dodělal. To jsem si alespoň myslel.Ve skutečnosti padal tváří dolů a tvrdě dopadl na beton. Zůstal jsem stát u plotu.

Chvíli jsem na něj nevěřícně zíral a poslouchal jeho smrtelné chroptění. Když ustalo, pohlédl jsem nahorua uviděl jsem detektiva Penrosovou s pistolí v ruce. Zeptal jsem se: „Jak ses sem dostala?“ „Pěšky.“

„Taky jsi mohla vystřelit trochu dřív.“ „Nechceš kritizovat můj výkon, že ne?“ „Kdepak, madam. Skvělýzásah.“ „Jsi v pořádku?“ zeptala se mě. „Jo. A co ty?“ „Jde to. Kde je Tobin?“ „On. není tu.“ „Našel jsi

poklad?“ „Já ne, ale Stevens.“ „Víš, kde je?“

„Na to jsem se ho chtěl zrovna zeptat.“

„Ne, Johne, zrovna teď se ti chystal vpálit kulku do těla.“

„Díky, žes mi zachránila život.“ „Dlužíš mi za to malou laskavost.“

„Jasně,“ odvětil jsem. „Případ je uzavřen.“

„Až na poklad a Tobina. Kde je?“

„Někde tady kolem,“ odpověděl jsem.

„Je ozbrojený. Nebezpečný?“

„Ale kdepak,“ odvětil jsem. „Nemá střeva.“

Do konce bouře jsme zůstali v betonovém bunkru. Beth se nedala odbýt a snažila se ze mě dostatvšechno kolem Tobina. Předložil jsem jí proto upravenou verzi o zápasu, při kterém byl Tobin smrtelnězraněn.

Před rozbřeskem jsme se vydali zpět na pláž.

Než jsme se dočkali helikoptéry, podařilo se nám uvést do chodu Whaler a doplout k Tobinově jachtě. Zedna člunu jsem vytáhl vypouštěcí zátku a nechal jsem ho potopit. Jachtou jsme se šťastně dopravili doGreenportu, odkud jsme zavolali Maxovi. Odvezl nás na policejní oddělení, kde jsme se konečněosprchovali a převlékli do suchého. Doktor nám předepsal antibiotika a doporučil slaninu s vajíčky, cožznělo mnohem líp.

Když jsme Maxovi při snídani podávali hlášení, střídaly se u něj projevy vzteku, údivu, radosti, úlevy,strachu a tak dále. Bez ustání opakoval: „Poklad kapitána Kidda? Víte to jistě?“

Když jsem si dával snídani podruhé, zeptal se: „Takže jediný Stevens znal místo, kde je poklad uložen?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem.

Upřeně se na nás oba zadíval. „Nelhali byste mi, že ne?“

„Jasně že ne, Maxi. Vědět, kde je poklad za dvacet miliónů dolarů, tak jste první, komu to ohlásíme. Ale

bohužel zboží se vypařilo.“

Když jsme Maxovi oznámili, kde přesně leží Tobinovo tělo, spěchal k telefonu.

Podívali jsme se s Beth přes stůl jeden na druhého. „Budeš dobrý detektiv,“ řekl jsem.

„Jsem dobrý detektiv.“

„Jasně. Co jsem dlužen za záchranu života?“ „Co takhle tisíc dolarů?“

„Myslíš, že má takovou cenu?“

„To je pravda. Tak pět set?“

„A co takhle večeře? Dneska?“

Usmála se. „Johne. je mi s tebou fajn a vážím si tě, ale. je to strašně. komplikované. po tolika mrtvých,

po Emmě.“

Přikývl jsem. „Máš pravdu.“

Na stole zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko, a vzápětí jsem ho zase položil. „Vaše limuzína už přijela,

madam.“

Beth vstala. Vykročila ke dveřím na prahu se zastavila a řekla: „Zavolej mi za měsíc, ano?“ „Jistě.“ Věděl jsem, že nezavolám.

Poslali jsme si vzdušný polibek a Beth Penrosová zmizela.

Když se vrátil pořád ještě vyjevený Max, musel jsem mu slíbit, že už nikam neuteču. On mi na oplátku zajistil odvoz do domu strýčka Harryho. Odpoledne už jsem zase seděl na verandě, bral jsem si pivo zledničky, která nebyla přelepená pečetí „majetek policejního oddělení v Southoldu“, a díval jsem se namoře.

Myslím, že jsem Maxovi sliboval něco v tom smyslu, že zůstanu doma, ale místo toho jsem si vzal taxíka anechal se odvézt na nádraží v Riverheadu, kde jsem nasedl do vlaku mířícího na Manhattan.

Ve svém bytě na Východní dvaasedmdesáté jsem měl fůru staré pošty a na záznamníku šestatřicetvzkazů, maximální počet, který se dal nahrát.

Užuž jsem se chystal veškerou starou poštu vyházet, když moji pozornost upoutala bílá obálka s adresou

psanou rukou. Nejpozoruhodnější byla zpáteční adresa. Psali mi Gordonovi. Z Indiany.

Otevřel jsem dopis, který začínal slovy:

Drahý Johne, pokud tohle čteš, znamená to, že jsme mrtví, takže tě tímto zdravíme z hrobu.

Odložil jsem dopis a došel jsem si do ledničky pro pivo.

Četl jsem dál:

Věděl jsi, že byl poklad kapitána Kidda ukryt tak blízko ? Teď už to možná víš. Jsi chytrý chlap a jsme sijisti, že sis řadu věcí domyslel. Pokud ne, tady najdeš všechno.

Na následujících třech stránkách mi Tom a Judy podrobně popsali všechno, co už jsem věděl. Gordonovimi dávali najevo, že Tobinovi nevěří a že je pravděpodobně původcem jejich smrti, i kdyby měla vypadatna první pohled jako nehoda, nebo zásah cizích agentů. Tobina zřejmě prohlédli, ale už bylo pozdě. O

Stevensovi v dopise nebyla ani zmínka.

Napadlo mě, že Tom a Judy byli stejní jako zvířata, se kterými pracovali nevinní, hloupoučcí a k záhuběodsouzení od prvního okamžiku, kdy vstoupili na půdu Plum Islandu.

Dopis končil slovy:

Měli jsme tě rádi, Johne, věřili jsme ti a víme, že uděláš všechno pro to, aby byla zajištěna spravedlnost.

Pokud by mě ten dopis zastihl dříve, poslední týden mého života by se odvíjel úplně jinak. Emma by bylajistě živá, ačkoliv bych se s ní nikdy nesetkal.

Asi po půlhodině přemítání mě z úvah vytrhl zvonek u dveří. Byli to policajti z odboru vnitřních záležitostí.Musel jsem s nimi na oddělení, kde jsem Wolfovi, který mě otravoval, i Fanellimu, se kterým jsme senasmáli jak malí kluci, vysvětloval, jak jsem si vedl. Když mi šéfové konečné vyložili, jaké jsem jimzpůsobil potíže a co z toho budu mít za problémy sám, zavolal jsem svému právníkovi a pojišťovákovi ado večera jsme se všichni slušně dohodli.

To je život. Smysl života není v nějakém dobru a zlu, povinnosti, cti, vlasti nebo podobných pitomostech.Smysl života je jen v dohodě.

KAPITOLA 38

Ze šestého poschodí jsem sledoval, jak se na Desátou avenue snáší lehké sněhové vločky.

Třída se toho dne, kdy začínal první semestr kursu, plnila posluchači, ale já jsem se pořád nechtěl otočit.Věděl jsem, že to bude zase stejné pochůzkáři, toužící po povýšení, advokáti, hledající skulinky vparagrafech, kterými protáhnou klienta, stážisté a tak podobně. Jednou jsem měl posluchače, kterýnevynechal jedinou přednášku, dostal výbornou a pak zavraždil milence své ženy. Myslel si, že spáchal dokonalý zločin. Usvědčil ho docela náhodný svědek. Stejně si myslím, že si tu výbornou zasloužil.

Na chodbě se rozdrnčel zvonek. Obrátil jsem se ke třídě a začal jsem: „Dobrý večer. Jmenuji se JohnCorey a jsem bývalý detektiv z newyorského oddělení vražd. Všichni máte na lavicích učební osnovy,doporučenou literaturu a náměty pro studijní práce.“ Pokračoval jsem v obvyklém úvodním výkladu onáplni studia. „Prověříte si rovněž některé nevědecké přístupy k vyšetřování, jako je využití instinktů a

intuice. Budeme se snažit definovat tyto.“

„Promiňte, detektive.“

Kristepane, ať se ta ženská uklidní, než domluvím. Viděl jsem jen zdviženou paži, která patřila k těluukrytému za mohutným chlapíkem. Řekl jsem jen: „Ano?“

Vstala Beth Penrosová a já jsem se málem skácel k zemi. „Detektive Coreyi, zaměříte se i na otázkyzákonných náležitostí prohlídek a zatčení, na práva podezřelého a na harmonickou spolupráci s

partnerem?“

Třída se rozesmála, mně tolik do smíchu nebylo.

Rozpačitě jsem si odkašlal. „No. dáme si na pět minut přestávku a pak budeme pokračovat.“ Opustil jsemtřídu a vyšel jsem do haly. Všechny ostatní třídy se učily a chodba byla prázdná. Došel jsem do vestibulu

a dal jsem si drink.

Když jsem se otočil, Beth Penrosová stála pár kroků ode mne. Upřeně jsem se na ni zadíval a pak jsem sezeptal: „Jak se hojí ta střelná rána?“ „Bez problémů. Obyčejný čistý průstřel, ale jizva po něm zůstane.“ „Můžeš o tom vyprávět vnoučatům.“ „Jasně.“ Dívali jsme se jeden na druhého. Nakonec řekla: „Nikdy jsi mi nezavolal.“

„Ne, nikdy.“

„Dom Fanelli byl tak laskav a zásoboval mě čerstvými zprávami.“

„Až ho potkám, jednu mu vrazím,“ slíbil jsem.

„To neuděláš. Je bezvadný a je věčná škoda, že je ženatý.“ „To říká on.“

Podíval jsem se na ni. „Ty jsi zapsaná do mého kursu?“ „Ano. A ty?“

„Já ne, já ho učím.“

„Myslela jsem, co jinak děláš.“

„Tohle úplně stačí. Tři denní kursy a jeden večerní.“

„Schází ti práce?“

„Myslím. jo, schází. Schází mi práce i lidi, se kterými jsem ji dělal, a taky pocit, že dělám něco. No, ale ta

byrokracie a buzerace mi neschází ani trochu. A co ty?“

„To víš teď jsem tam za hrdinu.“

Odmlčela se a pak řekla: „Realitní makléř od nás mi řekl, že dům tvého strýce je už prodaný.“

„Jo. Chvíli mi z toho bylo i docela smutno.“

Přikývla. „No, vždyť můžeš přijet někdy o víkendu za mnou.“ Podíval jsem se na ni. „Ale budu muset nejdřív zavolat, co?“

„Jsem sama. A ty?“

„Co ti řekl můj expartner?“

„Že jsi sám.“

„Ale ne opuštěný.“ Jen se zase znovu nevázat.

Podíval jsem se na hodinky. Rychle změnila téma: „U nás už se to schyluje k procesu. Vypadá to navraždu prvního stupně a na požadavek trestu smrti.“

Přikývl jsem. Možná jsem se o tom nezmínil, ale skalpovaný a o pár kousků střev lehčí Tobin přežil. Nijakzvlášť mě to nepřekvapilo, protože jsem se jaksi podvědomě snažil vést řez mimo životně důležité orgány,abych nespáchal přímou vraždu. Kdyby mi však Tobin zemřel pod rukama vykrvácením nebo šokem, byloby to v pořádku. Teď čekal v izolaci na rozsudek. Osobně bych mu přál křeslo a chtěl bych být jedním z

oficiálních svědků, kteří se budou dívat, jak se z něj kouří.

Znovu se ozvala: „Položila jsem Emmě na hrob květiny. Pochovali ji do rodinného hrobu. Měl bys tam taky

jet.“

Kývl jsem. Měl bych jet na Emmin hrob, ale nejel jsem. Nemohl jsem.

„Max se po tobě ptal.“

„To věřím. Myslí si, že tu sedím na dvaceti miliónech dolarů ve zlatě a klenotech.“

„A sedíš?“

„Jasně. Proto si tu přivydělávám k penzi.“

„Co plíce?“ „Fajn.“

Všiml jsem si, že někteří studenti už netrpělivě vyhlížejí ze třídy nebo pokuřují na chodbě. „Měli bychomse vrátit,“ řekl jsem Beth.

„Okay.“

Když jsme docházeli do třídy, zeptala se mne: „Slyšela jsem, že je tady v budově bazén. Chodíš tam?“

„Někdy.“

„Tak já si příští týden vezmu plavky, ne?“

„Okay. Beth?“

„Co?“

„Nebude to nevhodné?“

„Ne, ale očekávám od tebe klasifikaci za jedna.“

„Udělám, co budu moci.“

Viděl jsem, jak se po nás ostatní posluchači dívají a šuškají si.

Vešli jsme do třídy. Oznámil jsem ostatním: „Přátelé, máme tu dalšího detektiva z oddělení vražd, BethPenrosovou z policejního oddělení v Suffolku, jejíž jméno možná znáte z případu několikanásobné vraždy,který se v současné době připravuje k soudnímu projednávání na North Forku v Long Islandu. Pracovaljsem na tom případu s ní a oba jsme se jeden od druhého něco přiučili. Ona mi zachránila život, takžeabych jí to oplatil ji budu brát po vyučování na drink.“

Třída se rozezněla potleskem.