Odvetný úder

Nelson DeMille

(2008)

Hodnocení:

87%

Štítky:

Romány, Literatura světová, Detektivky

Vítejte v Custer Hill! Mezi členy tohoto pánského klubu v luxusní lovecké chatě v Adirondackých horách patří i pár nejvlivnějších amerických podnikatelů, bývalých vojenských důstojníků i vysoce postavených vládních úředníků. Klub je zdánlivě místem určeným k příjemnému odpočinku a posezení se starými přáteli. Ovšem jednoho podzimního víkendu se zde schází výkonný výbor klubu, aby projednal tragické události 11. září 2001 – a odsouhlasil poslední podrobnosti odvetného plánu známého pouze pod krycím jménem Odvetný úder

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 by Nelson DeMille

All rights reserved.

Z anglického originálu Wild Fire

(First published by Warner Books in 2006)

přeložila © 2008 Marie Čermáková

Redakce textu: Osvald Osten

Jazyková korektura: Ludmila Bóhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-368-0

Pro Boba a Joan Dillinghamovy – kteří mají tak rozkošné dcery

Poznámka autora

Když se v románech mísí fakta s fikcí, ne vždy je čtenáři jasné, jak je odlišit. První čtenáři rukopisu knihy Odvetný úder se mě ptali, co je skutečnost, a co je výplodem mé fantazie, takže mě napadlo to hned v úvodu na tomto místě upřesnit.

Za prvé – Protiteroristická federální jednotka představená v této knize i v dalších příbězích Johna Coreyho je v podstatě odvozená od skutečné Spojené protiteroristické jednotky, jen s nepatrnými změnami.

Konkrétně v této knize se nachází hodně informací o ELF, což je zkratka něčeho, co naleznete v příběhu. Veškeré informace o ELF jsou přesné, uváděné podle mého nejlepšího vědomí a svědomí.

Pokud jde o tajný vládní plán nazvaný Odvetný úder, vycházím z informací, na něž jsem narazil na různých místech – zejména na internetu – a lze je interpretovat jako drby, fakta, čiré výmysly, případně od každého trochu. Já osobně věřím, že plán podobný Odvetnému úderu v jisté obměně (a pod jiným názvem) skutečně existuje, a pokud ne, pak by existovat měl.

Pokud jde o další subjekty, o nichž se zmiňuji a na něž se mě lidé ptali – kupříkladu organizace dobrovolníků pátrajících po jaderných zbraních (NEST – Tým pro podporu při jaderném nebezpečí, ozbrojená složka ministerstva energetiky) nebo Vzdušné velitelské stanoviště pro případ celostátní nouzové situace (NEACP – National Emergency Airbome Command Post zvaný hovorově Kneecap) –, ty existují. Pokud to, co čtete, vypadá pravděpodobně, pak to zřejmě pravda bude. Pravda je skutečně podivnější než fikce – a často děsivější.

Naprosto nejčastěji jsem slýchal otázku: „Opravdu existují petardy na plašení medvědů?“ Odpovídám: „Ano, opravdu.“

Tento příběh je zasazen do října roku 2002, tedy přesně rok a jeden měsíc po 11. září 2001 a titulky i články z New York Times, které cituji, jsou reálné. Podobně je to se zmínkami o bezpečnostních opatřeních americké vlády, případně o jejich neexistenci – alespoň v době, v níž se můj příběh odehrává.

Pár mých čtenářů, kteří pracují v bezpečnostních složkách, se domnívá, že detektiv John Corey má určité problémy s vymezením svých úředních pravomocí a kompetencí. Připouštím, že jsem mu za účelem pobavení čtenáře poskytl značnou volnost. Málokoho by nejspíš bavilo číst si o Johnovi Coreym, který se do puntíku řídí pravidly a všechno dělá přesně podle předpisů.

První čtenáři této knihy mi říkali, že jim Odvetný úder nedal spát ještě dlouho poté, co knihu dočetli. Ano, skutečně jde o strašidelný příběh do strašidelných časů, ale je to také varování pro celý svět po 11. září 2001.

I. ČÁST

PÁTEK

NEW YORK CITY

FBI vyšetřuje záležitosti spojené s terorismem bez ohledu na rasu, náboženství, národnost nebo pohlaví.

Terorismus ve Spojených státech,

publikace FBI vydaná v roce 1997

1. KAPITOLA

Jmenuji se John Corey a jsem bývalý detektiv oddělení vražd newyorské policie, raněný při výkonu služby, postavený mimo službu pro tříčtvrteční neschopnost (což je číslo stanovené pouze pro účely výplatní pásky, protože zhruba devadesát osm procent mé maličkosti plně funguje), nyní ve funkci zvláštního agenta najímaného na smlouvu Federální protiteroristickou jednotkou.

Harry Muller, kolega od protějšího stolu ve společné kanceláři, se zeptal: „Slyšels už někdy o klubu Custer Hill?“

„Ne. Proč?“

„O víkendu tam jedu.“

„Dobře se pobav,“ popřál jsem mu.

„Schází se tam parta bohatých pravičáckých magorů, kterým tahle luxusní lovecká chata na severu v horách patří.“

„Hlavně mi nenos žádnou zvěřinu, Harry. Ani mrtvé ptáky.“

Vstal jsem od stolu a přešel k pultu s kávou. Na zdi nad konvicemi visely fotografie osob hledaných ministerstvem spravedlnosti. Většinu na nich tvořili muslimští džentlmeni včetně hajzla číslo jedna Usámy bin Ládina.

Mezi dvacítkou portrétů byl i jistý Libyjec jménem Asad Chálil, alias Lev. Nepotřeboval jsem se příliš soustředit, abych si jeho fotku vryl do paměti. Jeho obličej jsem znal stejně dobře jako svůj, přestože jsem se s ním nikdy formálně nesetkal.

K našemu krátkému seznámení s panem Chálilem došlo asi před dvěma lety, kdy jsem ho sledoval, jenže nakonec se ukázalo, že tomu bylo naopak. On sledoval mě. Utekl a já jsem z toho vyšel se škrábnutím. Jak by patrně prohlásili Arabové: „Je předurčeno, abychom se znovu setkali a rozhodli o svých osudech.“ Těším se na to.

Nalil jsem si poslední zbytky kávy do polystyrénového kelímku a prolétl čerstvé New York Times, které ležely na pultu s konvicemi. Titulky v pátek 11. října 2002 hlásaly: KONGRES ZPLNOMOCNIL BUSHE K POUŽITÍ SÍLY PROTI IRÁKU.

A v podtitulku stálo: Bílý dům informoval, že USA mají plán na okupaci Iráku.

Ukázalo se, že válka je předem hotová věc, a vítězství jakbysmet. Z toho důvodu byl dobrý nápad mít okupační plán připravený předem. Vrtalo mi hlavou, jestli o tom ví vůbec někdo v Iráku.

Odnesl jsem si kávu ke svému stolu, zapnul jsem počítač a pročítal naše interní oběžníky. Už se z nás stala firma, která převážně nepoužívá papír, a mně se – upřímně řečeno – po parafovaných oběžnících stýská. Měl jsem nutkání podškrábnout se fixem na obrazovku, ale smířil jsem se s elektronickým ekvivalentem téhož. Kdybych tuto organizaci vedl já, všechny oběžníky by se psaly na dětské kreslicí tabulky s magnetickým prachem a dvěma kolečky ovládajícími jehlu, které se smáznou, když se jimi zatřese.

Pohlédl jsem na hodinky. Bylo půl páté a mí kolegové v „Šestadvacítce“ – šestadvacátém patře na adrese Federal Plaza číslo dvacet šest – se rychle vytráceli. Měl bych asi vysvětlit, že mí kolegové jsou podobně jako já členové Federální protiteroristické jednotky, která je sice federální, ale my rozhodně žádní přiblblí federálové nejsme – přeberte si to sami.

Žijeme ve světě po jedenáctém září, takže víkendy jsou pro každého z nás v zásadě jen dva další pracovní dny. Ve skutečnosti se uctívaná tradice takzvaného „federálního pátku“ – což znamená, že se to brzy zapíchne – příliš nezměnila, a naši pevnost tudíž o víkendech a svátcích střeží bývalí policisté, kteří nastoupili do protiteroristické jednotky a jsou na takovouhle pracovní dobu zvyklí.

Harry Muller se mě zeptal: „Co budeš dělat o víkendu?“

Díky svátku zvanému Kolumbův den, který se slaví druhé říjnové pondělí, nám totiž začínal třídenní víkend. Jenže při svém štěstí jsem vyfásl v pondělí službu, a tak jsem odpověděl: „Chtěl jsem sice pochodovat ve slavnostním průvodu, ale v pondělí makám.“

„Jo? Fakticky jsi chtěl pochodovat?“

„Ne, ale v tomto duchu jsem si posteskl kapitánovi Paresimu.“ Usmál jsem se. „Řekl jsem mu, že moje matka byla Italka a že chci v průvodu tlačit její kolečkové křeslo.“

Harry se rozchechtal. „A sežral ti to?“

„Ne. Ale nabídl se, že to křeslo bude tlačit sám.“

„Myslel jsem, že tví rodiče bydlí na Floridě.“

„Taky že jo.“

„A že tvá matka je Irka.“

„To víš, že je. Teď musím najít pro Paresiho nějakou italskou matku, aby ji mohl tlačit po Columbus Avenue.“

Harry se znovu rozchechtal a vrátil se k počítači.

Harry Muller dělal – jako většina bývalých policistů u nás v oddělení pro Střední východ – dohled a sledování neboli „sledky“ osob spadajících do sféryzájmu protiteroristické jednotky, což je „politicky korektní“ charakteristika muslimské komunity. Já osobně jsem ale většinou vyslýchal a najímal informátory.

Vysoké procento mých informátorů jsou naprostí lháři a fantastové, kteří baží buď po penězích, nebo po občanství – anebo chtějí někoho v té své uzavřené sešněrované komunitě vytočit. Tu a tam jsem se s nimi dobral ke konkrétní akci, ale v takovém případě jsem se musel o dotyčného podělit s FBI.

Naše jednotka se skládá většinou z agentů FBI, detektivů newyorského policejního sboru plus detektivů ve výslužbě, jako jsem já. Krom toho máme lidi přidělené z jiných federálních složek, kupříkladu z imigračního a celního útvaru, ze státních a předměstských policejních útvarů, přístavní policie a tak dále a tak dále – je jich příliš mnoho, než abych je dokázal zpaměti všechny vyjmenovat.

V naší skupině máme i kolegy, kteří jsou jako duchové, ve skutečnosti neexistují, ale pokud přece ano, pak se jim říká CIA.

Zkontroloval jsem si e-maily a našel tři zprávy. První od mého nadřízeného, Toma Walshe, zvláštního agenta pověřeného velením, který povýšil na šéfa protiteroristické jednotky, když můj původní šéf Jack Koenig zahynul při zřícení Dvojčat. V e-mailu stálo: DŮVÉRNÉ-PŘIPOMÍNÁM1-V PŘÍPRAVĚ NA MOŽNÉ NEPŘÁTELSKÉ AKCE S IRÁKEM MUSÍME VĚNOVAT ZVLÁŠTNÍ POZORNOST RODILÝM ÍRÁNCŮM ŽIJÍCÍM V CONTUSA.

„CONTUSA“ v překladu znamenalo „kontinentální Spojené státy“. „Nepřátelské akce“ znamenalo „válka“. A zbytek znamenal: „Najděte Iráčana, kterého můžeme spojit s teroristickou hrozbou proti USA, abychom usnadnili život lidem ve Washingtonu, než rozbombardujou celý Bagdád, až se z toho ti Arabáši poserou.“

Text ještě pokračoval: PRIMÁRNÍ HROZBA A DŮRAZ ZŮSTÁVÁ NA UBL S NOVÝM DŮRAZEM NA PROPOJENÍ UBL/SADDÁM. BRÍFINK NA TOTO TÉMA PŘÍŠTÍ TÝDEN, WALSH

Pro nezasvěcence podotýkám, že „UBL“ je „Usáma bin Ládin“, ale správně by to mělo být „OBL“, jenže už od začátku začal kdosi přepisovat jeho arabskou formu jména do latinky jako „Usáma“, což je také přípustné. V amerických médiích se obvykle pro toho hajzla používá přepis „Osama“, nicméně zpravodajské služby ho stále označují zkratkou „UBL“ – a je to pořád tentýž zmetek.

Další e-mail byl od mého druhého šéfa, výše zmiňovaného Vince Paresiho, policejního kapitána přiřazeného k protiteroristické jednotce za účelem dohledu na problematické poldy, kteří někdy se svými kamarády z FBI nehráli rovnou hru. Mezi ně jsem se klidně mohl počítat i já. Kapitán Paresi nahradil kapitána Davida Steina, který – stejně jako Jack Koenig – byl před rokem zabit, nebo přesněji řečeno zavražděn, ve Dvojčatech.

David Stein byl skvělý chlap a každý den se mi po něm stýská. Jack Koenig byl přes všechny své chyby a všechny naše vzájemné problémy pravý profesionál, tvrdý, ale spravedlivý šéf a vlastenec. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Ani tělo Davida Steina.

Další ostatky, které nebyly nikdy nalezeny podobně jako dva tisíce jiných, byly ostatky Teda Nashe, agenta CIA, neskutečného kreténa a arcinepntele mé maličkosti.

Mrzí mě, že nedokážu vymyslet nic hezkého, co bych o tomto idiotovi mohl říct, ale jediné, co mě napadá, je „zaplaťpánbůh, že je po něm“.

Nash měl navíc nepříjemný zvyk vstávat z mrtvých – tedy přinejmenším jednou to už udělal –, takže dokud někdo pozitivně neidentifikuje jeho tělo, nebudu otvírat šampaňské.

E-mail kapitána Paresiho určený všem zaměstnancům protiteroristické jednotky z řad policie zněl následovně: JE TŘEBA ZVÝŠIT DOHLED NAD IRÁČANY. NAJDĚTE TY, KTEŘÍ NÁM BYLI V MINULOSTI NÁPOMOCNI, A PŘIVEĎTE NA VÝSLECHY TY, KTEŘÍ JSOU NA SEZNAMECH SLEDOVANÝCH. ZVLÁŠTNÍ POZORNOST MUSÍTE VĚNOVAT TĚM IRÁČANŮM, KTEŘÍ SE SDRUŽUJÍ S DALŠÍMI ISLÁMSKÝMI NÁRODNOSTMI, NAPŘ. SAŮDCI, AFGHÁNCI, LIBYJCI ATD. PŘISTOUPÍ SE I KE SLEDOVÁNÍ MEŠIT. INFORMAČNÍ BRÍFINK PŘÍŠTÍ TÝDEN. PARESI, KAP. POLICIE

Měl jsem dojem, jako by to psali podle stejného mustru.

Těžko uvěřit – ale nebylo to tak dávno že byly časy, kdy jsme se snažili vymyslet, co máme každý den vlastně dělat, a oběžníky byly mnohem pečlivěji formulované, aby to nevypadalo, že snad islámskými teroristy opovrhujeme nebo je nedejbůh jakýmkoli způsobem znepokojujeme. To se změnilo opravdu rychle.

Třetí e-mail byl od mé ženy, která se jmenuje Kate Mayfieldová – a před chvílí jsem ji viděl u jejího pracovního stolu na opačné straně velké přepážky oddělující v šestadvacátém patře policii od FBI. Moje manželka je velmi krásná, ale i kdyby krásou neoplývala, stejně bych ji miloval. Jenže vlastně kdyby nebyla hezká, vůbec bych si jí nevšiml, takže je to diskutabilní.

Psala mi: ZABALME TO DŘÍV, POJĎME DOMŮ, POMILUJEME SE, K VECEŘI TI UDĚLÁM CHILLI A PÁRKY V ROHLÍKU A NAMÍCHÁM TI PITÍ A TY SE BUDEŠ DÍVAT NA TELEVIZI JEN VE SPODKÁCH.

Vlastně to tak úplně přesně nebylo. Stálo tam: UDĚLEJME SI ROMANTICKÝ VÍKEND S OCHUTNÁVKOU VÍNA NA NORTH FORK. ZAMLUVÍM PENZION SE SNÍDANÍ. PUSU KATE

Proč bych měl ksakru ochutnávat víno? Vždyť chutná pořád stejně. A penziony se snídaní mi lezou krkem – načančané barabizny s koupelnami z devatenáctého století a postel vždycky vrže. A ráno člověk musí snídat s ostatními hosty, což jsou obvykle aktivní debílci z Upper West Side, kteří si chtějí povídat o něčem, co se dočetli v příloze Timesů zvané Umění a volný čas. Kdykoli zaslechnu slovo „umění“, sahám po koltu.

Hned jsem napsal odpověď: TO ZNÍ SKVĚLE. JSI ZLATO, ŽE NA TYHLE VĚCI MYSLÍŠ. PUSU JOHN Podobně jako většina mužů bych se radši díval do hlavně samopalu, než abych vytočil manželku.

Kate Mayfieldová je právnička a k tomu profesionální agent FBI, a patří do mého týmu, který se skládá z dalšího policisty a ještě jednoho agenta FBI. Občas se k nám podle potřeby přidá někdo další z jiné bezpečnostní složky – z Imigračního a celního útvaru nebo CIA. Naším posledním doplňkem do týmu z řad CIA byl výše zmíněný Ted Nash. Choval jsem vůči němu silné podezření, že měl jakýsi románek s mou (tehdy budoucí) ženou. Což nebylo příčinou toho, že jsem ho neměl rád – pro tohle jsem ho nenáviděl. Neměl jsem ho rád z osobních důvodů.

Všiml jsem si, že Harry Muller si dělá pořádek na stole a dává pod zámek citlivé materiály, aby lidé provádějící úklid – muslimové i nemuslimové – nemohli nic z toho okopírovat nebo odfaxovat do Království spojených pískovišť. Prohodil jsem: „Do zavíračky máš ještě jednadvacet minut.“

Vzhlédl a odpověděl: „Musím si jít vyzvednout nějaké technické vybavení.“

„Proč?“

„Vždyť jsem ti to povídal. Budu dělat sledku v horách na severu. V tom klubu Custer Hill.“

„Myslel jsem, že tě tam pozvali jako hosta.“

„Ne, já jsem nezvaný host.“

„Kdes chytil takový kšeft?“

„Nevím. Mám se ptát? Přiklepli mi ho asi proto, že vlastním obytné auto, pevné nepromokavé boty a čepici s klapkama na uši. Tudíž mám nejvyšší možnou kvalifikaci.“

„Jasně.“ Harry Muller je – jak jsem už říkal – bývalý policajt jako já, který po dvaceti letech odešel do důchodu, posledních deset strávil v kriminálním zpravodajství, a teď ho najali federálové, aby dělal sledovačky a dohled, protože jedině tak mohly naše bílé límečky – tak jsme říkali agentům FBI – provozovat svou duševní práci.

Podivil jsem se: „Prosím tě, co to má být za pravicově-extrémistický kšeft? Myslel jsem, že pracuješ pro nás.“ Těmi „námi“ jsem myslel oddělení pro Střední východ, které momentálně tvořilo zhruba devadesát procent celé protiteroristické jednotky.

Harry pokrčil rameny. „Nevím. Neptám se. Mám za úkol jenom pořídit nějaké fotky, ne s nima jít do kostela.“

„Četls maily od Walshe a Paresiho?“

„Jo.“

„Myslíš, že rukujeme do války?“

„Noo… Počkej, nech mě přemýšlet.“

„Má tahle pravičácká skupinka nějaké napojení na Irák nebo UBL?“

„Nevím.“ Harry pohlédl na hodinky. „Musím skočit na technické, než mi zavřou.“

„Máš čas,“ uklidnil jsem ho. „Jdeš na to sám?“

„Jo. To není problém. Je to neinvazivní sledka.“ Podíval se mi do očí: „Mezi námi děvčaty, Walsh tvrdí, že jde jenom o papírování, aby se spravedlnosti učinilo zadost. Chápeš? Prostě abychom rasisticky nesledovali jenom Arabáše. Máme i naše domácí rizikové skupiny – třeba neonacisty, ozbrojené milice, survivalisty a tak. Před sdělovacíma prostředkama a Kongresem vypadá dobře, když to někdy vyplave na povrch. No ne? Už jsme to párkrát dělali i před jedenáctým zářím. Pamatuješ?“

„Jo.“

„Musím jít. Asi se uvidíme v pondělí. Musím hned ráno o všem zpravit Walshe.“

„On v pondělí dělá?“

„No, nepozval mě zrovna k sobě domů na pivo, tak hádám, že bude tady.“

„Jasnačka. Nashle v pondělí.“

Harry odešel.

To, co říkal Harry o papírování a spravedlnosti, nedávalo valný smysl, protože na takový typ operací jsme měli oddělení pro domácí terorismus. A čmuchání kolem pravičáků, co mají klub na severu v horách, bylo trošičku podivné. Stejně podivné jako to, že Tom Walsh přijde v den Kolumbova svátku do práce, aby vyslechl Harryho zprávu o rutinním úkolu.

Jsem strašně zvědavý – proto jsem také skvělý detektiv –, a tak jsem se posadil k samostatnému počítači stojícímu odděleně mimo přidělené pracovní stoly, který byl připojený na internet, a zadal jsem do vyhledávače „klub Custer Hill“.

Z Googlu mi nic nevypadlo, tak jsem zkusil jen „Custer Hill“. Okamžitě na mě vyskočilo přes 400 000 odkazů a směsice na první stránce – golfová hřiště, restaurace a několik historických odkazů ze Severní Dakoty, které měly co do činění s problémem generála George Armstronga Custera v bitvě u Little Bighornu – naznačovala, že nic z toho nebude relevantní. Nicméně jsem i tak strávil deset minut prohlížením toho, co mi Google nabízel, ale ve spojení se státem New York jsem nenašel nic.

Vrátil jsem se ke svému stolu, kde jsem mohl na počítači použít pracovní heslo, abych měl přístup k interním materiálům v naší počítačové databázi, která byla jakousi verzí Googlu pro potřeby FBI.

Klub Custer Hill jsem našel, ale zjevně jsem neměl mít šanci dostat se s ním pracovně do styku, protože pod nadpisem byly jen řádky křížků. Člověk obvykle něco vymáčkne dokonce i ze složek s omezenou přístupností – třeba datum, kdy byl svazek otevřený nebo kdo se k němu snažil získat přístup nebo alespoň klasifikační stupeň pro danou složku. Tato složka však byla zcela proškrtaná.

Nepodařilo se mi tedy nic víc než na sebe upozornit blbečky z odboru bezpečnosti IT, že jsem čmuchal kolem složky s omezenou přístupností, která nemá nic společného s tím, na čem zrovna pracuju, což jsou Iráčani. Abych těm debilům slídilskejm trochu zamotal hlavu, naťukal jsem do vyhledávače „zbraně hromadného ničení iráckého velbloudího klubu“.

Žádné odkazy.

Vypnul jsem tedy počítač, zamkl stůl, popadl kabát a přešel za Kate na druhou stranu obří kanceláře.

S Kate Mayfieldovou jsme se seznámili v práci, když jsme oba dělali na případu výše zmiňovaného Asada Chálila, hnusného malého zmrda, který přijel do Ameriky, aby zabil hromadu lidí. Což taky udělal, pak se pokusil zabít Kate a mě a následně utekl. Jeho případ nepatří k mým lepším, ale svedl nás s Kate dohromady, takže až ho příště uvidím, pěkně mu poděkuju a pak mu vpálím kulku do těla a budu sledovat, jak hezky pomalu umírá.

Zeptal jsem se Kate: „Můžu tě pozvat na skleničku?“

Vzhlédla a usmála se. „To by bylo milé.“ Nicméně se vrátila k práci na počítači.

Paní Mayfieldová je dívenka z amerického Středozápadu, kterou přeřadili do New Yorku z Washingtonu a původně byla kvůli té změně nešťastná, ale teď je neskonale šťastná, že bydlí v největším městě na zeměkouli s nejbáječnějším chlapem v celém vesmíru. Položil jsem jí záludný dotaz: „Proč odjíždíme na víkend pryč?“

„Protože mi to tady leze krkem.“

To se ve velkých městech stává. Změnil jsem téma: „Na čem pracuješ?“

„Snažím se najít nějaký penzion se snídaní na North Forku.“

„Všechny jsou na ten sváteční víkend asi plné a nezapomeň, že já v pondělí musím do práce.“

„Jak bych mohla zapomenout? Stěžuješ si na to celý týden.“

„Já si nikdy nestěžuju.“

Z nějakého důvodu považovala mou poslední poznámku za směšnou.

Prohlížel jsem si Katin obličej ozářený světlem monitoru. Byla stejně krásná jako v den, kdy jsem se s ní před téměř třemi lety seznámil. Zeny, s nimiž žiju, obvykle stárnou rychle. Má první manželka Robin prohlásila, že naše roční manželství „na zkoušku“ jí připadalo jako deset let. Mávl jsem na Kate: „Počkám na tebe v restauraci Ecco.“

„Nenech se sbalit.“

Prošel jsem slepičárnou skleněných buněk, která už teď byla poloprázdná, a vyšel jsem do chodby k výtahu, u něhož se srocovali kolegové.

Prohodil jsem pár slov s několika lidmi, pak jsem si všiml Harryho a zamířil k němu. Nesl velký stříbrný kufřík, v němž byly dle mého předpokladu fotoaparáty, kamery a objektivy. Nabídl jsem mu: „Pojď na panáka.“

„Promiň, ale musím co nejrychleji vyrazit.“

„Ty jedeš už dnes?“

„Jo. Potřebuju se tam dostat brzo poránu. Bude tam nějaká akce a mám vyfotit značky aut a lidi, co přijedou.“

„To mi připadá jako sledování davu, co jsme dělávali na svatbách a pohřbech.“

„Jo. Stejná blbost.“

Narvali jsme se do výtahu a sjeli dolů.

Harry se zeptal: „Kde je Kate?“

„Už jde.“ Harry byl rozvedený, ale chodil s jednou holkou, tak jsem se na oplátku zeptal: „Jak to jde s Lori?“

„Je skvělá.“

„Jo, na té fotce na internetové seznamce vypadala moc hezky.“

Rozesmál se. „Ty mizero!“

„Kam máš namířeno? Kde to vůbec je, ten srub?“

„Jakej srub…? Jo tak! Je to kousek od Saranac Lake.“

Vyšli jsme ven na Broadway. Byl chladný podzimní den a na ulicích panoval typický shon, jehož atmosféru dobře vystihovalo heslo „díky bohu, že je pátek“.

Rozloučili jsme se a já zamířil pěšky směrem na jih.

Lower Manhattan je vlastně změť natěsnaných mrakodrapů a mezi nimi úzké uličky, které propouštějí minimum slunečního světla a maximum stresu.

Do této čtvrti patří Lower East Side, kde jsem se narodil a vyrostl, pak Čínská čtvrť, Malá Itálie, Tribeca a Soho. Hlavní průmyslová odvětví jsou zde diametrálně odlišná – Wall Street představuje obchod a finance, Federal Plaza zase vládní záležitosti, jsou tam federální, státní a městské soudy, radnice a vězení; pak je zde i Police Plaza, kde sídlí policie, a tak dále. Nutným doplňkem všeho výše uvedeného jsou advokátní kanceláře – z nichž jedna zaměstnává i mou bývalou manželku, obhájkyni, která zastupuje jen tu nejlepší klasu z řad kriminálníků. To byl jeden z důvodů našeho rozvodu. Druhým bylo to, že vaření a sex pro ni byly dvě španělské vesnice.

Vysoko nahoře zela ohromná díra, volná obloha jako záplata, která zůstala po Dvojčatech. Pro většinu Američanů a dokonce i pro většinu Newyorčanů je absence věží Světového obchodního centra pouze mezerou v siluetě města. Pokud však bydlíte v centru a ty obry jste vídali denně, tak vás jejich nepřítomnost překvapí pokaždé, když vyjdete na ulici, a oni tam nejsou.

Cestou k baru jsem přemýšlel o svém rozhovoru s Harrym Mullerem.

Na jednu stranu nebylo na jeho víkendovém pracovním úkolu naprosto nic neobvyklého ani pozoruhodného. Na druhou stranu mi to zkrátka nesedělo. Vždyť jsme se nacházeli na samém prahu války s Irákem, vedli válku v Afghánistánu, hrozili se dalšího teroristického útoku islamistů, a na pozadí toho všeho si Harryho vyšlou do hor, aby špehoval účastníky nějakého pravičáckého mítinku, který v dané chvíli ohrožuje naši národní bezpečnost minimálně, spíše nulově.

A navrch ty divné kecy Torna Walshe, které s Harrym vedl o papírování a dobrém obrázku naší „firmy“ v očích Kongresu nebo médií, pokud by se někdo z nich chtěl dozvědět, jestli je protiteroristická jednotka v patách domácím teroristům. Takový přístup by snad mohl dávat smysl před pár lety, ale v období po jedenáctém září byli neonacisté, militantní skupiny a celá tahleta smečka odsunuti do pozadí – a vlastně nadšení z toho, že na nás někdo zaútočil a že se Amerika pěkně vybarvuje, zabíjí zloduchy a zavírá lidi do vězení a tak. A navíc mi v hlavě leželo to předávání hlášení ve zvláštním termínuo svátečním pondělku.

No nic, neměl bych to moc nafukovat, jakkoli to bylo trošičku divné. V zásadě mi do toho nic není a pokaždé, když kladu příliš mnoho otázek o záležitostech, které mi připadají podivné, dostanu se na Federal Plaza v čísle dvacet šest do potíží. Jak říkávala moje maminka: „Johne, Průšvih je tvý druhý jméno…“A já jsem jí věřil, dokud jsem nespatřil svůj rodný list, na němž jako druhé křestní jméno stálo „Aloysius“. Nicméně si ho na „Průšvih“ klidně kdykoli změním.

2. KAPITOLA

Odbočil jsem do Chambers Street a vešel do italské restaurace Ecco, v níž panovala příjemná hospodská atmosféra a ve které se snoubilo to nejlepší z obou světů – hospod i restaurací.

Bar byl obležen džentlmeny v oblecích a dámami v kostýmcích. Zachytil jsem spoustu známých tváří a tu a tam jsem se s někým pozdravil.

I kdybych tam neznal nikoho, tak bych jako dobrý detektiv a pozorovatel newyorského života dokázal jednoznačně odlišit dobře placené právníky, státní zaměstnance, lidi z bezpečnostních složek a štiky z finančního byznysu. Občas jsem v restauraci Ecco narazil na svou bejvalku – někdo z nás dvou by sem měl přestat chodit.

Dal jsem si skotskou se sodou a prohodil pár slov s lidmi kolem sebe.

Jakmile dorazila Kate, objednal jsem jí bílé víno, což mi připomnělo můj víkendový problém, a tak jsem se zeptal: „Slyšelas už o plísni hroznů?“

„O jaké plísni?“

„No přece na North Fork. Všechny hrozny se nakazily tou prapodivnou plísní, která je přenosná na člověka.“

Zjevně mě neslyšela, protože prohlásila: „Našla jsem pro nás hezký penzionek v Mattitucku.“ Popsala mi to místo podle nějaké webovky a sdělila mi své dojmy: „Vypadá to tam fakt jako velmi okouzlující místečko.“

Jenže tak vypadá na transylvánských webovkách i Drákulův hrad. Nadhodil jsem: „Slyšelas někdy o klubu Custer Hill?“

„Ne… to jsem na internetových stránkách North Forku neviděla. Ve kterém městě to má být?“

„No, je to totiž na severu státu New York.“

„Ach tak… Je tam hezky?“

„Nevím.“

„Chceš tam zajet příští víkend?“

„Nejdřív si to tam prověřím.“

Ten název zjevně paní Mayfieldové nic neříkal, a přitom ona někdy ví věci, o kterých přede mnou mlčí. Totiž… jsme sice manželé, ale ona je z FBI a já mám nižší bezpečnostní prověrky než ona, tudíž mám omezený přístup k informacím. Dostávám jen ty nejnutnější. Pokud jde o mé téma, vrtalo mi hlavou, proč si paní Mayfieldová myslela, že název „klub Custer Hill“ znamená odkaz na nějaký hotýlek, a kupříkladu nikoli na nějakou historickou společnost nebo venkovský klub nebo cokoli. Možná to způsobil jen ten kontext. Anebo věděla naprosto přesně, o čem mluvím.

Vrátil jsem se pak k oběžníkům o Iráku a chvilku jsme probírali geopolitickou situaci. Zvláštní agent Mayfieldová zastávala názor, že válka v Iráku je nejen nevyhnutelná, ale i nutná.

Takzvaná „Šestadvacítka“ – tedy číslo popisné dvacet šest na Federal Plaza – je jakési orwellovské ministerstvo a vládní pracovníci jsou tam velmi dokonale naladěni na sebemenší změny ve stranické linii. Když je na pořadu dne politická korektnost, mohli byste si splést protiteroristickou jednotku s agenturou společenských služeb pro psychopaty s nízkým prahem sebevědomí. Teď všichni mluví o zabíjení islámských fundamentalistů a vítězství ve válce s terorem – gramaticky správně je ovšem „válce s terorismem“ ale to už je svět newspeaku. Paní Mayfieldová, loajální zaměstnanec vlády, má sice i špetku vlastních politických názorů, takže jí nečiní problém jeden den nenávidět Taliban, AI Kájdu a UBL, a pak ještě více nenávidět Saddáma Husajna, když přijde rozkaz, koho má nenávidět toho konkrétního dne.

Ale snad jsem nespravedlivý. A neuvažuju zcela racionálně o tématu bin Ládin a AI Kájda. Jedenáctého září jsem přišel o spoustu přátel, ale z milosti Boží a díky dopravní zácpě jsme se s Kate nestihli dostat do Severní věže, která padla.

Jel jsem na služební snídani do 107. patra. Opozdil jsem se a Kate na mě čekala dole. David Stein, Jack Koenig a můj bývalý partner a možná nejlepší kamarád na světě Dom Fanelli přišli včas, stejně jako velká spousta dalších prima lidí a pár mizerů jako Ted Nash. Nikdo z přítomných v dotyčné restauraci nepřežil.

Mnou jen tak něco neotřese – na mé duševní zdraví jako takové nemělo trvalý účinek ani to, když do mě někdo třikrát vystřelil a já málem vykrvácel přímo na ulici –, nicméně onen zářijový den mnou otřásl víc, než jsem si tenkrát uvědomoval. Vždyť jsem tam stál přímo pod tím letadlem, které budovu prorazilo, a teď, když vidím nad hlavou nízko letící letadlo…

„Johne?“

Obrátil jsem se ke Kate: „Co…?“

„Ptala jsem se, jestli chceš ještě pití.“

Pohlédl jsem do své prázdné sklenky.

Objednala mi druhou.

Matně jsem si uvědomoval, že v televizi na konci baru běží zprávy a reportér hovoří o kongresovém hlasování o Iráku.

V duchu jsem se znovu vrátil k jedenáctému září. Snažil jsem se být nějak užitečný a pomáhal jsem hasičům a policistům evakuovat lidi ze vstupní haly, a zároveň jsem hledal Kate.

Pak jsem venku před budovou nesl nosítka a náhodou jsem vzhlédl a viděl ty lidi skákat z oken a myslel jsem si, že Kate je tam nahoře, a měl jsem dojem, že ji vidím padat… Pohlédl jsem vedle sebe, teď tam stála, dívala se na mě a kroutila hlavou: „Na co myslíš?“

„Na nic.“

A pak druhé letadlo narazilo do druhé věže a později jsem zachytil ten zvláštní rachotivý zvuk praskajícího betonu a oceli, který se nepodobal ničemu, co jsem kdy v životě slyšel, a pořád ještě cítím, jak se mi země chvěla pod nohama, když ta budova padala a z oblohy pršely úlomky skla. A běžel jsem jako o závod jako všichni ostatní. Pořád si nemůžu vzpomenout, jestli jsem ta nosítka pustil nebo jestli je jako první pustil ten druhý chlap nebo jestli jsem vůbec nějaká nosítka nesl.

Myslím, že si už nevzpomenu.

V týdnech po jedenáctém září se pak začala Kate stahovat do sebe, nemohla spát, často plakala a smála se jen málo. Připomínala mi oběti znásilnění, s nimiž jsem přišel do styku a které nepřišly pouze o svou nevinnost, alei o část své duše.

Citliví washingtonští byrokraté naléhali na všechny, kteří měli co do činění s touto tragédií, aby vyhledali odbornou pomoc. Já zrovna nejsem ten typ, který rozebírá své problémy s cizími lidmi, ať jsou to odborníci nebo kdokoli jiný, ale na Katino naléhání jsem skutečně zašel k jednomu z těch cvokařů najatých federály, kteří měli tu velkou poptávku zvládat. Dotyčný chlápek byl sám trochu cvok, takže jsme na prvním sezení moc velký pokrok neudělali.

Na druhé a všechna další sezení jsem chodil do Dresnerova baru v sousedství, kde mi barman Aidan poskytl moudrou radu: „Život je svině,“ pronesl. „Dej si ještě panáka.“

Kate chodila naopak na svá sezení asi půl roku a teď je na tom mnohem líp.

Něco se s ní však stalo, a to něco se nikdy plně nezahojí. Ale ať se s ní stalo cokoli, možná je to i k lepšímu.

Odjakživa, co ji znám, byla vždycky dobrá společnice, chovala se podle pravidel, a jen zřídkakdy kritizovala FBI nebo jeho metody. Vlastně dřív kritizovala mě za to, že kritizuju její FBI.

Navenek je i nyní stále loajální – jak jsem už říkal – a dodržuje partajní linii, ale vnitřně si uvědomuje, že partajní linie udělala obrat o sto osmdesát stupňů, a z tohoto důvodu je nyní cyničtější, kritičtější a víc pochybuje. Pro mě je to dobrá věc a díky tomu máme víc společného.

Někdy mi ovšem chybí ta sportovní fanynka, roztleskávačka s rozzářenýma očima, do níž jsem se zamiloval. Ale mám rád i tuto tvrdší a zkušenější ženu, která stejně jako já pohlédla zlu do tváře a je připravená mu čelit znovu.

A nyní, po roce a jednom měsíci, stále žijeme ve stavu neustálých obav o změnu barevných bezpečnostních kódů označujících stupeň ohrožení USA, kterému se také říká stupeň bdělosti. Dnes je na barvě oranžové. A zítra… kdo ví? Jedním si můžu být stoprocentně jistý. Už nikdy v mém životě se znovu nevrátí na zelenou.

II. ČÁST

SOBOTA

SEVER STÁTU NEW YORK

Když žijete v blízkosti draka, nestačí ho jen vynechat ze svých plánů.

J. R. R. Tolkien

3. KAPITOLA

Detektiv Muller zaparkoval svůj obytný vůz na okraji staré dřevorubecké silnice, posbíral z předního sedadla svou výbavu, pak vystoupil, zkontroloval kompas a zamířil přes les na severozápad. Na sobě měl maskáče s podzimním vzorem a černou pletenou čapku.

V terénu se dalo snadno orientovat, všude rostly borovice dostatečně daleko od sebe a zem pokrýval většinou mech a orosené kapradí. Jak šel, začínalo mezi borovicemi probleskovat denní světlo a odhalilo hustou přízemní mlhu. Ptáci zpívali a v nízkém podrostu se občas mihlo nějaké menší zvíře.

Bylo chladno a Harrymu se srážel dech před obličejem, ale panenský les byl překrásný, takže se cítil spíše šťastně než zoufale.

Přes rameno měl přehozený popruh od dalekohledu, na dalším měl pověšenou malou kameru a ještě velmi kvalitní nový fotoaparát Nikon s třistamilimetrovým objektivem. Měl u sebe i Sibleyho atlas ptáků pro případ, že by se ho někdo vyptával, co tam dělá, a glock devítku zase pro případ, že by se tomu někomu nezamlouvala jeho odpověď.

Na technickém oddělení ho informoval chlápek jménem Ed, že pozemky klubu Custer Hill pokrývají zhruba šest krát šest kilometrů, tedy téměř čtyřicet kilometrů čtverečních soukromých pozemků. Bylo to neuvěřitelné, ale po celém obvodu si majitelé postavili vysoký drátěný plot, což byl důvod, proč mu chlapík z technického dal i štípačky, které si Harry strčil do kapsy.

Ani ne za deset minut dorazil k plotu. Byl vysoký asi čtyři metry, zakončený žiletkovým ostnatým drátem. Snad na každých třech metrech visely na plotě tabulky s nápisem SOUKROMÝ POZEMEK. NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. (NEUPOSLECHNUTÍ SE TRESTÁ.)

Na další ceduli stálo: POZOR! NEVSTUPOVAT! POZEMEK HLÍDÁN OZBROJENOU STRÁŽÍ A PSY.

Harry ze své bohaté zkušenosti věděl, že podobná varování jsou zpravidla spíše vymyšlená než skutečná. V tomto případě je však bral vážně. Také mu dělalo starost, že Walsh o psech a ozbrojencích buď nevěděl, anebo věděla nic mu neřekl. Tak či onak si bude muset s Tomem Walshem v pondělí ráno vážně pohovořit.

Vytáhl z kapsy mobil a přepnul ho na vibrace místo zvonění. Všiml si, že mu telefon ukazuje dobrou kvalitu signálu, což bylo v horách trochu zvláštní. Z náhlého popudu vytočil číslo své přítelkyně Lori. Po pěti zazvoněních se dostal do její hlasové schránky.

Harry do telefonu tiše řekl: „Ahoj, kočičko. Tady tvůj miláček. Jsem nahoře v horách, takže teď možná dost dlouho nebudu mít dobrý signál. Ale chtěl jsem tě pozdravit, dorazil jsem okolo půlnoci, vyspal se v autě a teď jsem ve službě nedaleko srubu nějakých potrhlých pravičáckých magorů. Tudíž mi nevolej, ale já ti zavolám později z pevné linky, když tě nechytím na mobilu. Jo? Stejně tady mám nějakou práci na místním letišti buď k večeru, nebo zítra ráno, takže asi budu muset zůstat na noc. Dám ti vědět, až to bude jistý. Ještě zavolám. Pusu!“

Zavěsil, vytáhl štípačky, prostříhal si otvor a prolezl dovnitř. Zůstal stát bez hnutí, rozhlížel se, poslouchal, pak si strčil štípačky znovu do kapsy. Pokračoval dál v chůzi lesem.

Asi po pěti minutách si mezi borovicemi všiml sloupu na telefonní vedení a došel až k němu. Na sloupu byla upevněna skříňka s telefonem, zamčená.

Zvedl zrak a odhadoval výšku sloupu zhruba na deset metrů. Asi ve dvou třetinách výšky na něm spatřil čtyři reflektory a nad nimi pět silných kabelů natažených na příčné tyči. Jeden kabel zjevně napájel telefon a další zase reflektory. Zbývající tři byly skutečně silné. Mohly by přivádět dost velké množství elektřiny.

Harry si všiml čehosi neobvyklého a zaostřil dalekohled směrem k vrcholu sloupu. To, co považoval za stále zelené větve okolních stromů, byly ve skutečnosti jakési větve vyčnívající ven z telefonního sloupu. Věděl, že podobné plastové větve používají mobilní operátoři, aby zamaskovali nebo zkrášlili vysílače na obydlených územích. Hlavou mu vrtalo, k čemu asi slouží zde, uprostřed hlubokých lesů?

Pustil tedy dalekohled, zvedl fotoaparát a udělal pár snímků sloupu. Vzpomněl si, že ho Tom Walsh nabádal: „Krom aut, obličejů a poznávacích značek foť všechno, co vypadá zajímavě.“

Harry se domníval, že zrovna toto vypadá zajímavě a bude se to dobře vyjímat ve zprávě, a tak vytáhl i kameru, natočil deset vteřin a pokračoval v chůzi.

Terén se začal postupně zvedat a namísto borovic se objevily obrovské duby, jilmy a javory, jejichž poslední listy vytvářely zářivé palety červených, oranžových a žlutých odstínů. Půdu pod stromy pokrýval koberec spadaného listí, které pod Harryho nohama šustilo.

Harry si rychle ověřil svou polohu pomocí mapy a kompasu a určil, že srub je přímo před ním, necelý kilometr.

Ulomil si kus výživné tyčinky k snídani a pokračoval v chůzi. Při jídle si vychutnával svěží horský adirondacký vzduch, ale zároveň pozorně sledoval okolí. I když byl federální agent, porušení zákazu vstupu je porušení zákazu vstupu a bez povolení k prohlídce neměl větší právo být na soukromém ohrazeném pozemku než třeba pytlák.

Nicméně když se ptal Walshe na povolení k prohlídce, Walsh ho odbyl: „Nemáme žádný přijatelný důvod ke sledování. Proč se tedy ptát soudce, když odpověď zní ne?“ Případně se dalo říct něco podobného, co měli při obcházení zákonů v oblibě newyorští policisté: „Lepší žádat později o odpuštění než teďo povolení.“

Harry věděl – jako v protiteroristické jednotce každý –, že pravidla se změnila asi tak dvě minuty po nárazu letadla na druhou věž Dvojčat, a pravidla, která se nezměnila, je možné porušit. Díky tomu byla jeho práce obvykle snazší, ale občas – jako například teď – také trochu riskantnější.

Les už prořídl a Harry si všiml množství pařezů v místech, kde byly stromy poraženy a odklizeny, možná z důvodů prevence před lesními požáry, možná kvůli bezpečnosti. Ať byl důvod jakýkoli, bylo zde mnohem méně možností k úkrytu než předtím.

Už před sebou viděl volný prostor a pomalu se k němu blížil řídkým porostem.

Zastavil se pod posledním javorem a bedlivě si prohlížel otevřený prostor dalekohledem.

Přes planinu vedla dlážděná cesta směrem dolů k hlavní vchodové bráně, u níž dalekohledem rozeznával roubený strážní domek. Cestu lemovalo bezpečnostní osvětlení na kovových sloupech a viděl i dřevěné sloupy s pěti kabely vycházející z lesa a pokračující dál přes volné prostranství a silnici znovu do lesa na opačné straně silnice. Předpokládal, že jde o totéž vedení, kterého si všiml u plotu, a zdálo se, že všechny ty sloupy a dráty vedou po obvodu pozemku. Také pochopil, že plot okolo celého rozsáhlého území je osvětlený. V duchu si říkal, že to nemůže být obyčejný lovecký srub.

Pozorně si prohlížel cestu vedoucí nahoru k ohromnému patrovému horskému srubu v adirondackém stylu, který byl zasazen do svahu, asi dvě stě metrů přímo před ním. Na trávníku před srubem stál vysoký stožár s americkou vlajkou a pod ní se třepotal nějaký žlutý prapor. Za srubem rozeznával ještě hospodářské budovy a nahoře na kopci se tyčilo cosi, co vypadalo jako anténa buď na rádiové vlny, nebo na mobil. Vyfotil si ji pomocí teleobjektivu.

Srub byl postaven z říčních kamenů, obrovských kulatin a dřevěných šindelů a vchod měl krytý verandou. Ze zelené šindelové střechy trčelo šest kamenných komínků a všechny chrlily do vzduchu šedivý dým. Viděl světla v předních oknech a na velkém štěrkovém parkovišti před domem parkoval černý džíp. Zjevně byl někdo doma a snad očekával hosty. Kvůli nim sem Harry přijel.

Znovu využil teleobjektiv fotoaparátu, aby pořídil pár záběrů parkoviště a srubu a pak nafilmoval kamerou doplňkové záběry srubu a jeho okolí.

Věděl, že pokud bude chtít fotografovat přijíždějící auta, lidi a poznávací značky, měl by se dostat mnohem blíž. Ed z technické podpory mu ukázal letecký snímek srubu a zdůraznil, že terén je otevřený, ale je v něm dost velkých kamenných výčnělků vhodných pro úkryt.

Harry pohlédl na skalky na svahu kopce a naplánoval si trasu, kudy přeběhne od jedné kamenné formace ke druhé, dokud nenajde ideální pozorovatelnu, zhruba sto metrů od srubu a parkoviště. Bylo mu jasné, že odtamtud by bez problémů mohl fotografovat přijíždějící automobily a natáčet na video autai návštěvníky srubu. Bude zde muset zůstat do pozdního odpoledne – alespoň podle Walshe – a pak se přemístit na místní letiště a zkontrolovat seznamy cestujících, kteří přiletěli, a také smlouvy v půjčovnách automobilů.

Vybavil si, jak pracoval na případu týkajícím se skupiny hochů z Irské republikánské armády, kteří si zřídili nedaleko odsud výcvikový tábor. Adirondacká přírodní rezervace byla stejně velká jako celý stát New Hampshire, vyskytovaly se zde soukromé i státní pozemky a byla zde malá hustota obyvatelstva, takže představovala ideální místo pro lov, túry v přírodě a pokusné střelnice ilegálních zbraní.

Toto sledování se od akce s IRA maličko lišilo v tom, že zde zjevně nebyly páchány žádné zločiny a lidé, kteří žili v tomto velkém srubu, někde patrně měli slušný vliv.

Harry se už chtěl rozběhnout k prvnímu nejbližšímu velkému balvanu, když tu náhle zpoza srubu vyrazily tři černé džípy a velkou rychlostí přejížděly po volné ploše, nikoli po silnici. Vlastně se blížily přímo k němu. „Do prdele!“

Obrátil se a zamířil znovu k linii stromů, ale pak zaslechl z lesa psí štěkot. „Do hajzlu!“

Tři džípy přijely přímo ke stromům a z každého z nich vystoupili dva muži. Drželi lovecké pušky.

Z lesa za ním vyšli tři muži s vrčícími německými ovčáky přiškrcenými na napjatých vodítkách. Všiml si, že všichni mají na boku pouzdra se zbraněmi. Harry nyní spatřil vycházet z lesa čtvrtého muže, který kráčel energicky, jako by všem velel.

Harry si uvědomil, že jeho polohu mohli určit tak přesně, jedině pokud mají celou oblast prošpikovanou pohybovými a zvukovými detektory. Tito lidé si na svém soukromí opravdu zakládali.

Pocítil nezvyklé obavy, nicméně strach nikoli. Bude to nepříjemné, ale nijak nebezpečné.

Strážní kolem něj vytvořili kruh, ale udržovali si od něj odstup asi dvaceti metrů. Byli oblečení v maskáčích vojenského typu s americkou vlajkou na pravém rameni. Všichni měli čepici se štítkem a s americkým orlem a každému čouhala z levého ucha anténka.

Muž, který jim velel – chlápek středního věku drsného vzhledu –, přistoupilblíž a Harry viděl nad kapsičkou jeho bundy jmenovku jako v armádě. Stálo na ní CARL.

Carl ho tedy upozornil: „Pane, nacházíte se na soukromém pozemku.“

Harry nasadil nechápavý výraz. „Opravdu?“

„Ano, pane.“

„Propáníčka! No, když mi ukážete směr…“

„Jak jste se dostal přes plot, pane?“

„Přes plot? Přes jaký?“

„Přes ten, kterým je obehnán celý pozemek, pane, a jsou na něm výstražné nápisy ZÁKAZ VSTUPU.“

„Neviděl jsem žádný… Ach tak, tenhle plot! Omlouvám se, Carle, sledoval jsem datla a on to přeletěl, tak jsem našel díru a…“

„Co tady pohledáváte?“

Harry zaregistroval změnu v Carlově tónu. Už nebyl tak zdvořilý a vytratilo se slovíčko „pane“. Harry odpověděl: „Já jen pozoruju ptáky.“ Ukázal mu atlas. „Sleduju je.“ Poťukal na dalekohled.

„Proč máte tu kameru a foťák?“

„Já si pořizuju záběry těch ptáků.“Kreténe. „Takže když mi ukážete, kudy se odsud dostanu ven – nebo mě ještě lépe můžete odvézt sám –, tak ihned odejdu.“

Carl neodpověděl a Harry vycítil první známku možných potíží.

Pak Carl pronesl: „Tady kolem nás jsou miliony akrů veřejně dostupných pozemků. Proč jste prostříhal díru do plotu?“

„Já jsem žádnou posranou díru nestříkal, kamaráde. Já jsem tu díru našel, kurva. A, mimochodem, Carle, můžete jít do hajzlu.“

Harry si spolu se všemi přítomnými uvědomil, že najednou vůbec nemluví jako nějaký pozorovatel ptáků.

Málem už chtěl blýsknout svým odznakem FBI, postavit ty kretény do pozoru a přikázat jim, aby ho odvezli k autu. Nicméně po krátkém rozmyšlení dospěl k závěru, že z toho nebude dělat federální případ. Proč by jim měl prozrazovat, že na ně někdo poslal federálního agenta, aby je špehoval? Walsh by dostal záchvat a byl by průser. A tak Harry couvl: „Už odsud padám.“ A vykročil k lesu.

Zničehonic se zvedly pušky a pistole jako zázrakem vyklouzly ven z pouzder. Tři psi zavrčeli a cukali se na vodítkách.

„Stůjte, jinak dostanou rozkaz pustit psy.“

Harry se zhluboka nadechl a zastavil se.

Carl prohlásil: „Dá se to vyřešit dvojím způsobem. Mírněji nebo natvrdo.“

„Zkuste natvrdo.“

Carl se rozhlédl po devíti ostatních mužích z ochranky, sklopil zrak k psům a nakonec se pohledem vrátil k Harrymu. Promluvil smířlivým tónem: „Pane, máme přísné příkazy. Musíme každého, kdo poruší zákaz vstupu, přivést dosrubu, zavolat šerifovi a nechat dotyčného převézt v doprovodu příslušníka nějakých bezpečnostních složek mimo soukromý pozemek. Nebudeme vznášet ani formální obvinění, ale šerif vás bude informovat, že pokud zákaz porušíte znovu, může vás zatknout. Podle zákonů a podle našich bezpečnostních předpisů nesmíte toto území opustit sám a pěšky a my vás odsud neodvezeme. To smí pouze šerif. Je to v zájmu vaší vlastní bezpečnosti.“

Harry o tom přemýšlel. Ačkoli se mu jeho úkol pěkně zvrtnul, může z toho průšvihu ještě něco vytěžit tím, že nahlédne dovnitř do srubu a možná tam nasbírá trochu informací a od místního šerifa se mu dostane něco pouček. Přikývl tedy a podíval se na Carla: „Oukej, kamaráde. Jdeme.“

Carl pokynul Harrymu, aby se obrátil a vykročil k džípům. Harry předpokládal, že ho posadí do některého z nich, ale neudělali to, takže jejich bezpečnostní předpisy byly skutečně přísné.

Džípy ho však doprovázely, protože dostal příkaz jít po silnici nahoru na pahorek směrem ke srubu a za ním jela celá kolona.

Cestou se mu honilo hlavou těch deset profesionálů z ochranky se psy, strážnice u vjezdu, drátěný plot, žiletkový ostnatý drát, reflektory a skříňky s telefony a navíc něco, co byly s největší pravděpodobností detektory pohybu a zvuku. To přece není běžný klub pro myslivce a lovce. Najednou dostal obrovský vztek na Walshe, který ho rozhodně neinformoval přesně, a ještě větší vztek měl na sebe, že nevycítil problémy intuitivně.

Věděl, že by neměl být vyděšený, ale jakýsi instinkt vybroušený za dvacet let práce u policie a pět v protiteroristické jednotce mu napovídal, že se zde vyskytuje jistý prvek nebezpečí.

Chtěl si svůj dojem něčím potvrdit, a tak houkl na Carla, který kráčel za ním: „Hej, proč nezavoláte mobilem tomu šerifovi hned teď? Ušetříte trochu času.“ Carl neodpovídal.

Harry sáhl do kapsy: „Můžete si půjčit můj.“

Carl vyštěkl: „Nechte ty ruce tam, kde na ně vidím, a zavřete klapačku, zatraceně.“

Harryho Mullera zamrazilo.

4. KAPITOLA

Harry Muller seděl v pracovně vysokého štíhlého muže ve středním věku, který se představil jako Bain Madox, prezident a majitel klubu Custer Hill. Není to však moje práce, vysvětloval pan Madox, jen koníček. Bain Madox byl totiž vedle toho prezidentem a vlastníkem velké naftařské společnosti Global Oil Corporation (používala se pro ni zkratka GOCO), o níž Harry už slyšel, a což také vysvětlovalo dvě z řady fotografií na stěně – naftového tankeru a hořících naftových polí v jakési poušti.

Madox si všiml Harryho zájmu o fotografie. „To je Kuvajt. Válka v Zálivu.“ S povzdechem dodal: „Nesnáším, když hoří kvalitní ropa – hlavně když mi za ni nikdo neplatí.“

Harry neodpovídal.

Pan Madox na sobě měl modrý blejzr a křiklavou flanelovou košili. Harry Muller naproti tomu zůstal jen v dlouhých zimních spodkách, protože se podrobil ponižující prohlídce, při níž se musel před Carlem a dvěma dalšími příslušníky ochranky svléknout. Měli paralyzéry – elektrické bodce na pohánění dobytka – a varovali ho, že je použijí, bude-li se vzpírat. Carl a jeden z těch dvou nyní stáli za ním a elektrické paralyzéry měli stále v rukou. Šerif se prozatím neukázal a Harry si ani nemyslel, že by byl vůbec na cestě.

Harry sledoval, jak Bain Madox klidně sedí za svým velkým stolem v prostorné pracovně obložené borovým dřevem v prvním patře srubu. Oknem napravo viděl svah za srubem, na jehož vršku si všiml vysoké antény, kterou zahlédl už z lesa.

Pan Madox se svého hosta zeptal: „Nedal byste si kávu? Čaj?“

„Jděte s tím do prdele.“

„To je ‚ne‘?“

„Jděte do prdele.“

Bain Madox na Harryho zíral a Harry neuhýbal pohledem. Harry ho odhadoval tak na šedesátníka v dokonalé kondici, neobvykle opáleného vzhledem k roční době, prošedivělé vlasy sčesané dozadu, dlouhý úzký orlí nos a stejnětak orlí šedé oči – oči dravce. Harryho také napadlo, že ten člověk vypadá jako boháč, ale ne jako přihlouplý boháč. Na Madoxovi bylo cosi, co prozrazovalo sílu, moc a inteligenci. Zosobněná dominance a sebeovládání. A Madox nevypadal kvůli tomu, že unesl federálního agenta a zadržuje ho, ani trošičku nervózně. To nevěstilo nic dobrého. Harrymu to bylo jasné.

Madox vyndal z dřevné dózy na stole cigaretu a zeptal se: „Bude vám vadit, když si zapálím?“

„Je mi úplně u prdele, jestli celej shoříte. Zavolejte šerifovi. Hned.“

Madox si cigaretu zapálil stříbrným stolním zapalovačem, zamyšleně pokuřoval a po nějaké chvíli se zeptal: „Co vás k nám přivádí, detektive Mullere?“

„Sleduju ptáky.“

„Nechci být neomalený, ale připadá mi to jako poněkud slabošský koníček na chlápka, co dělá v protiteroristickém.“

„Zhruba minuta vás teď dělí od okamžiku, než vás zabásnu.“

„No tak mi tedy dovolte, abych tu minutu moudře využil.“ Madox si prohlížel věci rozložené na stole. Harryho mobilní telefon a pager, které byly teď oba vypnuté, jeho kroužek s klíči, kameru, digitální fotoaparát, dalekohled, atlas ptáků, podrobnou mapu oblasti, kompas, štípací kleště, Harryho průkaz a devítimilimetrový Glock 26, kterému se říkalo dětský glock, protože se dal snadno ukrýt. Všiml si, že Madox odstranil z glocku zásobník, což od něj bylo chytré.

Madox se Harryho zeptal: „Co si mám o tomhle myslet?“

„Myslete si, cokoli chcete, kurva. Dejte mi ty mý sračky a nechte mě odsud do prdele vypadnout, jinak si odkroutíte něco mezi dvaceti rokama a doživotím za únos federálního agenta.“

Madox nasadil výraz, z něhož se dalo vyčíst, že je rozlícen a zmítán netrpělivostí. „Ale no tak, prosím, pane Mullere. Snad jsme si to už vysvětlili. Měli bychom trochu pokročit.“

„Jděte do hajzlu.“

Madox navrhl: „Co kdybych si zahrál na detektiva? Vidím zde dalekohled, malou kameru, velmi drahý fotoaparát s teleobjektivem a atlas ptáků. Z toho bych mohl usoudit, že jste nadšený pozorovatel ptáků. Tak nadšený mimochodem, že máte dokonce i tyhle štípací kleště pro případ, že se mezi vás a ptáka čirou náhodou dostane nějaký plot. Plus glock ráže devět milimetrů, kdyby pták nechtěl zůstat v klidu tak dlouho, abyste ho stihl vyfotografovat.“ Zvedl obočí a zeptal se Harryho: „Jak si vedu?“

„Nic moc.“

„Tak dovolte, ať to zkouším dál. Také zde vidím velmi podrobnou mapu, na níž je červeně vyznačen obvod mého pozemku plus strážnice, tento srub a další stavby. To mi napovídá, že někdo pořídil letecký snímek příslušného území a tyto údaje přenesl na vaši mapu. Je to tak správně?“

Harry neodpovídal.

Madox pokračoval: „Nadto zde na svém stole vidím odznak a průkaz, podle něhož jste policejní detektiv z New Yorku ve výslužbě. Gratuluji.“

„Vyser si voko.“

„Mnohem více mě však zajímá tento druhý odznak a průkaz, podle něhož jste federální agent protiteroristické jednotky. Nikoli ve výslužbě.“ Upíral pohled střídavě na fotografii a pak na Harryho Mullera a zeptal se: „Jste dnes v práci?“

Harry se rozhodl ještě jednou použít krycí historku čistě pro případ, že by ten chlap chtěl nějaký důvod, proč ho propustit. „Dobrá, tak já vám teda znova vylíčím, co už jsem řekl těm vašim paranoidním nájemným policajtům. Přijel jsem na víkend. Kempovat. Také pozorovat a fotit ptáky. Jsem ovšem federální agent a podle zákona musím u sebe nosit své průkazy a zbraň. Neměl byste si dávat dohromady dvě a dvě a pořád docházet k výsledku pět. Jasný?“

Madox přikývl. „Ano. Ale zkuste si představit sebe na mém místě. A já si zase představím sebe na vašem. Jsem federální agent Harry Muller a poslouchám chlapa, který mi říká, že to všechno, co vidím před sebou – tedy důkazní materiál, důkazy o sledování – lze vysvětlit jako pomůcky k pozorování ptáků. Co udělám? Nechám vás jít? Nebo po vás budu požadovat logičtější a pravdivější vysvětlení? Co byste dělal na mém místě vy?“

„Pardon, ale neslyšel jsem vás, máte moc křiklavou košili, všechno přehlušuje.“

Madox se usmál a otevřel atlas ptáků. Nasadil si brýle a vybral namátkou stránku. „Kde člověk s největší pravděpodobností narazí na potáplici?“

„U jezera.“

„To bylo příliš jednoduché.“ Zalistoval atlasem a položil další otázku: „Jakou barvu má pěnice nachová?“

„Hnědou.“

Pan Madox zavrtěl hlavou. „Nikoli, nikoli pane Mullere. Nachová znamená červená. Ještě jedna otázka. Když zodpovíte dvě ze tří, prošel jste.“ Znovu zalistoval atlasem. „Jakou barvu má sameček…?“

„Hele, namažte si ten atlas laskavě pořádně vazelínou a strčte si ho do prdele, jo?“

Madox zavřel knihu a odhodil ji stranou. Obrátil se k obrazovce počítače. „Máme tady vaše digitální fotografie. Já na nich žádné ptáky nevidím. Nicméně z nich jasně vyplývá, že jste se zřejmě zajímal o jeden z mých sloupů a… podívejme! Tady máme záběr z teleobjektivu na vysílač za mým srubem… A detail srubu… Helemese, na střeše mi tady sedí nějaký ptáček. Umíte ho pojmenovat?“

„Jestřáb hovnohledavý.“

Madox zvedl kameru, stiskl tlačítko přehrávání a v hledáčku sledoval, co na ní je. „A tady znovu sloup… všiml jste si těch plastových ramen, předpokládám… znovu srub… hezký pohled z místa, kde jste stál… a ten ptáček ulétl. Co to vlastně bylo? Vypadá jako velká modrá volavka, ale ty už se touto dobou odstěhovaly na jih. I když podzim máme neobyčejně teplý. Globální oteplování, pokud těm kecům věříte.“ I kameru poté odložil a ptal se dál: „Víte, jak se dá vyřešit problém globálního oteplování? Ne? Prozradím vám to. Nukleární zimou.“ Rozesmál se. „Starý vtip…“

Madox se pohodlně opřel a zapálil si další cigaretu. Vyfukoval dokonalé kroužky a sledoval je, jak stoupají vzhůru, trhají se a mizí. „To je zapomenuté umění.“

Harry Muller se rozhlédl po místnosti, v níž Bain Madox své zapomenuté umění provozoval. Slyšel, jak dva muži za ním oddechují, a zvedl pohled ke stěně zcela zaplněné nějakými zarámovanými diplomy. Napadlo ho, že kdyby se mu podařilo nějak odvodit, co je vlastně ten Madox zač, mohlo by mu to pomoct.

Madox si povšiml Harryho pohledu. „Nahoře vlevo je řád Stříbrné hvězdy. Vedle řádu Bronzové hvězdy a ještě dál Purpurové srdce. Následuje mé povýšení do hodnosti poručíka armády Spojených států. Další v řadě jsou obvyklé armádní medaile, třeba za tažení do Vietnamu nebo Pochvala prezidenta pro jednotku. Sloužil jsem v Sedmém jízdním pluku První letecké divize. Sedmá kavalerie byla původní jednotka generála Custera. To je částečně důvod pro pojmenování tohoto klubu. Možná vám tu druhou část vylíčím později, ale pokud to udělám, budu vás muset zabít.“ Rozesmál se. „To byl vtip. Haló, úsměvl To byl jenom vtip.“

Harry se donutil k úsměvu. Kreténe.

„V poslední řadě je bojový odznak pěchoty, medaile vynikajícího střelce, diplom za výcvik v džungli a nakonec mé propuštění z armády. Odešel jsem z aktivní služby po osmi letech v hodnosti podplukovníka. Dnes se povyšuje rychle. Spousta mrtvých důstojníků uvolnila těm, co přežili, cestu k povýšení. Byl jste v armádě?“

„Ne.“ Harry se rozhodl hrát stejnou hru. „Nejdřív jsem byl moc mladý a pak už nebrali.“

„Aha. Měli by to obnovit.“

„To určitě,“ přikývl Harry. „A měli by brát i ženy. Chtějí mít stejná práva, tak by měly mít stejné povinnosti.“

„Máte naprostou pravdu.“

Harry se rozjel, a tak pokračoval: „Můj syn musel stejně k odvodu, pro případ, kdyby službu obnovili. Ale má dcera nemusela. Co je to za pořádek?“

„Moje řeč. Takže máte syna a dceru?“

„Jo.“

„Ženatý?“

„Rozvedený.“

„Aha, já taky,“ pousmál se Madox.

„Z ženských se člověk zblázní,“ konstatoval Harry.

„Jen když jim dá volnou ruku.“

„No, jenže tu jim všichni dáváme!“

Madox se uchechtl. „Jistě. Mimochodem, děláte tady sledovačku pro federální protiteroristickou jednotku. Z jakého důvodu?“

„Jak dlouho jste byl ve Vietnamu?“

Madox několik vteřin Harryho Mullera sledoval, a teprve potom odpověděl: „Dvakrát na rok a potřetí mi službu zkrátil zásah z kalašnikova, který jen o vlásek minul mé srdce, škrtl o pravou plíci, a když kulka vycházela ven, zlomila mi žebro.“

„Máte štěstí, že jste naživu.“

„To si opakuji každý den. Každý den je dar. Stříleli po vás někdy?“

„Pětkrát. Nikdy netrefili.“

„V tom případě máte štěstí vy, že jste naživu.“ Madox znovu upřel na Harryho pohled. „Ono to člověka změní. Už není takový jako dřív. Ale změna nemusí vést nutně k horšímu.“

„Já vím. Mám kamarády, kteří to dostali.“ Vzpomněl si na Johna Coreyho, ale byl si poměrně jistý, že zrovna Corey zůstal stejným vykukem i potom, co ho trefili. Zamyslel se: „Někdy si říkám, že jsem tenkrát měl nastoupit jako dobrovolník. Válka ve Vietnamu už sice skončila, ale narukovat jsem mohl. Třeba bych stihl aspoň invazi na Grenadu nebo něco podobného.“

„Nebuďte na sebe tak tvrdý. Většina amerických mužů v armádě nikdy nebyla. A popravdě řečeno válka je zatraceně děsivá věc. A teď jsme se dostali do té války proti terorismu a vy, pane Mullere, jste zjevně v prvních liniích. Nemám pravdu?“

„No… jo.“

„A terorismem se obyčejně rozumí islámský terorismus. Je to tak?“

„Jo, ale…“

„Takže vy tady hledáte nějaké islámské teroristy? Mohu vám být nějak nápomocen?“

Harry se snažil něco vymyslet, ale Madox pokračoval: „Kdybych pro vás mohl cokoli udělat, pane Mullere, stačí říct. Nikdo netouží po vítězství ve válce proti terorismu více než já. Jak vám mohu pomoci?“

„No… tedy… je tady jedna věc. Asi před pěti lety jsem pracoval na případu chlápků z Irské republikánské armády – teroristů – a bylo to něco málo přes dvacet kilometrů odsud. Měli tady výcvikový tábor.“ Harry v podstatě podal Madoxovi hlášení o případu a svůj výklad uzavřel: „Osm jsme jich zavřeli do federálního vězení. Dostali tresty od tří do dvaceti let.“

„Ach tak. Vzpomínám si na to, protože to bylo nedaleko odsud.“

„No právě. A teď jde o totéž. Prověřujeme řadu soukromých pozemků tady v lesích, abychom zjistili, zda v nich nedochází k nějaké podezřelé činnosti, do níž by se zapojovala IRA. Rozvědka nám poskytla zprávy…“

„Nemá to tedy nic společného s islámskými teroristy?“

„Ne. Dnes ne. Pracujeme na IRA.“

„To mi po jedenáctém září připadá jako ztráta času a plýtvání pracovními silami.“

„No, myslím si totéž. Musíme však sledovat stále všechno a všechny.“

„To jistě.“ Madox se zamyslel. „Takže vy považujete klub Custer Hill za… co vlastně? Výcvikový tábor Irské republikánské armády?“

„No, mí šéfové dostali nějaký tip na jejich činnost v této oblasti, takže mě vybrali, abych se koukl. Víte, pro případ, že by ti lidé zneužívali vašich pozemků bez vašeho vědomí.“

„Na mé pozemky nepronikne bez mého vědomí ani myš, jak jste se právě přesvědčil.“

„Jo, to vidím. Dám to do hlášení…“

„Zcela určitě se sem nedostane nikdo jakkoli zapojený do nějakého polovojenského výcviku.“

„Jo. Já…“

„A nijak to nevysvětluje, proč jste pořizoval snímky mého srubu. Pokud hledáte IRA, měl byste pročesávat lesy.“

„Jo. Zamotal jsem se.“

„To tedy určitě. Podstatné je, že děláte sledovačku.“

„No, dělám. Musím prověřit asi tak tucet míst v této oblasti.“

„Aha. Takže se nemám cítit poctěn, že jsem v tom sám.“

„Cože?“

„Nemám si připadat jako obětní beránek?“

„Ne. Jde o rutinní záležitost.“

„To se mi ulevilo. Mimochodem máte nějaký vládní příkaz k této činnosti?“

„Mám, ale ne u sebe.“

„Neměl byste náhodou podle zákona nosit povolení s sebou?“ Mávl rukou nad stolem. „Nic jsme nenašli, dokonce ani když jsme vám prohlédli řitní otvor.“ Pan Madox se usmál.

„Hej, běžte do prdele. Fakt už si vyližte prdel!“ Harry vstal. „Zasranej hajzle mizerná.“

„Prosím?“

„Vyližte si prděl! Já odsud odcházím, kurvafíx…“ Sáhl po svých věcech na Madoxově stole, ale pravým bokem a celou pravou stranou jeho těla náhle projela obrovská bolest. Slyšel praskavý zvuk, dunivé bouchnutí a pak nic.

Uvědomil si, že leží na podlaze a je celý zbrocený ledovým potem. Nedokázal pořádně zaostřit pohled, ale viděl, že nad ním stojí Carl a popleskává se elektrickým paralyzérem do dlaně, jako kdyby se chtěl zeptat: „Chceš ještě jednu šlupku?“

Harry se pokoušel vstát, ale nohy měl jako z tvarohu. Druhý strážný ho popadl zezadu v podpaží a přitlačil ho zpátky na židli.

Harry vědomě uklidňoval nepravidelný dech a rozechvělé svalstvo. Stále však ještě nedokázal zaostřit a v uších mu všechno znělo jako pískání.

Jeden strážný mu podal plastovou láhev vody, kterou málem ani neudržel.

Promluvil Madox: „Je úžasné, co s člověkem takový elektrický proud udělá. A nezůstanou po něm v podstatě žádné stopy. Kde jsme to přestali?“

Harry se pokoušel říct „běž do prdele“, ale nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

„Myslím, že jste se mě snažil přesvědčit, že děláte rutinní sledovačku, respektive pátráte po výcvikových táborech IRA. Nepřesvědčil jste mě.“

Harry se zhluboka nadechl: „Je to pravda.“

„No tak mi tedy dovolte, abych vás ujistil, že na mých pozemcích se nevyskytují žádní členové Irské republikánské armády. Pokud vás to zajímá, pane Mullere, mí předkové byli skrznaskrz Angličané a já vůči IRA nechovám pražádné sympatie.“

Harry neodpovídal.

Madox pokračoval. „Oukej, tak zapomeňme na kecy o IRA a přistupme k jádru věci. Co se tady podle vašich nadřízených má dít?“

Harry znovu neodpovídal.

„Potřebujete povzbudit elektřinou, abyste odpověděl na otázku?“

„Ne… Já nevím. Nic mi neřekli.“

„Ale museli vám přece říct něco jako: ‚Harry, máme podezření, že klub Custer Hill je…‘ Co teda? Jak toto místo a jeho členy charakterizovali? Je to promě skutečně důležité a já chci, abyste mi to řekl. Dříve či později mi to povíte. A teď to bude jednodušší.“

Harry se snažil udělat si jasno v hlavě po elektrickém otřesu a uvažovat o své situaci. Nikdy ještě nebyl na opačné straně vyšetřovacího stolu a neměl zkušenosti ani výcvik, takže nevěděl, jak se má v podobné situaci zachovat.

„Pane Mullere?“

Nedokázal se rozhodnout, jestli se má držet své historky o IRA nebo prostě vysypat tomu hajzlovi to málo, co ví. Cílem pochopitelně bylo dostat se odsud živý, ačkoli stále nedokázal uvěřit, že je jeho život v nebezpečí.

„Pane Mullere? Začali jsme se sledováním ptáků, pak přišla na řadu IRA – což je mimochodem dobrá historka. Ale není pravdivá. Působíte maličko zmateně, tak co kdybych vám pomohl? Bylo vám řečeno, že klub Custer Hill byl založen partičkou boháčů, ultrapravičáckých cvoků, kteří osnují nějaké spiknutí a chystají se k něčemu, co by mohlo zavánět nezákonností. Mám pravdu?“

Harry přikývl.

„Co vám o tom ještě pověděli?“

„Nic. Já o tom víc vědět nepotřebuju.“

„Ach tak. Potřeba vědět. Obvyklá poučka ve zpravodajských službách. Zmínili se vám o tom, že několik našich členů jsou velmi vysoce postavení lidé s velkým vlivem ve společnosti i ve vládě?“

Harry zavrtěl hlavou. „To vědět nepotřebuji.“

„No, myslím, že teď tedy potřebujete. Proto jste tady, ať už to víte nebo ne. Faktem zkrátka zůstává, že členové tohoto klubu ve svých rukou drží značnou moc. Politickou, finanční i vojenskou. Víte, že jeden z našich členů je náměstek ministra obrany? A jiný je kupříkladu prezidentův poradce pro národní bezpečnost. Věděl jste to?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Nijak se nám nezamlouvá, že nějaká vládní zpravodajská služba provádí nelegální sledování naší činnosti, která je skrznaskrz legální. Chodíme na lov, rybaříme, popíjíme a diskutujeme o situaci ve světě. Ústava nám přece zaručuje právo na shromažďování, svobodu projevu a právo na soukromí. Nemám pravdu?“ Harry přikývl.

„Někdo v tom vašem podniku překročil své pravomoci a dotyčná osoba bude povolaná na kobereček, aby se zodpovídala.“

Harry znovu přikývl. Madoxovi v tomto ohledu věřil. Nebude to poprvé, co některý z jeho šéfů něco podělal a vydal rozkazy ke sledování skupiny osob nebo jednotlivce, který nebyl z ničeho obviněn. Na druhé straně právě toto bylo podstatou sledování – zjistit, jestli je osoba podezřelá z nezákonné činnosti podezíraná právem nebo neprávem. Harry povzdechl: „Myslím, že to podělali.“

„Ach, jistě. To já přece vím. A v průšvihu jste vy.“

„Přesně tak.“

„Vy nejste agent FBI?“

„Ne.“

„Ani agent CIA?“

„Kčertu, to ne!“

„Vy jste tedy… co? Nájemný agent?“

„Jo. Bývalý policista ve výslužbě. Co pracuje pro FBI.“

„Takže nízký stupeň prověrek,“ prohodil Madox.

„No… jo.“

„Dejte si pozor, aby vás nepotrestali.“

„Jo. A díky za ten elektrošok.“

„Nevím, o čem mluvíte.“ Pan Madox pohlédl na hodinky. „Čekám společnost.“ Upřel pohled na Harryho. „Věděl jste, že čekám společnost?“

„Ne.“

„Takže je to náhoda, že jste tady konkrétně dnes?“

Harry neodpovídal.

„Mluvte, pan Mullere. Měl jsem perné dopoledne.“

„No… tak teda… řekli mi, abych se díval, jestli někdo…“

„Bylo vám řečeno, abyste sledoval přijíždějící hosty, fotografoval je, zapisoval si jejich poznávací značky, evidoval, kdy kdo přijel a tak podobně?“

„Jo.“

„Jak vědí ti lidé, pro které pracujete, že je tady dnes nějaká schůzka?“

„Nemám tušení.“

„Proč jste fotografoval sloupy mého elektrického vedení?“

„Jenom jsem je… zahlédl. Prostě jsem na ně narazil.“

„Kdy jste sem přijel?“

„Včera v noci.“

„Je někdo s vámi?“

„Ne.“

„Jak jste se sem dostal?“

„Přijel jsem obytným autem,“ odpověděl Harry.

„A tohle jsou klíče od toho vozu?“

„Jo.“

„A kde je teď?“

„Na dřevorubecké silnici na jih odsud.“

„Blízko místa, kudy jste vnikl na pozemek?“

„Jo.“

„Měl jste podat své hlášení telefonicky?“

To sice neměl, ale přikývl. „Jo.“

„Kdy?“

„Až tento pozemek opustím.“

„Aha.“ Madox zvedl Harryho mobil a zapnul ho. „Vidím, že máte nějakou zprávu.“ Trochu se zamyslel. „V případě, že by vám vrtalo hlavou, proč máte tady uprostřed pustiny tak dobrý signál – mám zde k dispozici vlastní převaděč pro mobilní telefon.“ Ukázal směrem k oknu. „Teď tedy víte, k čemu ten vysílač slouží, a můžete svou fotografii správně popsat. Můžete k tomu třeba také poznamenat, že je tam nainstalovaná rušička, aby nikdo nemohl mé hovory odposlouchávat.“ Rozkošnicky se usmál. „Není krásné být bohatý?“

„To nevím.“

„Máte heslo na hlasovou schránku?“

Harry mu ho řekl a Madox vytočil číslo, naťukal heslo na klávesnici a stiskl tlačítko pro hlasitý odposlech.

Ozvala se Lori. „Ahoj, zlato. Dostala jsem tvůj vzkaz. Spala jsem. Dnes jdeme nakupovat s tvou sestrou a s Anne. Zavolej mi později, vezmu si mobil s sebou, jo? Dej mi vědět, jestli musíš zůstat ještě jednu noc. Miluju tě. Chybíš mi.“ Po odmlce ještě dodala: „Dávej si bacha na ty pravičácký magory. Rádi si hrajou s bouchačkama. Opatruj se.“

Madox to komentoval. „To je roztomilý vzkaz. Až na tu část o pravičáckých magorech a zbraních.“ Ještě podotkl: „Evidentně se domnívá, že tady zůstanete přes noc. Možná není daleko od pravdy.“ Znovu mobil vypnul a Harrymu sdělil: „Myslím, že víte, že tyhle věcičky vysílají signál, který se dá vysledovat.“

„Jo. To je moje práce.“

„Vlastně ano. Neuvěřitelné technologie. Můžu svým dětem zavolat kdykoli a kamkoli. Samozřejmě to nikdy nezvednou, ale po pěti vzkazech mi zavolají – nebo když něco potřebují.“

Harry se přinutil k úsměvu.

„Takže…“ zvolna se rozhovořil Madox. „Zřejmě jste skutečně tím, kým tvrdíte. Abych byl zcela upřímný, pane Mullere, myslel jsem, že byste mohl být agent nějaké cizí mocnosti.“

„Cože?“

„Ne, netrpím stihomamem. Lidé, kteří jsou členy tohoto klubu, mají nepřátele po celém světě. Tedy skutečné nepřátele. My jsme všichni vlastenci, pane Mullere, a způsobili jsme jisté problémy nepřátelům Ameriky po celém světě.“

„To je výborné.“

„Myslel jsem si, že budete souhlasit. A titíž lidé jsou vaši nepřátelé. Abych tedy použil staré arabské přísloví, dá se říci, že’Nepřítel mého nepřítele je můj přítel‘.“

„Jasně.“

„Někdy je však nepřítel mého nepřítele také můj nepřítel. Ne snad proto, že jím chce být, ale proto, že máme různé názory na to, jak se chovat k našemu společnému nepříteli. Ale to je rozhovor na jindy.“

„Jasně. Brnknu vám za týden.“

Bain Madox vstal, pohlédl na hodinky a řekl:“Já vám něco povím. Když se vaše firma zřejmě tak strašně zajímá o tento klub a jeho členy, udělám něco, co jsem ještě nikdy neudělal. Hodlám vám dovolit – vám, člověku zvenčí –, abyste se účastnil schůze našeho Výboru, která se bude konat dnes odpoledne po slavnostním obědě pořádaném pro naše členy na uvítanou. Připojíte se k nám?“

„Já… Ne, ani ne. Myslím, že bych se měl…“

„Domníval jsem se, že jste zde, abyste získal informace. Kam ten spěch?“

„Spěch ani ne, ale já…“

„Dokonce vám dovolím pořizovat fotografie.“

„Díky, ale…“

„Myslím, že vaše přítomnost na té schůzce může oběma stranám jen prospět. Vy se něco dozvíte, a já získám vaši reakci na to, co budeme probírat. Někdy se propadáme do takové té mentality bunkru. Víte, jak se říká, když je vyloučena venkovní realita a všichni nasloucháme jen té naší. To není zdravé.“

Harry neodpovídal a Bain Madox se už pro svůj nápad zapálil. „Chci, abyste se neostýchal vše komentovat a klidně nám dal najevo, že mluvíme jako smečka starých bláznů – pravičáckých magorů.“ Zašklebil se. „Potřebujeme znát váš upřímný názor na náš příští projekt. Projekt Zelená.“

„Co je Projekt Zelená?“

Pan Madox pohlédl na strážce a pak se pohledem vrátil k Harrymu a zašeptal mu do ucha: „Jaderný Armageddon.“

5. KAPITOLA

Harryho Mullera vedli s páskou na očích a bez bot po schodech dvě patra dolů, zřejmě tedy do sklepa. Bylo tam chladno a vlhko a k jeho uším doléhal hluk nějakých spalovacích i elektrických motorů.

Slyšel, jak se otevřely dveře, a kdosi ho postrčil dopředu. Dveře se zabouchly a ozval se zvuk, jako když se zasunuje kovová petlice.

Zůstal stát a pak zvolal: „Hej! Vy! Jste tam?“

Ticho.

Chvíli poslouchal, pak si sundal pásku z očí a rozhlédl se. Byl sám.

Harry stál v malé místnosti z betonových bloků vymalované stejnou šedou barvou jako betonová podlaha. Nízký strop byl pokrytý vlnitým plechem.

Když si jeho oči zvykly na zářivku umístěnou přímo nad ním, všiml si, že v místnosti je pouze ocelová postel přišroubovaná k podlaze. Na posteli byla jen tenká matrace a na ní ležely jeho maskáčové kalhoty a košile. Oblékl se. Zkontroloval si kapsy, ale nic mu do nich nevrátili.

V koutě stála toaleta a umyvadlo. Toaleta neměla sedátko ani nádržku na vodu jako ve vězeňské cele. Nad umyvadlem chybělo zrcadlo, dokonce tam nebylo ani takové to plastové nebo ocelové, jako bývá ve věznicích.

Přešel k ocelovým dveřím, které neměly kliku ani průhled, a zatlačil na ně, ale nepovolily.

Celou místnost prohledal, snažil se najít něco, co by mohl použít jako zbraň, ale nikde naprosto nic nebylo až na postel a zrezivělý radiátor, z něhož moc tepla nevycházelo.

Teprve nyní si všiml malé otočné kamery s rybím okem připevněné v koutě u stropu, vedle níž byl i mikrofon. Zvedl tedy prostředník a zakřičel: „Táhněte do prdele!“

Nikdo neodpověděl.

Hledal něco, čím by mohl kameru a mikrofon rozbít, ale v místnosti se nevyskytovala jediná nepřipevněná věc, snad až na něho samotného. Prudce se rozběhl, vyskočil a práskl do kamery rukou. Kamera pokračovala v pomalémzabírání celé místnosti a navíc z ní začal vycházet ohlušující jekot a pronikal mu až do morku kostí. Harry si zacpal uši a couval pryč od mikrofonu. Zvuk se mu bolestivě zarýval do hlavy a Harry vykřikl: „Tak jo! Dobrá dobrá!“

Zvuk utichl a ozval se hlas: „Sedni.“

„Táhni do prdele.“Hajzlové. Počkejte, až se odsud dostanu!

Ztratil pojem o čase, ale odhadoval, že musí být tak deset nebo jedenáct dopoledne. Kručelo mu v břiše, ale neměl nijak velký hlad. Jen žízeň. A chtělo se mu na záchod.

Přistoupil k míse a kamera jeho pohyb následovala. Vymočil se, přešel k umyvadlu a otočil jediným kohoutkem. Do umyvadla stékal pramínek ledové vody. Umyl se a pak si nabral vodu do dlaní a napil se z kohoutku.

Ručník nikde neviděl, tak si utřel ruce do kalhot. Vrátil se k posteli a sedl si. Přemýšlel o rozhovoru s Bainem Madoxem.

Jaderný Armageddon.

V duchu přemítal: O čem ten hajzl krucinál mluvil?

A co to bylo za schůzku, kam ho zval? Nic z toho nedávalo valný smysl pokud… pokud to celé nebylo předem připraveno.

Vstal. „To je ono!“Tohle je jeden z těch idiotských výcvikových táborů. „Do prdele!“

Zamyslel se nad celým svým úkolem, od desetiminutovky v kanceláři Toma Walshe, přes chlápka z technického až po rozstříhání plotu a strážné a tuto vězeňskou celu v soukromém domě. Celá tahle akce je prostě test! Takový ten kurz přežití. Hesla zní: Přežití, Útěk, Odpor a Únik.

No, rozhodně neprošel částí ‚Únik‘, a proto se teď nachází v cele. V duchu si probíral výslech toho chlapa jménem Madox – to byla součást’Odpor‘. Do prdele! Posral jsem to? Co jsem to krucinál říkal? Něco o tom, aby se šel vojebat, a držel jsem se své krycí historky… Pak jsem něco mlel o IRA, což bylo chytré, no ne?

Vzpomněl si na elektrický obušek. Proč by to dělali? No jo… možná.

A později se musejí dobrat k poslední pasáži ‚Únik‘, vzápětí další ‚Odpor‘ a potom ‚Přežití‘ v lese. Jo! To je ono!

Znovu si všechno v duchu přehrál a přiklonil se ke svému novému přesvědčení, že jde o nějaký šílený výcvik FBI nebo CIA. Musí to tak být. Jinak je to všechno prostě strašně divné.

Určitě ho vybrali na něco velkého, a toto je vstupní test. Dělali tyhlety věci, aby zjistili, jak člověk obstojí. Klub Custer Hill je asi něco jako Farma CIA ve Virginii?

V duchu si říkal: Prima, dobrý. První testem jsem prošel. Teď zajdeme na tu schůzi a zjistíme, o co tady přesně jde. Hlavně klid, Harry. Zůstaň v nasrané náladě. Křikl do kamery: „Hajzlové! Urvu vám ty vaše kurevský hlavy a naseru vám do krku!“

Lehl si na tenkou matraci a usmál se. Zívl a upadl do neklidného spánku.

Díky ostrému světlu nad hlavou a chladu se mu zdálo, že je zase venku a prochází lesem. Fotografoval ptáky, pak se hádal s nějakými muži a nakonec mile hovořil s panem Madoxem, který mu vrátil jeho zbraň se slovy: „Tohle budete potřebovat.“ Muži náhle zvedli zbraně a psi se hnali k němu. Stiskl spoušť svého glocku, ale ten nevystřelil.

Harry se rychle posadil a otřel si ledový pot z čela. Do prdele!

Znovu se zhroutil na postel a zíral do plechového stropu. Něco ho užíralo. Byl to Madox. Na tom chlapovi bylo něco příliš… skutečného. Ne, to nemůže být skutečnost!

Protože pokud to všechno je skutečnost, pak je jeho život v nebezpečí.

Dveře se otevřely a nějaký hlas řekl: „Pojďte s námi.“

III. ČÁST

SOBOTA

NORTH FORK, LONG ISLAND

Pokud odpověď zní „láska“, mohli byste přeformulovat otázku?

Lily Tomlinová

6. KAPITOLA

Dorazili jsme s Kate do penzionu v městečku Mattituck těsně před zavírací dobou ve 22.00 a ubytovala nás majitelka, což byla dáma, která mi připomínala pohledné matróny, pracující v centru New Yorku v Metropolitním nápravném zařízení.

Idylický starý dům zcela zosobňoval mé představy i obavy. Ano, v zásadě mi lezl krkem.

V sobotu jsme vyspávali, takže jsme přišli o domácí snídani a také jsme se tím pádem nesetkali s ostatními hosty. Dva z nich jsme v noci slyšeli přes tenké stěny. Žena si při sexu ráda zakřičela, ale naštěstí neměla mnohočetný orgasmus, díkybohu.

Zbytek soboty jsme nicméně strávili obhlídkami místních vinic – náhrad za bramborové farmy, které jsem si pamatoval z dětství. Vinná réva zde už dorostla natolik, že poskytuje kvalitní hrozny odrůd jako chardonnay, merlot a tak dále. Na každém vinohradu jsme popili trochu vína zdarma a já jsem si obzvláště pochutnal na bílém Sauvignonu v řadě provedení, protože byl suchý a ovocný s nádechem… no, zkrátka brambor.

V sobotu večer jsme navštívili restauraci na staré lodi, která dýchala romantikou – alespoň v očích Kate – a z níž se otevíral skvělý výhled na Peconic Bay.

Čekání na objednaný stůl jsme si krátili u baru a barman odříkával jako kafemlejnek seznam volně rozlévaných místních vín. Kate s barmanem – mladým hošíkem, jemuž by evidentně prospělo pár týdnů ve vojenském výcvikovém táboře – probírali bílá vína a usnesli se na nějakém, které nebylo příliš ovocné. Ale já jsem si vždycky myslel, že víno přece je ovoce!

Mladík se mě zeptal: „Oslovilo vás některé víno z naší nabídky?“

„Všechny. Dám si pivo.“

Chvilku si to v hlavě zpracovával, a pak nám objednané pití připravil.

Na baru ležela hromádka novin a já jsem si všiml titulku v New York Times. PENTAGON HODLÁ OČKOVAT PROTI NEŠTOVICÍM NA 500 000 VOJÁKŮ.

Invaze byla zřejmě hotová věc, pokud se Saddám nepodřídí. Zvažoval jsem, jestli nezavolat svému bookmakerovi, abych zjistil, jaký se dnes vypisuje kurzna vstup USA do války. Škoda že jsem si minulý týden nevsadil, když byl kurz mnohem výhodnější, ale mám interní informace, takže by to byl podvod. Také není etické vydělávat peníze na válce, pokud ovšem nejste vládním dodavatelem.

Kate je vystudovaná právnická, a tak jsem se jí zeptal: „Co já vůbec jsem? Vládní dodavatel, nebo vládní agent pracující na smlouvu?“

„Proč se ptáš?“

„Svádím vnitřní boj týkající se etických záležitostí.“

„To pravděpodobně moc velký boj nebude.“

„Proč jsi jedovatá? Jen mě napadlo zavolat svému bookmakerovi a vsadit si na iráckou válku.“

„Ty máš svého bookmakera?“

„Jasně. Ty ne?“

„Ne. Je to protizákonné.“

„Jsem zatčen? Můžeme tu věc s pouty na rukou odbýt později?“

Přemáhala úsměv a pohlédla na druhou stranu baru. „Ztiš se trochu.“

„Snažím se být romantický.“

Z lokálu k nám přišla číšnice a odvedla nás ke stolu.

Kate si pročítala jídelní lístek a zeptala se mě, jestli si s ní dám půl tuctu ústřic, a ještě mě s úsměškem poučila: „Obsahují afrodiziaka.“

Opáčil jsem: „Ale žádná sláva. Dal jsem si jich minulý týden tucet, a působilo jich jenom jedenáct.“ Rychle jsem dodal: „Starý vtip.“

„No, to doufám.“

Ryby a mořské potvory byly místní specialitou, a tak jsem si objednal longislandskou kachýnku. Taky přece plavou. No ne?

Cítil jsem se uvolněný a šťastný, že jsem daleko od stresu z práce a velkého města. Pochválil jsem Kate: „To byl dobrý nápad.“

„Museli jsme už vypadnout.“

Hlavou mi bleskla myšlenka na Harryho kdesi na severu v horách a měl jsem sto chutí se Kate znovu zeptat na klub Custer Hill, ale účelem pobytu zde bylo hodit práci za hlavu.

Kate v ruce držela otěže, pokud šlo o vinný lístek, a po fascinující debatě s číšníkem objednala láhev čehosi červeného.

Láhev byla otevřena, ona ji ochutnala, prohlásila chuť za plnou s nádechem švestky, což se prý bude báječně hodit k mé kachně. Já jsem se domníval, že mé kachně je to šumafuk.

Nicméně zvedla sklenku k přípitku: „Na pagery, které o víkendech mlčí.“

„Svatá pravda.“

Přiťukli jsme si a připili. Švestka musela být zřejmě jen v její sklenici.

Zvedl jsem sklenku ke světlu svíčky a uznale jsem ucedil: „Hezky kroužkuje.“

„Cože hezky?“

„Jak se to říká u vína? Perlí?“

Obrátila oči v sloup.

Tak jsme si dali dobrou večeři v příjemném prostředí, Katiny překrásné modré oči zářily ve světle svíčky, červené víno mě zaplavilo vlnou tepla a cítil jsem se celý omámený.

Bylo snadné předstírat, že se světem je všechno v pořádku. To není pochopitelně nikdy, ani nikdy nebylo, a člověk musí ukrást tu a tam pár hodin a předstírat, že se všechno neřítí do pekel.

Pokud jde o zmíněné téma, všichni mí známí pořád mluví o tom, jak se jejich životy po jedenáctém září změnily, a zdaleka to nebylo k horšímu. Řada lidí včetně mě – a také Kate – se jakoby vzpamatovala a řekla si: „Je načase přestat si dělat hlavu s maličkostmi. Je načase znovu se zkontaktovat s lidmi, které má člověk rád, a zbavit se lidí, které člověk rád nemá. Nejsme mrtví, tudíž potřebujeme žít.“ Můj otec, který je veteránem z druhé světové války, se mi jednou snažil popsat náladu v USA po napadení Pearl Harboru. Není nijak výmluvný, a měl tudíž poněkud problém vykreslit obraz Ameriky těch prvních Vánoc po sedmém prosinci roku 1941. Nakonec se mu to podařilo vystihnout slovy: „Všichni jsme se strašně báli, a tak jsme hrozně moc chlastali a souložili a chodili jsme na návštěvy k přátelům, které jsme nějakou dobu neviděli, a lidi posílali spoustu pohlednic a dopisů a všichni se tak nějak semkli a pomáhali si, takže to fakticky nebylo tak špatné.“ Pak se zamyslel a zeptal se mě: „Proč jsme ale k něčemu takovému potřebovali válku?“

Protože, milý taťko, jsme prostě takoví. A jedenáctého září minulého roku mí rodiče strávili dva dny tím, že se mě snažili z Floridy nějak sehnat, a když se mi konečně dovolali, tak mi plnou čtvrt hodinu říkali, jak mě vždycky měli hrozně moc rádi, což bylo poněkud překvapivé, ale jsem si jistý, že to mysleli vážně.

A v této fázi se právě nacházíme. Nicméně za rok, za dva klidu, bez dalšího útoku na naši vlast, se vrátíme do normálu ke své sebestřednosti a rezervovanosti. Ale to je také v pořádku, protože mě – upřímně řečeno – už trochu unavuje, jak se přátelé a příbuzní žijící mimo New York pořád vyptávají, jak se mám. Všichni jsme si prožili katarzi a zpětně přehodnotili svou existenci, a teď je načase pokračovat ve všem, co jsme kdysi začali, a vrátit se k obyčejnému životu.

Mně se nicméně velmi zamlouvala ta věc s přemírou pití a sexu, a toho bychom se mohli ještě chvilku držet. Mí kamarádi, kteří nejsou ženatí, mi vyprávějí… No, to je jiné téma pro jinou příležitost.

Prozatím jsem se na Kate usmál: „Miluju tě.“

Natáhla ruku přes stůl a pohladila mě. „Já tě taky miluju, Johne.“

A to je dobrá věc, která z toho dne pošla. Desátého září loňského roku jsem nepatřil k nejpozomějším manželům, ale hned následujícího dne, když jsem si myslel, že je Kate mrtvá, se můj život zhroutil zároveň s Dvojčaty. A když jsem ji pak spatřil živou, uvědomil jsem si, že jí musím vyznávat lásku častěji, protože v našem oboru a v tomto životě člověk nikdy neví, co se mu zítra může stát.

IV. ČÁST

SOBOTA

SEVER STÁTU NEW YORK

Moc si vždycky myslí, že má velkou duši a obrovský rozhled přesahující hranice chápání slabých a že dělá Bohu dobrou službu, když porušuje Jeho zákony.

John Adams

7. KAPITOLA

Harry Muller seděl se zavázanýma očima a spoutanýma nohama v něčem, co mu na omak připadalo jako pohodlné kožené křeslo. Cítil vůni páleného dřeva a cigaretový kouř.

Slyšel, jak kolem něj tiše mluví nějací lidé, a měl dojem, že rozeznává i hlas Baina Madoxe.

Někdo mu stáhl pásku, takže mu zůstala kolem krku, a jakmile jeho oči přivykly světlu, spatřil, že sedí na konci dlouhého stolu z borového dřeva. U stolu sedělo pět dalších mužů, dva na každé straně, a v čele stolu přímo naproti němu trůnil Bain Madox. Muži hovořili mezi sebou, jako kdyby tam vůbec nebyl.

Před každým přítomným ležely na stole poznámkové bloky a pera a nechyběly ani láhve s vodou a kávové šálky. Harry si všiml, že před Madoxem je navíc ještě klávesnice.

Rozhlížel se po místnosti. Byla to knihovna nebo útulná pracovna. Po své levici spatřil krb a po obou jeho stranách okna se zataženými závěsy, takže ven neviděl, ale ze své procházky z cely s páskou na očích poznal, že je v přízemí.

U dveří stál Carl a další člen ochranky. Měli u pasu pouzdra se zbraněmi, ale elektrické paralyzéry tentokrát chyběly.

Až nyní si všiml nesmírně velkého černého koženého kufru zvláštně postaveného uprostřed místnosti – na výšku. Byl to starý kufr připevněný popruhy ke kovové konstrukci s kolečky.

Bain Madox se zatvářil, jako by si Harryho všiml poprvé, a promluvil na něj: „Vítejte, pane Mullere. Kávu? Čaj?“

Harry zavrtěl hlavou.

Madox se tedy obrátil k ostatním čtyřem: „Pánové, toto je muž, o němž jsem se vám zmiňoval. Detektiv Harry Muller z newyorské policie, momentálně ve výslužbě, pracující pro federální protiteroristickou jednotku. Prosím, přijměte ho mezi námi.“

Všichni přivítali svého hosta kývnutím.

Harry měl dojem, že dva z přítomných by mohl znát.

Madox pokračoval: „Jak víte, pánové, máme v této jednotce pár přátel, ale zjevně nikdo z nich netuší, že se pan Muller rozhodl dnes u nás zastavit.“

Jeden z mužů se ozval: „Na to se musíme podívat.“

Ostatní sborově přikyvovali.

Harry se snažil prokouknout ty průvodní kecy, aby v sobě posílil naději, že jde o uměle vytvořenou skupinku za účelem zkoušky. Ale kdesi v hloubi jeho duše tato naděje skomírala, přestože se ji stále snažil živit.

Madox kývl na strážné, a ti vyšli ven.

Harry si prohlížel muže u stolu. Dva byli zhruba Madoxova věku, jeden starší, a ten po jeho pravici naopak mladší než všichni ostatní. Madox i oni na sobě měli modré blejzry a neformální flanelové košile, jako kdyby to byl předepsaný oděv pro tento den.

Harry se soustředil na dva muže, kteří mu byli povědomí. Určitě je viděl v televizi nebo v novinách. Madox si povšiml Harryho pohledu a zareagoval: „Omlouvám se, že jsem vám oficiálně nepředstavil náš Výbor…“

Jeden z mužů ho přerušil: „Baine, jména nejsou nutná.“

Madox namítl. „Myslím, že pan Muller některé z vás stejně poznal.“

Nikdo nereagoval, až na Harryho: „Já žádná jména slyšet nemusím…“

„Ale ano,“ kýval Madox. „Abyste pochopil, v jaké vznešené společnosti jste se ocitl.“ Madox ukázal na muže po své pravici, nejstaršího ze všech, shodou okolností toho, který měl námitky. „Harry, toto je Paul Dunn, prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti a člen americké rady národní bezpečnosti. Toho jste patrně poznal.“

Pak se obrátil k muži sedícímu vedle Dunna blíž k Harrymu. „Toto je generál James Hawkins, z letectva Spojených států. Je členem generálního štábu štábů americké armády. Toho asi také poznáváte, ačkoli si Jim udržuje dostatečnou anonymitu.“

Madox pokračoval u muže po své levici. „Toto je Edward Wolffer, náměstek ministra obrany, který miluje kamery. Nikdy se nestavte mezi Eda a televizní kameru, protože byste mohl být nemilosrdně odstrčen.“ Madox se usmál, ale nikdo se k němu nepřipojil. Pokračoval tedy: „S Edem jsme absolvovali v dubnu 1967 kadetní školu důstojníků pěchoty ve Fort Benningu v Georgii. Sloužili jsme spolu ve Vietnamu. On si od té doby udělal dost velké jméno, zatímco já jsem si vydělal dost peněz.“

Wolffer se neusmál, byť to podle Harryho dojmu musel mezi nimi být už otřepaný vtip.

Madox se dostal k poslednímu muži. „A po vaší pravici, Harry, sedí Scott Landsdale z CIA, který se naopak před kamerami chrání a je styčným důstojníkem CIA v Bílém domě.“

Harry pohlédl na Landsdalea. Vypadal trochu nadutě a arogantně jako většina hochů od CIA, s nimiž měl Harry bohužel tu čest pracovat.

„No a to je celý Výbor klubu Custer Hill,“ pokračoval Madox. „Zbytek našich členů – tento týden jich přijelo asi tucet – je venku na procházce nebo na lovu ptactva, což vás doufám příliš nerozruší.“ Madox ostatním vysvětlil: „Pan Muller je milovník ptactva. Pozorovatel ptáků.“

Harry měl sto chutí říct „táhni do prdele“, ale zůstal zticha. V této chvíli už pochopil, že pánové přítomní v této místnosti rozhodně nepřijeli z Washingtonu proto, aby se účastnili kvalifikační zkoušky Harryho Mullera, pro něhož federální proti teroristická jednotka připravila větší a důležitější úkoly, než jaké plnil doposud.

Madox znovu obrátil pozornost k Harrymu. „Na tento sváteční víkend bylo původně naplánováno zasedání, kde jsme měli probírat události ve světě, vyměňovat si informace a také si zkrátka jen užívat přátelské společnosti členů. Vaše přítomnost zde mě však přiměla svolat nouzové zasedání Výboru. Momentálně to pro vás nemá valný význam, ale později pochopíte.“

Harry namítl: „Já nic z toho nechci slyšet.“

„Myslel jsem, že jste detektiv.“ Madox upřel na Harryho pohled. „Měl jsem chviličku času, abych si vás u našich přátel v protiteroristické jednotce prověřil, a skutečně to vypadá, že jste tím, za koho se vydáváte.“

Harry neodpovídal, ale vrtalo mu hlavou, kdo jsou asi ti Madoxovi přátelé v protiteroristické jednotce.

Pan Madox mu dále sděloval: „Kdybyste byl agentem FBI nebo CIA, byli bychom velmi znepokojeni.“

Scott Landsdale, zástupce CIA, se ozval: „Baine, mohu tě ujistit, že pan Muller rozhodně k CIA nepatří.“

Madox se usmál. „Předpokládám, že člověk z oboru kolegu pozná.“

Landsdale pokračoval: „A jsem si poměrně jistý i tím, že pan Muller nepatří ani k FBI. Je skutečně tím, kým se zdá být – policajt, který pracuje pro FBI a dělá sledovačku.“

„Díky za to ujištění,“ kývl Madox.

„Není zač. A nyní bych chtěl nějaké ujištění zase já, Baine. Nevyjádřil ses zcela jasně, kdy bude pan Muller označen za pohřešovaného.“

Madox pokrčil rameny. „Zeptej se pana Mullera sám. Sedí přímo vedle tebe.“

Landsdale se obrátil na Harryho. „Kdy si o vás začnou dělat starosti? Nepokoušejte se lhát. Já vím, jak to na Šestadvacítce chodí. A co nevím, to si umím zjistit.“

Harry si pomyslel: Typický kretén od CIA. Vždycky předstírají, že toho vědí mnohem víc než ve skutečnosti. Nahlas opáčil: „No tak v tom případě si to zjistěte sám.“

Landsdale pokračoval bez jediného komentáře jako vycvičený vyšetřovatel: „Bude vám někdo volat?“

„Jak to mám vědět? Nejsem věštec.“

Madox ho přerušil. „Kontroluju jeho mobil a pager každé půl hodiny. Jediný vzkaz byl od Lori. To je jeho přítelkyně. Později jí pošlu zprávu z mobilu pana Mullera.“

Landsdale přikývl. „Bůh chraň, aby někdo z protiteroristického narušoval tento sváteční víkend.“ Harryho se zeptal: „Kdy se máte vrátit na Šestadvacítku?“

„Až se vrátím.“

„Kdo vám tento úkol přidělil? Walsh nebo Paresi?“

Harry si pomyslel, že tenhle chlápek toho ví o protiteroristické jednotce nějak moc. Odpověděl: „Rozkazy dostávám na kazetě, která se po přehrání sama zničí.“

„Já taky. A co bylo na vaší kazetě, Harry?“

„Už jsem na to odpověděl. Jde o sledování IRA.“

„To je tedy dosti nepřesvědčivé.“ Landsdale pronesl směrem k ostatním: „Rozkaz pro pana Mullera přišel patrně z Washingtonu a podle uctívané tradice práce rozvědky neříká nikdo nikomu víc než to, co si někdo myslí, že ten dotyčný potřebuje vědět. Tak bohužel došlo k jedenáctému září. Situace se už změnila, ale staré zvyky jsou stále zakořeněné, a někdy to ani nejsou zlozvyky. Kupříkladu pan Muller nám prostě nemůže říct, co neví.“ Zamyslel se. „Jsem si poměrně jistý, že jsme krytí přinejmenším dalších čtyřiadvacet hodin. Jeho přítelkyně ho bude postrádat patrně mnohem dříve než jeho nadřízený.“ Obrátil se k Harrymu. „Je nějakým způsobem napojená na bezpečnostní složky nebo rozvědku?“

„Jasně. Je agentkou CIA. Bývalá prostitutka.“

Landsdale se rozesmál. „Asi ji znám.“

Ozval se Madox: „Scotte, děkuji ti za pomoc.“ A Harrymu vysvětlil: „Vaše návštěva zde, byť máte bezpečnostní prověrky nejnižšího stupně, nás poněkud znepokojila.“

Harry neodpovídal, ale sledoval ostatní, kteří skutečně vypadali z nějakých důvodů poněkud nervózně.

Madox pokračoval: „Nicméně z toho může pojít i něco dobrého. Projekt Zelená plánujeme už dlouho a obávám se, že to plánování se pro nás stalo posedlostí. Často se to stává ve chvílích, kdy je zapotřebí dospět k okamžitému rozhodnutí.“ Upíral zrak na svůj Výbor s velkým V. Dva z přítomných přikývli a dva se tvářili znepokojeně.

Madox znovu pohlédl na Harryho. „Myslím, že vaše fyzická přítomnost v této místnosti je pro nás zvednutým prstem, vážným varováním, že ve vládě existují síly, které se až příliš zajímají o to, kdo vlastně jsme a čím se zabýváme. Já se domnívám, že čas příprav vypršel.“ Rozhlédl se kolem sebe a čtveřice u stolu přikyvovala, ale téměř váhavě.

„Takže, pánové, pokud nemáte další námitky, tak pan Muller s námi zůstane, abychom ho mohli pozorovat.“ Kývl směrem k Harrymu. „Chci, aby vám bylo naprosto jasné, že ačkoli jste byl zadržen, nepřijdete k úhoně. Jen vás zde musíme držet, než spustíme Projekt Zelená. Což bude trvat tak dva tři dny. Chápete?“ Harry Muller pochopil, že mrtvý může být klidně mnohem dřív než za dva tři dny. Ale na druhé straně při pohledu na tyto muže, kteří v jeho očích trénovaných léty práce u policie vůbec nevypadali na zabijácké typy, připustil, že by Madox mohl mluvit pravdu. Nedokázal uvěřit – ani sám sebe přesvědčit –, že by lidé tohoto typu došli tak daleko, aby ho zabili. Pohlédl na Landsdalea, který ze všech přítomných vypadal jako jediný, kdo by mohl být nebezpečný. „Pane Mullere? Rozumíte?“

Harry přikývl. „Jo.“

„Výborně. Nepopouštějte uzdu své fantazii. Protože to, co tady uslyšíte v následující hodině, je natolik vzdáleno vašim nejbujnějším představám, že na sebe stejně zapomenete.“

Harry pohlédl na Madoxe, který stále vypadal naprosto klidně a neopouštěl ho břitký humor. Nicméně Harry vycítil, že pod tou klidnou slupkou je Madox poněkud předrážděný, jako kdyby mu něco dělalo starosti.

Při pohledu na ostatní čtyři muže Harry usoudil, že nikdy v životě ještě neviděl tak mocné chlápky, kteří by působili natolik ustaraně. Nejstarší z nich, Dunn, který byl prezidentův poradce, celý zbledl a Harry si všiml, jak se mu třesou ruce. Hawkins, generál, a Wolffer, chlap z ministerstva obrany, se tvářili dost zachmuřeně. Jen Landsdale vypadal uvolněně, ale Harrymu bylo jasné, že to hraje.

Ať už se tady dělo cokoli, Harry nakonec usoudil, že je to skutečnost, a nadto záležitost, která ty chlápky děsí do morku kostí. Harry se tedy poněkud uklidnil alespoň tím, že není jediným z přítomných, kdo je doslova podělaný strachy.

8. KAPITOLA

Bain Madox vstal. „Vybízím tedy toto výjimečné zasedání Výboru klubu Custer Hill k pořádku.“

Nesedal si a pokračoval: „Pánové, jak jistě víte, Úřad pro národní bezpečnost přiřkl díky prvnímu výročí jedenáctého září naší zemi stupeň bdělosti v barvě oranžové. Smyslem této schůzky je rozhodnutí, zda bychom měli zahájit Projekt Zelená, který sníží stupeň bdělosti na tuto barvu. Navždy.“Madox zalétl pohledem k Harrymu. „To by se vám líbilo, ne?“

„Jasně.“

„Třeba byste přišel o práci.“

„To je v pohodě.“

„Výborně. Nyní, pokud mi Výbor dovolí, bych Harryho rád o této věci zpravil. Vlastně to může být ku prospěchu nám všem, protože získáme odstup, než dospějeme k zásadnímu rozhodnutí.“ Znovu se vrátil k Harrymu: „Už jste slyšel o takzvaném vzájemně zaručeném zničení?“

„Já… jo…“

„Za studené války by se stalo to, že pokud by na nás Rusové vypálili jaderné rakety, my bychom bez jakéhokoli jednání vypálili náš jaderný arzenál na oplátku zase na ně. Obě strany by tak byly zasypány tisíci jaderných hlavic, což by zajistilo vzájemné zničení. Vzpomínáte si?“

Harry přikývl.

„Paradoxně byl svět tenkrát vlastně bezpečnější. Žádné váhání z naší strany a žádné politické debaty. V té strategii se skrývala překrásná jednoduchost. Radarové obrázky tisíců jaderných raket namířených naším směrem znamenaly, že jsme mrtví. Jediná morální otázka – pokud vůbec nějaká existovala – byla: ‚Zabijeme desítky milionů našich protivníků dřív, než všichni zemřeme?‘ Vy i já odpověď znáte, ale ve Washingtonu seděli zmatení lidé, kteří si mysleli, že pomsta není naším dostatečným ospravedlněním za zničení velké části planety, že žádný účel neposvětí naše prostředky k vyhlazení nevinných mužů, žen a dětí, jejichž vláda zajistila zase naše vyhlazení. Nu, doktrína ‚vzájemnězaručeného zničení‘ (MAD – Mutually Assured Destruction, pozn. překl.) podobné otázky odstranila, protože naše reakce měla podle ní být automatická. Nemuseli jsme se spoléhat na prezidenta, který by ztratil nervy nebo měl morální zábrany nebo by hrál golf nebo zrovna někde šoustal.“

Ozvalo se pár zdvořilých odkašlání zastírajících smích.

Madox pokračoval. „Primárním důvodem, proč doktrína MAD fungovala, byla její jednoznačnost a symetričnost. Obě strany věděly, že první jaderný úder vyvolá protiúder nepřátelské strany shodné nebo větší síly, který by zlikvidoval civilizaci.“ Udělal pauzu. „To by znamenalo, že místa jako Afrika, Čína a Jižní Amerika by zdědila to, co na zeměkouli zbylo. Značně skličující představa, nemyslíte?“

Harry si pamatoval na uspořádání světa před zhroucením Sovětského svazu. Jaderná válka mu pořádně naháněla strach, ale v podstatě stejně nikdy nevěřil, že k ní dojde.

Madox zareagoval, jako kdyby mu četl myšlenky. „Ale k tomu nikdy nedošlo a ani nedojde. Ani ten nejšílenější sovětský diktátor by nemohl pomýšlet na tento scénář. Bez ohledu na bláboly levičáckých pacifistů a pitomých intelektuálů, doktrína MAD skutečně zajišťovala, že je svět před nukleární zkázou v bezpečí. Nemám pravdu?“

Harry si pomyslel: K čemu, sakra, ten chlap vlastně směřuje?

Bain Madox se posadil, zapálil si cigaretu a zeptal se Harryho: „Slyšel jste už někdy o takzvaném Odvetném úderu?“

„Ne.“

Madox se na něj upřeně zahleděl a vysvětloval: „Je to tajný vládní protokol. Slyšel jste někdy tato slova pronesená jen tak letmo nebo v nějakém kontextu?“

„Ne.“

„Myslel jsem si to. Tento tajný protokol znají jen na nejvyšších vládních stupních. A známe ho my. A nyní i vy – pokud budete dávat pozor.“

Projev přerušil Paul Dunn, poradce prezidenta: „Baine, opravdu o tom musíme mluvit před panem Mullerem?“

Bain Madox se zadíval Dunnovi do očí. „Jak jsem říkal, je to pro nás všechny velmi dobré cvičení. Zakrátko budeme muset učinit rozhodnutí, které změní celý současný svět a budoucnost na dalších tisíc let. To nejmenší, co můžeme udělat, je snažit se své záměry vysvětlit panu Mullerovi, který reprezentuje národ, jejž chceme spasit – jak tvrdíme. Nehledě na to, že v tomto kritickém bodě budeme svá rozhodnutí ospravedlňovat sami před sebou.“

Landsdale, zástupce CIA, oslovil všechny přítomné: „Musíte nechat Baina, ať si to vede po svém. V této fázi už to jinak nejde.“

Edward Wolfer dodal: „A co důležitějšího – jde o převratný okamžik v dějinách světa a já bych nechtěl, aby si Bain ani nikdo jiný myslel, že jsme tomu nevěnovali dostatek času.“

Madox se obrátil ke starému příteli. „Děkuju ti, Ede. Nikdo se asi nikdy nedozví, co se tady dnes odehrávalo, ale víme to my a ví to Bůh. A pokud se to někdy svět dozví, pak se musíme ospravedlnit Bohu a člověku.“

Landsdale ironicky poznamenal: „Před Bohem bych radši pomlčel.“

Madox na jeho slova nezareagoval a vtáhl do sebe kouř z cigarety. „První teroristické útoky islamistů začaly v sedmdesátých letech, jak si jistě vzpomínáte.“

Bain Madox popisoval masakr na olympijských hrách v Mnichově, posléze odrecitoval seznam unesených letadel, bombových útoků, únosů lidí, poprav a masových vražd islámských džihádistů za posledních třicet let.

Všichni přítomní mlčeli, ale několik jich souhlasně přikývlo, když si vybavili ten nebo onen teroristický útok.

I Harry Muller si vybavoval téměř všechny útoky, o nichž se Madox zmiňoval, a překvapilo ho, kolik se jich v posledních třiceti letech událo. Překvapilo ho i to, na jak velký počet jich zapomněl – dokonce i na ty podstatné, kupříkladu když bomba v automobilu zabila v kasárnách námořnictva v Libanonu dvě stě jednačtyřicet Američanů nebo na bombu na palubě letu Pan Am číslo 103, která vybuchla nad Lockerbie a zabila stovky lidí.

Harry cítil, jak s každým zmíněným útokem narůstá jeho vnitřní vztek, a napadlo ho, že kdyby teď do této místnosti přivedli nějakého teroristu – případně libovolného muslima –, všichni by se do něj pustili a rozervali ho na cucky. Madox uměl rozpálit davy.

Madox se nicméně pouze rozhlédl po přítomných a pronesl: „Každý z nás měl přítele nebo znal někoho, kdo zahynul ve Světovém obchodním centru nebo v Pentagonu.“ Obrátil se na generála Hawkinse. „V Pentagonu například zahynul váš synovec, kapitán Tim Hawkins.“ Pak přešel ke Scottu Landsdaleovi: „Vy jste měl také dva kolegy z CIA, kteří zahynuli ve Světovém obchodním centru. Nemám pravdu?“

Landsdale přikývl.

Madox se obrátil na Harryho. „A co vy? Zahynul někdo z vašeho okolí onoho dne?“

Harry odpověděl: „V Severní věži zahynul můj šéf… kapitán Stein, a pár dalších známých.“

„Upřímnou soustrast,“ kývl hlavou Madox a pak uzavřel svůj přehled zvěrstev, krutostí a násilných činů proti Americe a Západu jako takovému. „To bylo něco naprosto nového pod sluncem a nikdo na světě ani ve Spojených státech nevěděl, jak reagovat. Spousta lidí se domnívala, že to zkrátka pomine. Pochopitelně nic nepominulo. Jen se to zhoršilo. Západní svět vlastně nebyl vybaven k nějaké reakci na podobné teroristické útoky a zdálo se, že nám schází vůle reagovat na ty lidi, kteří nás vraždili. Dokonce i když byly Spojené státy zasaženy útokem na své vlastní půdě – teď myslím bomby ve Světovém obchodním centru v roce 1993 –, nepodnikli jsme nic.“ Pohlédl na Harryho: „Mám pravdu?“

„Jo… ale změnilo to řadu věcí…“

„Nevšiml jsem si.“

Harry namítl. „Vždyť jedenácté září změnilo všechno. Jdeme mnohem více po…“

„Víte, Harry, vy a vaši přátelé z protiteroristické jednotky a celá FBI, CIA, rozvědka vnitra, britská MI5 a MI6, Interpol a zbytek nesmyslných evropských zpravodajských služeb byste klidně mohli strávit zbytek života pronásledováním islámských teroristů a stejně by to bylo jedno.“

„Já teda nevím…“

„Ale já vím. Vloni to bylo Světové obchodní centrum a Pentagon. Příští rok to bude Bílý dům a Kapitol.“ Madox se odmlčel, vyfoukl kroužky dýmu a teprve pak promluvil: „A za další rok to bude nějaké celé jedno americké město. Jaderná bomba. Pochybujete o tom?“

Harry neodpovídal.

„Harry?“

„Ne. Nepochybuji.“

„Výborně. O tom nepochybuje nikdo u tohoto stolu. Proto jsme tady.“ Položil Harrymu otázku: „Jak byste tomu zabránil?“

„No… teda… někdy pracuju s týmem NEST, což je zkratka Týmu pro podporu při jaderném nebezpečí. Věděli jste o něm?“

Bain Madox se usmál. „Harry, sedíte tady s náměstkem ministra obrany, špičkovým poradcem pro otázky národní bezpečnosti prezidenta Spojených států, členem generálního štábu a styčným důstojníkem CIA a Bílého domu. Pokud by existovalo něco, o čem nevíme, moc by mě to překvapilo.“

„Tak proč se mě pořád na něco ptáte?“

Madox náhle vypadal trochu naštvaně. „Dovolte, abych o týmu NEST řekl něco já vám. Jde o jakési dobrovolné hasiče jaderného věku. Velmi idylické a stejně tak výkonné. Zhruba tisícovka dobrovolníků z řad vědců, vlády a bezpečnostních složek, kteří se někdy převlékají za turisty nebo obchodníky. Projíždějí nebo procházejí americkými městy nebo jinými citlivými cíli, jako jsou přehrady, jaderné reaktory a podobně, a mají u sebe detektory na gamma záření a neutrony schované někde v kufrech, golfových pytlích, chladicích taškách a tak podobně. Je to tak?“

„Je.“

„Našli jste někdy atomovou bombu?“

„Zatím ne.“

„A také nikdy nenajdete. Jaderná výbušnina nebo ‚špinavá‘ bomba může být klidně umístěna v nějakém bytě přímo na Park Avenue, může jí odtikávat časovač, a šance, že ji objeví tým NEST nebo Harry Muller osobně, se blíží nule. Je to tak?“

„Nevím. Člověk může mít někdy štěstí.“

„To není moc uklidňující, Harry,“ zavrtěl hlavou Madox. „Otázka zní: ‚Jak může americká vláda zabránit nějaké zbrani hromadného ničení – konkrétně jaderné, umístěné teroristy –, aby srovnala se zemí nějaké americké město?‘“ Odmlčel se a pohlédl Harrymu do očí. „Já chci, abyste si vzal ponaučení ze strategie MAD studené války a řekl mi, jak můžeme teroristům zabránit v tom, aby umístili jadernou bombu v nějakém americkém městě a nechali ji vybuchnout? To není řečnická otázka. Odpovězte mi, prosím.“

Harry odpověděl: „Tak jo. Myslím, že je to jako s Rusákama – kdyby věděli, že na ně hodíme bombu, nehodili by žádnou na nás.“

Madox odpověděl: „To je pravda, ale náš nepřítel se v zásadě změnil. Globální teroristická síť není jako bývalý Sovětský svaz. Sověti byli impérium, s vládou, městy, ‚pevnými‘ cíli a ‚měkkými‘ cíli. To vše je vyspecifikováno v plánu útoku navrženém Pentagonem, který Sověti znali. Islámský terorismus je však velmi beztvarý. Pokud nějaká islámská teroristická organizace odpálí v New Yorku nebo Washingtonu bombu, proti komu máme zaútočit?“ Upřel na Harryho pohled. „Proti komu?“

Harry se zamyslel. „Proti Bagdádu.“

„Proč zrovna Bagdád? Jak víme, jestli měl zrovna Saddám Husajn co do činění s jaderným útokem na Ameriku?“

Harry pokrčil rameny. „Co na tom záleží? Jedno arabské město je stejně dobré jako jiné. Určitě pochopí, co jsme tím chtěli naznačit.“

„Vskutku, pochopí. Ale máme lepší plán. V době Reaganovy vlády vytvořila americká vláda tajný protokol s názvem Odvetný úder. A jeho podstatou je jaderná likvidace celého islámského světa prostřednictvím amerických jaderných střel coby reakce na jaderný teroristický útok na Ameriku. Co si o tom myslíte?“

Harry nereagoval.

„Můžete mluvit naprosto svobodně. Jste mezi přáteli. Povězte zcela upřímně – nelíbilo by se vám vidět, jak se celé to velké arabské pískoviště promění v moře roztaveného skla?“

Harry se rozhlédl po přítomných a pak odpověděl: „Jo.“

Bain Madox přikývl. „Tak tady to máte. Harry Muller, který je téměř po všech stránkách průměrný Američan, by s radostí viděl islámské státy vyhlazené ze světa v jaderné katastrofě.“

Harry Muller měl radost, že dokáže přitakat Madoxovým kecům – a nic jiného to nebylo. Kecy. Fantazírování pravičáckých magorů, při kterém se těm pánům asi dostavuje erekce. Nechápal, jaká je souvislost mezi tím, co Madox povídá, a tím, co by byl schopen provést. Připomnělo mu to jeho období v kriminálním zpravodajství newyorské policie, kdy vyslýchal levičácké radikály, kteří básnili o světové revoluci a pozvednutí mas, ať už to znamenalo cokoli. Jeho šéf měl ve zvyku to označovat za „komoušské poluční sny“. Znovu se rozhlédl kolem stolu. Jenže při pohledu z druhé strany tito chlápci moc nevypadali, jako když se z toho chtějí udělat – nebo chtějí, aby se udělal on. Vlastně vypadali všichni velice vážně. A byli to významní pánové.

Madox přerušil Harryho myšlenky: „Jak bychom přiměli vládu Spojených států, aby rychle skoncovala s terorismem a tou zjevnou a bezprostřední hrozbou naší americké vlasti? No, povím vám to. Vláda musí spustit Odvetný úder. Je to jasné?“

Harry neodpovídal a Bain Madox mu sdělil: „Z arzenálu bývalého Sovětského svazu zmizelo na sedmdesát kufříkových jaderných zbraní. Věděl jste to?“

Harry ho poopravil: „Šedesát sedm.“

„Děkuji. Napadlo vás někdy, jestli se některé z nich nedostaly do rukou islámských teroristů?“

„My si myslíme, že ano.“

„No, tak to máte pravdu. Dostaly. Povím vám něco, co nevíte – něco, co ví méně než dvacet lidí na světě. Jednu z těch bomb objevili loni ve Washingtonu. A nebyl to váš tým NEST, který by měl šťastný den, ale FBI, která reagovala na jistý tip.“

Harry neodpověděl, ale přemýšlel o tom a mrazilo ho v zádech.

Madox pokračoval: „Jsem si jist, že existuje ještě víc těchto kufrů, které někdo propašoval do země, pravděpodobně přes neexistující hranici s Mexikem.“ Usmál se na Harryho. „Je možné, že jedna klidně může být i v nějakém bytě naproti vaší kanceláři.“

„Ne. To si nemyslím. Tu oblast jsme vyčistili.“

„Víte, já jen uvádím příměr. Nechápejte mě doslova. Otázka zní: Proč ještě nebyla žádná sovětská kufříková jaderná bomba odpálena v nějakém americkém městě? Myslíte, že islámští teroristé by měli nějaké morální nebo etické zábrany kvůli srovnání Amerického města se zemí a zabití milionu nevinných mužů, žen a dětí?“

„Ne.“

„Já také ne. A po jedenáctém září si to nemyslí nikdo. Ale povím vám, proč se to asi nikdy nestalo a nestane. Protože aby Odvetný úder zapůsobil jako spolehlivý odstrašující prostředek podobně jako’vzájemně zaručené zničení‘, nemůže být chován v naprosté tajnosti. Od chvíle, kdy byl plán Odvetný úder přijat, tak představitelé všech vlád islámských států dostali informace přímo z Washingtonu, že útok na jakékoli americké město zbraní hromadného ničení automaticky vyvolá americkou jadernou odplatu proti padesáti až stovce arabských měst a dalších cílů v islámském světě.“

Harry přikývl: „Dobrý.“

Bain Madox pokračoval: „Jak tito pánové zde mohou dosvědčit, Harry, Odvetný úder americká vláda považuje pro tyto země za velmi silný podnět, který je vede ke kontrole teroristů. A také tyto země přesvědčí, aby poskytovaly americkým výzvědným službám relevantní informace. Aby zkrátka dělaly všechno, co je potřeba, chtějí-li se uchránit před vymazáním z povrchu zemského. Mimochodem ten tip o jaderné bombě ve Washingtonu přišel od libyjské vlády. Takže to zřejmě funguje.“

„Vynikající.“

Madox se ušklíbl: „Dobrovolnické akce typu NEST jsou jen patetickou obrannou reakcí na jaderný teror. Odvetný úder je naopak aktivní obranou. Je to hlaveň namířená na hlavy islámských zemí, zbraň, která spustí, pokud se jim nepodaří přinutit své kamarády teroristy, aby nepoužili jadernou zbraň. Většina teroristických organizací nepochybně – pokud ne všechny – byla v tomto ohledu varována vládami islámských zemí, které s nimi mají styky, podporují je a ukrývají je. Jestli tomu ti teroristé věří nebo ne, to je jiná otázka. Prozatím to vypadalo, že tomu věří, což je pravděpodobně důvod, proč na nás zatím zbraněmi hromadného ničení nezaútočili. Co si o tom myslíte, Harry?“

„Mně to zní rozumně.“

„Mně také. Vlády islámských zemí dostaly též informaci, že akce Odvetný úder se spouští takzvaně natvrdo – tedy že žádný americký prezident, který je zrovna u moci, nemůže pozměnit nebo zrušit tento akt odvety proti arabským zemím. Tím bráníme našim nepřátelům, aby se případně pokusili zjistit, jestli dotyčný prezident má nebo nemá odvahu. Když někde v Americe bouchne atomová bomba, úřadující prezident je totiž naprosto mimo rozhodování. Přesně jako v dobách studené války. Nemám pravdu?“ S otázkou se obrátil na Paula Dunna.

Dunn odpověděl: „Máš.“

Madox se znovu zaměřil na Harryho. „Vypadáte zamyšleně. Co se vám honí hlavou?“

„No… Je mi jasné, že to už někoho ve vládě napadlo – ale nepodělá padesát nebo sto atomovek na Středním východě celý obchod s ropou?“

Několik mužů se usmálo a Madox také roztáhl koutky. Pohlédl na Edwarda Wolffera. „Náměstek ministra obrany mě ujistil, že na seznamu cílových měst nejsou žádná ropná pole. Ani rafinerie nebo přístavy, z nichž vyplouvají tankery. To vše zůstane nedotčeno, ale bude to spadat pod mé vedení.“ Usmál se. „Musím si nějak zajistit živobytí, Harry.“

„No jo, jasně. Ale co životní prostředí a tak? Rozumíte, radioaktivní spad, jaderná zima…“

„Už jsem vám říkal, že odpovědí na globální oteplování je nukleární zima. Ne, dělám si legraci. Víte, účinky padesáti nebo dokonce sta jaderných výbuchů v oblasti Středního východu naše vláda nechala hloubkově zhodnotit. Nebude to tak špatné.“ Odmlčel se. „Pro ně to tedy znamená konec. Ale pro zbytek planety život půjde dál v závislosti na tom, jaký počítačový model preferujete.“

„Jo…?“ Harrymu Mullerovi vrtalo hlavou ještě něco jiného. „No nic, to se stejně nestane, protože, jak už jste říkal, když o tom teroristé vědí… Chci se teda zeptat – vy jste někde slyšel nebo si myslíte, že na nás chtějí hodit atomovku?“

„Já jsem o tom neslyšel. Vy ano? Mimochodem mí kolegové zde si myslí, že Odvetný úder je natolik účinné odrazení, že pravděpodobnost, že by nějaké americké město bylo zničeno jaderným výbuchem odpáleným islámskými teroristy, je velmi malá. Proto to musíme udělat sami.“

„Cože?“

„Milý Harry, my, muži shromáždění v této místnosti, jsme vyvinuli Projekt Zelená – tedy plán, jak odpálit atomovou bombu v nějakém americkém městě, což vyvolá okamžitou reakci v podobě spuštění Odvetného úderu, a to znamená totální likvidaci islámu jaderným výbuchem.“

Harry si nebyl jist, jestli skutečně slyší dobře, a naklonil se k Madoxovi. Madox pokračoval a díval se Harrymu přímo do očí. „A nejkrásnější na tom všem je to, že tato vláda si ani nemusí být jistá, že atomový útok na Ameriku způsobili islámští teroristé. Existuje totiž velmi silná presumpce viny vůči islámistickým džihádistům, takže není vyžadován nezvratný důkaz k tomu, aby byl Odvetný úder spuštěn. Brilantní, ne?“

Harry se zhluboka nadechl. „Vy jste šílenci?“

„Ne. Vypadáme jako šílenci?“

Harry si nemyslel, že by ostatní čtyři přítomní muži vypadali, jako když jim přeskočilo, ale Madox rozhodně trochu ano. Harry se znovu zhluboka nadechl: „Vy máte atomovku?“

„Samozřejmě, máme. Proč si myslíte, že jsme tady? Vlastně máme čtyři bomby. Mimochodem…“ Madox vstal, přešel k černému koženému kufru a poplácal ho dlaní: „Tady je jedna z nich.“

9. KAPITOLA

Bain Madox vyhlásil krátkou přestávku, při níž všichni krom Scotta Landsdalea a Harryho Mullera opustili místnost.

Landsdale stál na opačném konci stolu, než seděl Harry, a oba muži se měřili pohledy. První promluvil Landsdale: „Ať tě ani nenapadne, co tě zrovna napadlo.“

„Neslyším. Musíš blíž.“

„Vyser se na ty chlapácký kecy, detektive. Jediný způsob, jakým se odsud můžeš dostat, je ten, že tě propustíme.“

„Neradil bych ti, abys na to sázel svý hedvábný erámí spoďáry CIA.“

„Když mi odpovíš na pár otázek, můžeme něco vymyslet.“

„To zní jako to, co obvykle říkám podezřelým. A taky jim obvykle lžu.“ Landsdale poznámku nekomentoval: „Kdy ti přidělil Tom Walsh tenhle úkol a co ti o něm řekl?“

„Přikázal mi, ať se teple obleču a schovávám si účty za benzín.“

„Dobrá rada. A dík za potvrzení, že to byl Walsh. Cos měl dělat s těma svýma digitálníma fotkama na paměťových kartách?“

„Najít někoho od CIA a nacpat mu je do prdele.“

„Bylo součástí úkolu také pátrání na Adirondackém letišti?“

Harry si uvědomil, že Landsdale je ve své práci dobrý. Hoši od CIA byli kreténi, ale vysoce profesionální kreténi. Harry odpověděl:

„Ne, ale ten nápad stojí za to. Vsadím se, že najdu tvý jméno na seznamu cestujících.“

„Harry, já vystupuju pod víc jménama, než kolik máš čistejch ponožek doma v prádelníku.“ Pokračoval ve výslechu: „Kdo ze Šestadvacítky je ještě informován o tvém úkolu?“

„Jak to mám kčertu vědět?“

„Předtím jsem se o tom nezmínil, ale jeden z mých přátel od vás mi řekl, žes mluvil se svým kolegou Johnem Coreym na chodbě u výtahu, a to už sis nesl kufřík z technického. Neptal se tě Corey, na co se chystáš?“

„Co kdybys šel do prdele?“

Landsdale si poznámky nevšímal. „Pokouším se ti pomoct, Harry.“

„Myslel jsem, že jsi ze CIA.“

„Ty fakticky nic nechceš vědět, Harry?“

„Ale jasně, že jo. Jsem s tebou.“

„Možná to teď nemyslíš vážně, ale až bude po všem, uvidíš, že to byla jediná možnost.“

„Nepotřebuješ se jít vychcat nebo tak něco?“

„Ne, ale tady máš otázku k přemýšlení: Myslíš, že to na tebe mohlo být připravené schválně?“

„Co jako?“

„No třeba jestli Walshovi někdo nepřikázal, třeba někdo z Washingtonu, aby sem poslal hocha – nějakého poldu na výzvědy – a ten aby vyfotil všechny, kdo sem přijedou. Nevypadá to jako nic velkého, co? Ale lidi, co vydali tenhle příkaz – a možná to byl samotný Walsh –, věděli, že se nedokážeš přiblížit k tomuto srubu ani na kilometr, aniž by tě chytli.“

„Já jsem se ovšem přiblížil mnohem víc!“

„Gratuluju. Já ovšem uvažuju jiným směrem, Harry. Byls prostě předurčen k roli obětního beránka. Jasný?“

„Ne.“

„Tohle je totiž tak neobratné, že jediným důvodem, proč tě sem mohli poslat, byl jejich záměr vyděsit nás k smrti a přinutit nás Projekt Zelená zadržet. Anebo naopak. Urychlit. Co si o tom myslíš?“

„Já jsem už s CIA měl tu čest pracovat a myslím si, že tihle lidi vidí konspiraci naprosto ve všem s výjimkou toho, co spiknutí skutečně je. Proto to vždycky poserete.“

„Možná na tom něco bude. Nicméně dovol mi s tebou sdílet tvou paranoiu. Walshovým prostřednictvím tě sem poslali nějací hlavouni, abys nás vyděsil a přiměl k činnosti nebo za účelem toho, aby FBI dostala příkaz k prohlídce, protože tě sem přijde hledat a najde čtyři atomové kufříky, o jejichž existenci je přesvědčená.“

Harry neodpovídal, ale zamyslel se nad tím.

Landsdale pokračoval: „Tak především předpokládejme, že nás někdo chce vyděsit a přimět k rychlé akci. Kdo by to mohl být? No, možná mí lidé. Nebo možná chce mít záminku ke spuštění Odvetného úderu sám Bílý dům.“

Harry se zamyslel i nad tímto sdělením, ale znovu nereagoval.

Landsdale pokračoval: „Ale mohlo jít ještě o něco jiného – že tě sem poslali, abys zmizel, a aby FBI mohla tenhle barák a okolí pročesat z pravděpodobné příčiny a s příkazem k prohlídce. Vlastně jediná inkriminující věc tady v klubu jsou čtyři bomby a ty – a ani bomby, ani ty tady příliš dlouho nezůstanete. Vysílač ELF není ilegální, jen se těžko vysvětluje, proč ho člověk má. Jasný?“

Harry Muller měl pocit, jako kdyby se dostal do některé z psychiatrických léčeben ukrytých v lesích hornaté části státu New York, a že dorazil desetminut poté, co se vlády zmocnili pacienti. A co je kčertu nějaký vysílač elfů nebo co? Jak by člověk vysílal nějakého elfa? A proč by měl chtít…?

Landsdale se ho zeptal: „Víš, co je ELF?“

„Jasně. Elfové pomáhají Santa Clausovi.“

Landsdale se usmál a upíral na Harryho zrak. „Možná to fakt nevíš.“ Vysvětloval tedy: „Extrémně nízká frekvence. Zkratka ELF Extremely Low Frequency. Říká ti to něco?“

„Ne.“

Landsdale začal cosi vysvětlovat, ale otevřely se dveře a dovnitř vstoupil Madox s ostatními třemi členy výboru.

Landsdale zachytil Madoxův pohled a kývl ke dveřím.

Madox se ostatním omluvil: „Chviličku strpení.“

Spolu s Landsdalem vyšel z místnosti a u dveří přikázal Carlovi: „Nespouštěj zrak z pana Mullera.“

Carl vešel dovnitř do místnosti a zavřel za sebou. Landsdale šel po chodbě a Madox ho následoval. Landsdale promluvil: „Oukej. Popovídal jsem si s Mullerem a vypadá to, že skutečně upřímně nemá o ničem ani ponětí. Dostal jen instrukce ke svému úkolu, nebyl informován ani Walshem, ani nikým jiným, což je standardní procedura, když vysílají na citlivou akci někoho s nízkým stupněm prověrek.“

Madox přikývl. „Já vím. Na co narážíš?“

Landsdale se odmlčel. „Nepochybuji o tom, že ať sem Harryho Mullera poslal kdokoli, poslal ho s plným vědomím, že ho chytíme. Jasné?“

Madox neodpověděl.

Landsdale pokračoval: „Jsem si poměrně jistý, že CIA ví, co máš za lubem, Baine, a ví to i ministerstvo spravedlnosti a FBI.“

„To podle mého není pravda.“

„Myslím, že je. A také si myslím – a vycházím ze svých informací –, že ministerstvo a FBI mají v úmyslu tě sejmout.“ Landsdale upřel na Madoxe pohled: „Ale máš ve vládě své příznivce a přátele. Konkrétně v CIA, která ti fandí. Chápeš?“

„Já si myslím, že ve vládě nikdo s výjimkou přítomných neví o Projektu Zelená ani ň, natož o…“

„Baine, nech trochu splasknout své ego, do prdele! Manipulují s tebou a využívají tě a…“

„Hovno!“

„Žádný hovno. Poslyš, máš skvělý plán. Ale sedíš na něm až příliš dlouho. Dobráci na ministerstvu spravedlnosti a v FBI se ti dostali na kobylku a chtějí toto spiknutí odhalit. CIA to vidí naprosto jinak. CIA se domnívá, že tvůj plán je absolutně skvělý a totálně dokonalý, ale trvá hrozně dlouho.“

Madox se zeptal: „A víš to všechno naprosto jistě? Nebo jde jenom o tvé spekulace?“

Landsdale si chvilku odpověď promýšlel. „Od každého trochu.“ Dodal: „Podívej se, já jako styčný důstojník CIA v Bílém domě nejsem tak úplně v partě z Langley (adresa CIA, pozn. překl.). Nicméně jsem dělával na takzvaných ‚černých operacích‘ (neschválených Kongresem, pozn. překl.) a slyšel jsem o tobě mnohem dřív než ty o mně.“

Madox znovu neodpovídal.

Landsdale pokračoval: „Každá tajná pobočka některé zpravodajské služby má své legendární členy, muže a ženy, na něž se pohlíží jako na téměř mýtické velikány. Já jsem s takovým člověkem pracoval a dotyčný mě jednou zpravilo operaci Odvetný úder a tehdy přišlo na přetřes i tvé jméno, Baine, jako jméno soukromého jednotlivce, který má možnosti Odvetný úder rozjet.“

Madox se zatvářil nervózně. „Z tohoto důvodu jsem se tedy s tebou seznámil?“

Landsdale neodpověděl přímo: „Z toho důvodů mě vyslali do Bílého domu.“ Odmlčel se: „Tvá malá konspirace vyvolala vznik podobného spiknutí jistých jednotlivců v CIA a také v Pentagonu… a možná i v samotném Bílém domě. Jinými slovy ve Washingtonu jsou i jiné Výbory krom toho vašeho, které pomáhají. Jsem si jistý, že to chápeš. A také pochop, že kdybys neexistoval, pak by lidé ve vládě, kteří chtějí Odvetný úder odstartovat, potřebovali v amerických městech umístit své vlastní bomby.“ Nasadil nucený úsměv: „Jenže my rádi podporujeme soukromou iniciativu založenou na pevné víře.“

„Co tím chceš říct, Scotte?“

„Chci tím říct, Baine, že ať sem Harryho Mullera poslal kdokoli, chce vše dotlačit k rychlému závěru. Pokud to byla FBI, pak ti sem vlítnou. Pokud to byla CIA, pak ti chtějí naznačit, aby sis pospíšil.“ Nadechl se. „Nepochybuji, že obě organizace vědí, co má ta druhá za lubem, a teď spolu závodí, aby zjistily, čí idea ochrany americké bezpečnosti v tomhle dostihu vyhraje.“

Madox mlčky zíral před sebe. Pak promluvil: „Potřebuju zhruba osmačtyřicet hodin.“

Landsdale přikývl: „Já jen doufám, že ti ještě tolik času zbývá.“ A dodal: „Mám nějaký kontakt v protiteroristickém, kde pracuje Muller, a můj člověk tvrdí, že Muller je hoch z oddělení pro Blízký východ a nepracuje v domácí teroristické sekci, tudíž je neobvyklé, že by ho na tuhle práci vybrali. Ale taky mi řekl, že na tuhle sledovačku byl původně speciálně vybraný chlápek jménem John Corey – bývalý polda jako Muller a taky z oddělení pro Blízký východ. Speciálně vybraný, chápeš? A proč? Toť otázka. Jaký je rozdíl v tom, koho sem poslali jako obětního beránka?“ Zapálil si cigaretu a pokračoval: „Pak jsem si vzpomněl, že chlápek z CIA, který mi jako první řekl o Odvetném úderu, byl jednou na protiteroristické napojený, a když tam dělal, dostal se do velkého souboje s tím Coreym o to, kdo koho víc nasere. Vlastně to bylo ještě horší – fakticky chtěli jeden druhého odkráglovat.“

Madox pohlédl na hodinky.

Landsdale pokračoval: „Jedním z jejich mnoha problémů byla zřejmě Coreyho současná manželka, agentka FBI přidělená do protiteroristické jednotky.“ Usmál se. „Za vším hledej ženu.“

I Madox se usmál: „Sexuální žárlivost je divokou kartou dějin. Celá impéria byla zničena kvůli tomu, že Jack šoustal Jill a Jill šoustala Jima.“ A zeptal se: „Ale o co ti teda přesně jde?“

„Jen o to, že nacházím víc než jen shodu okolností v tom, že na Mullerově místě měl sedět Corey a čekat na smrt.“

Madox poznamenal: „Někdy je, milý Scotte, shoda náhod jen shodou náhod. A co na tom?“

Landsdale zaváhal: „Ale pokud to není dílem náhody, tak v tom vidím ruku mistra – tedy chlapa, který mi původně řekl o Odvetném úderu a také mi dohodil práci v Bílém domě a uvedl mě i v klubu Custer Hill… Jenže to není možné, protože ten člověk je mrtvý. Nebo by měl být mrtvý.“ Upřesnil: „Zahynul ve Světovém obchodním centru.“

Madox poznamenal: „Lidé jsou buď mrtví, nebo mrtví nejsou.“

„Tenhle chlap je naprostý duch. Je mrtvý, když potřebuje, a oživne, když se potřebuje vrátit. Jde o to, že pokud je to právě on, kdo stojí za Mullerovou přítomností zde, pak bych se cítil mnohem líp a viděl mnohem pravděpodobněji naše šance na uskutečnění Projektu Zelená v následujících osmačtyřiceti hodinách a také by byla mnohem větší šance, že by vláda iniciovala Odvetný úder jako reakci.“

Madox upřel na Landsdalea zkoumavý pohled: „Pokud by ses kvůli tomu cítil líp, Scotte, pak mám radost i za tebe. Ale jen tak mimochodem, pane Landsdale, to rozhodující se neděje ve Washingtonu, ale tady. Pracoval jsem na tom plánu téměř deset let a uskutečním ho sam.“

„To těžko, když tě zítra nebo pozítří zavřou,“ ušklíbl se Landsdale. „Buď rád, že máš ve Washingtonu přátele, a buď velice rád, pokud skutečně můj bývalý rádce z ‚černých operací‘ žije a stará se o tebe.“

„No, když to říkáš… možná že – až bude po všem – se s tím člověkem můžu setkat, pokud je mezi živými, a stisknout mu ruku.“ Madox se zeptal: „Jak se jmenuje?“

„Jeho jméno ti říct nemůžu, i když je vlastně mrtvý.“

„No, tak pokud ho někdy uvidíš – živého – a pokud je mým strážným andělem pro tento projekt, tak mu mým jménem poděkuj.“

„Udělám to.“

Madox ukázal na dveře: „Vraťme se a pokračujme v jednání.“

Když Landsdale vykročil ke dveřím, Madox přikývl, celý šťastný z toho, že se o tom tajemném muži tak dobře smýšlí. Ve skutečnosti dotyčný nezahynul jedenáctého září, což Madox dobře věděl, ale byl právě na cestě do klubu Custer Hill. Ted Nash, starý Madoxův přítel, totiž těsně před zasedáním Výboru Madoxovi volal, aby zjistil, zdaje John Corey v Madoxových rukou. Když mu Madox sdělil, že místo Coreyho chytili do sítě Harryho Mullera, Nash se zatvářil zklamaně. „Špatná ryba.“ Niméně optimisticky dodal: „Uvidím, co můžu dělat, abych Coreyho dostal do klubu Custer Hill… Bude se ti líbit, Baine. Je to stejný egoistický mizera jako my a skoro stejně prohnaný.“

Bain Madox šel za Landsdalem do místnosti, usedl do čela stolu a začal: „Rád bych pokračoval v naší schůzi.“ Ukázal na černý kufr stojící na podlaze. „Tato věc, kterou vidíte poprvé, je RA-155 sovětské výroby o váze téměř pětatřiceti kilogramů obsahující přes deset kilogramů vysoce kvalitního plutonia plus detonátor.“

Harry zíral na kufr. Když pracoval pro NEST, nikdy mu vlastně neřekli, co má hledat. Malé atomové bomby se vyskytovaly v různých tvarech i velikostech a jejich školitel je upozorňoval: „Určitě na tom nenajdete symbol atomu nebo lebku se zkříženými hnáty. Nic takového. Spoléhejte se jen na své detektory na gamma záření a neutrony.“

Madox pokračoval: „Tato věcička dosáhne kolem pěti kilotun a ve srovnání s bombou vrženou na Hirošimu má asi poloviční účinnost. Vzhledem k tomu, že jsou tyto přístroje staré a vyžadují stálou péči, síla exploze bude menší. Není to ovšem žádná velká útěcha, pokud byste náhodou vedle nějakého takového kufru seděli.“ Uchechtl se.

Landsdale poznamenal: „Ale my vlastně vedle jednoho sedíme.“ A neodpustil si vtípek: „Možná bys neměl kouřit, Baine.“

Madox si ho nevšímal. „Pro vaši informaci, pánové, tato věcička by srovnala se zemí centrum Manhattanu a zabila půl milionu lidí, a po nich by ještě dalšího půl milionu zahynulo na následky výbuchu.“

Madox přešel k velkému kufru a položil na něj ruku. „Neuvěřitelná technologie. Člověk se neubrání dohadům o tom, co si asi myslel Bůh, když vynalezl atomy, které lze rozštěpit nebo rozbít obyčejnými smrtelníky a uvolnit takovou nadpřirozenou energii.“

Harry Muller odtrhl pohled jen s největšími obtížemi od jaderné bomby. Zdálo se, jako by si poprvé všiml láhve s vodou, a nejistou rukou ji uchopil a napil se.

Madox prohodil jeho směrem: „Nevypadáte moc dobře.“

„Nikdo z vás nevypadá zrovna moc dobře. A kde jste kruci sehnali tu bombu?“

„Mimochodem to bylo dost snadné. Pouze otázka peněz jako všechno ostatní v životě lidském plus má soukromá letadla, která ji přivezla z jedné z bývalých sovětských republik. Zaplatil jsem – z vlastní kapsy – deset milionů dolarů, pokud vás to zajímá. Tedy za všechny čtyři, ne za jednu. Dokážete si představit, kolik kufříkových bomb si už asi museli koupit lidé typu bin Ládina?“

Harry dopil vodu a pak popadl Landsdaleovu láhev společně s jeho propiskou, kterou si strčil do kapsy. Nikdo si toho nevšiml, protože Madox pokračoval v projevu.

Madox se obrátil na Harryho: „Nejsme zrůdy, pane Mullere. Jsme slušní lidé, kteří chtějí zachránit západní civilizaci, zachránit své rodiny, svůj národ a svého boha.“

Harry proti svému přesvědčení položil otázku: „Tím, že zabijete miliony Američanů?“

„Islámští teroristé je mají stejně v úmyslu zabít, Harry. Je to jen otázkou času. Je lepší, když to uděláme dřív. A navíc ty města vybereme my, nikoli oni.“

„Do prdele, přišli jste všichni o rozum?“

Madox vyštěkl: „Tak dost, Harry. Ještě před chviličkou jste neměl vůbec problém s myšlenkou na vyhlazení celého islámského světa – mužů, žen, dětí a navíc západních turistů a obchodníků a bůhvíkoho ještě, kdo bude příští týden na Středním východě…“

„Příští týden?“

„Ano. A jak jsem řekl, můžete za to poděkovat sám sobě a svému zaměstnavateli. Dnes tady jen čmucháte. Zítra nebo pozítří to budou federální agenti a možná i jednotky z Fort Drum. Budou prolézat celou tuto budovu s přilehlými pozemky a hledat vás… a najdou tohle.“ S těmito slovy kufr zaklapl.

Harry málem vyskočil ze židle.

„Takže vás budeme muset schovat a ty kufry odeslat na místo jejich určení.“ Obrátil se k Výboru: „Prozatím budeme pokračovat v programu. Tak za prvé…“ Přešel zpět ke stolu a stiskl tlačítko na svém ovládacím pultu. Světla potemněla, na stěně se rozzářila plochá obrazovka a na ní svítila barevná mapa Středního východu a východní Asie. „Podíváme se na islámský svět, který hodláme zničit.“

10. KAPITOLA

Bain Madox začal: „Zde je, vážení, území islámských zemí, rozkládající se od atlantického pobřeží severní Afriky přes Střední východ do střední Asie a dál do východní Asie a končí v nejobydlenější muslimské zemi, Indonésii, což je nejvzdálenější výspa války proti terorismu.“

Efektně se odmlčel. „Dnes v těchto zemích žije přes miliardu muslimů. Už někdy příští týden jich bude mnohem méně.“

Madox opět udělal pauzu, aby to všem stačilo dojít, pak rozsvítil malou lampičku na čtení a oznámil: „Ed nám poskytl seznam islámských měst, která jsou stanovenými cíli projektu Odvetný úder…“ Pohlédl na papír před sebou a zavtipkoval: „To vypadá jako adresář lidí, kterým mám poslat pohled k Vánocům.“

Nikdo se nezasmál, a tak pokračoval: „Ed nám laskavě sdělí podrobnosti o projektu Odvetný úder.“

Náměstek ministra obrany Edward Wolffer se pustil do vysvětlování: „Vlastně existují dva seznamy. Seznam A a seznam B. Na prvním je celý Střední východ – arabské srdce islámu – a také některé konkrétní cíle v severní Africe, Somálsku, Súdánu, muslimské části střední Asie a několik cílů ve východní Asii. Po dobu posledních dvaceti let zůstává seznam v zásadě neměnný, ale tu a tam k němu přidáme nový cíl, třeba severní část Filipín, která se stala semeništěm islámského fundamentalismu. Mějte na paměti i to, že občas některé cíle zrušíme. Kupříkladu v důsledku obsazení Afghánistánu jsme většinu jeho území ze seznamu cílů odstranili, a stejně tak některá místa v oblasti Perského zálivu, střední Asie a Saúdské Arábie, kde jsou v současné době umístěny americké jednotky.“ Všichni přikyvovali a pár přítomných si psalo poznámky.

Wolffer pokračoval: „Máme i několik nových cílů v jižním Afghánistánu, zejména v oblasti Tora Bora a přilehlých hraničních oblastech s Pákistánem, kde se podle našich zpráv ukrývá bin Ládin.“ Po odmlce dodal: „Pokud ten zkurvysyn přežije i tohle, bude králem jaderné pustiny.“ Tu a tam se někdo zdvořile zasmál.

Scott Landsdale se zeptal: „Proč dva seznamy?“

Wolffer vysvětloval: „Plán Odvetný úder počítá se dvěma možnými reakcemi. Seznam A platí vždy a seznam B je jeho doplňkem v závislosti na síle a typu teroristického útoku na USA. Pokud je kupříkladu útok biologický či chemický, pak mají být zničeny pouze cíle ze seznamu A. Pokud půjde o jaderný útok, který zničí jedno či více amerických měst, pak je k odvetnému opatření přiložen i seznam B – to je bez debat.“

Madox promluvil: „My ale víme, že útok na USA bude jaderný, protože to budeme my, kdo bomby odpálí.“

V místnosti se rozhostilo ticho, a pak se ozval Paul Dunn: „Baine, nemusíš to snad říkat tak nadšeně.“

„Promiň, Paule, ale tady nejsme na zdvořilé schůzi rady národní bezpečnosti. Tady můžeme říkat, co si skutečně myslíme.“

Paul Dunn neodpověděl, a tak Wolffer pokračoval: „Vždy existují jisté obavy z úrovně radioaktivního spadu a stejně tak z klimatických změn… proto tedy vznikl primární a doplňkový seznam. A nadto pochopitelně musíme brát v úvahu, že ne všechny islámské země ukrývají teroristy a chovají nepřátelské vztahy vůči USA. Nicméně Odvetný úder eliminuje podstatu takové debaty odstupňováním naší reakce podle povahy útoku na Spojené státy. Pokud tedy chemická nebo biologická zbraň zabije, řekněme, dvacet tisíc lidí v New Yorku nebo Washingtonu, pak bude naší reakcí pouze útok na oněch dvaašedesát cílů ze seznamu A.“ Odmlčel se: „Nechceme, aby to vypadalo, že je naše reakce přehnaná.“

Landsdale se rozesmál nad absurdností toho výroku, ale nikdo jiný v tom zřejmě nic vtipného neshledával.

Wolffer tedy pokračoval dál: „Pokud jde o aktuální stav, na obou seznamech je celkem sto dvaadvacet cílů. Okamžité oběti se odhadují na dvě stě milionů lidí a do šesti měsíců po výbuchu by si svou daň vybrala radiace, takže lze počítat s další stovkou milionů.“ Ještě věcně upřesnil: „Pak je obtížné odhadovat další následky v podobě nemocí, ozáření, hladomoru, sebevražd, občanských válek a podobně.“

Všichni mlčeli.

Ed Wolffer konstatoval: „Lidé, kteří vytvořili projekt Odvetný úder, chápali, že je nutné zajistit, aby se případný budoucí prezident a jeho vláda nemuseli zabývat strategickými ani morálními problémy. Pokud se stane X, zareagujeme seznamem A. Pokud dojde k Y, přidáme i seznam B. Jak prosté!“

Harry Muller se odvrátil od osvětlené mapy a pohlédl na čtveřici mužů na obou stranách stolu. Tito muži, kteří ještě před půlhodinou působili nervózně, vypadali ve světle vycházejícím z monitoru naprosto ledově klidně. Jako kdyby jim proběhlo hlavou: Tak prima, je to tady. Teď je potřeba dávat pozor a konečně to završit.

Přelétl pohledem k Madoxovi, který upíral pohled na obrazovku, a všiml si, že se mu obličej křiví podivným úsměškem, jako kdyby měl tik. Madox zachytil Harryho pohled a zamrkal.

Harry se znovu obrátil a hleděl na obrazovku. Ježíši Kriste, panenko Maria, tak ono je to skutečnost! Dobrotivý Bože, ochraňuj nás.

Slova se znovu ujal Wolffer. „Odvetný úder je prostě jen určitou verzí projektu MAD. Mimochodem Odvetný úder navrhli, rozvinuli a podali ke schválení staří válečníci ze studené války v době Reaganovy vlády.“

Umlkl a pak promluvil poněkud zasněně: „To byli ještě odvážní muži. Dokázali se postavit tváří v tvář Rusům a ustáli to. Rusové mrkli první. Tito naši předchůdci nám uštědřili obrovskou lekci a ponechali skvělý odkaz. Abychom se jim vyrovnali – mužům, kteří nám předali svět osvobozený od sovětského teroru –, musíme udělat islamistickým teroristům to, co tito veteráni studené války připravovali pro Sovětský svaz.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho, přerušil ho až generál Hawkins: „Rusové měli aspoň jistou čest a zdravý strach ze smrti, byla by hanba zlikvidovat jejich města a jejich obyvatelstvo. Tihle druzí hajzlové – ti islamisté – si zasluhují všechno, co pro ně chystáme.“

Madox se obrátil na Edwarda Wolffera: „Pověz nám, co pro ně chystáme.“

Wolffer si odkašlal. „Máme připraveno sto dvaadvacet jaderných hlavic různé hmotnosti, které by byly odpáleny především z jaderných ponorek třídy Ohio umístěných v Indickém oceánu, a k tomu ještě pár mezikontinentálních balistických střel odpálených ze Severní Ameriky.“ Dodal: „Udělám Rusům laskavost a pošleme jim zprávu – také jako předběžné opatření – minutu před odpálením.“

Generál Hawkins výklad doplnil: „Tyto jaderné hlavice představují jen malé procento našeho arzenálu. Zbudou nám ještě tisíce jaderných hlavic, kdybychom je potřebovali na případný druhý útok na islámské země nebo kdyby se nějaké hloupé myšlenky zmocnily Rusů nebo Číňanů.“

Wolffer přikývl. „Na seznamu A jsou téměř všechna hlavní města zemí Středního východu – Káhira, Damašek, Ammán, Bagdád, Teherán, Islámábád, Rijád a tak dále – a další velká města, známé teroristické výcvikové tábory a všechny vojenské objekty.“

Nahlédl do poznámek: „Somálské Mogadišu bylo na seznamu B, ale od známé akce proslavené filmem Černý jestřáb sestřelen se přesunulo na seznam A jako pomsta za ten ostudný debakl. Stejná situace je s jemenským přístavem Aden – americká vojenská loď Cole, kterou napadli sebevražední atentátníci z AI Kájdy, bude také pomstěna.“

Madox podotkl: „Jsem rád, že je seznam upravován a drží krok se změnami. Máme toho dost co splácet.“

Wolffer odpověděl: „To vskutku ano. Přestože bychom však rádi pomstili bombový útok na kasárna amerického námořnictva v Bejrútu, toto hlavníměsto na seznamu není. Polovina jeho obyvatelstva jsou křesťané a Bejrút se pro nás stane předsunutým postem nového a lepšího Středního východu. Uvědomte si i to, že Izrael již nebude obklíčen nepřáteli. Bude obklíčen pustinou.“ Landsdale se zeptal: „Vědí Izraelci o operaci Odvetný úder?“

Wolffer odpověděl: „Vědí všechno, co naši nepřátelé. Bylo jim to prezentováno jako jedna z možností. Představou, že je pokryje radioaktivní prach, nejsou nijak nadšeni, ale mají kvalitně propracovaný program civilní obrany a mohou ho tedy spustit, dokud se vzduch nevyčistí.“

Scott Landsdale se s úsměvem zeptal: „Ede, myslíš si, že bych si měl zabukovat velikonoční zájezd do Svaté země?“

Wolffer reagoval: „Mluvíme tady o celém Novém světě, Scotte. O světě, kde se bezpečnostní stupeň na letištích vrátí na úroveň ze šedesátých let. O světě, kde tě budou moci tví příbuzní a přátelé znovu vyprovodit málem až k letadlu, a skříňky na zavazadla nebudou hudbou minulosti. Bude to svět, kde se s každým cestujícím aerolinek nebude zacházet jako s potenciálním teroristou, a bezpečnost leteckého provozu bude souviset výhradně s technickými problémy, a ne s teroristy na palubě nebo bombami v botách. Svět, v němž každý americký turista nebo podnikatel nebude potenciálním cílem teroristů. V tomto Novém světě, vážení, se budou lidé chovat k Američanům se zdvořilostí, úctou a určitou závistí – asi jako se chovali k našim otcům a dědům, kteří osvobodili Evropu a Asii od všeho zlého. Takže ano, Scotte, naplánuj si klidně na Velikonoce výlet do Svaté země. Dočkáš se dobrého zacházení a nebudeš si muset dělat hlavu se sebevražednými atentátníky v přeplněných kavárnách.“

Wolffer dokončoval svůj přehled o svátých místech coby cílech a v místnosti se rozhostilo ticho. „Mezi primárními cíli jsou i muslimská svátá místa jako Medina, Fallúdža, Kum a tak dále. Už jen to zasáhne srdce islámu. Jejich nejposvátnější místo, Mekka, bude ušetřena. Nikoli ovšem z nějaké přecitlivělosti vůči tomuto náboženství, ale jako rukojmí, které bude zničeno, pokud někteří z přeživších teroristů budou vyhrožovat nebo přímo uskuteční případnou odvetu.“ Svůj projev zakončil slovy: „Vlády zemí Středního východu to vědí a žádaly nás i o ušetření Mediny, když dojde k nejhoršímu. Naše odpověď zněla Ne.“

„Dobrá odpověď,“ ušklíbl se Madox. „Měl jsem řadu nepříjemných jednání s královskou rodinou Saúdů. Příští týden už budou historií a jediná dobrá věc na jejich zemi – nafta pod pískem – bude čekat na nás.“

Edward Wolffer jeho poznámku přešel. „Jediné muslimské svaté místo, které zničeno nebude, je pochopitelně Jeruzalém, jejž uctíváme jako nejsvětější my, křesťané, a také židé. Očekáváme, že v době po Odvetném úderu vyženou Izraelci muslimy z Jeruzaléma, Betléma, Nazaretu a dalších křesťanských svátých míst, která mají pod svou kontrolou. Pokud tak neučiní, učiníme tak my.“

Madox se ozval: „Pokud jde o téma měst, která se ušetří, vidím na seznamu řadu tureckých měst, ale ne Istanbul.“

Wolffer mu to vysvětlil: „Istanbul je pokladnicí dějin, geograficky leží v Evropě a znovu se stane Konstantinopolí. Muslimové budou vyhnáni. Mimochodem, pánové, existuje politický plán pro svět po Odvetném úderu, a ten znovu rýsuje určité hranice na mapu a vystěhovává lidi z míst, kde je nechceme. Napadá mě kupříkladu právě Jeruzalém, Bejrút, Istanbul, ačkoli s tímto politickým plánem nejsem plně obeznámen.“

Znovu promluvil Madox: „Ať je to jakkoli, myslím, že to můžeme nechat na ministerstvu zahraničí, ať si to poserou sami.“

Generál Hawkins přikývl: „Svatá pravda.“ Vzápětí poznamenal: „Když bude Bagdád a většina Iráku srovnaná se zemí, nebudeme muset jít do války se Saddámem Husajnem.“

Wolffer přikývl: „Nakonec nebudeme muset vstoupit ani do války se Sýrií nebo Íránem a s žádnou další zemí, protože už nebudou existovat.“

Madox si zamnul ruce: „To zní nádherně. Nemyslíte, Harry?“

Harry zaváhal, ale odpověděl: „Jo, pokud máte rádi masové vraždy.“

Madox upřel na Harryho pohled: „Já mám syna, Harry. Baina juniora, a ten je záložním důstojníkem armády Spojených států. Pokud vstoupíme do války s Irákem, bude povolán do aktivní služby a možná v Iráku zahyne. V zásadě tím chci říct to, že budu radši, když zahynou všichni v Bagdádu, než abych dostal zprávu, že můj syn zahynul v Iráku. Je to sobecké?“

Harry neodpovídal, ale myslel si: Jo, je to sobecké. Madox také příhodně zapomínal na americké syny a dcery, které chce svými bombami zlikvidovat v Americe.

Bain Madox se obrátil k Harrymu i ostatním: „Někdy se dá využít vtip k tomu, aby ozářil pravdu, kterou si lidé nechtějí přiznat. Dovolte mi tedy, abych vám pověděl vtip, pane Mullere, který jste vzhledem ke svému pracovnímu zařazení už možná slyšel.“ Madox se usmál jako člověk, který hodlá vyprávět něco opravdu dobrého. „Tak tedy… Stalo se, že pan prezident – šéf tady pana Dunna – a ministr obrany – šéf pana Wolffera…“ Znovu se neubránil širokému úsměvu, „…tak tedy měli nějakou neshodu kvůli jisté politické záležitosti, a tak si zavolali mladého poradce a ministr obrany mu řekl: ‚Rozhodli jsme se hodit atomovku na miliardu Arabů a jednu překrásnou modrookou blondýnu s monumentálním hrudníkem. Co si o tom myslíte?‘ A mladý poradce se zeptá: ‚Pane ministře, proč byste házeli bombu na krásnou modrookou prsatou blondýnu?‘ A ministr se obrací na prezidenta se slovy: ‚Vidíte? Říkal jsem vám, že nějaká miliarda Arabů je všem u prdele.‘“

Kolem stolu se ozýval zdvořilý a zadržovaný smích a Harry se starému vtipu také usmál. Slyšel ho už mnohokrát.

Madox mu položil otázku: „Je to tedy jasné?“

Edward Wolffer se vrátil ke svému tématu: „Pokud jde o Irák, pozemní války jsou nákladné co do lidských zdrojů, materiálu i financí. A pozemní války vždy mívají nezamýšlené následky. To vám můžu potvrdit z první ruky – a Paul to jistě potvrdí též. Tato vládaje zatraceně nakloněna tomu vyvolat válku s Irákem, pak Sýrií a případně také Íránem. Myslím, že v zásadě proti tomu není nikdo z přítomných. Nicméně ti z nás, kteří bojovali ve Vietnamu – Bain, Jim a já –, můžeme prohlásit s jistým oprávněním, že když rozpoutáte válečné peklo, tak se vám může vymknout z ruky. Krása nukleárního útoku tkví v tom, že je rychlý a levný. Už jsme nakoupili obrovský atomový arzenál – a zaplatili za našich současných sedm tisíc jaderných hlavic – a tento arzenál jen nečinně hnije. Za malý zlomek nákladů na tyto válečné hlavice můžeme dosáhnout monumentálních výsledků. Výsledky jaderného útoku jsou jednoznačné.“ Zašklebil se. „New York Times a Washington Post nebudou muset lamentovat nad tím, jestli vítězíme ve válce proti terorismu nebo ne.“

Všichni se zasmáli a Bain Madox položil řečnickou otázku: „Chceš snad říct, že nebudu muset v Timesech číst jímavý příběh o nějaké malé holčičce a její babičce, které byly raněny v americké palbě?“

Znovu se všichni rozesmáli a Wolffer zavrtěl hlavou: „Nemyslím, že by Timesy nebo Washington Post posílaly své reportéry do jaderného spadu, aby pro ně napsali takzvané humánní články.“

Madox se uchechtl a znovu obrátil pohled k mapě na obrazovce: „Na seznamu vidím i přehradu v Asuánu.“ Přesunul kurzor na Egypt a jižní tok Nilu. „Taje podle mého předpokladu tím nejdůležitějším ze všech cílů.“

Wolffer přikývl: „Vskutku ano. Raketa s několika hlavicemi tu přehradu zlikviduje a tím vypustí do Nilu miliardy litrů vody, které doslova spláchnou Egypt z povrchu zemského a usmrtí až šedesát milionů lidí, protože než se přívalová vlna dostane do Středozemního moře, zaplaví údolí Nilu. To bude největší jednorázová likvidace životů i majetku – a nejsou tam žádná ropná pole. Bohužel budeme muset připustit záhubu tisíců západních turistů, archeologů, obchodníků a tak dále, zároveň i ztrátu historických památek.“ Nadechl se: „Pyramidy by měly vydržet.“

Znovu se ozval Madox: „Ede, vidím, že několik egyptských měst v údolí Nilu je také na seznamu cílů pro jaderné hlavice. Vzhledem k přívalu vod z Asuánu, který tato města smete, nejsou pak rakety nadbytečné?“

Wolffer pohlédl na přítele a odpověděl: „O tom jsem nikdy nepřemýšlel.“ Chvíli uvažoval. „Myslím, že přívaly vod uhasí ohně v hořících městech.“

„No to je ale špatné,“ zavrtěl hlavou Madox.

Wolffer ale pokračoval: „Musím se však zmínit i o jisté smutné záležitosti – při útocích zahyne značný počet lidí ze západu. Turistů, obchodníků, vystěhovalců, pracovníků ambasád a tak dále. Tento počet může snadno dosáhnout sta tisíc – a spousta z nich budou Američané.“

Toto prohlášení nikdo nekomentoval.

„Bohužel také nedokážeme odhadnout, kdy budou tyto oblasti obyvatelné nebo společensky stabilní natolik, abychom v nich mohli pokračovat s těžbou ropy. Podle analýzy ministerstva obrany však lze předpokládat, že v globálním či národním měřítku nedojde k jejímu nedostatku, protože země, které produkují ropu, už nebudou žádnou potřebovat. Z toho důvodu by měla ropa z jiných zdrojů spolu ze zásobami dostačovat k naplnění jakékoli krátkodobé poptávky v Americe a západní Evropě. Saudská ropa bude patrně dostupná jako první – do dvou let.“

Madox ho přerušil: „Vy z vlády byste měli komunikovat s námi ze soukromého sektoru. Podle mé analýzy bude saudská ropa na palubě tankerů vyplouvajících naším směrem zhruba do roka. Myslím, že můžeme dostat tak sto dolarů za barel, pokud budeme trochu přehánět problémy s čerpáním a transportem ropy po jaderné válce.“

Wolffer zaváhal. „Baine, ministerstvo obrany uvažuje spíše v rozmezí dvaceti dolarů za barel, protože budeme mít pod kontrolou veškerou těžbu od čerpání po přepravu. Jde o to, že budeme potřebovat levnou ropu,abychom oživili americkou ekonomiku, která podle našich předpovědí značně klesne poté, co dvě americká města postihne jaderné zničení.“

Bain Madox mávl rukou. „Myslím, že to se také přehání. Poklesu akcií na trhu o několik tisíc bodů se dočkáš za necelý rok. Některá města budou pár měsíců vylidněna – asi jako New York po jedenáctém září. Jakmile však bude jasné, že je nepřítel mrtvý a pohřbený, dočkáš se americké renesance, která udiví celý svět. Nebuď pesimista, Ede. Pokud bylo zhroucení Sovětského svazu úsvitem amerického století, pak likvidace islámu otevře milénium amerického míru, prosperity a sebedůvěry. A to pomíjím bezkonkurenční moc. Vedle tohoto amerického milénia bude římské impérium připomínat zemi třetího světa.“

Nikdo se neozval, a tak Madox pokračoval: „Všechno bude jinak. Poslední globální hrozba bude pryč a celý americký národ se semkne kolem vlády, jako tomu bylo po jedenáctém září nebo Pearl Harboru. Vnitřní nepřátelé Ameriky včetně narůstající muslimské populace budou bez protestů vyřízení a v Americe už neuvidíš žádné protiválečné demonstrace – ani jinde na zemi. A ti hajzlové, kteří po jedenáctém září tancovali v ulicích nejrůznějších měst všech kontinentů, budou buď mrtví, nebo nám budou ležet u nohou.“

Zhluboka se nadechl a mluvil jako o překot: „A Evropané pro změnu zavřou klapačku a pak bude na řadě Kuba a vzápětí Severní Korea. A Rusáci budou taky držet hubu. Protože jakmile jednou použijeme atomovku, všem dojde, že to klidně zopakujem. A když bude příhodná doba, vyřešíme i čínský problém v samém zárodku, než doroste, aby nám konkuroval.“

Harry Muller v průběhu Madoxovy tirády sledoval ostatní. Zdálo se mu, že už jsou trochu nervózní, když Madox odbočil od islámského problému s teroristy a hledal další nové nepřátele k zabíjení. A pak existovala ta potíž s ropou, která byla podle Harryho pro Baina Madoxe a jeho Global Oil Corporation stejně důležitá jako potřeba zbavit se teroristů. Harry už věděl, že ten chlap zešílel, ale teprve teď viděl, do jaké míry – a totéž viděli Madoxovi kamarádíčkové.

Madox vstal a mluvil stále pronikavěji. „A jako vietnamský veterán vám povím, že také opětovně získáme naši ztracenou čest, až americké jednotky napochodují do Saigonu a Hanoje, aniž by se Číňani nebo kdokoli jiný odvážil jen špitnout.“

Rozhlédl se po čtveřici svých kolegů a proslov uzavřel: „Pro nás by bylo už z morálního hlediska špatné nehodit nikam bombu – tudíž pokračovat v tomto boji proti našim nepřátelům pouze konvenčními a diplomatickými prostředky a dávat v této bitvě všanc životy a bohatství lidí, a pokračovat v ní bez jasného vítězství na dohled. My přece máme prostředky k tomu, abychom to rychle, rozhodně a bez vysokých nákladů ukončili – díky použití jaderných zbraní, které již vlastníme. A nepoužít tyto zbraně proti lidem, kteří by je proti nám použili, kdyby mohli, by byla národní sebevražda, strategický omyl, urážka zdravého rozumu a urážka Boha.“

Bain Madox se posadil.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Harry Muller si v matném světle prohlížel obličeje přítomných a v duchu si opakoval: Jo, oni vědí, že je to cvok. Ale je jim tofuk, protože on má zkrátka odvahu vyslovit to, co si sami jenom myslí.

Bain Madox si zapálil cigaretu a věcně prohodil: „Tak jo, teď si promluvmeo tom, která americká města mají být obětována a jak a kdy to provedeme.“

V. ČÁST

SOBOTA

NORTH FORK, LONG ISLAND

Nassau Point, Long Island, 2. srpna 1939

k rukám F. D. Roosevelta, prezidenta Spojených států

Bílý dům, Washington, D.C.

Vážený pane… ve velkém množství uranu zřejmě lze vyvolat jadernou řetězovou reakci, díky níž se uvolní nesmírná energie a značné množství nových prvků podobných radiu… čímž, můj drahý pane prezidente, by bylo možné rozpoutat neobyčejnou ničivou sílu.

– Albert Einstein

11. KAPITOLA

Po večeři v restauraci na lodi jsme s Kate vyrazili autem směrem k Orient Pointu na východním výběžku North Forku na Long Islandu.

Obloha byla sice zčásti zatažená, ale občas jsem zahlédl hvězdy, které na Manhattanu vídám jen zřídka.

North Fork je takový plivanec pevniny bičovaný větrem, celkem hezký v té své nehostinnosti, obklopený mořem – ze severu Longislandskou úžinou, z jihu zátokou Gardineťs a z východu Atlantickým oceánem.

Vzhledem k tomu, že voda, která ho omývá, zmírňuje letní vedra, podzimy jsou na jeho zeměpisnou šířku zase neobyčejně teplé. Toto mikroklima – možná v kombinaci se všeobecným globálním oteplováním – bylo vlastně důvodem pro založení nových vinohradů a v důsledku toho i pro obrovský rozmach turistického ruchu, což rozhodně pozměnilo charakter tohoto cípu země.

Jako dítě jsem na North Fork jezdíval se svými rodiči a s dalšími otužilými a méně bohatými rodinami, které si nemohly dovolit Hamptons, případně se cíleně vyhýbaly hamptonským davům.

Jednou takovou otužilou duší byl i Albert Einstein. Ten zde trávil léto v roce 1939 na místě zvaném Nassau Point, a protože tam není moc co dělat, měl patrně spoustu času k přemýšlení. A tak jednoho dne na naléhání ostatních fyziků napsal dopis Franklinu Rooseveltovi – nyní se mu říká Dopis z Nassau Point –, v němž se silně přimlouvá za to, aby prezident pokročil ve vývoji atomové bomby, než si nacisté vynaleznou svoji. Zbytek – jak se říká – vstoupil do dějin.

Když už jsme byli u mikroklimatu a oteplování, navrhl jsem Kate: „Pojďme se vykoupat na Adama.“

Nedůvěřivě na mě pohlédla a upozornila mě: „Je říjen, Johne.“

„Mohli bychom využít globálního oteplování dřív, než nás někdo předběhne. Za deset let tady porostou místo vinohradů palmy, a v říjnu se sem budou tisíce lidí jezdit vyhřívat na slunci.“

„Tak se sem vrátíme za dvacet let a zaplaveme si.“

Pokračoval jsem na východ po silnici číslo dvacet pět, po staré cestě z koloniálních dob, které se – když tomu tady před revolucí vládli Britové – říkalo Královská. Podél cesty jsem na srázech na severu viděl staré bílé dřevěné domy s překládanými prkny a moderní letní vily vystavěné v kombinaci dřevo-sklo. Nikdy jsem ve skutečnosti netoužil být bohatý, ale teď mě tu a tam napadá, že bych třeba rozpoutal nějakou novou revoluci, abych si mohl znárodnit některý makléřský letní byt nad vodou. Teda jako… za pár let bych ho vrátil, a všichni by z toho něco měli, no ne?

Blížili jsme se k Orient Pointu a před námi bylo přístaviště pro přívoz do města New London, Connecticutu a ještě dál, a vyhrazený prostor, odkud odjížděl vládní trajekt do přísně tajného Centra pro choroby zvířat na Plum Islandu.

To mě samozřejmě přeneslo zpět v čase do onoho léta, kdy jsem se zde zotavoval po střelných zraněních, která jsem utrpěl, a zapletl jsem se do vyšetřování bizarní dvojité vraždy, ačkoli se přitom po mně chtělo, abych sledoval pouze to, jak se mi zacelují díry po kulkách. Také jsem se zapletl s dámou jménem Emma Whitestoneová, na niž ještě stále až příliš často myslívám.

Následně po onom vyšetřování jsem si začal s dámou jménem Beth Penroseová, která byla na tento případ přidělena z okresu jako detektiv. Beth předcházela Kate, nebo se možná trošičku překrývaly, takže když si s Kate povídáme o starých případech, vražda z Plum Islandu a jméno Beth Penroseová se příliš často nepřipomíná.

Když jsem na onom případu pracoval, seznámil jsem se také s panem Tedem Nashem z Ústřední zpravodajské služby, a ono setkání mělo mít nesmírný vliv na můj budoucí život – a jak se ukázalo, na jeho jakbysmet. Jeho život skončil dřív než ten můj, takže on na mě už moc nemyslí, ačkoli já si na něj stále tu a tam vzpomenu.

A dalším zvláštním řízením osudu znal Ted Nash Kate dřív než já a skutečně si myslím, že spolu něco měli, než jsem se objevil.

Proto mívám občas ty fantazie, že Nash ve skutečnosti zkázu Světového obchodního střediska přežil a že se máme znovu setkat. Pak ta fantasmagorie pokračuje verbální konfrontací – žádné pistole –, v níž ho shodím z útesu nebo z mrakodrapu nebo mu někdy jen jednoduše zlomím vaz a sleduju, jak se kroutí.

Kate se zeptala: „Na co myslíš?“

Probral jsem se ze své šťastné reverie a odpověděl: „Na to, jak krásné místo ten svět je.“

Zvedla obočí: „Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“

„No tak, nebuď zlá. Snažím se dostat do nálady… tak nic teda…“

„Skvělý.“ Přišla s nápadem: „Co kdybychom se vrátili do penzionu a pomilovali se?“

Okamžitě jsem auto postavil na dvě kola, obrátil se na opuštěné silnici na pětníku a dupl na plyn.

„Zpomal.“

Trochu jsem zvedl nohu z pedálu plynu. Podle starého přísloví „ženy potřebují mít na milování důvod, mužům stačí jen místo“, jsem rychle odbočil doleva u cedule, na níž stálo: STÁTNÍ PŘÍRODNÍ REZERVACE ORIENT BEACH.

„Kam to jedeš?“

„Na romantické místo.“

„Johne, vraťme se zpátky do…“

„Tohle je blíž.“

„Vzpamatuj se, Johne. Já to nemám venku ráda.“

Mně bylo jedno, kde, hlavně že bylo to. A moje kapesní raketa jednoznačně ukazovala na tuto silnici.

Pokračoval jsem v jízdě po temné úzké cestě mezi jakýmsi rákosím a mořskou trávou na úzký poloostrov. Pevnina se rozšiřovala a já jsem zahlédl mezeru v porostu nalevo a odbočil na stezku vedoucí k vodě. Přepnul jsem džíp na pohon na všechny čtyři a pokračoval po rozměklé půdě, dokud jsme nedojeli na malou písečnou pláž u Gardineťs Bay.

Vypnul jsem motor, vystoupili jsme z džípu, sundali si boty a ponožky a kráčeli k vodě.

Na východě jsme viděli tajemné pobřeží ostrovu Plum Island a na jihu byl Gardineťs Island, který patřil rodině Gardinerových od sedmnáctého století a na němž kapitán Kidd údajně zakopal svůj poklad, což klidně může být pravda, ale Gardinerovi o tom nemluvili.

Ještě dál na jihu na opačné straně zálivu svítila světla Hamptons, tedy místa, kam na letní byty jezdívali lidé, kteří měli více pokladů, než si kdy jakýkoli pirát nakradl za celý život obětovaný přepadávání a plundrování lodí.

Jenže odbočuji od hlavního tématu, kterým byla má neuvěřitelná nadrženost. Navrhl jsem: „Pojďme si zaplavat.“ Sundal jsem si bundu a odhodil ji do písku.

Kate strčila palec do vody. „Je studená.“

„Je teplejší než vzduch.“ Sundal jsem si košili a kalhoty. „Dělej.“ Stáhl jsem si boxerky a vstoupil do vody. Páááni. Můj klacík povadl jako vystydlá nudle.

Kate si toho všimla: „Možná ses potřeboval trochu zchladit.“ Provokovala: „Tak šupito presto, Tarzane.“

No, popravdě, byl to můj nápad, tak jsem si vzpomněl na klub Ledních medvědů, kteří se pravidelně koupali v lednu v Atlantickém oceánu a lezli tam z Coney Islandu. Vydal jsem ze sebe skřek, z něhož tuhla krev v žilách, a vrhl se do vody po hlavě.

Měl jsem dojem, že se mi muselo zastavit srdce a má varlata si to namířila rozhodně přímo nahoru do slabin a můj původně tvrdý penis se scvrkl do velikosti čárky v telefonním seznamu.

Zůstal jsem pod hladinou, jak dlouho to jen šlo, a pak jsem vystrčil hlavu a šlapal vodu. Zavolal jsem na Kate: „Když tam člověk vleze, je to už prima!“

„Fajn, tak si tam zůstaň. Já se vracím do penzionu. Papa!“

Křikl jsem na ni: „Myslel jsem, že agentky FBI bývají z jiného těsta. Ty jsi teda měkkota!“

„A ty jsi zase idiot. Vylez odtamtud, než umrzneš.“

„Tak jo… pááni… uááá… dostávám křeče…“ Potopil jsem se, znovu se vynořil, plival vodu a řval: „Pomoc!“

„Děláš si prděl?“

„Pomoc!“

Zaslechl jsem, jak si zabručela „debile“, nebo možná i „chcípni, debile“. Svlékla se, zhluboka se nadechla a vběhla do vody. Jakmile jí sahala do pasu, skočila po hlavě pod vodu a plavala ke mně.

Naplnil jsem si plíce vzduchem a vznášel se na zádech. Prohlížel jsem si úchvatnou noční oblohu. Měl jsem dojem, že skrze letící mraky vidím Pegase.

Kate ke mně doplavala a jen pár metrů ode mě se zastavila a šlapala vodu. „Ty hajzle!“

„Prosím pěkně?“

„Pokud ses teď netopil, tak se teda za vteřinu topit budeš, do prdele!“

„Já jsem neříkal, že se topím.“ Změnil jsem téma: „Zkus se položit na záda. Ukážu ti Pegase.“

„Do hajzlu, já nevěřím, žes udělal takovou sviňámu! Já mrznu!“

„Voda je teplejší než…“

Prudce mi sáhla do obličeje a bez váhání mi strčila hlavu pod vodu. A držela. Dlouho.

Unikl jsem z jejího sevření a pod vodou ji obeplaval. Její překrásná nahá prdelka byla přímo přede mnou. Copak jsem mohl odolat, abych ji láskyplně nekousl do pravé půlky?

Prudce vyrazila nahoru, a když jsem se vynořil, plavala v kruhu a snažila se dívat do černé vody.

Vykřikl jsem: „Zrovna jsem kousl žraloka běloprdelatého!“

Obrátila se proti mně a křičela spoustu slov, která vůbec nezněla hezky. Nicméně jsem zachytil něco jako „zkurvenej debile“.

No, dost bylo předehry, usoudil jsem. „Já se vracím,“ oznámil jsem jí. „Zůstáváš ve vodě?“

Neodpověděla a zamířila ke břehu. Plavala ze všech sil kraul.

Byla rychlá, ale dohonil jsem ji a ke břehu jsme závodili. Myslím, že jsme oba velmi soutěživí, a proto je náš vztah stále tak zajímavý. Krom toho je jeden z nás nezralý idiot a ten druhý ne, a tak se jaksi doplňujeme – asi jako alfa samec paviána a jeho krotitelka.

Nicméně se domnívám, že se na mě Kate maloučko zlobila, a tak jsem ji nechal, aby mě v plavání porazila, a když jsem vyšel na pláž, už se utírala do mých kalhot a bundy.

Venku po vystoupení z vod oceánu byla opravdická zima, foukal mírný větřík, a já jsem jektal zuby. „To bylo osvěžující, co?“ prohodil jsem.

Žádná odpověď.

Zkusil jsem to z jiné strany: „Jsi zatraceně dobrá plavkyně. Nechceš se pomilovat?“

Sbírala si oblečení z písku a tvářila se, jako když mě neslyší.

„Kate? Haló!“

Obrátila se ke mně: „V životě jsem nepotkala dospělého chlapa, který je tak infantilní, takový debil, takový kretén, takový idiot, sobec a…“

Přerušil jsem ji: „Takže bych řekl, že na kouření nedojde.“

„Na co?! Děláš si prdel?“

„No, já myslel, žes říkala…“

„Nemluv na mě.“

„Fajn.“

A tak jsme tam stáli na malé plážičce, oba nazí a teda musím říct, že fakticky vypadala dobře bez ohledu na mokré vlasy a promodralé rty. Má neuvěřitelně sportovní, ale zároveň vnadné tělo, s ňadry, která popírají zákony zemské přitažlivosti, a bříškem tak plochým a pevným jako barový pult. Nadto má dlouhé nohy, že jsem krásnější neviděl – a to počítám i svoje – a chomáček světlých chloupků v rozkroku, který mě přivádí k šílenství. Navíc má zadeček tak pevný, že se do něj nemůžu ani zakousnout.

I ona si mě prohlížela a já jsem věděl, že se začíná trochu rozpalovat bez ohledu na venkovní teplotu. Opravdu jeden druhého fyzicky přitahujeme a sexuálně nám to velmi klape, takže i když se mnou zrovna nemluví, což je tak dvakrát do týdne, přesto se klidně milujeme. Popravdě, já to tak mám někdy radši.

Nicméně první krok k ní jsem udělal já, ona zaváhala a pak hodila znovu své šaty na zem a vykročila ke mně.

Cítil jsem, jak mi horká krev znovu bouří v žilách a jak mi můj scvrklý pindík tvrdne.

Stáli jsme od sebe zhruba metr, přímo proti sobě, a pak jsme zvedli ruce a začali se hladit. Můj Velký John se ještě trochu zvedl, ona si ho pak vzala do ruky a zamumlala: „Ten je horký.“

Sáhl jsem jí mezi nohy. „Tam je taky horko.“

V tom okamžiku to mezi námi doslova jiskřilo a opětovně se prokázalo, že když máte nějakou neshodu s partnerem, prostě máte přestat mluvit a pustit se do sexuálních hrátek.

Přistoupili jsme k sobě blíž a já jsem cítil její ňadra na hrudi a její stehna na svých a její dlaně na hýždích, jak si mě přitahovala.

Klesl jsem na kolena a políbil jsem ji na ten světlý chomáček a už jsem si chtěl lehnout na záda, aby mohla být nahoře, ale ona se náhle obrátila a vybídla mě: „Polib mě tam, kdes mě kousl.“

Prima. Nepamatoval jsem si, kam jsem směřoval své kousnutí, tak jsem pokryl celé vymezené území polibky.

Potom se obrátila a přikázala: „A taky se mi omluv.“

Pořád jsem před ní klečel a zamumlal jsem: „Omlouvám se.“

„Polib mi nohy.“

No tak dobrá. Sklonil jsem se a líbal jsem jí prsty na nohou celé od písku.

„Lehni si na záda.“

Převalil jsem se na záda do písku.

Kate si mi klekla mezi nohy a uchopila Velkého Johna s poznámkou: „Na tom chlapci se musí zapracovat.“ Druhou ruku mi položila na varlata. „Kam zmizely?“

„Někam do tepla.“

Sklonila hlavu k mému rozkroku a za pár minutek kleslo varle A i B do správné polohy a Velký John stál hezky zpříma a ukazoval vzhůru k Pegasu.

Kate se na mě posadila, pak si lehla a pohybovala boky svým tempem, dokud nedosáhla jednoho ze svých tichých intenzivních orgasmů.

Svalila se dolů, vstala a začala se oblékat.

Připadal jsem si poměrně zneužitý. „Myslím, žes na mě zapomněla.“

Vysypávala si zbytky písku z podprsenky. „Myslíš, že jsi na mě milejší, když jsi nadržený?“

„Ve skutečnosti se ze mě stává pěkný zloduch, když jsem nadržený.“

Usmála se. „Ne, jsi naprostý ňuňínek.“

Posadil jsem se. „Fakt už mi moc nechybí. Potřebuju jenom ještě chviličku tvého času.“

Natáhla si sukni a svetr. „Kdybys dokázal počkat, než se dostáném pod příjemnou horkou sprchu, zařídím ti to tak, že se čekání vyplatí.“

„Dohodnuto.“ Rychle jsem vstal a oblékal si vlhké šaty.

Vrátili jsme se do džípu a Kate zapnula topení na plné pecky.

Vyjeli jsme z chráněného území a zamířili na západ směrem k penzionu.

Kate ucedila: „Jestli dostanu zápal plic, je to tvoje vina.“

„Já vím. Promiň.“

„Fakticky jsem si myslela, že mě kousnul nějaký žralok.“

„Já vím. Bylo to idiotské. Omlouvám se.“

„A už rozhodně nikdy v životě nepředstírej, že se topíš.“

„Vím, to je neodpustitelné. Omlouvám se.“

„Jsi absolutní debil.“

„Já vím. Nechceš si zašukat?“

Rozesmála se.

Jeli jsme po pusté dálnici, drželi se za ruce a naladili si nějakou místní stanici z Connecticutu, na které hráli velikáni jako Johhny Mathis, Nat King Cole nebo Ella Fitzgeraldová.

Vrátili jsme se do penzionu a debilní klíč nechtěl odemykat a já jsem málem prokopl dveře, ale Kate se nakonec otevřít podařilo a hnali jsme se nahoru po schodech jako dva puberťáci, kteří objevili krásy sexu asi tak před hodinou.

A mimochodem, horká sprcha byla lepší než studené moře a Kate dostála svému slibu, takže čekání skutečně stálo za to.

VI. ČÁST

SOBOTA

SEVER STÁTU NEW YORK

Amerika je ve spolupráci s židy hlavním představitelem korupce a zhroucení hodnot, ať morálních, ideologických, politických nebo ekonomických. Prostřednictvím laciných médii zasévá mezi lidi vulgárnost a prostopášnost.

– Sulejmán Abú Ghaith,

mluvčí Usámy bin Ládina

12. KAPITOLA

Členové Výboru a Harry Muller zůstávali zticha, zatímco si Bain Madox třídil myšlenky. Nakonec promluvil: „Především se musíme shodnout na ustanovení časového rámce Projektu Zelená. Kufříkové bomby…“ Ukázal rukou ke kufru stojícímu na výšku, „…vyžadují pravidelnou údržbu, aby byla zajištěna správná detonace a maximální účinnost. Jde o značně složitý problém souvisejícím s plutoniovým jádrem, ale dobrou zprávou je, že zaměstnávám jistého jaderného fyzika, který plní své úkoly. Tento džentlmen se jmenuje Michail a je to Rus pracující v Americe. Už jsem se s ním spojil. Dorazí sem někdy zítra. Ale do zítřejšího večera, pokud nedojde k nepředvídaným problémům, budou všechna čtyři zařízení připravena k použití.“

Scott Landsdale se zeptal: „A ví Michail něco o Projektu Zelená? Nebo o Odvetném úderu?“

„Samozřejmě ne,“ zavrtěl Madox hlavou. „Myslí si, že dotyčná zařízení jsou určena pro města někde na Středním východě, což chápe, to je pro něj smysluplné – a víc vědět nemusí.“

„A kde se nachází teď?“

„Žije na východním pobřeží a pracuje pro jednu americkou univerzitu. To je zase vše, co potřebujete vědět vy. Chápe, že jde o naléhavou záležitost.“ Madox se usmál: „Při taxe padesát tisíc dolarů za jednu návštěvu se domnívám, že dorazí, skutečně jak nejdříve to půjde.“

„A ty tomu chlapovi věříš?“ zeptal se Landsdale.

„Vůbec ne. Ale nabídl jsem mu milion dolarů pod podmínkou, že bomba vybuchne. Pochopitelně je odměna propočítaná podle toho, kolik bomb vybuchne a jakou plochu výbuchem zhruba pokryjí.“ Dodal: „Michail je dostatečně motivovaný.“

Landsdale se ještě zeptal: „A když budou odpáleny v amerických městech – tedy nikoli na Středním východě –, jak na to bude Michail reagovat?“

„Nemám tušení. A záleží na tom?“

„Co se stane s Michailem po odpálení bomb?“

Madox ucedil: „Moc se ptáš, Scotte.“

„Já mám velmi vytříbený cit pro bezpečnost. A jímá mě značné znepokojení, že si Michail dá jednou víc vodek, než snese, a prozradí někomu, že má jako vedlejšák údržbu miniaturních jaderných bomb v klubu Custer Hill.“

„Nic podobného se nestane.“

„Znamená to, že se o Michaila postaráš?“

Madox pohlédl na další tři členy Výboru a pak Landsdaleovi odpověděl: „S tím si nedělej starosti.“

Harry Muller poslouchal, jak džentlmeni diskutují o vraždě svědka. Pokud Michail, který zná jen střípek tohoto příběhu, půjde do kytek, pak on, Harry Muller, také nebude mít příliš velkou naději. Stejně už věděl, že se pravděpodobnost jeho šancí pohybuje kolem nuly.

Madox pokračoval: „Všechno se pochopitelně nesmírně urychlilo díky neohlášené návštěvě detektiva Mullera, ale já nevidím důvod, proč bychom nemohli rozjet Projekt Zelená už v nejbližších dnech.“ Pohlédl na Landsdalea a pokračoval: „Vlastně jsme, pánové, pod tlakem a nemáme jinou možnost, než postupovat kupředu.“

Promluvil prezidentův poradce Paul Dunn: „Baine, já si myslím, že bychom ty jaderné věcičky měli dobře schovat, dokud se nezlepší situace…“

„Paule, ta dobrá situace nadešla. Jsem si jistý – na základě čerstvých informací –, že ve vládě jsou lidé, kteří začínají mít podezření, a my tedy musíme pokročit vpřed, než se tady ukážou. Bomby se musí dostat na místa svého určení maximálně do dvou dnů a ty se za tu dobu musíš vrátit do Washingtonu k prezidentovi, protože jakmile my zahájíme Projekt Zelená, pak musí on spustit Odvetný úder.“ Madox se zeptal Paula Dunna: „Jak vypadá prezidentův program na pondělí respektive úterý?“

Dunn pohlédl na kousek papíru před sebou. „Prezident bude v pondělí, na svátek Kryštofa Kolumba, v Bílém domě, pak odlétá do Dearbornu v Michiganu, zhruba v patnáct třicet dorazí na mezinárodní letiště v Oaklandu. Za necelé tři týdny je Den voleb, jak víš, takže prezident vystoupí s projevem na podporu Dicka Posthumuse do funkce guvernéra Michiganu. Poté odjede automobilem ve střežené koloně do hotelu Ritz-Carlton v Dearbornu. Tam vystoupí s projevem u večeře na podporu volby Thaddeuse McCottera za kongresmana tohoto obvodu. Odtamtud odletí prezidentským speciálem Air Force One a zhruba v deset hodin večer dorazí na Andrewsovu leteckou základnu a odtamtud ho vrtulník převeze do Bílého domu. Na Jižní trávník dosedne kolem dvaadvaceti třiceti.“

Madox se nad tím zamyslel. „Pondělí – Kolumbův svátek – by mohlo být dnem, kdy se islámští teroristé rozhodnou odpálit atomové bomby v amerických městech.“

Paul Dunn vznesl námitku: „Baine, z nejrůznějších důvodů není svátek příhodným dnem k… k provedení tohoto plánu.“ Snažil se mu to vysvětlit: „Tak za prvé ani já ani Ed nebudeme s prezidentem, když se v pondělí vydá na své cesty, a v Bílém domě nebude ani Scott.“ Pohlédl na Landsdalea, aby jeho slova potvrdil.

Scott Landsdale přikývl: „Já jdu v pondělí na společenský piknik a potom hraju softbal.“

Madox se rozesmál: „No tak v tom případě budeme muset jaderný útok na Spojené státy odložit.“ Vzápětí se obrátil k Edwardu Wolfferovi: „Možná by nám pomohly informace ohledně plánu JEEP, abychom mohli příhodně rozhodnout.“

Wolffer přikývl. „Všichni patrně znáte pár informací o plánu JEEP, což je Plán evakuace pro stav nouze. Za studené války se podle tohoto plánu měl sejít prezident a vybraná skupina politických vůdců a představitelů armády v co nejkratším čase. Měli se jakýmkoli způsobem dostavit buď na Andrewsovo, nebo na národní letiště, podle toho, které by bylo blíž prezidentovu momentálnímu místu pobytu.“ Pokračoval. „Na určeném letišti čeká tryskový letoun E-4B, připravený k okamžitému odletu. Říká se mu NEACP, což je zkratka pro Vzdušné velitelské stanoviště v případě celostátní nouzové situace. Občas se mu říká i Kneecap nebo ‚letoun pro Soudný den‘.“

Wolffer se rozhlédl a pokračoval: „Prezident bude mít u sebe pochopitelně jaderný kufřík a může zahájit Odvetný útok přímo ze vzdušeného velitelského stanoviště. Jenže existuje zvláštní varianta tohoto plánu i ‚Plánu evakuace pro stav nouze‘ pro období po jedenáctém září, která vstupuje v platnost, pokud není útok na Ameriku veden prostřednictvím mezikontinentálních balistických střel. Pokud se dospěje k závěru, že byl útok iniciován teroristy, pak se předpokládá, že se nedočkáme varování s deseti-, patnáctiminutovým předstihem, které by nám poskytly balistické střely mířící na Ameriku, a že tedy může být případná jaderná nálož odpálena ve Washingtonu každým okamžikem. Proto je reakce jiná – prezident se musí co nejdříve dostat k vrtulníku námořnictva na trávník u Bílého domu a ten ho dopraví na bezpečné místo daleko od Washingtonu, který je samozřejmě potenciálním cílem teroristů.“

Madox pokrčil rameny. „No ale my teď víme, že z pochopitelných důvodů s ohledem na přežití národa Washington na našem seznamu cílových měst není.“ Odmlčel se. „A nadto tam budete všichni vy, pánové, v hodině nula. Všichni budete za hrdiny, že jste i v panice a zmatku, který bude následovat po odpálení bomb, zůstali na svých místech. Vy tři – Ed, Paul a Scott – musíte ovlivnit všechny další události.“

Wolffer poznamenal: „Což už jsme vlastně udělali tím, že jsme vytvářeli tlak na přijetí této obdoby plánu JEEP. Vrtulník námořnictva není vybaven tak kvalitně jako Air Force One nebo E-4B, tedy ‚letoun pro Soudný den‘, tudíž nemůže přijímat velké objemy informací nebo určitý typ zašifrovaných zpráv, takže evakuační procedury zaberou značnou dobu mezi útokem a reakcí na něj, a je tudíž menší pravděpodobnost, že by prezident dostal nějaké vzkazy nebo špatné rady, které by ho třeba přiměly k úvahám, jak případně operaci Odvetný úder zabránit.“ Wolffer svůj projev uzavřel: „Doba, kterou prezident stráví na palubě vrtulníku námořnictva, je vždy obdobím ne zcela ideálního velení, slabší kontroly i komunikace.“

Madox kývl: „Což je pro nás celkem ideální.“ Obrátil se na Paula Dunna: „Takže jak vypadá prezidentův program na úterý?“

Dunn odpověděl: „Prezident setrvá celý den v Bílém domě. Ve čtrnáct nula nula se u něj v Bílém domě koná konference na téma Práva menšin a sociálně slabých na koupi domu. Zbytek dne stráví v Oválné pracovně. Následuje večeře s přáteli, vybranými členy personálu a první dámou.“ Dunn ještě dodal: „Scott by měl toho dne pracovat dlouho do večera ve své kanceláři v Západním křídle a Ed by měl být celý den co nejblíže ministrovi obrany. Jim bude v Pentagonu sledovat kroky příslušníků generálního štábu.“ Dunn ještě dodal: „A já budu večeřet v Bílém domě.“

Bain Madox vypadal zamyšleně. „Dobrá… úterý se zdá být nejlepším dnem pro spuštění Projektu Zelená. Což nám poskytuje pohodlný prostor pro přípravu všeho podstatného.“ Začal odříkávat: „Tak především tady musí být Michail. Možná bude potřebovat na obsluhu těch jaderných přístrojů delší dobu. Za druhé se musím ujistit, že jsou zde všechna má letadla a jsou připravena k odletu. Za třetí musím nechat provést údržbu dieselových agregátů, protože budu potřebovat elektřinu pro anténu ELE Za další musím zkontrolovat vysílač ELF, což udělám sám… A také před námi stojí logistické zabezpečení těch dvou letů do určených měst.“

Harry Madoxe poslouchal, ale nebyl si úplně jistý tím, o čem vlastně hovoří, ačkoli všichni ostatní vypadali chápavě.

Madox pokračoval: „Takže řekněme úterý v podvečer. Vím, že prezident chodí spát pozdě, a nechci ho tahat z postele a nutit ho nastupovat do vrtulníku námořnictva v pyžamu.“ Zašklebil se. „Takže řekněme někdy v průběhu večeře, kdy po jeho boku bude Paul i první dáma, díky čemuž bude pro všechny evakuace vrtulníkem mnohem snazší. Je třeba, abych určil přesnou dobu a sdělil ji Scottovi a Edovi, kteří budou ten den pracovat dlouho do večera ve svých kancelářích.“ Obrátil pohled ke generálu Hawkinsovi: „A ty, Jime, budeš pracovat dlouho do večera zase v Pentagonu.“

Hawkins přikývl.

Madox svůj proslov shrnul. „Takže, vážení pánové, Nový Svět začíná v úterý večer – tři dny a zhruba tři hodiny od tohoto okamžiku. A vy všichni zůstanete ve vzájemném kontaktu. A ty, Scotte, uklidníš situaci prohlášením, že máš nezvratné informace z rozvědky, že města, která se stala terči jaderného útoku, jsou jediná, která má takový osud potkat.“

Landsdale přikývl: „Udělám, co budu moci, ale lidé v současné době CIA moc nevěří.“

„Bílý dům ti věří, pokud jde o zbraně hromadného ničení v Iráku. Které mimochodem podle mého názoru neexistují.“

Landsdale se usmál: „Možná ano, možná ne. V každém případě to po akci Odvetný úder už bude zbytečná otázka, což je dobré pro všechny zúčastněné.“Madox přikývl a obrátil se k Wolfferovi: „Jak se vlastně Odvetný úder přesně spouští? Můžeš nám to osvětlit?“

Edward Wolffer se ujal slova: „Jakmile je potvrzena zpráva, že nějaké americké město bylo napadeno zbraní hromadného ničení – v tomto případě jadernou zbraní –, vyšle ministr obrany kódovanou zprávu do Colorado Springs, v níž stojí prostě ‚Spustit Odvetný úder‘, ale musí následovat specifikace jeho úrovně: zda platí seznam A nebo seznamy A i B.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Pokud je zničen sám Washington, a tudíž od ministra obrany, respektive od prezidenta nepřichází žádná zpráva, pak se Odvetný úder spouští tak jako tak.“ Nikdo k tomu nic nedodával, a Wolffer pokračoval: „Protokoly i zabezpečení jsou podobné těm, které platily pro MAD, a ačkoli je Odvetný úder méně přesný než MAD, jde o jeden ze vzácných případů, kdy vítězí zdravý rozum. Takže jinými slovy, jakmile se lidé v Colorado Springs dozvědí – z jakéhokoli spolehlivého zdroje –, že na nějaké americké město dopadla jaderná bomba, vyšlou kódovanou zprávu na odpalovací rampy určené k odpálení bomb pro Odvetný úder, a vydají rozkaz velitelství námořnictva v Norfolku a Pearl Harboru, které kontaktuje ponorky. Tyto ponorky a sila dostanou zároveň rozkaz k přípravě. Odvetný úder totiž vyžaduje mezi rozkazem k přípravě a rozkazem k odpálení třicetiminutovou přestávku.“

Wolffer postupně pohlédl všem přítomným do očí. „V průběhu této doby budou očekávat lidé v Colorado Springs zašifrovanou zprávu od prezidenta, která může odpálení specifikovat nebo zrušit.“

Promluvil Landsdale. „Myslel jsem, že prezident Odvetný úder zrušit nemůže.“

Wolffer odpověděl: „Může, ale pouze pokud má věrohodný důkaz, že jaderný útok nepochází ze strany islámských teroristů. A na to rozhodnutí má jen půl hodiny. A pokud bude sedět v armádním vrtulníku, který ho bude odvážet do bezpečí, existuje menší šance, že by podobnou informaci mohl obdržet. Jak jsme už říkali dřív, vůči islámským teroristům existuje silná podvědomá presumpce viny, zejména po jedenáctém září. Ty jaderné bomby budou mít v zásadě pomyslné otisky prstů AI Kájdy naprosto všude. A veškeré další důkazy budou chybět – třeba že by útok mohla vyvolat kupříkladu Severní Korea, nebo, což je nesmírně nepravděpodobné, nějaké domácí uskupení, které o operaci Odvetný úder něco ví.“ Usmál se. „Odvetný úder se zaměří na islámské státy. Vlastně to bude tak, že nejdřív vystřelíme, a otázky budeme klást až poté. Pokud bychom se mýlili ohledně zdroje útoku, dosáhneme i tak úctyhodného cíle.“

Madox poznamenal: „Pokud je mi známo, Paul prohlásil, že současný prezident se Odvetný úder zrušit nepokusí.“

Ihned se ozval Paul Dunn: „Prezidenta znovu informovali o Odvetném úderu těsně po jedenáctém září a naposledy teď nedávno při prvním výročí jedenáctého září. Zdá se, že s plánem souhlasí a chápe, že všechno, co se po něm chce, je nic nedělat.“

Promluvil Wolffer: „Pokud v Colorado Springs nedostanou do třiceti minut od prezidenta žádnou zprávu, pak se mlčení chápe jako rozkaz k odpálení. Takže řekněme do hodiny od jaderného útoku na Ameriku se dočkáme jaderné odvety namířené proti těm, kdo jsou za útok zodpovědní.“

Landsdale podotkl: „Doufám, že to se nestane. Zodpovědní jsme my.“

Madox v tom neshledával nic vtipného a zaníceně vysvětloval: „Ne, Scotte, v konečném součtu nesou zodpovědnost za zničení svých domovů islámští extrémisté. Ti s náma totiž vydrbávají už příliš dlouho, a když si zahráváš s ohněm, může tě holt sežehnout radiace.“

Landsdale to komentoval: „Vysvětluj si to dle libosti.“ A položil Madoxovi otázku: „Jaký je postup dopravení těch kufříkových bomb na místa jejich určení?“

„Mám dva tryskové letouny Citation, které zde bohužel nejsou, ale už jsem se spojil s piloty a oba letouny míří na Adirondacké oblastní letiště. Někdy zítra nebo nejpozději v pondělí, jakmile mi Michail sdělí, že jsou bomby připravené, převezou piloti se svými druhými piloty čtyři kufry ve dvou džípech na letiště a umístí je na palubu mých dvou letounů.“ Madox pohlédl na černý kufřík. „Říká se jim kufříkové bomby, ale jak vidíte, ničím nepřipomínají zavazadla proslulých značek, takže než se objeví na veřejnosti, ukryjeme je do obřích lodních kufrů se zámky z karbonové oceli.“ Pokračoval: „Pak odletí piloti se svými druhými piloty do dvou měst, kde taxíkem odjedou do předem určených hotelů – se svými kufry – a budou očekávat další příkazy.“

Landsdale se zeptal: „Dá se těm chlapcům věřit?“

„Pracují pro mě už dlouho a všichni jsou bývalí armádní piloti. Poslouchají rozkazy.“

„Řekne jim někdo, kdy mají ze svých pokojů odejít?“

Madox zavrtěl hlavou. „Bohužel ve svých pokojích setrvají až do chvíle, kdy kufry vybuchnou. Pochopitelně nevědí, co v těch kufrech je, ale je jim známo, že obsah je velmi cenný a kufry nesmějí být ponechány bez dozoru.“

Harry Muller to všechno poslouchal. Už před chvílí přestal být schopen počítat plánované oběti na životech, ale dávno pochopil, že jeho šance vyváznout živý poklesly ještě o několik dílků pod nulu.

Natáhl nohy od sebe, aby napnul řetěz svých pout, a omotal si ho kolem nohy tak, aby na něj mohl šlápnout. Uvědomil si, že pouta rozhodně nepovolí.

Přesto mu ještě zbývaly volné ruce a mohl předpokládat, že nikdo z přítomných není ozbrojen, takže by se možná dokázal probít ven. Harry pokradmu pohlédl na dveře a pak na okna se závěsy.

Madox si jeho pohledu všiml a obrátil k němu pozornost. „Nudíme vás snad? Máte chuť odejít?“

Harry ucedil: „Táhněte do prdele.“

Paul Dunn zvýšil hlas: „Baine, my ho zde již nepotřebujeme – pokud jsme ho vůbec kdy potřebovali.“

Madox odpověděl: „Bohužel toto je pro pana Mullera momentálně nejlepší místo. Nechceme přece, aby mluvil s ochrankou a rozrušoval její členy šílenými povídačkami o jaderných bombách.“ Pohlédl na Mullera a ostatním řekl: „Už mi sem vezou sedativa. Pan Muller si do úterka pospí.“

Nikdo nereagoval až na Harryho, který se na ostatní čtyři obořil: „Ten hajzl mě chce zabít. Chápete to?“

Nikdo nepromluvil a dokonce se ani na Harryho nepodíval, s výjimkou Scotta Landsdalea, který ho poplácal po rameni: „Nikdo vám neublíží.“

Harry Landsdaleovu ruku setřásl a ucedil: „Jste všichni zasraní vrazi, kurva.“

Madox ho přerušil: „Harry, bezdůvodně se rozčilujete. Možná byste ta sedativa potřeboval hned. Anebo nechcete raději zmlknout a vyslechnout si zbytek?“

Harry neodpovídal a Madox se obrátil ke členům svého Výboru: „Jak jsem říkal, piloti i druzí piloti zůstanou na svých místech a někdy v průběhu úterka, až mi Paul potvrdí, že prezident a první dáma večeří v Bílém domě, tady aktivuji vysílač ELF a vyšlu zašifrovaný rádiový signál, který odpálí všechny čtyři jaderné bomby.“ Nadechl se: „A než prezident dojí salát, bude mu sdělena ta hrůzná novina a hodiny začnou odtikávat čas zbývající do Odvetného úderu v době, kdy vrtulník bude převážet prezidenta a první dámu do bezpečného úkrytu.“ Rozhlédl se: „Má někdo z vás být podle protokolu evakuován s ním?“

Odpověděl Paul Dunn: „Já, ale jen pokud se náhodou budu vyskytovat v jeho blízkosti.“

„No tedy,“ ušklíbl se Madox, „nemůžeš vymyslet bližší místo než společný jídelní stůl.“

Generál Hawkins si odkašlal a obrátil se na Madoxe: „Vím, že jsme již jednou probírali umístění jaderných zařízení, ale nyní, když nadešel čas, bych rád konkrétně věděl, cos měl na mysli. Zmínil ses o dvou městech, ale máme čtyři bomby.“

Bain Madox přikývl: „Jak jsem naznačoval, jde o zbraně s omezeným dosahem a patrně ani nebudou tak spolehlivé, jako bychom rádi. Po konzultaci s Michailem mám tedy v plánu umístit dva kufry do každého města. Je tomu tak proto, že kdyby jeden nevybuchl, aby zůstal ještě další, na který bychom se mohli spolehnout. Pokud vybuchnou oba s maximální účinností, pak budeme mít zkrátka kvalitnější explozi.“

Rozhlédl se kolem a pokračoval: „Takže když kupříkladu vybereme jako jedno město San Francisco, pak se ubytuje první pilot s jedním kufrem v hotelu a druhý pilot se ubytuje nedaleko od něj v jiném hotelu se svým kufrem. Nyní tedy budeme mít dvě epicentra jaderného výbuchu, která se svým destrukčním rádiem budou překrývat, takže i kdyby fungoval jen jeden, srovná se zemíi hotel, v němž je umístěn druhý. Je velmi důležité, aby nevybuchlý kufr – a šokovaný pilot – nebyli objeveni v nějakém hotelovém pokoji, z něhož by vedla nějaká stopa až… nu, třeba ke mně. Jinými slovy jeden výbuch zlikviduje důkazy o případné nevybuchlé bombě – a pilotovi – v jiném místě. Pokud nevybuchne ani jeden kufr, pak svým pilotům vydám další rozkazy.“

Generál Hawkins se zeptal: „Jak přesně jsou ty bomby spolehlivé?“

Madox mu odpověděl: „Michail mě ujistil, že každé to zařízení je spolehlivé až na devadesát procent, pokud jde o detonaci. A pokud jde o jejich maximální dosah, ten nebudeme znát dřív, než dojde k výbuchu.“ Pustil se do vysvětlování: „Jak jsem říkal, jsou staré – zhruba z roku 1977 –, a protože jde o minibomby, jsou ve skutečnosti promyšlenější a složitější než, řekněme, megatunová jaderná hlavice. Nicméně se o ně stále stará Michail a ten mě ujišťuje, že navrženy jsou dobře a mechanika zařízení i plutoniové jádro jsou ve vynikajícím stavu.“

Generál Hawkins poznamenal: „Zbraně, zejména jaderné zbraně, patří k oblastem, v nichž Rusové excelovali.“ Usmál se a dodal: „V době studené války jsme obvykle vtipkovali, že si nemusíme dělat starosti se sovětskými kufříkovými jadernými bombami, protože Rusové nemají technologii k výrobě kufrů.“

Několik mužů se uchechtlo a Madox pohlédl na kufr: „Opravdu vypadá poněkud ošuntěle.“ Rozesmál se a postupně na všechny přítomné upřel pohled. „A teď nás čeká zřejmě nejobtížnější rozhodnutí, k němuž musíme dospět. Rozhodnutí, o němž jsme nikdy podrobně nerokovali, ale nyní nadešel čas. Která dvě americká města musí být obětována, aby se Amerika i celý svět osvobodily od islámského teroru? Pánové…?“

13. KAPITOLA

Bain Madox stiskl tlačítko na svém ovládacím pultu a mapa na rozsvícené obrazovce se změnila z oblasti islámského světa na mapu Spojených států. Prohlásil: „Zapomeňte na to, že jste Američané. Zkuste se vcítit do kůže islámského teroristy. Máte moc zničit dvě americká města. Která dvě potěší Alláha nejvíce?“

Madox si zapálil cigaretu a sledoval, jak před svítící mapu Spojených států stoupají obláčky dýmu.

Nakonec promluvil. „Tak tedy začnu sám. Kdybych byl islámským teroristou já, má první a druhá volba by byl New York a Washington. Znovu. Jenže já žádný islámský terorista nejsem, takže Washington na našem seznamu není. A New York na něm také nebude kvůli burzám cenných papírů a jeho nesporné zásadní důležitosti pro světovou ekonomiku a v neposlední řadě i proto, že jak jsem přesvědčen, my všichni – včetně pana Mullera – máme v oblasti New Yorku přátele a rodiny.“

Landsdale dodal: „A nezapomeň na svůj byt na Park Avenue, Baine.“

„Scotte, já mám nejrůznější nemovitosti v mnoha lokalitách. O tom neuvažuji. Jediné, co budeme brát v potaz ve městech, která vybereme za cíl, jsou naši blízcí. Pokud to bude nutné, mohli bychom dostat některé lidi z cílových měst pod nějakou záminkou pryč. Ale pokud k podobným opatřením přistoupíme, překročíme jistou hranici.“

Landsdale se ho zeptal: „Tak schválně – kde bydlí tvá bývalá manželka?“

Madox popuzeně odpověděl: „Na Palm Beach. To není zrovna pravděpodobný cíl pro islámskou jadernou bombu.“

Landsdale se usmál: „Tedy, kdybych platil tvé výživné, rozhodně bych o tom vážně zauvažoval.“

Madox prohlásil: „Dobrá, já tedy myslím, že bychom měli odstranit z možného seznamu cílů všechna města na východním pobřeží. Jaderný výbuch v kterémkoli městě v koridoru Boston-Baltimore by měl vážné důsledky pro národní ekonomiku, a tomu se musíme vyhnout. Na druhou stranu – jak jsem říkal – potřebujeme vytvořit iluzi, že šlo o islámský útok.“

Harry Muller poslouchal, jak pět mužů hovoří o tom, která dvě americká města zlikviduje atomová bomba. Když se k tomu dostali, začali mluvit jako obchodníci diskutující o uzavření průmyslového podniku v nějakém velkém městě. Bylo to tak neskutečné, že sám Harry začínal zapomínat, o čem to vlastně mluví.

Bain Madox navrhl: „Myslím, že musíme vážně přemýšlet o Detroitu. To město je stejně mrtvé, má rozsáhlou muslimskou populaci a leží těsně vedle Kanady, která se postupně stává naší pacifístickou a socialistickou osinou v prděli. To by mohl být dobrý signál pro naše kanadské spojence.“

Edward Wolffer opáčil: „Detroit může být vysoko na našem seznamu, ale z důvodů, o nichž ses právě zmínil, Baine, by nikdy nemohl být vysoko na seznamu žádné teroristické skupiny.“

„Já vím, ale je to tak lákavý cíl…“

Landsdale mu připomněl: „Uvažuj jako muslimský terorista. Já navrhuji Miami, v němž žije početná židovská populace. Dotyčné město má sice jistou ekonomickou důležitost coby přístav a turistické letovisko, ale obejdeme se bez něj. Také tím můžeme preventivně zakročit proti některým z těch zmatených voličů před příštími volbami.“

Kdosi se zasmál a ozval se Paul Dunn: „V Miami žije rozsáhlá enkláva Kubánců, kteří nesmírně podporují… určité směry naší vlády. Mohou nám pomoci při řešení kubánského problému.“

Všichni kývali a generál Hawkins navrhl: „A co Disney World? Nezazněly už od islamistů nějaké výhružky proti Disneylandu?“ Díval se po mlčících ostatních a pokračoval: „Je to dokonalý cíl. Žádný průmysl, žádný zásadní ekonomický nebo vojenský význam. Daleko od obydlených oblastí…“

Bain Madox na generála Hawkinse nechápavě zíral: „Navrhuješ snad, abychom zabili myšáka Mickeyho?“

Všichni se rozesmáli.

Madox pokračoval: „Minnii, Goofyho… koho ještě? Jime, to je prostě… kruté. Nemluvě o dětech.“ Zavrtěl hlavou: „Nejsme zrůdy.“

Harry Muller si tím nebyl jist. Přesto přítomní muži vůbec nezapadali do jeho škatulek typických psychopatů, sociopatů, ani obyčejných šílenců a násilníků. Harrymu začalo svítat. Tito muži jsou většinou normální, vzdělaní a úspěšní lidé. Mají dobrou práci, rodinu, přátele a známé, kteří k nim vzhlížejí s úctou. Nejbližší skupina, s níž měl kdy co do činění a ke které by je snad mohl přirovnat, byla Irská republikánská armáda. Většinou normální lidé, ale plní nenávisti a všichni celí žhaví do boje za svou věc. Takže nic z toho, co dělali, nebylo vlastně špatné – kupříkladu ten hoch z IRA, který si jednou při výslechu poručil k obědu sendvič s tuňákem, protože byl pátek v postním období. A když se vrátil do Belfastu, chladnokrevně tam zastřelil dva policisty. Lidé tohoto ražení jsou strašidelnější než pouliční grázlové.

Znovu mluvil Bain Madox: „Chicago je také příliš důležité pro americkou ekonomiku a nemá žádnou zvláštní důležitost pro islámské teroristy. Poslyšte, přistupme rovnou k věci. Mám tři vynikající kandidáty – Los Angeles, San Francisco a Las Vegas. Sodoma, Gomora a… co ještě?“

Landsdale mu přišel na pomoc: „Babylon.“

„Dík. Tak nejdřív San Francisco. Určitý hospodářský význam má, ale převažuje fakt, že toto město je hnisavý podebraný vřed na americkém zadku. Semeniště levičáckých cvoků, sexuálních deviantů, antiamerických hodnot, politické korektnosti, defétismu a pacifismu.“

Landsdale se podivil: „Proč nám nepovíš, co si o San Francisku skutečně myslíš?“

Madox si ho nevšímal a zeptal se: „Může kdokoli z vás vznést nějaký důvod, proč San Francisco nezařadit na seznam cílů?“

Edward Wolffer odpověděl: „Klidně třeba já. Za prvé tam bydlí má dcera, ačkoli jí můžu dát vědět, aby zítra odletěla, a vymluvit se třeba na nemoc v rodině. Ale je to také… tedy… architektonicky krásné město. A já si myslím, že v nové Americe se může San Francisco napravit, a pokud ne, může se na něj nahlížet jako na zvláštnost – jako na nějakou společenskou laboratoř. Bylo by zajímavé sledovat, jak právě toto město zareaguje na to, že dvě jiná americká města byla zničena a poté následovala destrukce většiny islámského světa.“

Všichni se nad tím zamysleli a pak se ozval Madox: „Mě jeho reakce nebo náprava nezajímá. Mě mnohem víc zajímá jeho vymazání z povrchu zemského.“

Paul Dunn zvedl varovný prst: „To je nesmírně egoistický přístup založený na předsudcích, Baine. Nejde přece o tvůj osobní názor na San Francisco, které by nebylo na seznamu cílů pro islámské extremisty nijak vysoko. Proti tomu městu nikdo nevznášel žádné konkrétní hrozby…“

„A proč by měl?“ vyštěkl Madox. „Kdybych byl islámský terorista nebo marxista nebo sám Usáma bin Ládin, poslední místo na světě, které bych ohrožoval, je přátelské město San Francisco.“

„A to je ten důvod,“ pronesl Wolffer, „proč by právě toto město nemělo být cílem.“

Madoxe zřejmě popudilo, že jeho vlastní argumenty někdo obrátil proti němu, a tak bouchl pěstí do stolu. „San Francisco na užší seznam půjde.“

Landsdale se ho zeptal: „Baine, ty tomuto zasedání předsedáš, nebo přebíráš velení?“

Madox se zhluboka nadechl: „Omlouvám se za svůj dominantní způsob chování. Tady však nejsme na zasedání nějakého vládního výboru. Je to schůze klubového výkonného výboru, na níž je zapotřebí přijmout rychlá, tvrdá a konečná rozhodnutí. Vaše přispění je cenné a vaše činnost v úterý bude pro úspěch Odvetného úderu neocenitelná. Zatímco já potřebuji konsensus, je zapotřebí i jasné vedení a přesný směr.“ Rozhlédl se: „Jak napsal Friedrich Nietzsche: ‚Nejobvyklejší forma lidské hlouposti je zapomínat, co se člověk snaží provést.‘“

Landsdale kývl hlavou. „Děkujeme ti. Myslím, že my víme, o co se snažíme – zahájit jednostrannou jadernou válku vytvořením iluze o tom, že na nás někdo zaútočil. To by nemělo být nijak obtížné.“ Polkl. „Pokud si vzpomínáte, spousta lidí z toho velkého arabského pískoviště nás obviňovala, že jsme my sami zaútočili na Světové obchodní centrum a na Pentagon jen proto, abychom se jim mohli pomstít. Už je to napadlo, i když se tenkrát mýlili. Tentokrát budou mít pravdu. Ale musíme vybrat takové cíle, které budou dostatečně odpovídající, aby nikdo – alespoň prvních pár hodin – nevěřil, že jsme něco takového provedli sami sobě proto, abychom totéž mohli provést jim. Zkusme se tedy řídit rozumem a cíle vybírat moudře.“ Usmál se. „Tak by to určitě řekl Nietzsche.“

Bain Madox poslední slova zcela ignoroval a pokračoval: „Další dvě města, která musíme brát v úvahu, jsou Los Angeles a Las Vegas. Podívejme se nejprve na LA. Je to doslova líheň ekonomiky, ale město je natolik obrovské, že si nemyslím, že by mu dvě bomby o síle pěti kilotun způsobily větší škodu nebo zmatek než některé z jeho pravidelných zemětřesení nebo demonstrací. Proto bych se rád soustředil zejména na oblast Hollywoodu a Beverly Hills. Musím zde vysvětlovat své důvody?“

Generál Hawkins pronesl: „Myslím, že v tomto ohledu jsme všichni zajedno.“

Madox přikývl. „A nezapomínejte, že islámští džihádisté proti Hollywoodu vznášeli velmi konkrétní hrozby a adresovali mu veřejná prohlášení. Zřejmě se domnívají, že právě toto místo je žumpou mravního rozkladu. Není to příliš liberální a je mi trapné přiznat, že s nimi souhlasím.“

Pár mužů se uchechtlo.

Madox pohlédl na papír na stole: „Jistý džentlmen Sulejmán Abú Ghaith, oficiální bin Ládinův mluvčí, pronesl – cituji:’Amerika je ve spolupráci s židy hlavním představitelem korupce a zhroucení hodnot, ať morálních, ideologických, politických nebo ekonomických. Prostřednictvím laciných médii zasévá mezi lidi vulgárnost a prostopášnost‘.“ Madox ještě doplnil: „Možná je tam něco ztraceno v překladu, ale já jsem přesvědčen, že mluvil o Hollywoodu.“

Znovu se ozvalo několik uchechtnutí.

Madox stiskl pár tlačítek na svém ovládacím pultu a na obrazovce se objevila mapa Los Angeles. „Jde o rozšiřující se obydlenou oblast, a pokud se zaměříme na Hollywood…“ Zvětšil část mapy a pokračoval: „… a blízké Beverly Hills, vidíme, že akční rádius obou bomb by se jen stěží překrýval. Což představuje problém, protože pokud by jedna z bomb nevybuchlá, bylo by možné nás k ní vystopovat. Já však věřím, že zde stojí za to riskovat, protože odměna je tak sladká.“

Ozval se Paul Dunn: „Mám tak trochu pocit, že se nám tohle vrátí – tak či onak. Baine, budeme mít jedno nebo dvě epicentra výbuchu, která mohou být identifikována jako hotely a někde v průběhu vyšetřování získá FBI seznam všech, kteří v dotyčných hotelech bydleli. A nakonec seznam hostů oněch čtyř hotelů odhalí jména tvých čtyř pilotů a další vyšetřování odhalí jejich letové plány a přistání na letištích uvedených měst. A já nevěřím, že FBI případně CIA budou ochotné uvěřit tomu, že šlo o shodu okolností.“

Madox se na okamžik zamyslel a pak pohlédl na Harryho Mullera. „Harry, co si myslíte vy?“

„Myslím, že jste se posrali, kurva! Přišli jste o rozum!“

„Jistě. Jde mi o váš profesionální názor.“ Odmlčel se. „Prosím.“

Harry zaváhal. „Kdybych na takovém případu pracoval, netrvalo by mi ani týden dát si to všechno dohromady. Začnete s místem činu – hotely, které jsou identifikovány jako epicentra –, pak se dostanete k seznamu hostů, který zůstane někde bůhvíkde na počítači, pak dotyčné rezervace zpracováváte čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, dokud vám nezačnou naskakovat souvislosti.“

Madox se zeptal: „A pomohlo by, kdyby se mí piloti zapsali do hotelů pod falešnými jmény a používali falešné kreditky?“

„To jo, ale…“

„No, tak přesně to mám v plánu, Harry. Takový je plán, Paule. Nejsem úplný idiot.“

Harry se ve snaze dostat do debaty jistý prvek pochybnosti zeptal: „A je náhoda, že máte dvě vaše letadla ve městech, kde vybuchla jaderná bomba, a že pohřešujete po útocích čtyři své piloty?“

„Víte, kolik shod okolností se vyskytovalo při útoku na Dvojčata?“ opáčil Madox. „Pokud existuje nějaké riziko, že by to vypátrali až k nám, je to při milionu mrtvých zanedbatelné a přijatelné. A víte vy co? Pokud FBI skutečně zaklepe na mé dveře, pak mi možná přijde pogratulovat.“

Harry zavrtěl hlavou: „Všechny vás zavřou.“

Toho si Madox nevšímal. „A pokud FBI nebo kdokoli jiný dospěje k názoru, že klub Custer Hill má něco společného s těmi útoky na Spojené státy, které vedly ke spuštění Odvetného úderu, myslíte si, že to budou vytrubovat do světa? Co by asi tak říkali? ‚Pardon, chtěli jsme na ně udělat jen maličko bububu‘? A následovalo by samozřejmě vyjádření lítosti nad smrtí dvou set milionů muslimů a upřímná omluva přeživším šokovaným ubožákům doplněná slibem, že se nic podobného nebude opakovat.“

To zřejmě všichni chápali, a Madox je tedy vybídl: „Takže dál. Provedl jsem jistý průzkum ohledně zaměření Los Angeles a určil jsem, že nejlepší hotely z hlediska polohy by byly Beverly Wilshire v Beverly Hills a hotel Hollywood Roosevelt. Objednám tam pro piloty pokoje na falešnou kreditní kartu a vyžádám si pokoje v nejvyšším patře, takže budou mít nejlepší výhled a zaručí jim to pochopitelně nejlepší výšku ideální pro detonaci. A také čím výš je umístíme, tím menší pravděpodobnost, že by je kvůli vyzařování gamma paprsků nebo pohybu neutronů objevil nějaký tým NEST bloumající po okolí.“ Pohlédl na Harryho: „Nemám pravdu?“

„Jo, nedělejte si s tím hlavu, Baine. Týmy NEST jsou zbytečné tak jako tak. Vzpomínáte na svá slova?“

Landsdale se rozesmál, ale nikdo další se k němu nepřidal.

Madox měl sto chutí říci Harrymu něco nepříjemného, ale namísto toho pokračoval: „Pokud počítám správně a pokud bomby dosáhnou své maximální síly, okruhy obou výbuchů by se měly překrývat. Okruh po výbuchu v Beverly Hills, v němž bude vše naprosto – případně částečně – zničeno, nás zbaví značného množství netalentovaných filmových hvězd, přeplácených šéfů filmových studií a dalších liberálů v limuzínách.“ Položil řečnickou otázku: „Copak tohle není dobré?“

Landsdale podotkl: „Já jen doufám, že v té oblasti nebydlí Demi Mooreová.“

„Seženu ti mapu domů hollywoodských hvězd, Scotte. No a druhá oblast destrukce – Hollywood – zahrnuje několik filmových ateliérů. Firmy Paramount, Warner Brothers a televizní studio ABC-TV. A jako zvláštní bonus také centrála hereckých odborů.“ Madox pokrčil rameny. „Myslím, že nějakou dobu se všichni budeme dívat na staré filmy na DVD a v televizi půjdou jen reprízy.“

Pár přítomných se zdvořile usmálo.

Paul Dunn namítl: „Los Angeles patří k životně důležitým městům v Americe, je to metropole s počtem obyvatel přes patnáct milionů lidí. Pokud odpálíš dvě jaderné bomby, abys zlikvidoval Hollywood a Beverly Hills, ve městě to způsobí chaos a paniku. Miliony lidí se budou pokoušet uniknout a následky budou katastrofické.“

Madox odpověděl. „Paule, ty najdeš ve všem něco pesimistického. Zkus být pozitivní. Chápej to jako vyřešení problémů s cizinci bez dokladů. Všichni budou vědět, kterým směrem leží Mexiko.“

Dunn podotkl: „To je rasistická poznámka.“

Madox se zatvářil zkroušeně. „To mě strašně mrzí. A chápu tvůj přístup. Mimochodem mám v jižním LA rozsáhlé sklady a rafinerie ropy. Nicméně já jsem optimista a domnívám se, že asi tak do roka se vše vrátí k něčemu, co by se dalo označit za normální stav. A co je důležitější, islámisté Hollywood opravdu zničit chtějí. Takže tento cíl také patří na užší seznam.“

Všichni přikyvovali.

Madox se nadechl: „A poslední, avšak rozhodně o nic méně důležité, je Las Vegas.“ Stiskl několik tlačítek a na obrazovce se objevil letecký noční snímek Las Vegas. Madox se usmál. „Pro mě je to dokonalý cíl. Semeniště neřestí prolezlé drogami a morální poušť obydlená pochybnými umělci, bezbožníky, lehkými ženštinami…“

„Zadrž!“ přerušil ho Landsdale. „Někteří z nás mají lehké ženštiny rádi.“

Madox zvedl koutky: „Já se ti snažím poskytnou islamistický pohled.“ Vrátil se k tématu. „Je to město s jediným průmyslovým odvětvím, a přestože se o mně ví, že jsem také chodil hrát do kasina, můžu si zkrátka najít nějaké jiné místo, kde budu utrácet peníze. Rozhodně nevidím žádné nevýhody v tom, když se takové místo srovná se zemí. Je značně vzdálené od jiných obydlených oblastí a stojí vysoko na islámském seznamu cílů, tudíž by mělo být na předním místě i toho našeho.“

Čtveřice mužů přikývla.

Madox ukázal na obraz Las Vegas, oázy třpytivých světel obehnané temnou pouští a černými vrcholky. „Zkáza tohoto místa jaderným výbuchem bude vlastně ekonomicky výhodná. Město příliš rychle roste a spotřebovává příliš mnoho elektřiny a příliš mnoho nedostatkové vody.“

Nikdo nereagoval.

Madox pokračoval: „Já navrhuji jednu kufříkovou bombu do některého vysokého hotelu na hlavní ulici – třeba Caesars Palace, přímo uprostřed hlavní třídy – a druhou v centru. Tak se zlikvidují všechna kasina, ale okolní předměstí zůstanou netknutá.“ Zvedl prst. „Předměstí jsou shodou okolností pevnou republikánskou baštou.“ Usmál se, stiskl tlačítko a obrazovka pobledla.

Světla v místnosti se rozzářila a Madox řekl: „Tak tedy vidím, že máme tři kandidáty na dva posty. Neměli bychom hlasovat?“

Ozval se Paul Dunn: „Já myslím, že by pro nás bylo příliš obtížné… fakticky vybrat dvě města, která podlehnou jaderné katastrofě. Já bych to viděl… vybrali jsme tři… ale možná pro nás bude snazší, když ta finální dvě prostě vylosujeme.“

Madox se rozhlédl po přítomných a všichni souhlasně přikývli. Vytrhl z bloku před sebou tři proužky papíru a na každý napsal jméno města. Pak je postupně zvedal, aby je všichni viděli. Zašklebil se. „Abyste si nemysleli, že jsem napsal San Francisco dvakrát.“ Složil papíry na čtvrtiny a strčil je do prázdného kávového šálku. Posunul ho po celé délce stolu se slovy: „Harry, vy jste Bůh. Vyberte Sodomu a Gomoru.“

„Táhněte do pekel.“

„Tak to udělejme jinak – vyberte město, které bude ušetřeno.“ Zamrkal: „Bůh povede vaši ruku.“

„Běžte do hajzlu.“

Landsdale netrpělivě poposedával a nakonec zvedl šálek sám. Vytáhl dva lístečky a škrtl zapalovačem a oba zapálil. Hořící papírky hodil do svého popelníku. Všichni zírali na popelník a Landsdale prohlásil: „Toto je dvojice, která v celostátní jaderné loterii prohrála.“ Vytáhl poslední lísteček ze šálku a začal slavnostně vyhlašovat: „Město, které unikne jaderné katastrofě, je…“

Madox ho zarazil: „Nedívej se na něj. Strč si ho do kapsy. Ukážeš nám ho později. Já nechci, aby byl dnes někdo na schůzi zklamaný, vyvedený z míry nebo rozptýlený.“

Landsdale si strčil lístek se jménem města, které bude ušetřeno, do kapsy a zamrkal na Harryho: „Tak se to prostě nedozvíte, dokud nebude po všem.“

Harry nicméně nepočítal s tím, že by se něčeho podobného vůbec dožil.

14. KAPITOLA

Harry Muller poslouchal, jak pětice mužů probírá poslední podrobnosti Projektu Zelená a Odvetného úderu.

Kdesi hluboko ve svém nitru Harry Muller uznával, že by sto dvaadvacet jaderných hlavic vybuchujících kdesi v poušti Velkého arabského pískoviště nemusela být tak špatná věc. Skutečné starosti mu dělaly spíš ty čtyři bomby v Americe a zdálo se, že podobné starosti mají i pánové Wolffer, Hawkins, Dunn i Landsdale. Ale oni se s nimi vyrovnávali. Slyšel Madoxe: „Kdybych si mohl vybrat termín, na Los Angeles bych nejraději hodil bombu při předávání Oskarů.“

Harryho napadlo: Madox se s tím ale vyrovnává nějak moc snadno.

Generál Hawkins se vrátil k veselejším záležitostem spojeným s akcí Odvetný úder a téměř nostalgicky poznamenal: „Shodou okolností zhruba v době, kdy se předávají ceny akademie, bývá Asuánská přehrada naplněná na maximum.“

Bain Madox přikývl. „No, díky panu Mullerovi si nemůžeme dopřát ten luxus a vybírat si termíny.“ Pohlédl na Harryho a pokračoval: „Přestože Měsíc, hvězdy a planety nebudou v úterý stát na naší straně, myslím, že příjezd pana Mullera sem byl Božím znamením, že buď musíme začít srát, nebo se zvednout z nočníku.“ Dostával se do ráže. „Sto jaderných hlavic se nemusí odpalovat za ideálních okolností. To samotné bomby vytvářejí svůj vlastní dokonalý svět. Jsou transcendentální. Božské.“

Scott Landsdale položil Madoxovi otázku: „Baine, než jsi zbohatl a dostal ses k moci, použil někdy někdo ve spojení s tvým jménem slovo ‚šílený‘?“

Madox si naléval vodu do skleničky a upíral na Landsdalea pohled. Nakonec promluvil: „Někdy se tématem Odvetný úder nechávám unést. Rád bych totiž zdůraznil, že se v historii lidstva nestává často, že obrovský nepřekonatelný problém má jednoduché řešení. A stejně tak vzácné je i to, když osud vloží řešení onoho problému na bedra několika skvělých mužů. To mě dokáže nadchnout.“

Nikdo neodpovídal, ani Scott Landsdale.

Madox si odkašlal: „Ještě pár praktických připomínek. Tak především si všichni musíte naplánovat svůj zítřejší odjezd. Ostatní členové klubu odjedou podle plánu v pondělí. Na zítřejší ráno jsem zajistil převoz na bohoslužby…“

Harry se ozval: „Já bych šel rád do kostela.“

Madox si ho změřil: „Vy budete dlouho spát.“ Odmlčel se. „Samosebou se rozumí, že nikdo z vás nebude probírat program našeho dnešního uzavřeného zasedání Výboru s jinými členy. Musíte se chovat přirozeně a tvářit se normálně. Jak možná víte, Steve Davis bydlí v San Francisku a Jack Harlow a Walt Bauer v oblasti LA. Nedívejte se na nikoho z nich, jako když víte, že mají umřít.“ Znovu se odmlčel. „Koneckonců nikdo z nás neví, která dvě města jsme vybrali, takže vám to celou situaci usnadní.“

Všichni mlčeli.

Madox pokračoval: „Pokud nejste natolik dobří herci, abyste situaci zvládli, řekněte, že jsme hovořili o nadcházející válce v Iráku, která je skutečně znepokojující. A také vás prosím, abyste se omezovali v pití alkoholu. Je to jasné?“

Všichni kývali.

„Pokud jde o spojení, mám dokonale zabezpečené mobily, jejichž signál nelze vystopovat, přesně takové, jako mají drogoví dealeři. Použijeme pouze tyto přístroje. Navíc je vám jistě známo, že zde na pozemku mám vlastní vysílač se zabudovanou rušičkou. Zavolám vám však pouze v případě nejvyšší nutnosti, kdy s vámi budu potřebovat hovořit. Většinu z toho, co potřebuji věděto Projektu Zelená, uvidím na zpravodajských televizních kanálech.“ Zamyslel se a pokračoval: „Někdy kolem večeře se každé rozhlasové a televizní studio v Americe – s výjimkou stanic v oněch dvou městech – stane součástí Nouzového televizního a rozhlasového vysílání.“

Všichni mlčeli, a tak se Madox znovu nadechl: „Zhruba o hodinu později očekávám ve sdělovacích prostředcích bleskovou zprávu o americké jaderné odvetě za napadení Spojených států jadernými zbraněmi. Říkám to správně? Paule? Ede?“

Ed Wolffer přikývl: „Ano. Zpráva o projektu Odvetný úder bude oznámena jak Americe, tak celému světu. Není důvod držet ji v tajnosti, protože zkrátka nelze utajit vypuštění tolika raket a výbuchy sta dvaadvaceti jaderných hlavic.“ Rozhlédl se. „V určitém okamžiku někdy v průběhu večera osloví prezident národ pomocí sdělovacích prostředků ze svého úkrytu a prozradí existenci plánu Odvetný úder. Doufejme, že jeho zpráva bude mít na obyvatelstvo uklidňující účinky. Pokud nic jiného, je dobrá pro posílení morálky Ameriky.“

„No,“ zvedl obočí Bain Madox, „je dobrá i pro moji morálku. Po jedenáctém září byli všichni v šoku, že jsme okamžitě nereagovali. Tentokrát však Američané nebudou moci obviňovat vládu z přespříliš opatrných kroků.“

Promluvil generál Hawkins: „To je pravda, ale tentokrát se nám dostane vyplísnění za nepřiměřenou reakci.“

„Tentokrát, Jime,“ opáčil Madox, „budou sdělovací prostředky společně s celým světem sedět na prděli a nezmůžou se na slovo. Neuslyšíš ani pípnutí. Ani pípnutí, kurva!“

Členové Výboru přikyvovali a Harry se přidal.

Madox si vzal slovo: „Měl by to být zajímavý večer. Zůstanu pochopitelně tady, abych vyslal signál ELF, který odpálí bomby.“ Opětovně přešel ke kufříku postavenému na výšku na podlaze a položil ruce na černou kůži. Podíval se každému přítomnému do očí a slavnostně pronesl: „Budu to já, pánové, kdo stiskne spouštěcí tlačítko jaderné války, která zlikviduje dvě americká města čtyřmi jadernými bombami. Jakmile to udělám, požádám Boha o odpuštění. A vy zase dohlédnete, aby se v reakci na to spustil projekt Odvetný úder.“

Generál Hawkins se zeptal: „Jak dlouho po úterku se tady hodláš zdržet, Baine?“

Madox se vrátil ke své židli. „Nevím. Proč se ptáš?“

„No, pochop, že v Americe propukne panika, když ve dvou městech vybuchnou jaderné bomby. Lidé se budou obávat, že pokud měl nepřítel dvě bomby, může jich mít víc. Města se začnou evakuovat, což způsobí chaos a bohuželi četná zranění a úmrtí. Naše rodiny a přátelé podstoupí jisté riziko… a není v mých silách obvolávat všechny své americké známé a vysvětlovat jim, aby zůstali doma a zachovali chladnou hlavu. Můžeme jen doufat, že naše odveta – tedy likvidace islámského světa – lidi trochu uklidní. Do té doby však…“

„Jime, co tím chceš naznačit?“

„No, když tedy nyní ta hodina skutečně nadešla… myslím na… podle mého si teď všichni představujeme realitu toho, co se stane.“

Madox prohlásil: „Já vím, že je to všechno tak náhlé, Jime, ale právě o tomto jsi měl přemýšlet po jedenáctém září, kdy jsme začali plánovat Projekt Zelená.“

„Ano, já vím. Ale momentálně myslím na to, že ty zůstaneš v této bohem zapomenuté zemi, zatímco my čtyři budeme ve Washingtonu a máme rodinu i přátele roztroušené po celé Americe, v níž propukne chaos. Kde bude tvá rodina?“

„Ať jsou kdekoli, zůstanou tam. Já jim volat nebudu. Děti mi stejně nevolají, když se je snažím sehnat.“

„To je tvé rozhodnutí. Nicméně si myslím, že se budeš muset co nejdřív vrátit do New Yorku, až se to všechno spustí.“

„Proč?“

Hawkins odpověděl: „Abys měl s kým sdílet dojmy, Baine.“

„Oukej… Budu se fakticky snažit dostat se do New Yorku co nejdřív. Ale také budu muset zlikvidovat vysílač ELF a nějak se ho zbavit, čistě pro případ, že by se tady někdo ukázal s povolením k prohlídce. To je můj úkol. A vaším úkolem, pánové, je zůstat ve Washingtonu – nebo na určeném bezpečném místě – a ovlivňovat tok událostí. Souhlas?“

Všichni přikyvovali.

Harry se znovu pozorně díval všem přítomným do obličeje. Zdálo se, že jim to začíná docházet. Znovu si vzpomněl na skupinky radikálů, s nimiž se za léta své služby setkal. V jednom kuse jen kecali o smrti, ale v hloubi duše většina z nich ve skutečnosti nechtěla riskovat život a položit někam bombu, zastřelit policajta, vyloupit banku nebo někoho unést. Tu a tam – když se do vedení dostal nějaký takový Bain Madox – se některé z těch keců proměnily v čin. A v polovině případů někdo ze skupiny práskl všechno o jejich plánu policistům nebo se po zločinu sám přiznal, aby mohl vyjednávat o snížení trestu.

Harry si prohlížel každý obličej kolem stolu. Snad se teď, když nadešel čas finálního rozhodnutí, některý z nich vzpamatuje a do úterka u někoho zvítězí zdravý rozum. Dunn, poradce prezidenta, vypadal trošku roztřeseně, takže to bude možná on, kdo to odpíská. I generál vypadal trochu nerozhodně, ale Harry tyto typy znal – ten bude pokračovat v domluveném plánu, a až bude po všem, vystřelí si mozek z hlavy. Chlápek z ministerstva obrany, Wolffer, byl oddaný původnímu plánu a rozhodně ho neměl v úmyslu nijak mařit.

A pak tady byl Landsdale. Harry si vzpomněl na Teda Nashe, Coreyho Nemesis z CIA, který byl nyní po smrti. Corey jednou prohlásil: „To nejlepší, co se o agentovi CIA dá říct, je to, že lže každému stejně.“ Pokud Landsdale sedí u tohoto stolu a se vším souhlasí, pak měl Harry podezření, že je dvojitý agent. Jenže Landsdale občas dával Madoxovi slušný kouř, takže byl patrně loajální a program podporoval, i když snad nebyl loajální vůči Madoxovi. Harry si myslel, že to Madox chápe, ale Landsdaleovi určitě věřil, protože jinak by ho nepozval. Harry si uvědomil, že Landsdale je vlastně s Madoxem svázán pevněji než všichni ostatní.

A pak tady byl sám Madox. Byl to chlápek, který měl všechno na světě, ale cosi ho ponoukalo, aby to dal v sázku. Tady ve skutečnosti nešlo o naftu, peníze nebo moc. Šlo o nenávist. Tak to mezi těmito týpky často chodí, podobné to bylo s bin Ládinem, Hitlerem, Stalinem, a koneckonců se všemi ostatními, které sám Harry vyslýchal nebo dostal do vězení v období, kdy pracoval v protiteroristické jednotce. A také to mělo trošičku něco společného se šílenstvím vedoucím k té nenávisti. Nebo tomu je naopak?

Madox na Harryho pohlédl, jako kdyby věděl, že o něm přemýšlí dosti nelaskavě, a zeptal se: „Chtěl jste říct něco jiného než’Jděte do prdele‘?“

„Jo. Jako pracovník federálních bezpečnostních složek chci všem v této místnosti připomenout, že spiknutí za účelem spáchání vraždy je zločin…“

Madox ho přerušil. „My hovoříme o válce, detektive Mullere, ne o vraždě. Generálové někdy obětují své jednotky – a dokonce i civilisty –, aby ostatní jednotky přežily a mohly znovu nastoupit do boje.“

„To jsou kecy.“

Madox udělal nesouhlasné gesto a obrátil svou pozornost ke členům Výboru.

„Pánové, dne jedenáctého září roku dva tisíce jedna provedlo svůj plán devatenáct islámských únosců, kteří neměli žádný důvod nějak nám škodit a kteří svým postavením zdaleka nedosahovali úrovně vás, sedících u tohoto stolu. Nikdo z nich nedezertoval ani nevyzradil ostatní – a všichni šli dobrovolně na smrt. Já nikoho z vás nežádám, aby obětoval svůj život. Žádám jen, abychom my, jako praví američtí vlastenci, neudělali našim nepřátelům nic menšího než to, co udělali oni nám.“ Nadechl se. „Když to dokázali oni, my to dokázat musíme.“

Pár hlav souhlasně kývlo.

„V tomto okamžiku bych byl rád, aby každý z vás přítomných hlasitě vyjádřil svůj souhlas či nesouhlas s Projektem Zelená.“ Obrátil se k náměstkovi ministra obrany. „Ede?“

Ed Wolffer povstal. „Pánové. To, k čemu se chystáme, vyžaduje odvahu a rozhodnost, která zde jistě nikomu nechybí. A já jsem přesvědčen, že každý z nás v hloubi duše cítí, že to, co dělá, je nutné a správné.“ Významně se odmlčel. „Teď není vhodná chvíle, abychom mysleli na sebe a na své osobní riziko. Je načase nastavit krk za naši zemi – jak to činí naši muži a ženy v uniformách každý den.“ Nadechl se. „Já hlasuji za uskutečnění Projektu Zelená.“

Generál Hawkins také vstal. „Jako voják z povolání jsem přísahal, že budu dodržovat a bránit americkou Ústavu, jako vy všichni zde. Také jsem přísahal, že budu poslouchat svého velitele. Svou přísahu beru vážně a po zralé úvaze jsem se rozhodl, že můžu s čistým svědomím pro Projekt Zelená hlasovat.“

Paul Dunn odsunul židli a postavil se. „Lituji, že jsme byli donuceni vše uspíšit a na dokonalé doladění našeho plánu zbývá tak málo času, ale musíme hrát s kartami, které jsme dostali. Hlasuji pro.“

Scott Landsdale zůstal sedět. „Já mám silné tušení, že toto je jediná šance, kterou kdy dostaneme. Harryho Mullera sem neposlali sledovat ptactvo. Naše nejlepší obrana proti jakémukoli dalšímu zájmu vlády o naši činnost – a proti možným obviněním ze spiknutí – je přechod do útoku. Pokud bomby nepoužijeme, pak bomby ztratíme.“ Nadechl se. „Já říkám ano.“

Jako poslední se vztyčil Bain Madox a mlčky zíral na zeď na druhé straně místnosti, pohroužen v myšlenkách. Pak obrátil pohled na Výbor. „Děkuji vám za vaši odvahu a věrnost. Vskutku jste všichni dobrými vojáky ve službách civilizace.“

Ozval se Harry: „Dobří vojáci nevraždí civilisty. Vy jste ve Vietnamu vraždil civilisty? Za to vám dali Řád Stříbrné hvězdy?“

Madoxovy planoucí oči se upřely na Harryho a poprvé dal najevo hněv: „Zmlkněte. Nemáte dovoleno mluvit, pokud nejste tázán. Rozuměno?“

„Ještě poslední věc – běžte do prdele.“

Bain Madox si ho už nevšímal a promluvil: „Pánové, my, zde přítomní, jsme jen malá armáda, která však dokáže zastavit a porazit islámský fundamentalismus a terorismus. Jsme ti nejposlednější – a možná poslední – v dlouhém zástupu dobrých křesťanů a křesťanek, kteří hájili víru a ideu západní civilizace proti islámu. Prosím, posaďte se.“

Madox stisk několik tlačítek a na velkém monitoru se objevila mapa Evropy a Středního východu. „Španělé a Francouzi bojovali proti muslimům na západě, dokud se neposrali strachy. Křižáci vnesli válku přímo do srdce muslimského světa. Křesťané na Balkáně bojovali s Turky polovinu milénia.“

Odmlčel se. „Možná jste slyšeli příběh polského krále, který se jmenoval Jan III. Sobieski. V sedmnáctém století, když se muslimské hordy hnaly přímo do srdce křesťanské Evropy, sebral z Polska svou armádu, aniž ho o to někdo žádal, a porazil Turky před vídeňskými branami.“

Madox se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že všichni pozorně poslouchají. „Nás nikdo nežádal, abychom zachránili západní civilizaci, ale vidíme, že se ocitla v nebezpečí, a uděláme to, co se udělat musí. Já věřím, že Duch svaty vede naše myšlenky i činy, stejně jako když Bůh vedl krále Jana, který mohl získat jen málo, ale zato ztratit vše, když přispěchal na pomoc svým křesťanským bratrům do Vídně. Protože král Jan věděl, pánové, že pokud nezastaví Turky ve Vídni, pak padne celá Evropa jako kořist islámu. A mějte na paměti, že nikdo jiný z Evropy nepřišel obléhanému městu na pomoc – celá Evropa raději strčila hlavu do písku a modlila se, aby zrovna ona nebyla na řadě jako další. Není vám to povědomé? Ale Duch svátý, pánové, sestoupil do duše a srdce krále Jana a pověděl mu, co si počít, přesvědčil ho, že to je správné a nutné a že jeho vítězství nad islámem potěší Boha. A ozbrojen přítomností Ducha svatého bojoval proti přesile, porazil na hlavu muslimské Turky a spasil křesťanskou Evropu. Za své činy nikdy nežádal ani nedostal žádnou odměnu ani slova díků.“

Landsdale zavtipkoval: „To ani nedostal žádnou těžní věž?“

Bain Madox předstíral, že poznámku neslyšel. „My, pánové, jsme jako král Jan. Jsme vším, co stojí mezi západní civilizací a nepřítelem u bran. Bůh nás přivedl sem, na toto místo a v této době s jasným úmyslem. Obětováním dvou amerických měst – která jako Sodoma a Gomora stejně nemají valnou cenu – můžeme zabránit tomu, aby nepřítel zničil další americká města dle své volby a v čase, který si zvolí. My vlastně zachraňujeme Washington, New York, Seattle, Chicago, Atlantu, Dallas… Palm Beach… Chci, abyste to všichni pochopili a uvěřili tomu, a také abyste dnes dobře spali a nenechali se v hloubi duše trápit výčitkami svědomí.“

Každému pohlédl do očí. „Kdyby byl zde mezi námi Ježíš Kristus, řekl by: ‚Vezměte své štíty a vyrazte‘.“

Ostatní čtyři na sebe pokradmu pohlédli, ale nikdo nekomentoval ani Madoxův projev, ani jeho vysněnou zprávu od Ježíše Krista.

Bain Madox se zhluboka napil vody, ale Harry ho začínal podezírat, že má ve sklenici čistou vodku.

Madox svůj projev uzavřel: „Tak. Řekl jsem, co jsem chtěl. Nyní vás žádám, abyste sklonili hlavy v tiché modlitbě a prosili našeho Pána o sílu, vedení a možná i trochu rozhřešení, kdyby s tím měl nějaký problém.“ Vybídl i Harryho. „Vy taky. Modlete se s námi.“

Bain Madox tiše sklopil hlavu a ostatní ho váhavě následovali.

Harry Muller se modlil, aby se některý z přítomných vzpamatoval a aby u něj zvítězil zdravý rozum nebo aby naopak ztratil nervy nebo třeba od Boha dostal nějaký lepší vzkaz než ten, který vyřizoval Madox.

Po chvíli Madox pronesl: „Amen.“ A vzápětí změnil tón. „Koktejly se začínají podávat v pět v baru, oděv neformální. Pokud má někdo zájem, v herně se rozběhne partie pokeru. A také máme nový terč na šipky s Husajnovým obličejem. Večeře je v devatenáct třicet, společenský oděv, prosím. Buďte tak laskaví a nezapomeňte při odchodu uložit své poznámky do krbu. Tato schůzka výkonného výboru je ukončena. Děkuji vám za účast.“

Čtveřice mužů posbírala své věci a tiše odešla z místnosti.

Zůstal jen Harry Muller. Díval se přes celou délku stolu do očí Bainu Madoxovi.

Madox promluvil: „Teď jsme to jen vy a já, Harry.“

Harry Muller odhadoval situaci. Kdyby se mu podařilo odstavit Madoxe, pak by bylo nejlepším řešením okno. Ale možná by bylo lepší prohodit pár slov s těmi dvěma gorilami venku a prozradit jim, co se chystá. To by možná bylo rozumnější než zdrhnout.

Madox se ho zeptal: „Na co myslíte?“

„Myslím na to, jak se mi ten plán zamlouvá.“

„Kecy. Heleďte, jak jsem si vedl?“

„Dobře.“

„Jenom dobře?“

„Přestal jsem dávat pozor od toho krále Jana.“ Harry odhadoval, že by mohl sedět Madoxovi na zádech nanejvýš do tří vteřin, dokonce i s pouty.

Madox povzdechl: „Tak z toho mám těžkou hlavu, že jste to nepochopil. Chtěl byste snad, aby se tahle posraná válka s terorismem vedla bůhvíjak dlouho, až zestárnou vaše vnoučata?“

„Podívej, starouši, my máme reagovat po svém, a taky jsme reagovali. Oni na nás atomovku nevytáhnou, takže my je taky nemusíme zasypat jademejma hlavicema. Prostě jsi tu akci Odvetný úder nepochopil.“

„Ale kdepak, pochopil. Jde jen o to, že to funguje až moc dobře.“

„Jo. Přesně o to, kurva, jde.“

„Víte, Harry, věc se má takto – pokud hora nejde k Mohamedovi, pak musí Mohamed k hoře. No ne?“

„Jasně, klidně.“ Popadl těžký kovový popelník, který použil Landsdale, a hodil ho po Madoxovi. Pak vyskočil, protože Madox před popelníkem uhnul.

Harry překonal vzdálenost tří metrů za necelé dvě vteřiny, ale Madox už stál pevně na nohou a couval ke zdi. Harry se pohyboval, jak nejrychleji to se spoutanýma nohama šlo, ale Madox byl rychlejší a vytáhl zpod saka pistoli.

Harry se na Madoxe vrhl, a ten zblízka vypálil. Harry se zarazil, protože ho překvapilo, že necítil zásah kulky, a uvědomil si, že zbraň nevydala skoro žádný zvuk.

Bain Madox stále couval a upřeně se díval Harrymu do očí. Harry udělal ještě krok, ale ztěžkly mu nohy a místnost se s ním začala točit.

Madox řekl: „Potřebujete se uklidnit.“

Pod Harrym se podlamovaly nohy, takže upadl na kolena. Všiml si, že mu něco vyčnívá z hrudníku, a položil na to ruku.

„Uspávači šipka,“ vysvětlil mu Madox. „Používám ji na medvědy. Nesmíme je mimo sezónu střílet.“

Harry si vytáhl šipku z hrudi a na špičce viděl kapku krve.

„A stejně tak nesmím zastřelit federálního agenta, takže musíte umřít nějak jinak. Třeba nešťastnou náhodou na lovu.“

Dveře se otevřely a jeden strážný se zeptal: „Je všechno v pořádku, pane Madoxi?“

„Ano, Carle, je. Odveďte, prosím, pana Mullera dolů do jeho pokoje.“

Objevil se další strážný a oba zamířili k Harrymu.

Harry se málem neudržel ve vzpřímené poloze ani v kleku a místnost mu tmavla před očima, ale nadechl se a pronesl: „Jaderná…“Věděl, že musí zůstat bez hnutí, aby uspávači látka v jeho krevním oběhu nezačala působit příliš rychle. „Oni chtějí… odpálit… kufříkovou…“

Strážce ho zvedl na nohy a Carl se nahrbil a uchopil ho odborně v podpaží a všichni se vydali ven.

Bain Madox stál u dveří a uznale Harrymu řekl: „Musím přiznat, že se mi zamlouváte. Máte pořádnou kuráž. A udělal jste mi velkou službu. Takže proti vám nic nemám.“

Harry Madoxovi téměř nerozuměl, ale podařilo se mu zašeptat: „Táhni do prdele…“

„To se asi nepodaří.“ Carlovi přikázal: „Udržujte ho pod sedativy. Mrknu se na něj později.“

Odešli a Bain Madox zavřel dveře. Cigaretové nedopalky na orientálním koberci ho značně rozčilovaly, a tak je posbíral.

Pak přešel k černému kufru, pohladil dlaněmi příjemnou lesklou kůži a zašeptal: „Panebože, dej, ať to funguje!“

VII. ČÁST

NEDĚLE

NORTH FORK, LONG ISLAND

Máme právo zabít čtyři miliony Američanů – z toho dva miliony dětí – a poslat jich do vyhnanství dvakrát tolik. A zranit a zmrzačit stovky tisíc.

– Sulejmán abú Ghaith,

mluvčí Usámy bin Ládina, květen 2002

15. KAPITOLA

V neděli ráno jsme sešli s Kate na snídani a naši spolubydlící z penzionu nás nijak zvlášť nepřekvapili. Byl to obvyklý výběr intelektuálů z Manhattanu, rádoby znalců vín – v našem případě tři páry nerozpoznatelného pohlaví, které všechno braly smrtelně vážně, jako kdyby dělaly konkurz do veřejnoprávního rádia. Nedokázal jsem odhadnout, jestli se vzájemně znají, ani to, kdo tam s kým vlastně přijel, anebo jestli se nedávno všichni setkali na nějaké protestní demonstraci zaměřené proti majitelům varlat.

Všichni spolu brebentili a posílali si přílohy nedělních Timesů, jako kdyby našli posvátné tóry srolované do obrouček na ubrousky.

Všem jsme se představili a pak jsme s Kate usedli na dvě volná místa u jídelního stolu. Majitelka, která připomínala dozorkyni z ženské věznice, nám přinesla kávu a pomerančový džus a jako předkrm doporučila ovesnou kaši. Položil jsem jí otázku: „Máte bagel?“ Nevím, jestli pochopila mou narážku na židovský bochánek, ale odpověď zněla: „Ne.“

„Já ale bez bagelu nemůžu číst Timesy. Teplá ovesná kaše se hodí k Wall Street Journal. Máte Wall Street Journal?“

Kate mě přerušila: „Ano, ovesná kaše bude vynikající, děkuji.“

Mí spolustolovníci u snídaně probírali perly z všemožných příloh Timesů – Umění, Volný čas, Knihy, Cestování a tak dále. Přivolal jsem to snad, nebo co?

V noci jsme s Kate po milování dopili láhev – jako aprěs sex – a já jsem utrpěl drobnou kocovinku z červeného, v důsledku čehož jsem byl podrážděný a nepodílel se na konverzaci, byť Kate se držela velmi dobře.

V pouzdru na kotníku jsem měl malý Smith and Wesson, který nosím mimo službu, a zrovna mě napadlo, že upustím ubrousek, vytáhnu na ně bouchačku a zařvu: „Ani hnout! Jste syny smrti! Držte huby a dojezte kaši!“ Nicméně jsem moc dobře věděl, jak Kate mé výstřelky špatně snáší.

Konverzace se točila kolem titulku v Timesech – PODLE RUMSFELDOVA ROZKAZU SE KVŮLI URYCHLENÍ AKCE MUSÍ PŘEPRACOVAT VÁLEČNÉ PŘÍPRAVY. Všichni přítomní souhlasili s tím, že vzhledem k odhodlání současné vlády je válka s Irákem nevyhnutelná.

Kdybych se rád sázel – a já si v sázkách opravdu libuju vsadil bych na leden nebo možná na únor. Ale lepší kurz bych asi měl, kdybych vsadil na březen.

Jeden z přítomných mužů jménem Owen vycítil, že nedávám pořádně pozor, a tak se zeptal: „Co si myslíš ty, Johne? Proč chce tahle vláda rozpoutat válku proti státu, který nám nijak neubližuje?“

Otázka mi připadala mírně sugestivní, asi jako otázky ze soudku „Kdy jste přestal bít svou ženu a začal pracovat pro AI Kájdu?“, které sám občas kladu podezřelým.

Odpověděl jsem tedy Owenovi popravdě: „Myslím, že se válce můžeme vyhnout tím, že na Saddáma a jeho psychopatické synky vyšleme naše nejlepší ostřelovače, případně když jim tam hodíme pár raket s plochou dráhou letu.“

Rozhostilo se ticho a to prolomil další z mužů, Mark: „Takže… ty nejsi zastánce války… ale myslíš, že bychom Saddáma Husajna měli zabít?“

„Přesně tak bych na to šel já. Války bychom si měli šetřit na dobu, až je budem potřebovat.“

Mia, jedna z žen, položila – dle mé domněnky – řečnickou otázku: „Cožpak vůbec někdy válku potřebujeme?“

Zeptal jsem se jí: „Co bys dělala po útoku na Světové obchodní centrum a Pentagon? Vyslala kapelu Dixie Chicks na mírové turné po Afghánistánu?“

Kate se jí to snažila objasnit: „John rád provokuje.“

Napadlo mě, že bych měl konverzaci utnout, což by mi nevadilo, ale Marka jsem zřejmě zajímal: „V jaké oblasti vůbec pracuješ, Johne?“

Obvykle lidem o sobě tvrdím, že jsem deratizátor, ale už jsem se rozhodl s těmi pindy skoncovat, a tak jsem odpověděl: „Jsem federální agent a působím u protiteroristické federální jednotky.“

Po vteřinovém tichu Mark vydechl: „Fakticky?“

„Fakticky. A Kate je zvláštní agentkou FBI.“

Kate dodala: „Pracujeme spolu.“

Alison, jedna z dam, poznamenala: „Jak zajímavé!“

Jason, třetí hošík, se mě zeptal: „Myslíte, že stupeň bdělosti – nyní se zvýšil na oranžovou barvu – je reálný, nebo jde o manipulaci z politických důvodů?“

„Týý brdo, Jasone, to nevím. Co píšou v Timesech?“

Naléhal: „Do jaké míry je dnes stupeň bdělosti reálný?“

Kate odpověděla: „Hrozba teroristického útoku na Ameriku je velmi reálná. Nicméně pokud nemám vyzradit informace podléhající utajení, mohu říci pouze to, že žádná upozornění na bezprostřední útok nemáme.“

„Tak proč jsme tedy na stupni Oranžová?“ ptal se Jason. „Což znamená vysoké riziko teroristického útoku.“

Kate odpověděla: „Jde pouze o předběžné opatření kvůli prvnímu výročí jedenáctého září.“

„To je minulost,“ podotkl Mark. „Já myslím, že jde jen o udržení atmosféry strachu v zemi, aby vláda mohla prosadit svůj program vnitrostátní bezpečnosti, což je ve skutečnosti naprosté pošlapání občanských svobod.“ Upřel na mě pohled: „Souhlasil bys s tím, Johne?“

„Naprosto. Mimochodem, Marku, zvláštní agent Mayfieldová a já jsme sem byli vysláni proto, abychom zmapovali protivládní a podvratné živly, a musím tě tedy varovat, že všechno, co řekneš, může být použito proti tobě před vojenským soudem.“

Markovi se podařilo vyloudit chabý úsměv.

Alison mě odhalila: „Myslím, že to je jedna z tvých dalších provokací.“

„To bude spíš voda po holení.“

Alison se zachichotala, ale přirozeně. Myslím, že jsem se jí líbil. Také jsem měl silné tušení, že právě ona v pátek tak křičela při souloži.

Pam, třetí z žen, se zeptala nás obou: „Zatkli jste někdy nějakého teroristu?“

Znělo to jako normální otázka, ale tón, jakým to Pam řekla, a všeobecný kontext způsobil, že se dala pochopit jinak, a my s Kate jsme ji tak pochopili.

Odpověděla Kate: „Pokud máš na mysli islámského teroristu, tak ne, ale…“ Vstala a vyhrnula si svetr a všem ukázala dlouhou bílou jizvu, která jí začínala pod levým posledním žebrem a pokračovala dozadu až nad hýždě. „Dostal mě jistý libyjský džentlmen jménem Asad Chálil. Ostřelovací puškou. Johna taky.“

Já jsem měl jizvu na pravém boku, a pokud jsem si nechtěl spustit spodary, nevěděl jsem, jak ji mám smíšené společnosti předvést.

Kate si svetr zase stáhla a dokončila odpověď: „Takže ne, nikdy jsem teroristu nezatkla, ale jeden mě postřelil. A taky jsem byla ve Dvojčatech, když dostaly zásah.“

V místnosti vše poněkud utichlo a mě napadlo, že třeba budou všichni chtít vidět mou jizvu. Já jsem opravdu měl tři díry po kulkách od hispánského džentlmena, který ukončil mou policejní kariéru. Dvě však byly umístěny na nevhodném místě. Nicméně jedna mi provrtala hrudník, takže můžu klidně tvrdit, že to je od Libyjce, protože jsem si fakticky hrozně moc toužil rozepnout košili a ukázat Alison stopu po svém zranění.

„Johne?“

„Co?“

„Říkám, že můžu vyrazit.“

„Cítím, že se vaří párky.“

„Já chci ale začít co nejdřív.“

„Tak jo.“ Vstal jsem a se všemi se loučil. „Vyrážíme na Plum Island. Víte, do laboratoří výzkumného ústavu biologických zbraní. Teď se tam ztratilo… bratru osm litrů antraxu a my musíme zkusit vypátrat, kam se poděl.“ Neodpustil jsem si poznámku: „Bylo by odporné, kdyby ho nastříkali na vinice nebo…“ Dvakrát jsem zakašlal. „Pardon. Tak nic. Hezký den!“

Vyšli jsme z idylického domečku a zamířili k mému džípu.

Kate mě upozornila: „Takové věci bys neměl říkat.“

„Jaké?“

„Ty víš jaké.“ Rozesmála se, což by před jedenáctým zářím nebo půl roku po něm neudělala. Nyní, jak jsem říkal, z ní byla jiná žena a dokázala se dost uvolnit a konečně začínala oceňovat můj břitký a sofistikovaný humor. Podotkla: „Ty jsi tak kurevsky nevyzrálý.“

Což ovšem nebylo přesně to, co jsem měl na mysli. Oba jsme poté nastoupili do auta a vydali se na výlet.

Promluvila hlubokým basem – dle mého odhadu imitovala můj hlas: „Teď se tam ztratilo bratru osm litrů antraxu…“

„Máš rýmu nebo co?“

Pokračovala: „Bylo by odporné, kdyby ho nastříkali na vinice.“ Dvakrát zakašlala. „Pardon. Myslím, že mám antrax.“

„To jsem neřekl.“

„Kdes přišel na takovou blbost?“

„Nevím. Prostě mě to napadlo.“

„Dost děsivé.“

„Antrax je nanejvýš děsivý.“

„Já ale myslím ty tvé nápady.“

„Jasně. Takže kam to bude?“ zeptal jsem se.

„Vím o jednom skvělém starožitnictví v Southoldu.“

„Pojďme do kostela. Je to levnější.“

„Do Southoldu. Tady doleva.“

No a tak jsme nedělní ráno strávili vybíráním starého nábytku. Pokud jde o starožitnosti, nejsem jejich velkým příznivcem, protože je většinou považuji za špalky shnilého dřeva prolezlé červotočem a nehygienické cáry zablešených látek. To bych snad dal radši přednost tomu antraxu.

Netřeba dodávat, že jsme nic nekoupili. Kate nakonec konstatovala: „Kdo by si chtěl kupovat starožitnosti? Já jsem za jednu provdaná.“

Dali jsme si oběd v bufetu, kde jsem se konečně dočkal svého bagelu a k němu párků a vajec, která jsem postrádal u snídaně.

Po obědě jsme zašli k několika dalším vinařům, u nichž jsme si vybrali na tucet láhví vína, které jsme mohli za stejnou cenu obstarat na Manhattanu, a poté jsme se zastavili u stánku s ekologickou zeleninou.

Doma jíme jen velmi zřídka – Kate neumí vařit, a já také ne, a ovoce nebo zeleninu nemiluju ale přesto jsme nakoupili snad tunu nejrůznějších surovin ještě s listy a hlínou a k tomu dvacetikilový pytel longislandských brambor. Zvedl jsem obočí: „Co budeme dělat s tímhle hnojem?“

„Když přejedeš srnku, udělám myslivecký kotlík.“

Tak to bylo doopravdy legrační. Proč jsem na to nepomyslel?

Sbalili jsme si v penzionu věci, srovnali účet a vyrazili zpátky do města.

Zeptala se: „Užil sis hezký víkend?“

„Jo. Až na tu snídani.“

„Musíš někdy mluvit s lidmi s opačnými názory.“

„To dělám. Jsem přece ženatý.“

„Moc vtipné.“ Odmlčela se. „Co kdybychom si zajeli příští víkend na sever do přírody?“

„Dobrý nápad.“ Což mi připomnělo, abych se jí zeptal: „Co víš o klubu Custer Hill? Tu předchozí odpověď ti teda nezbaštím.“

Zamyslela se nad tou otázkou a mým názorem a pak odpověděla: „Vím, žes tam málem strávil tento víkend.“

„Což znamená…?“

„No… Tom Walsh mě požádal, jestli bych neměla námitky, kdyby tě tam poslal na sledovačku.“

„Fakt? A co ty na to?“

„Já kývla, jako že ano, že bych námitky měla.“ Podivila se: „Jak vůbec víš o klubu Custer Hill?“

„Od Harryho Mullera, který ten kšeft dostal.“

„Co ti k tomu řekl teda o«?“

„Otázky tady kladu já. Co mi k tomu můžeš povědět ty?“

„Tom mě žádal, abych pomlčela. Ale já jsem ti to chtěla říct.“

„Kdy?“

„Teď. Cestou domů.“

„Jo. Jasně. Proč jsi nechtěla, abych tam jezdil?“

„Těšila jsem se na to, že s tebou tento víkend pojedu někam já.“

„Jenže já o těch tvých plánech nic nevěděl až do pátku do půl páté odpoledne.“

„Myslela jsem na to.“

„Ve skutečnosti ses na poslední chvilku strašně snažila, abys něco schrastila.“ Upozornil jsem ji: „Mluvíš se mnou, milá zlatá. Nemůžeš ukecat kecala, který je navíc skvělý detektiv.“

Rozmýšlela se. „No… Prostě se mi ten úkol nějak nezamlouval… a tak jsem Tomovi řekla, že už máme plán, a pak jsem ten plán musela vymyslet.“

Snažil jsem se ty informace strávit. „Co tím jako chceš naznačit, že se ti ten úkol nezamlouval?“

„Já nevím… prostě instinkt… něco na Tomově chování…“

„Nemůžeš být konkrétnější?“

„Ne, to nemůžu… Ale když o tom zpětně uvažuju, možná jsem se až příliš soustředila na to, co říká a jak to říká. A taky jsem nechtěla zůstat na víkend sama.“

„Proč ses nepřihlásila, že pojedeš taky?“

„Johne, kašli na to. Omlouvám se, že jsem ti lhala, a omlouvám se, že jsem ti to neřekla dřív.“

„Omluva se přijímá, když mi povíš, co je to ten klub Custer Hill.“

„Nevím přesně. Ale Tom naznačoval, že je to společenský a rekreační klub bohatých a mocných mužů.“

„Možná bych se tam hezky poměl.“

„Měls tam fotografovat…“

„Já o tom vím. Jenže neznám důvod, proč mají být ti muži sledovaní.“

„To fakticky netuším. Tom neměl v úmyslu mi to sdělovat.“ Zamyslela se. „Dá se předpokládat, že jsou politicky konzervativní a možná dost radikální.“

„To není zločin.“

„Já víc nevím.“

Už jsme jeli po longislandské dálnici a mířili na západ do rudého kotouče slunce. V džípu to zapáchalo jako na korejském trhu a na podlaze za mnou cinkaly láhve s vínem.

Uvažoval jsem o tom, co Kate povídala, ale neměl jsem dostatek faktů, abych z toho vyvodil nějaké závěry. Nicméně něco z toho doslova trčelo – kupříkladu politická orientace dotyčného klubu a členové z řad nejvyšších vrstev. Pravicoví šílenci, kteří se zapojují do protiprávní činnosti, bývají téměř vždy z nižších vrstev. Jejich klub – pokud nějaký mají – je benzínová pumpa nebo chatrč ukrytá v lesích. Tato skupinka evidentně představovala něco úplně jiného.

A to bylo zhruba vše, co jsem v daném okamžiku věděl, a kdybych byl chytrý, bylo by to všechno, co jsem vědět potřeboval, a kdybych chtěl vědět víc, můžu se Harryho ráno zeptat.

Kate povzdechla: „Myslím, že jsi na mě naštvaný, že jsem se ti nezmínilao rozhovoru s Tomem, v němž jsem rozebírala, jestli tě tam poslat nebo ne.“

„Ale vůbec ne. Jsem šťastný, že je má kariéra v tak dobrých rukou. Vlastně je poněkud dojemná představa, jak s Walshem probíráš, jestli by měl malej Johnny vyrazit na víkend na výlet.“

„Johne…“

„Možná jsi mu měla říct, že pokud se tebe týče, je to v pohodě, ale že by se nejdřív měl domluvit se svou manželkou, jestli to vyhovuje jí.“

„Přestaň se chovat jako kretén.“

„Zrovna se do toho tak hezky dostávám.“

„Tak toho nechej. Je to absolutně nedůležité. Běž Walshovi říct, co jsem ti pověděla, a postěžuj si, jak jsi nespokojený s jeho způsobem vedení.“

„Přesně to mám v úmyslu.“

„Nebuď konfliktní. Snaž se být diplomatický.“

„Budu diplomat každým coulem.“ Ušklíbl jsem se. „Můžu ho zavřít do klády?“

Chvíli jsme mlčeli. Uvědomil jsem si, že bych si měl s Harrym promluvit dřív, než se ráno chytím s Walshem. Vytočil jsem z mobilu Harryho číslo.

Kate se zeptala: „Komu voláš?“

„Svému poradci pro stresové záležitosti.“

Po šesti zazvoněních se ozval Harryho hlas: „Tady detektiv Harry Muller. Po pípnutí mi zanechte zprávu a své telefonní číslo.“ Píp.

Promluvil jsem: „Harry, tady Corey. Kate chce udělat myslivecký kotlík. Mám brambory, zeleninu a červené víno. Jeden z nás musí přejet jelena, který je už to poslední, co nám schází do receptu. Co nejdřív mi brnkni.“

Zavěsil jsem. „Ta sledovačka mi mohla pomoct v kariémím postupu – pokud by mě teda nesežral medvěd.“

„Možná proto Tom chtěl, aby ses tam vydal.“

„Aby mi pomohl v postupu, nebo aby mě sežral medvěd?“

„Na to se snad nemusíš ptát.“

Usmál jsem se. Drželi jsme se za ruce a Kate naladila rádio na stanici s příjemnou hudbou. Cestou domů jsme pak nezávazně klábosili.

Když jsme dojeli k tunelu Midtown, objevil se před námi na obzoru rozzářený Manhattan. Ani Kate, ani já jsme nekomentovali, jak nám na tom pohledu chybí Dvojčata, ale oba jsme věděli, na co ten druhý myslí.

Vzpomínám si, že jedna z mých prvních souvislých myšlenek poté, co Dvojčata dostala zásah, bylo to, že člověk, který na vás vytáhne nůž, nemá bouchačku. Vybavil jsem si, jak jsem řekl policajtovi, který stál vedle: „Díky bohu. To znamená, že nemají jadernou bombu.“

Policista odpověděl: „Prozatím.“

VIII. ČÁST

PONDĚLÍ

NEW YORK CITY

V Americe máme politické nešváry, ale ne spiknutí.

– Alexis De Tocqueville

Demokracie v Americe (1835)

16. KAPITOLA

Byl Kolumbův den, svátek na počest toho, že mrtvý bílý muž vrávoravě vkročil na neznámý kontinent cestou někam úplně jinam. Když jsem vycházel z Dresnerova baru, měl jsem podobné pocity.

Dnes jsme se oblékli neformálně: já měl pohodlné mokasíny, černé džíny, sportovní košili a koženou bundu. Kate na sobě také měla džíny a vysoké boty, rolák a semišové sako. Podotkl jsem: „Nějak ti neladí kabelka s pouzdrem na bouchačku.“

Hbitě opáčila: „No, tak to si budu muset koupit novou kabelku.“

Že jsem radši nedržel hubu!

Vyšli jsme s Kate z našeho bytu na Východní 72. ulici a Alfred, náš správce, nám zastavil taxi.

O víkendu byl na Manhattanu zanedbatelný provoz a cestou na Federal Plaza číslo dvacet šest – tedy „na Šestadvacítku“ – jsme se dobře bavili.

Byl překrásný, jasný, mrazivý podzimní den a já jsem si zapískal pár taktů písně Podzim v New Yorku.

Kate se zeptala: „Nevíš, jestli dnes bude v práci Tom Walsh?“

„Ne, ale jestli zapískáš pár not, možná to poznám.“

„Ty jsi pako.“

„Domnívám se, že to se všeobecně ví.“

Řidič taxíku, chlapík jménem Ziad Al-Šejchí, zrovna něco povídal arabsky do mobilu.

Položil jsem si ukazovák na rty a zašeptal Kate: „Mluví s šéfem své buňky AI Kájdy… něco o výprodeji v BergdorFs na Kolumbův den.“

Povzdechla si.

Pan Al-Šejchí domluvil a já se ho zeptal. „Víte, kdo je Kryštof Kolumbus?“

Pohlédl do zpětného zrcátka a odpověděl: „Myslíte Kolumbovo náměstí? Kolumbova Avenue? Kam vlastně chcete? Říkali jste něco o Federal Plaza.“

„Nikdy jste neslyšel jména Nina, Pinta a Santa Maria?“

„Pane?“

„Ani Královna Isabella, proboha? Vy nepochodujete v průvodu na Kolumbův den?“

„Pane?“

„Johne. Přestaň.“

„Já se mu jen snažím pomoct, aby obstál ve zkoušce na občanství.“

„Přestaň.“

Opřel jsem se a pobrukoval si Podzim v New Yorku.

Byl celostátní svátek, takže volný den, a centrála federální protiteroristické jednotky nebyla vlastně oficiálně otevřená, ale Kate se rozhodla se mnou stejně jít, aby mi dělala společnost a dokončila si nějaké papírování. Pak poobědváme a ona pak vyrazí sledovat, kde mají sváteční výprodeje.

I když jsme pracovali na stejné směny, nejezdívali jsme vždycky do práce společně. Někdy se jeden z nás příliš loudal s líčením a druhý už byl netrpělivý, a tak odešel.

Kate měla v kufříku Timesy a já ji poprosil o sportovní přílohu, ale ona mi místo toho ukázala titulní stránku.

Četl jsem palcový titulek: RUMSFELD JE PŘÍZNIVCEM ENERGICKÝCH PROTIAKCÍ, ABY ZABRÁNIL ÚTOKU TERORISTŮ. Následoval článek, v němž bylo vysvětleno, že Spojené státy musí jednat v průběhu „předkrizového období“ rychle, aby zabránily dalšímu útoku teroristů na americký národ. Připadalo mi, že pokud čte Saddám Timesy, tak zavolá svému bookmakerovi a vsadí na invazi koncem ledna.

Další velký článek se týkal bombového útoku na nějaký noční klub hojně navštěvovaný západními turisty na indonéském ostrově Bali. To zřejmě byla nová fronta ve válce globálního terorismu. Počet obětí se odhadoval na 184 a dalších 300 zraněných, což byla největší ztráta na životech od jedenáctého září 2001.

V Timesech oznamovali, že útok byl patrně organizován islámskými „extremisty“. Skvělý odhad. A také skvělé slovo, typické pro New York Times. Proč je nenazývat teroristy nebo vrahy? Je to tak přehnaně kritické! I Adolf Hitler byl extremista.

Válku s terorismem nevyhrajeme, dokud nevyhrajeme válku se slovy.

Listoval jsem Timesy až na stránku s křížovkou a zeptal se Kate: „Jaká je definice umírněného Araba?“

„Nevím.“

„Chlápek, kterému došla munice.“

Zavrtěla hlavou, ale Ziad se rozesmál.

Humor je skutečně mostem přes propast mezi kulturami.

Kate podotkla: „To dnes bude dlouhý den.“

Ukázalo se, že měla pravdu.

17. KAPITOLA

Když jsme pět minut před devátou dorazili do budovy číslo dvacet šest na Federal Plaza, Harry ještě u svého stolu neseděl. A nedorazil ani v devět patnáct, ani v devět třicet. Podle našeho posledního rozhovoru, který jsem s ním vedl, měl dnes s Walshem schůzku. Walsh v kanceláři byl, ale Harry ne.

V kanceláři panoval na rozdíl od normálních dnů klid a já jsem tam napočítal tři policejní detektivy a jednoho agenta FBI – Kate. V šestadvacátém patře bude také sedět na centrále přinejmenším jeden agent ve službě a monitorovat telefony, vysílačky a internet. Doufejme, že teroristé při prodlouženém víkendu v Nové Anglii odpočívají a kochají se barvami podzimu.

Ve tři čtvrtě na deset jsem zavolal Harrymu Mullerovi na mobil a nechal mu zprávu, pak jsem mu volal domů do Queens a nechal vzkaz na záznamníku. Posléze jsem ho ještě prozvonil na pager, což je v naší branži povoleno.

Pět minut po desáté za mnou přišla z opačné strany našeho patra Kate: „Tom Walsh s námi chce mluvit.“

„Proč?“

„Netuším. Už jsi mu něco řekl?“

„Ne.“

Přešli jsme s Kate do Walshovy rohové kanceláře. Měla otevřené dveře, a tak jsme vstoupili.

Walsh vstal a vyšel nám v ústrety, což bývá obvykle znamením, že nejste v příliš velkém průseru. Ukázal na kulatý stůl u okna, a tak jsme usedli k němu. Byl posetý papíry a šanony, což bylo v dobách, kdy v této kanceláři sedával Jack Koenig, velmi neobvyklé.

Na obrovském okně od stropu k podlaze, z něhož kdysi bylo vidět Dvojčata, se skvěl velký černý obtisk s obrysy věží Obchodního centra a s nápisem 11. 9. 2001 – NIKDY NEZAPOMENEME!

Byl – jak jsem již řekl – hezký podzimní den podobný tomu před rokem a jedním měsícem, kdy k dotyčným útokům došlo. Kdyby se nekonala ta ranní schůzka v kavárně Windows on the World, Jack by patrně seděl zde, ve své kanceláři, a byl by svědkem toho, jak se to stalo. I David Stein by to ze své rohové kanceláře viděl. Nakonec všechno bohužel viděli z mnohem větší blízkosti.

Tom Walsh spustil: „Johne, lidi z odboru bezpečnosti informačních technologií mě informovali, žes použil své heslo k tomu, aby ses v pátek pokusil dostat k jistému utajenému souboru.“

„Je to tak.“ Změřil jsem si Walshe pohledem. Byl příliš mladý na to, aby zastával funkci zvláštního agenta s pověřením – asi čtyřicetiletý, tmavý irský typ, nevypadal špatně, a byl svobodný. Měl pověst sukničkáře a také abstinenta, což bylo v souvislosti s jeho irským původem podivné – no považte, chlápek, co dává přednost ženským před whiskou!

Uhodil na mě: „Co tě na tom souboru tak zajímalo?“

„Ani ti nevím, Tome. Nemohl jsem se do něj dostat, tak si už nepamatuju, jestli jsem se o něj vůbec zajímal.“

Upíral na mě zrak a měl jsem dojem, že se ho maličko zmocňuje netrpělivost.

Dřív jsem si myslel, že se mi nezamlouvají sešněrované germánské způsoby Jacka Koeniga, a měl jsem dojem, že bych měl Walshe rád, vzhledem ke svému napůl irskému původu, jenže v jeho případě se jasně projevilo, jak práce formuje člověka.

Zahřímal: „Co to kčertu je ty ‚zbraně hromadného ničení iráckého velbloudího klubu‘?“

„Prostě jsem si dělal srandu.“ Pohlédl jsem na Kate, ale ta se netvářila pobaveně, jen zmateně.

„Aha.“ Zaměřil pohled na Kate, svou poctivou kolegyňku z řad FBI, a zeptal se jí: „Říkalas něco Johnovi o té sledovačce?“

„Jo, ale až v neděli.“

Walsh zavrčel mým směrem: „Takže se ti o tom zmínil Harry Muller.“

Člověk nikdy nepráskne svého policejního soukmenovce, a tak jsem zvedl obočí: „Harry Muller? Co má společného s tím bloudským klubem… nebo jak to bylo?“

„No nic… Stejně je to už irelevantní.“

„Souhlasím. A když už jsem tady, mohu vznést oficiální stížnost na to, že žádáš mou ženu o svolení vyslat mě na pracovní úkol mimo město?“

„Já jsem ji nežádal o svolení. Jen jsem chtěl vám oběma udělat laskavost. Jste manželé, a tak jsem chtěl vědět, zda by vám to nekolidovalo s nějakými osobními plány, které jste mohli mít na prodloužený sváteční víkend.“

„Příště se zeptej mě.“

„Jasně. Píšu si.“

„Proč tě napadlo, že bych to mohl dělat zrovna já?“

Walsh se netvářil bůhvíjak ochotně, ale nakonec odpověděl: „Pochopitelně jsem se domníval, že se na tu práci ideálně hodíš.“

„Tome, jak patrně budeš vědět, při poslední sledovačce ve volné přírodě, kterou jsem měl provádět v Central Parku, jsem se na dva dny ztratil.“

Zdvořile se usmál. „No, já jsem uvažoval spíše o jiných aspektech dotyčného úkolu.“

„Například?“

„No tak kupříkladu při tomto sledování se dotyčný člověk musel dostat na soukromý pozemek bez povolení k prohlídce, což je přesně tvoje parketa. Za druhé, dotyčné místo – klub Custer Hill – je dobře zabezpečené a existovalo tam nebezpečí, že osoba provádějící sledování bude zadržena a soukromá ochranka jí bude klást otázky. I v tomto případě si umíš poradit.“ Nakonec mi sdělil: „Členy tohoto klubu jsou lidé z Washingtonu oplývající jistým politickým vlivem.“

Začínal jsem chápat, proč nikdo nechtěl žádat soudce o povolení k prohlídce. Krom toho se mi zdálo, že mezi tím, co mi prozradil Harry Muller – rutinní sledovačka, jen kvůli papírování a tak dále –, a tím, co právě říkal Tom Walsh, jsou značné nesrovnalosti. Vzhledem k tomu, že Harry by mi nelhal, jsem dospěl k závěru, že Walsh Harryho o všech okolnostech dostatečně neinformoval.

Obrátil jsem se k Walshovi: „Takže ve skutečnosti jsi potřeboval poldu, který zvládne vybruslit z průseru, když se něco podělá.“

„To v žádném případě není pravda. Pojďme dál.“ Tom Walsh pohlédl na měi na Kate a oznámil: „Harry Muller se nám neozval.“

Odvodil jsem si, že to bude asi důvod, proč nás vlastně do své kanceláře povolal, ale doufal jsem, že tomu tak není. „On se ti měl ozvat?“

„Jen v případě, že dojde ke komplikacím.“

„Tome, to se někdy stává, že se člověk neozve, když vyvstane problém.“

„Dík za tvůj hluboký postřeh. Fajn, rád bych vám řekl všechno, co vím.“ A spustil: „Harry Muller, jak víte, odsud odešel v pátek před sedmnáctou hodinou. Šel ještě do oddělení technické podpory, kde mu přidělili všechno, co potřeboval, a vydal se do garáže pro svůj obytný vůz, kterým přijel do práce, protože věděl, že odpoledne rovnou tímto vozem odjede a použije ho pro svůj pracovní úkol. Jennifer Lupová ho v garáži náhodou potkala, prohodili spolu pár slov a ona byla poslední osobou, o níž víme, že se s ním viděla.“ Nadechl se. „Další, koho pak kontaktoval, byla jeho přítelkyně Lori Bahniková, které volal z mobilu v sedm hodin osmačtyřicet minut v sobotu ráno.“

Na stole stály malé reproduktory a Walsh stiskl tlačítko přehrávacího systému. Ozval se Harryho hlas: „Ahoj, kočičko. Tady tvůj miláček. Jsem nahoře v horách, takže možná dost dlouho nebudu mít dobrý signál. Ale chtěl jsem tě pozdravit, dorazil jsem okolo půlnoci, vyspal se v autě a teď jsem ve službě nedaleko srubu nějakých potrhlých pravičáckých magorů. Tudíž mi nevolej, ale já ti zavolám později z pevné linky, když tě nechytím na mobilu. Jo? Stejně tady mám nějakou práci na místním letišti buď kvečeru, nebo zítra ráno, takže asi budu muset zůstat na noc. Dám ti vědět, až to bude jistý. Ještě zavolám. Pusu!“

Walsh to komentoval: „Víme tedy, že se tam dostal, a víme, že byl blízko dotyčné nemovitosti. V devět šestnáct se mu pokoušela volat a nechala mu zprávu na záznamníku. Získali jsme ji od jeho mobilního operátora.“ Znovu stiskl tlačítko a hlas Lori Bahníkové hlaholil: „Ahoj, zlato. Dostala jsem tvůj vzkaz. Spala jsem. Dnes jdu nakupovat s tvou sestrou a s Anne. Zavolej později. Vezmu si mobil s sebou. Jo? Dej mi vědět, jestli budeš muset zůstat ještě jednu noc. Miluju tě. Chybíš mi. Dávej pozor na ty pravičácký magory. Milujou svý bouchačky. Tak se opatruj.“

Řekl jsem Walshovi: „Zjevně jsi s ní mluvil.“

„Jo. Dnes ráno. Říkala mi, že v sobotu asi kolem čtvrté odpoledne dostala od Harryho textovku, která zněla…“ Pohlédl na list papíru na stole a četl: „Promiň neslyšel jsem tvůj telefon – tady je špatný příjem – narazil jsem na pár známých – jdem na ryby a do lesa – nashle v pondělí.“

Nikdo z nás nevznesl námitku, která byla nabíledni – a totiž že textovku mohl napsat někdo jiný než Harry. Jenže Lori si zjevně myslela, že to byl on, protože Walsh nám sdělil: „Neměla z toho radost. Když textovku dostala, hned mu volala, ale on to nebral. Postupně mu opakovaně volala a nechávala vzkazy a také ho čtyřikrát nebo pětkrát vypípala pagerem. Poslední zprávu mu nechávala v neděli večer. Líčila mi, že mu nechávala stále rozčilenější a naštvanější vzkazy. Sdělila mu, že pokud jí konečně nezavolá, tak se s ním rozchází.“

Zeptal jsem se ho: „A kdy se její hněv změnil ve strach?“

„V neděli asi v deset večer. Měla zapsané nouzové číslo sem na čtyřiadvacetihodinovou službu. Dovolala se agentovi FBI, který tady zrovna seděl – Kenovi Reillymu –, a svěřila se mu se svými obavami.“

Přikývl jsem. Už jsem byl také v situaci, kdy mi do služby volaly něčí přítelkyně, přátelé, manželé a manželky. Nejlepší, co můžete v dané situaci dělat, je stanovit, zda mají skutečně důvod k obavám. Zhruba ve sto procentech těchto případů dotyčný milovaný není mrtvý, ale po příchodu domů by klidně být mohl.

Walsh pokračoval: „Ken se ji snažil uklidnit, ale vůči přítelkyním se neprojevuje taková ohleduplnost jako k manželkám nebo rodinným příslušníkům, takže jí nijak zvlášť nepomohl. Vzal si její číslo a slíbil, že zavolá okamžitě, jakmile se něco dozví. A skutečně se pokoušel dovolat Harrymu na mobil i na služební pager, ale reakce se nedočkal.“ Walsh ještě dodal: „On žádné obavy neměl.“

K obavám vlastně ani nebyl důvod, snad jen kvůli tomu, že se Harrymu nepodařilo reagovat na služební pager. Na jednu stranu byl přece víkend a agenti jsou nechvalně známí tím, že pagery zapomínají v práci, nebo pobývají třeba v hlasitém baru nebo tiché posteli, kde si zprávy nevšimnou nebo ji neberou v potaz. Na druhou stranu však Harry byl ve službě. A tak jsem nadhodil: „Třeba je problém jen ve špatném signálu.“

Walsh přikývl. „Když jsem dnes v osm dorazil, vytáhl jsem si zprávy o službě agentů, kteří tady byli o víkendu, a viděl záznam Kena Reillyho o Lori Bahníkově a Harrym Mullerovi. Nedělal jsem si starosti, ale zavolal jsem Harrymu na mobil i domů a také na pager. Pak jsem volal slečně Bahníkové a mluvil s ní. Telefonoval jsem na nejrůznější místa – kupříkladu také do pobočky FBI v Albany. Tam dělá zvláštního agenta se zvláštním pověřením Gary Melius, kterého jsem požádal o zahájení pátrání po nezvěstném agentovi, což mi přislíbil, ačkoli jsem vycítil, že si není zcela jist, zdaje detektiv Muller skutečně pohřešován při výkonu služby nebo se neozývá záměrně. Tak či onak uvědomil státní policii a ta posléze měla uvědomit místní policii, která sice zná dotyčnou oblast, ale trpí nedostatkem pracovních sil. Obvolali místní nemocnice, ale prozatím tam nejsou hlášeny žádné příjmy nikoho podobného jména, ani příjmy neidentifikovaných pacientů.“

Pohlédl na Kate a pak na mě a podle mého názoru se snažil určit, co to s námi dělá, a tak odhadnout další reakci, pokud přesune své aktuální hlášenío pohřešovaném na vyšší místa.

My jsme nereagovali, a tak pokračoval: „Státní policie nechala projet jméno Harry Muller svou databází pohřešovaných aut, a mají už typ, model, barvu a značku jeho obytného vozu. Před patnácti minutami jsem to kontroloval a vozidlo se nenašlo, ale je tam skutečná divočina, takže pátrání může chvíli trvat dokonce i v případě, že vozidlo ještě stále v dané oblasti je.“

Kate se zeptala: „Vydává jeho mobilní telefon nebo pager nějaké signály?“

„Telefonní operátor na tom pracuje. Momentálně zní odpověď ne.“

Pokud šlo o mou konverzaci s Harrym, věděl jsem, že tady dnes ráno měl být, ale Walsh se o tom zatím nezmínil, a tak jsem se ho přímo zeptal: „Měl se ti Harry dnes hlásit?“

„Ano. Měl odevzdat zapůjčené přístroje a digitální fotoaparát a paměťové karty předat technikům do deváté hodiny ranní a pak se setkat se mnou a podat mi hlášení.“

„A přesto si nejsi tak úplně jistý, jestli o něj máš skutečně obavy.“

„Jsem znepokojený. Ale nepřekvapilo by mě, kdyby třeba zrovna v tomto okamžiku zavolal nebo vstoupil sem do kanceláře.“

„Mě by to tedy překvapilo. Harry Muller by nikdy nezasklil schůzku s nadřízeným.“

Walsh nereagoval.

Walshův nevzrušený styl řízení mě nijak neoslňoval, ale nové koště na vysokém postu si muselo dávat dobrý pozor, aby nesdělovalo řediteli FBI špatné zprávy příliš unáhleně.

A tento problém měl samozřejmě ještě jeden další rozměr, a tím byl samotný klub Custer Hill. Kdyby měl Harry Muller v hlubokých lesích sledovat nějakého Abdula Salámiho a zmizel přitom, reakce by byla diametrálně odlišná.

A také – abych byl trochu cynický – kdyby byl Harry Muller agent FBI, a nikoli obyčejný detektiv od newyorské policie, reakce by byla trošku rychlejší bez ohledu na prodloužený sváteční víkend. Službu konající agent FBI Ken Reilly mohl klidně zavolat Tomovi Walshovi hned v neděli v noci. Ne že by bezpečnost policajta byla méně důležitá než bezpečnost agenta FBI, spíše to mělo co do činění s nešťastnou a částečně zaslouženou pověstí takzvaných „newyorských nejlepších hochů“, kteří byli proslulí svou svobodomyslností.

Zeptal jsem se: „Proč si myslíš, Tome, že Harryho zmizení má přímý vztah k jeho pracovnímu úkolu?“

Walsh na to měl pohotovou odpověď: „Nechci spekulovat o příčině jeho zmizení, ale kdybych měl, řekl bych, že je možné, že se Harry Muller potýká s následky nějaké nehody. V té oblasti jsou miliony akrů doslova divoké přírody a je možné, že se ztratil nebo zranil. Mohl si zlomit nohu, šlápnout do pasti na medvědy nebo ho nějaký medvěd mohl dokonce napadnout. A podle toho, co mi říkal šéf FBI z Albany, tam někdy lidé chodí na lov i mimo oficiální sezónu. Harry byl velmi pravděpodobně oblečený v maskáčích a třeba ho náhodou postřelil nějaký lovec.“ Pokrčil rameny. „V divočině číhá nejedno nebezpečí. Proto se jí říká divočina.“

Kate podotkla: „Proto není příliš dobrý nápad posílat tam někoho samotného. Měl s sebou mít partnera.“

Walsh odpověděl: „Při zpětném pohledu to může být pravda. Nicméně jsem už zadával tucty sledovaček na venkově – ve volném terénu – pouze s jedním agentem. Adirondacké hory nejsou africká džungle.“

„Ale právě jsi říkal…“

„Nic mi nepodsouvej. Jde o standardní proceduru a tys na to ani v nejmenším neupozornila, když jsme probírali, že tam pošlu Johna. Zkusme čelit aktuálnímu problému.“

Napadlo mě, že aktuální problém zosobňuje Walsh, a tak jsem mu čelil: „Tome, co přesně je zač ten klub Custer Hill?“

Chvíli si odpověď rozmýšlel. „Nechápu, jakou to má souvislost s nalezením Harryho, ale pokud chceš odpověď… Podle mých informací, které nejsou nijak podrobné, jde o velmi exkluzivní soukromý lovecký a rybářský klub, jehož členové jsou zpravidla bohatí nebo mocní nebo obojí.“

„Také jsi říkal, že mají politický vliv.“

„To mi bylo řečeno. Podle mého jsou členové rozděleni půl na půl mezi Washington a Wall Street.“

„Kdes sehnal tu informaci?“

„Byl jsem poučen. Neptej se.“ Dodal: „Jsem si jist, že aktuální a úplný seznam členů klubu není informace pro veřejnost, což je důvod, proč si někdo z ministerstva spravedlnosti sledování této schůzky objednal.“

„Kdo ti volal?“

„Do toho ti mimochodem vůbec nic není.“

„Dobrá odpověď.“ V souvislosti s Harryho telefonickým vzkazem přítelkyni jsem Walshovi položil další otázku: „Co měl Harry dělat na letišti? A na kterém letišti?“

Walsh chvíli zaváhal, ale pak odpověděl: „Na Adirondackém oblastním letišti. Několik účastníků tohoto víkendového setkání patrně přiletělo normálním komerčním letem – mají tam zavedenou leteckou kyvadlovou dopravu. Harry měl zajet na letiště v sobotu nebo brzy ráno v neděli a sehnat kopie seznamů cestujících.“

Přikývl jsem. Walsh se zapomněl zmínit o tom, že seznamy cestujících obvyklých linek se dají sehnat odkudkoli, kde mají aerolinky počítač, ba dokonce přímo odsud ze Šestadvacítky v rámci spolupráce s aerolinkami. Proto bylo jasné, že Harry dostal na letišti ještě jeden úkol – zjistit, kdo přiletěl soukromým nebo charterovým letadlem. A také tam byly půjčovny aut, a kopie smluv by byly při snaze určit, kdo se mohl účastnit dotyčné schůzky, velmi užitečné. Začínal jsem si myslet, že bych se toho snad chtěl ujmout sám.

Nicméně Tom Walsh změnil téma. „Státní policie vlastní průzkumné letadlo s infračervenými čidly, kterými lze objevit živé – nebo nedávno zemřelé – lidi nebo větší zvířata. Posádky jsou kvalitně vyškolené a mají vybavení k hledání osob ztracených v lesích.“

„To je výborné.“

Teď bylo na mně, abych změnil téma, a tak jsem Walshe upozornil: „Ty teda naznačuješ, že šlo o rutinní úkol, a přesto sedíš o svátcích v kanclu, aby ses setkal s Harrym a vyslechl jeho hlášení. A u techniků zjevně taky někdo musí být, aby přijal paměťové karty z jeho digitálního foťáku a kazety z videa, protože veškerý tento materiál se má podle mého názoru bezodkladně odeslat do Washingtonu spolu s materiálem – ať už jakýmkoliv – získaným na letišti.“

„Co tím jako naznačuješ?“

„Jaký stupeň naléhavosti mělo tohle sledování?“

„Nemám tušení. Já jen poslouchám rozkazy jako ty… Ty teda vlastně rozkazy zásadně neposloucháš, ale já ano.“ Poradil mi: „Musíš klást jen takové otázky, které ti napomohou ke splnění úkolu.“ Neopomněl ještě zdůraznit: „Naše práce spočívá ve shromažďování informací. Někdy známe důvod, a někdy ne. Někdy dostaneme příkaz jednat podle dotyčných informací – někdy se podle nich řídí někdo jiný.“

„Jak dlouho tohle platí?“

„Už nějakou dobu.“

Mezi FBI a policií docházelo jako vždy k lehkému střetu, což je pro všechny frustrující – tím jsem si jist.

Kate Walshovi sdělila: „Tome, co jsem u protiteroristického, pracovala jsems řadou detektivů od newyorské policie a hodně jsem se od nich naučila. A oni se hodně naučili od nás.“

Já jsem se mimochodem od FBI nenaučil prakticky nic, ačkoli na druhé straně CIA je zajímavá.

Kate pokračovala: „Od jedenáctého září musíme uvažovat jinak, musíme klást jakékoli otázky, které nás napadnou, a tlačit na své nadřízené v případě, že nejsme spokojení s tím, co nám říkají.“

Walsh se na ni chvíli díval a pak podotkl: „Myslím, že ti tady někdo dává špatný příklad.“

„Ne. Můj způsob myšlení změnilo to, co se stalo před rokem.“

Walsh na to nereagoval. „Vraťme se k tématu pohřešovaného…“

Kate ho přerušila a přešla do svého právnického tónu. „Tome, stále ještě nerozumím tomu, proč je tato skupina podrobena sledování. Z jaké nelegální činnosti nebo federálního zločinu je podezřelá?“

„Ať jsou podezřelí z čehokoli, nemá to nic společného se zmizením Harryho Mullera, a proto dotyčnou informaci nemusíš vědět.“

Vložil jsem se do sporu. „Jde o reakční skupinu, nemám pravdu? Srub pravičáckých magorů.“

Přikývl.

„Takže pakliže to vezmeme v úvahu spolu s vysokým postavením jejích členů v politice respektive finanční sféře a takzvaným klubem pro lovce a rybáře, možná tady mluvíme a konspiraci směřující k převzetí moci.“

S úsměvem odpověděl: „Myslím, že toho se už dopustili v Den voleb.“ (V USA je to první úterý po prvním listopadovém pondělí, kdy se vybírají elektoři volící prezidenta a viceprezidenta nebo voliči volí poslance sněmovny reprezentantů a část senátu, pozn. překl.)

„Dobrý postřeh, ale prozatím bychom opravdu rádi věděli, co ti prozradili na centrále FBI.“

Walsh s odpovědí nespěchal. „Fajn, neřekli mi nic víc, než že to má co dělat s konspiraci související s manipulacemi s cenou ropy. Chlápek, který zjevně stojí v čele klubu, je Bain Madox. Možná jste to jméno slyšeli. Patří mu podnik Global Oil Corporation – GOCO – a také ho sám řídí.“ Nadechl se. „Což je víc, než potřebujete vědět.“

Chvíli jsem ty informace zpracovával. To jméno mi opravdu znělo povědomě. A manipulace s cenami ropy, to nebylo nic tak neslýchaného. Přesto mi dotyčné informace zcela neosvětlovaly existenci klubu Custer Hill a v podstatě ani výběr členů klubu. Něco tady nesedělo a Tom Walsh neměl v úmyslu nic vyjasňovat – i kdyby snad mohl.

Nicméně jsem mu sdělil: „Četl jsem tvůj oběžník.“

„To je povzbudivé.“

Podotkl jsem: „Myslel jsem, že teď jsou na tapetě Iráčani.“

„Přesně tak.“

„No a? Co má klub Custer Hill společného s Iráčanama, respektive s nadcházející válkou?“

„Pokud je mi známo, tak nic. Harryho úkol se týkal víkendového setkání tohoto klubu. Pokud jsem pochopil, k takovým setkáním nedochází příliš často. Máš nějaké potíže s tím, abys to chápal?“

„Promiň. Byl jsem celý nažhavený zařídit se podle tvého oběžníku, obalit si hlavu hadrem a jít dnes posedávat do nějaké irácké kavárny.“

„Na to zapomeň. Vraťme se k aktuálnímu problému. Upřímně řečeno jsem zatím nepodal hlášení na centrálu o pohřešovaném agentovi, ale někdo odtamtud si velmi brzy vyžádá informace, které chtěli získat. Jakmile k tomu dojde, budu muset vysvětlit, že kontakty s agentem přiděleným na daný úkol jsou momentálně přerušeny. Nebude to příjemný rozhovor, ale pokud nějak dokážeme pokrýt pauzu mezi současností a minulostí, možná bych jim mohl nabídnout nějaké pozitivní zprávy.“

Prohlásil jsem: „Já s Kate bychom rádi odjeli na sever a pomáhali při hledání.“

Určitě jsem pro Toma Walshe nebyl ideální volba pro takový úkol, ale dnes jsem měl službu a on navíc věděl, že jsme s Harrym byli přátelé. Také potřeboval mít na místě co nejrychleji nějakého agenta FBI a Kate udělala tu zásadní chybu, že přišla ve svátek na půl dne do práce, tudíž, voilá, Walsh mohl ve Washingtonu hlásit, že už na sever vyslal tým.

Walsh nám oběma sdělil: „Myslel jsem, že byste o to měli zájem, takže je už všechno zařízeno.“

„Výborně. Odjedeme co nejdřív.“

Podíval se na hodinky. „Vlastně odjíždíte asi za pět minut. Dole na vás čeká auto, které vás odveze na manhattanský heliport v centru. Odtamtud se přemístíte vrtulníkem FBI na Adirondacké oblastní letiště. Doba letu je zhruba dvě hodiny. Na letišti je v kanceláři firmy Hertz nájemní smlouva na půjčení auta na Johnovo jméno. Až tam budete, zavolejte mi a já vám dám další instrukce.“

Kate se zeptala: „Máme tam nějakou kontaktní osobu?“

„Patrně ano.“ Odmlčel se. „Dnes večer nebo zítra se k vám připojí další agenti z Albany i odsud.“

Otázal jsem se: „Máme povolení k prohlídce klubu Custer Hill?“

„Poslední informace, kterou jsem získal od naší kanceláře v Albany, je ta, že se pokoušejí najít nějakého právníka na dovolené, a ten zase potřebuje najít nějakého federálního soudce, kterému by se dnes chtělo pracovat.“

„A zkoušeli hledat v místních hospodách?“

Walsh pokračoval: „Dotyčný právník bude muset soudce přesvědčit, že jdeo federální případ, a že by tedy měli vydat povolení k prohlídce pozemků klubu Custer Hill – což je nějakých čtyřicet kilometrů čtverečních půdy –, ovšem nevztahovalo by se na samotný objekt. Takové povolení nezískáme bez přesvědčivého opodstatnění, a my zatím nemáme důvod k tomu, abychom si mysleli, že je Harry Muller v domě.“

Kate podotkla: „Povolení nepotřebujeme v případě, že hrozí bezprostřední nebezpečí ohrožení života nějaké osoby.“

Walsh přikývl. „Jsem si jist, že majitel, pan Madox, bude souhlasit s hledáním pohřešované osoby, která se mohla na jeho pozemku ztratit nebo zranit, a tak se musíme vydat nejprve tímto směrem. Když však Madox nebude chtít spolupracovat nebo zkrátka nebude přítomen a nějaký zaměstnanec jeho klubu nebude vědět, co si počít, pak vydáme povolení k prohlídce pozemků.“

Zeptal jsem se: „A jak vysvětlíš panu Madoxovi, že se na jeho pozemcích zřejmě ztratil federální agent, který se pohřešuje?“

„On nemusí vědět, že jde o federálního agenta. Prohlídku pozemků necháme na státní policii.“ Informaci doplnil: „Samozřejmě se snažíme dělat všechno, co můžeme, abychom ovšem zároveň Madoxe nepoplašili a aby nepojal podezření, že je sledován.“

Upozornil jsem ho: „Pokud Harryho zadržela ochranka klubu, pak Madox ví, že je sledován, Tome.“

„Tak především neexistuje důkaz ani důvod věřit, že byl Harry zadržen v klubu Custer Hill. Pokud však ano, pak zcela jistě trvá na své krycí historce.“

„Která zní…?“

„Ztracený pozorovatel ptáků.“

„No… Něco tak dvojsmyslného jistě musí mít úspěch. A co když ho ti lidi z ochranky prohledali? Byl čistý, když tam lezl?“

Walsh s odpovědí zaváhal. „Ne. Ale jak vysoká je pravděpodobnost, že lidé ze soukromé ochranky budou fyzicky prohlížet někoho, kdo nezákonně vnikne na pozemek? A jaká je pravděpodobnost, že jim to Harry vůbec dovolí?“

„Já nevím, Tome. Ale já bych rozhodně nechtěl v takové situaci jet natvrdo. Kdybych do toho šel já, určitě bych své průkazy i bouchačku nechal doma.“ Dovolil jsem si mu připomenout: „Policajti převlečení za drogové dealery taky nenosí do akce revolver a placku, ne?“

Walsh mou přednášku zřejmě neocenil. Lehce se na mě obořil: „Tak především klub Custer Hill není doupě překupníků drog, tudíž laskavě nepoužívej své policejní analogie tam, kde nejsou vhodné. A také zkusme předpokládat, že Harryho neobjevili, tedy nezadrželi ani neprohlíželi žádní příslušníci soukromé ochranky klubu Custer Hill.“

„Oukej. Předpokládejme, že se na pozemcích klubu ztratil nebo zranil. Státníi místní policie by už tedy měla bezodkladně začít s jeho hledáním jak ze země, tak ze vzduchu. Na co čekáme?“

„My nečekáme, Johne. Děláme postupné kroky a oni už skutečně prohledávají zalesněnou oblast mimo území klubu.“ Zadíval se na nás. „Já si osobně nemyslím, že Harryho na tom pozemku v okolí klubu najdeme. A když se nad tím zamyslíte, připustíte, že mám pravdu. Zkusme uvažovat racionálně a pokusme se vyvážit naše obavy o Harryho a nutnost udržet pana Madoxe v blahé nevědomosti.“

Odpověděl jsem: „Jenže v nevědomosti jsem držený já sám!“

„Nijak se to neliší od ostatních pracovních úkolů. Dostáváš tolik informací, kolik potřebuješ, aby ses mohl pohybovat v omezené vědomosti.“

„To mi připadá jako slušnej blábol.“

„Mimochodem je to oficiální politika.“

Kate mě pobídla: „Johne, musíme vyrazit.“

Walsh vstal a my jsme vstali s ním. Prohodil: „Pokud by došlo k nějakému vývoji, spojím se vysílačkou s vaším vrtulníkem.“

Všichni jsme si potřásli rukama a Walsh řekl: „Pokud byste tam museli zůstat přes noc, najděte si ubytování.“

Odpověděl jsem. „Nečekej, že se objevíme dřív, než najdeme Harryho.“

„Hodně štěstí.“

Vyšli jsme z Walshovy kanceláře, vrátili se ke svým pracovním stolům, vypnuli počítače, posbírali své věci a poté sjeli výtahem do vstupní dvorany.

Auto s řidičem na nás čekalo venku a cestou na heliport se mě Kate zeptala: „Co myslíš?“

„Myslím, že člověk nemá nikdy chodit do kanceláře v den volna. Dobrý úmysl bývá po zásluze potrestán.“

„Já jsem ale měla štěstí, že jsem tam byla. Myslela jsem, co si myslíš o tom Harrym?“

„Vycházím-li z vlastní zkušenosti a ze statistiky, nejpravděpodobnějším vysvětlením pro jakékoli zmizení, obzvláště zmizení dospělého muže, bývá nehoda, která nebyla ještě objevena, sebevražda nebo plánované zmizení. Jen velmi zřídka je do toho zapletena nějaká nečistá hra.“

Zamyslela se nad tím. „Myslíš, že měl nehodu?“

„Ne.“

„Sebevražda?“

„To není Harryho styl.“

„Myslíš, že se prostě někde ulejvá?“

„Ne.“

„Takže…“

„Jo.“

Po zbytek cesty jsme nepromluvili.

18. KAPITOLA

Na přistávací ploše jsme viděli několik vrtulníků, ale náš byl snadno rozpoznatelný, protože měl označení FBI, což většina letounů FBI nemá. Já dávám přednost cestování v neoznačených dopravních prostředcích, ale pilot nám vysvětlil, že to byl jediný vrtulník, který se dal za tak krátkou dobu sehnat. Nic moc teda.

Vyšplhali jsme se do kabiny – byl to typ Bell JetRanger – a helikoptéra se ihned zvedla z přistávací plochy nad East River a vyrazila podél řeky k severu. Po mé levici se tyčily typické mrakodrapy ostrova Manhattan a po pravici se rozkládaly tajemné roviny Brooklynu a Queensu, kam se vydávám jen zřídkakdy.

Pokračovali jsme na sever nad řekou Hudson a kopírovali majestátní údolí, jímž řeka protékala.

Za necelých deset minut jsme přeletěli nad mostem Tappan Zee a za několik dalších minut se pod námi již na obou stranách údolí prostírala volná krajina, protože jsme stále letěli nad řekou plynoucí k severu.

Nejsem velký příznivec báječných toulek přírodou, ale odsud vypadala krajina jako překrásné panorama malých městeček, farem a stromů, jejichž podzimní listí zářilo v jasném slunci všemi barvami.

Kate povzdechla: „Měli bychom si tady sehnat nějaký domeček na víkendy.“

Věděl jsem, co přijde. Ať se vrtneme kamkoli, touží Kate po „domečku na víkendy“ nebo domečku na pláži nebo letním bytě nebo lyžařské chatě nebo po bůhvíčem. Myslím, že máme spadeno tak na čtrnáct nemovitostí. Odpověděl jsem jako vždy: „Skvělý nápad.“

Řeka Hudson, americký Rýn, se blyštila ve slunci a na jejích vysokých březích jsme viděli velká sídla, některá skoro jako zámky. Ukázal jsem prstem: „Támhle na té věžičce visí nápis NA PRODEJ.“

Nevšímala si mě a vedla si svou: „Občas si říkám, že bych to chtěla všechno zabalit a sehnat si nějaký baráček na venkově a prostě žít normální život. Přemýšlels o tom někdy?“

Už jsem o tom obyčejném životě taky slyšel, a nejen od Kate, po jedenáctém září i od mnoha jiných lidí. Psychologové to ve sdělovacích prostředcích vysvětlovali jako posttraumatický stres, obavy z války, strach z dalšího útoku, antraxovou fóbii a tak dále. Pokrčil jsem rameny: „Pokud si vzpomínáš, loni už jsem to chtěl zabalit, ale po těch útocích mi bylo jasné, že nikam pryč nejdu. Mám motivaci.“

Přikývla. „Chápu. Ale… Pořád si myslím, že k tomu dojde znovu – a příště by to mohlo být horší. Možná antrax nebo nějaký bojový plyn nebo jaderná zbraň.“

Neodpovídal jsem.

Prohlásila: „Dost lidí odešlo z města, Johne.“

„Já vím. Je teď mnohem snazší sehnat taxíka nebo rezervaci v hospodě.“

„To není sranda.“

„Ne, to není sranda.“ Také jsem znal lidi, kteří si po jedenáctém září koupili domy na venkově nebo lodě kvůli rychlému úniku nebo se prostě přestěhovali do Dubuque. Nebyla to nikterak psychologicky zdravá reakce, ačkoli to možná bylo fikané.

Prohlásil jsem: „Jsem starší než ty a pamatuju doby, kdy bylo všechno jiné. Mně se nezamlouvá, jak nás ti hajzlové donutili žít. Rád bych byl na světě tak dlouho, abych se dožil nějakého zlepšení, a rád bych se na tom zlepšení podílel.“ Uzavřel jsem to: „Já tudíž neutíkám.“

Na to odpověď neměla, a tak jsme se oba dívali z oken na příjemnou podzimní krajinu.

Na západním břehu řeky Hudson se v našem zorném poli objevila Vojenská akademie Spojených států ve West Pointu a její vysoké gotické věže odrážely sluneční světlo. Rozeznával jsem útvary kadetů na seřadištích.

Kate povzdechla: „Myslím, že ani v tvém, ani v mém životě se to nezlepší.“

„Nikdy nevíš. Prozatím se o to můžeme ze všech sil snažit.“

Chvíli uvažovala. „Ta věc s Harrym… Nemá to nic společného s islámským terorismem, ale je to součástí toho celkového problému.“

„Jak to?“

„Jde přece o lidi, kteří se zapletli do nějakého boje o moc. Náboženství, politika, válka, ropa, terorismus… Svět se řítí do něčeho mnohem horšího, než jsme si doposud mysleli.“

„Možná. Mezitím zkusme najít Harryho.“

Hleděla z okna.

Kate je obecně velmi statečná žena, čehož jsem byl svědkem, když si nás pan Chálil vybral jako terče pro trénink s ostřelovací puškou, ale poslední rok si vybíral svou daň na jejím duševním zdraví.

Navíc těm z nás, kteří pracujeme v této sféře, nijak na klidu nepřidává každodenní čtení přísně tajných oběžníků týkajících se té nebo oné hrozby naší zemi. To v kombinaci s nadcházející válkou s Irákem začalo některým lidem, s nimiž jsem pracoval, cuchat nervy.

Kate měla své dobré i špatné dny jako my všichni. A dnešek nebyl dobrý den. Vlastně poslední fakticky dobrý den bylo 10. září 2001.

IX. ČÁST

PONDĚLÍ

SEVER STÁTU NEW YORK

Vzhledem k rozsahu reakce na podezření z použití zbraní hromadného ničení proti Spojeným státům musí odpovědné osoby velmi dobře uvážit spuštění mechanismů, které by dotyčnou reakci uvedly do pohybu.

Terorismus ve Spojených státech

publikace FBI, 1997

19. KAPITOLA

Za dvě a čtvrt hodiny od chvíle, co jsme se vznesli z centrálního manhattanského heliportu, jsme přeletěli nad městem Saranac Lake na severu státu New York. Za několik minut jsme zahlédli tři dlouhé ranveje tvořící trojúhelník obklopený lesem. Měl jsem dojem, že na okraji paseky vidím vykukovat medvědy.

Když jsme klesali, všiml jsem si na rampě nějakých nesmírně elegantních soukromých tryskáčů, i když jen jeden z nich se mohl pochlubit firemním logem na ocase. V případě soukromých nebo firemních tryskáčů se reklama nevyplácí – částečně z bezpečnostních důvodů a částečně proto, že se tím nasírají akcionáři. Nicméně já jsem hledal letadlo s označením GOCO, ale žádné takové identifikační označení jsem nezahlédl, ani když jsme se snesli níž.

Pilot s někým pohovořil pomocí vysílačky a poté přistál s helikoptérou na chodníku za dlouhou dřevěnou budovou se šindelovou střechou, která sama o sobě vypadala jako typický adirondacký srub a příliš se na letiště nehodila. Já jsem však díky svým nepříliš častým výletům do těchto hor věděl, že místní berou svůj pseudorustikální styl smrtelně vážně, a byl jsem překvapený, že z obrovských sroubených kulatin nejsou vyvedené i hangáry.

Nicméně pilot konečně vypnul motor a hladina hluku v kabině ihned dramaticky poklesla.

Druhý pilot vyskočil z kokpitu, otevřel nám dvířka a vzal Kate za ruku, když seskakovala. Já jsem následoval, aniž bych se chopil ruky onoho chlapíka, a prohodil jsem i přes hluk zpomalující se vrtule: „Viděl jste nějaké medvědy?“

„Co?“

„Ale nic. Zůstáváte tady?“

„Ne. Doplníme palivo a vracíme se do New Yorku.“ Když mluvil, všiml jsem si, jak k nám přijíždí cisterna, což byl tedy mnohem rychlejší servis než u mé oblíbené benzínky. Zřejmě to muselo mít nějakou souvislost s označením FBI na vrtulníku.

Obrátil jsem se a rozhlížel se po téměř prázdné letištní ploše. Firemní tryskáče stály poměrně daleko od nás v řadě na asfaltové rampě a za nimi byly roztroušeny menší letouny. O nějakém ruchu se nedalo mluvit.

Bylo tady mnohem chladněji než ve městě a mně se před ústy srážel dech, po čemž v půl druhé odpoledne za slunečného dne na počátku října zrovna příliš netoužím.

Kate nasála vzduch: „Cítíš tu vůni?“

„Necítím nic.“

„Horský vzduch, Johne. A podívej se na ty stromy a ty hory.“

„Kde to kčertu jsme?“

„V božském kraji.“

„Fajn. Rád bych se toho boha na pár věcí přeptal.“

Ten typický adirondacký srub zjevně sloužil jako terminál a my jsme ho obešli, abychom se dostali k hlavnímu vchodu, který tvořila zastřešená veranda s rustikálním zábradlím. Na verandě stály piknikové stolky a automat na Pepsi Colu; seděl tam nějaký chlapík z ochranky a kouřil. Musel jsem uznat, že tady by si to skutečně nikdo nemohl splést s mezinárodním letištěm JFK.

Kate prohodila: „Zavolám Tomovi.“

„Proč?“

„Třeba tu na nás má někdo čekat.“

„No, já tedy nechápu, jak bychom se mohli minout.“ Ve skutečnosti krom nás na letišti nebyla živá duše a na parkovišti stál necelý tucet vozidel, z nichž polovinu tam nechali lidi, kteří si patrně nezakoupili zpáteční letenky, takže v této bohem zapomenuté divočině zůstali navždy.

Vešli jsme dovnitř do letištní budovy, kde bylo mnohem tepleji než na tom mrazivém alpském povětří venku. Vevnitř bylo všechno malé, funkční a tiché.

Přestože jsme se nacházeli na maličkém a odlehlém letišti, měli zde dokonale vybavené bezpečnostní kontrolní stanoviště – i s průchozím detektorem kovu a přístrojem na prosvícení zavazadel. Nebyla tam však žádná obsluha a pochopitelně žádní cestující, tudíž jsem předpokládal, že nehrozí ani žádný bezprostřední odlet.

Kate si prohlížela prázdnou letištní halu: „Nevidím nikoho, kdo by tu na nás mohl případně čekat.“

„Jak to prosím tě poznáš – v tom davu?“

Nevšímala si mé ironie a podotkla: „Jsou tady půjčovny aut… a taky restaurace a záchody. Kde chceš začít?“

„Támhle.“ Obrátil jsem se k jediné přepážce aerolinek, na jejímž logu stálo CONTINENTAL COMMUTAIR.

Kate se podivila: „Co blbneš?“

„Pojďme se podívat, co tady měl Harry najít.“

„To ale není, co Tom…“

„Vykašli se na Toma.“

Zvážila můj návrh a přikývla: „Tak jo. Kašlem na něho.“

Přistoupil jsem k malé přepážce pro výdej letenek, za níž seděla impozantní žena středního věku s nějakým mladíkem. Oba nás sledovali. Vypadali jako sourozenci a já měl neodbytný dojem, že ve stejném příbuzenském vztahu bylii jejich rodiče. Dáma, která měla na hrudi jmenovku BETTY, nás pozdravila: „Dobré odpoledne. Co pro vás mohu udělat?“

Odpověděl jsem: „Potřebuju letenku do Paříže.“

„A chtěl byste letět přes Albany, nebo přes Boston?“

„Co když ani přes jedno?“

Betty mi sdělila: „Pane, odsud nevypravujeme žádné přímé lety, jen do Albany a Bostonu.“

„Děláte si srandu? A co přílety?“

„Totéž. Z Albany a Bostonu. Continental CommutAir. Dva lety denně. Právě jste poslední let do Bostonu zmeškal.“ Ukázala palcem k tabulím s odlety a přílety na stěně za sebou a informovala nás: „Do Albany letíme v patnáct nula nula.“

Jedny aerolinky, dvě města, dva lety do každého města. To mi mou práci značně ulehčí a zrychlí. Požádal jsem ji: „Chtěl bych mluvit se šéfem.“

„Stojí před vámi.“

„Myslel jsem, že vy vydáváte letenky.“

„To ano.“

„Doufám, že neděláte i pilota.“

Kate už neměla na mé hloupé řeči trpělivost a vytáhla průkaz. „FBI, madam. Jsem speciální agent Mayfieldová a toto je detektiv Corey, můj asistent. Můžeme si s vámi promluvit v soukromí?“

Betty si nás prohlédla a vydechla: „Ach tak… vy jste ti, kteří právě přiletěli tím vrtulníkem.“

Napadlo mě, že velkolepé zprávy se tady šíří rychle. „Ano, madam. Kam bychom mohli zajít zkontrolovat seznamy cestujících?“

Sklouzla ze stoličky a přikázala Randymu, svému asistentovi, aby zvedl pultík, a vyzvala nás: „Pojďte za mnou.“

Prošli jsme za pult a pak otevřenými dveřmi do malé prázdné kanceláře se stoly, počítači, faxy a dalšími elektronickými přístroji.

Sedla si k jednomu stolu a zeptala se Kate (já jsem se jí myslím nezamlouval): „Co potřebujete?“

Kate odpověděla: „Potřebuji seznam cestujících, kteří přiletěli ve čtvrtek, v pátek, v sobotu, v neděli a dnes. A také seznam těch, kteří v téže době odletěli.“

„Dobrá.“

Zeptal jsem se: „Byl se tady někdo ptát nebo nevolal sem v posledních dnech někdo, koho by zajímaly seznamy cestujících?“

Zavrtěla hlavou: „Ne.“

„Kdyby sem někdo volal nebo zašel v době vaší nepřítomnosti, dozvěděla byste se o tom?“

Přikývla. „Jasně. Jake, Harriet nebo Randy by mi o tom řekli.“

Možná měla Kate pravdu a já jsem měl udělat to, co řada mých kolegů – sehnat si práci jako šéf policie v nějakém malém městečku, kde o každém všichni všechno vědí. Kate by mohla doprovázet školáky přes silnici, já bych veškerý svůj čas trávil v místní hospodě a ona by měla románek s hlídačem národního parku.

Obrátil jsem se k Betty: „Tak jo. Mohla byste nám ty seznamy vytisknout?“

Když tiskárna začala chrlit papír, podíval jsem se na pár stránek: „Těmi lety necestuje moc lidí.“

Betty odpověděla jako na kolovrátku: „Jsou to letadla pro cestující, kteří se přepravují pravidelně. Kyvadlová doprava. Jedno letadlo pojme maximálně osmnáct cestujících.“

To byla dobrá zpráva. Pokračoval jsem ve vyptávání: „A toto jsou všichni cestující, kteří v daných dnech přiletěli nebo odletěli?“

„Aktuálně ano. Nedokážu předvídat, kdo fakticky odletí letem v patnáct nula nula do Albany nebo některým ze zítřejších letů, ale na všechny mám rezervace.“

„Výborně. Máte přehled o příletech a odletech soukromých letounů?“ zeptal jsem se jí.

„Ne, my jsme aerolinie. Soukromá letadla spadají do letového provozu, a o ten se stará zvláštní kancelář.“

„Jistě. Jak jsem mohl být tak hloupý? A kde tedy je ta zvláštní kancelář letového provozu?“

„Na opačné straně letištní haly.“

Než jsem stačil říct, že tato hala není ani tak velká, aby měla opačnou stranu, Betty dodala: „Vedou si ale záznamy o příletech a odletech soukromých letounů pouze v případě, že zde zůstanou přes noc nebo tankují palivo.“

To mám na této práci rád – člověk se dozví každý den něco nového o věcech, které už nikdy v životě nebude potřebovat.

Kate se zeptala: „Můžete nám ty záznamy sehnat?“

„Pošlu tam Randyho, aby vám to ofotil.“

Zvedla telefon a zavolala svého asistenta: „Udělej pro mě něco, zlatíčko, a skoč do kanceláře letového provozu.“ Vysvětlila mu, co potřebuje, zavěsila a svou otázku směřovala na nás oba: „Smím se zeptat, proč ty seznamy potřebujete?“

Kate zavrtěla hlavou: „To vám nemůžeme prozradit. A nadto vás musím požádat, abyste o tom nikomu neříkala.“

Dodal jsem: „Dokonce ani Jakeovi, Harriet nebo Randymu.“

Betty nepřítomně přikývla, protože si už v duchu vytvářela seznam všech lidí, kterým vyslepičí, že měla návštěvu od FBI.

Randy se objevil za pár minut a podal Betty nějaké papíry; ta je zase předala Kate. Oba jsme k nim sklopili zrak. V dotyčných dnech se na letišti zaregistrovalo na tucet soukromých letounů, ale jediné informace, kterých se nám dostalo, byla značka, model a registrační číslo letadel. Zeptal jsem se Betty: „Nevíte, jestli někde existují informace o tom, komu tato letadla patří?“

„Ne, ale je to možné zjistit z jejich imatrikulačních čísel.“

„Jistě. Dá se zjistit, kdo jimi přiletěl?“

„Ne. V případě letového provozu soukromých letounů neexistují záznamyo tom, kdo byl na palubě. Proto se těm letadlům říká soukromá.“

„Pochopitelně. Bůh žehnej Americe.“ Usáma bin Ládin si tak klidně může přiletět soukromým tryskáčem a nikdo se to nedozví. A dnes, rok po jedenáctém září, stále ještě neexistují bezpečnostní předpisy pro soukromý letový provoz, zatímco cestující komerčních letů včetně malých dětí, posádky a vetchých stařenek jsou prohledáváni, podstoupí osobní prohlídku a osahávají je jako zločince, dokonce i když použijí letadlo kyvadlové dopravy té nejmenší letecké společnosti. Tak si to přeberte.

Kate si vzala kopie a uložila je do kufříku. Položil jsem Betty standardní otázku: „Nevšimla jste si tento víkend něčeho neobvyklého?“

Obrátila se v otočné pracovní židli k nám a zvedla obočí: „Čeho jako?“

Proč se na to vždycky ptají? „Prostě neobvyklého,“ opakoval jsem trpělivě. „Jako ne obvyklého.“

Zavrtěla hlavou. „Nic mě nenapadá.“

„Nepřiletělo více lidí než obvykle?“

„No, vlastně jo, o víkendech jezdí dost lidí. V létě a v zimě je tady fakticky plno. Ale i podzim začíná být populární. Také začíná lovecká sezóna a pak je víkend na Díkůvzdání a pak Vánoce, lyžování a…“

Zarazil jsem ji, než se dostane k Hromnicím: „Nevypadal některý z cestujících nějak zvláštně?“

„Ne. Ale víte, co…?“

„Tak tedy co?“

„Z Washingtonu přiletěl nějaký hlavoun!“

„On sem zabloudil?“

Pohlédla na Kate, jako kdyby se chtěla zeptat: „Co to s sebou máte za vola?“

A tak Kate přebrala iniciativu: „Kdo to byl?“

„Já si nepamatuju. Nějaký tajemník. Jeho jméno by mělo být na seznamu cestujících.“

„Jak přiletěl?“

„S CommutAir z Bostonu. Myslím, že v sobotu. Jo, v sobotu. Přiletěl v jedenáct a jeden z našich chlapů z ochranky ho poznal.“

Kate to zaujalo. „Půjčil si auto?“

„Ne. Vzpomínám si, že na něho čekal chlápek z klubu Custer Hill. To je takový soukromý klub necelých padesát kilometrů odsud. Stejným letem s ním dorazili ještě tři další a vypadalo to, že pojedou spolu.“

„A jak víte,“ vpadl jsem do výslechu, „že ten chlápek, který na toho tajemníka či co čekal, byl z toho klubu?“

„Řidič měl uniformu s nápisem klub Custer Hill. Oni sem prostě přijedou a odvezou ty, kteří přiletí.“ Ještě si vzpomněla: „Všichni čtyři cestující si vzali zavazadla a vyšli ven, a tam na ně čekal mikrobus z klubu.“

Přikývl jsem. Na malém městě unikne pozornosti jen velmi málo věcí. „A ten mikrobus z klubu Custer Hill nabral ještě nějaké další cestující z jiných letů?“

„To nevím.“

„A přivezl ten mikrobus nějaké cestující, kteří odlétali?“

„To taky nevím. Pokaždé nevidím, co se děje venku u chodníku.“

„Samozřejmě.“ Nechtěl jsem dávat najevo zvýšený zájem o klub Custer Hill, a tak jsem přehodil výhybku na krycí historku. „My potřebujeme zjistit, jestli jste vy nebo někdo jiný neviděli někoho, kdo vypadal… Jak bych to měl vyjádřit, aby to neznělo nějak nenávistně nebo rasisticky…? Prostě někoho, kdo vypadal… ehm… jako když pochází z nějaké země, kde žije hodně velbloudů?“ Chápavě přikývla, na chviličku se zamyslela a odpověděla: „Ne. Myslím, že taková osoba by se nedala přehlédnout.“

To bych se tedy vsadil. „Nemohla byste pro nás něco udělat? Můžete se pozeptat ostatních?“

Nadšeně přikývla. „Jasně. Mám vám zavolat?“

„Já zavolám vám nebo se zastavím.“

„Fajn. Zeptám se.“ Vstala a zadívala se na nás. „O co jde? Semele se tady něco?“

Udělal jsem k Betty krok a důvěrně jí špitl: „Má to souvislost se zimní olympiádou v Lake Placid. Ale nechte si to pro sebe.“

Betty chvilku trvalo, než to strávila, a pak namítla: „Ale ta zimní olympiáda byla v roce 1980!“

Pohlédl jsem na Kate a zaklel: „Kčertu! Jdeme pozdě!“ A Betty jsem se zeptal: „Poslyšte, a stalo se tenkrát něco?“

Kate na mě vrhla výhružný pohled a pak Betty vysvětlila: „Tímto způsobem se detektiv Corey snaží naznačit, že s vámi toto téma nesmíme probírat. Ale mohli bychom využít vaší pomoci.“

Za normálních okolností v takovém okamžiku člověk dá dobrému občanovi vizitku, ale my jsme museli za sebou vypustit kouřovou clonu a řídila to Kate, takže naopak ona požádala o vizitku Betty. „Ozveme se. Díky za pomoc.“

„Klidně si řekněte, není problém.“ Nadechla se: „Jestli se ti lidi o něco pokusí, víme jak na ně.“

Odpověděl jsem svým typickým tónem á la John Wayne: „To je naše práce, madam. Neberte zákon do svých rukou.“

Udělala takový tichý frkavý zvuk a pak nám řekla: „Když už jste tady, mohli byste si třeba posvítit na ten klub Custer Hill…“

„Proč?“

„Dějou se tam divný věci.“

Najednou jsem si připadal jako v nějakém béčkovém fdmu, kde chlápka z města varují místní před nějakým strašidelným domem na kopci, a on se neřídí jejich radami, což bylo vlastně přesně to, co jsem měl v úmyslu udělat ve druhém dějství. Odpověděl jsem jakoby nic. „Díky. Jak tady vaří?“

„Dost dobře, ale je to trochu drahý. Doporuěuju cheeseburger s dvojitou slaninou.“

Betty vypadala na to, jako kdyby jich už spořádala slušné množství.

Doprovodila nás ven a já jsem před kanceláří na Kate výhružně zavrčel: „Ať máte v úmyslu cokoli, slečinko, ani mi nepáchněte do klubu Custer Hill…!“

Usmála se. „A vy si rozhodně neobjednávejte cheeseburger s dvojitou slaninou!“

Vlastně to byla první riskantní věc, kterou jsem dnes hodlal před cestou do klubu Custer Hill provést.

20. KAPITOLA

Když jsme vyšli zase do prostor odbavovací haly, řekl jsem Kate: „Zkusím zaútočit na pánské záchodky.“

„To bych ti doporučovala. Padají z tebe pěkný sračky.“

„No jo. Sejdeme se u přepážky půjčovny aut.“

Rozdělili jsme se, já se osvěžil a do čtyř minut jsem byl u půjčovny. Ženám to holt trvá trochu déle.

Na letišti měly pobočky dvě půjčovny aut – Enterprise a Hertz – a byly umístěny za sebou v malém prostoru úplně na okraji haly. Mladík za přepážkou Enterprise seděl a četl si knížku. Naopak pod logem Hertz stála mladá dáma a hrála si s počítačem. Na velkých ňadrech měla jmenovku MAX, což jsem považoval za její jméno, nikoli velikost podprsenky. Pozdravil jsem: „Ahoj, Max. Mám tady rezervaci na jméno Corey.“

„Ano, pane.“ Našla mou rezervaci a vyřídili jsme papírování, což trvalo jen pár minut. Podala mi klíčky od Fordu Taurus, vysvětlila mi, jak najdu parkoviště, a pak se zeptala: „Potřebujete nasměrovat?“

„Myslíte na cestě životem?“

Zachichotala se. „Ne. Na silnici. Chcete nějakou mapu?“

„Jasně.“ Vzal jsem si mapu a ťukl se do čela. „Vlastně ještě potřebuju někde sehnat nocleh.“

Ukázala prstem: „Támhle je stojánek s letáky. Je tam ubytování, restaurace, pamětihodnosti a tak.“

„Paráda. Jaký je tady v okolí nejlepší podnik?“

„Point.“

„Jako ‚dobrá pointa‘?“

Usmála se. „Nevím, Johne. Jakou pointu má vaše otázka?“ Rozesmála se. „Na to lidi vždycky dostanu.“

„To se vsadím. Mě jste rozhodně dostala. Kde byste doporučovala ideální ubytování?“

„V Pointu.“

„Prima…“

„No, ale je to teda fakticky drahé.“

„Jak třeba? Třeba sto doláčů?“

„Ne, třeba tisíc doláčů.“

„Za rok?“

„Za noc.“

„Děláte si srandu.“

„Ne, doopravdy. Je to prostě fakticky exkluzivní.“

„To tedy…“ Nepředpokládal jsem, že by mi takový účet naše účtárna zbaštila, ale byl jsem v rozmarné náladě. „Jak se tedy dostanu k té Pointě?“

„Když přestanete chodit kolem horké kaše.“ Rozesmála se hrdelním smíchem a plácla do pultu před sebou. „A dostala jsem vás!“

„No jo, jste dobrá.“Co jsem komu udělal?

Max se začala zase ovládat. „Poslyšte, fakticky tam chcete?“

„Proč ne? Mám bohatého strýčka.“

„To teda určitě. Vy jste bohatý?“

„Já jsem John.“

Zdvořile se zachichotala. „Máte bod.“

Potom mi Max podala mapu, na níž jsem viděl spoustu tenkých klikatých silniček vedoucích otevřenou krajinou, jen velmi málo obydlenou. Vzpomněl jsem si na Harryho, který Adirondacké hory miloval, a poprosil jsem Boha, aby tentokrát nezaspal.

Max udělala na mapě křížek. „Point je u jezera Upper Saranac, asi tady. Musíte si tam zavolat, budou vás navigovat. Také si musíte objednat nocleh. U nich je to prostě pořád obsazený.“

„Za tisíc babek za noc?“

„Jo. Věřil byste tomu?“ Vytáhla zpod pultu telefonní seznam, našla telefonní číslo do Pointu, napsala ho na mapu a vysvětlila mi to. „Ve stojánku s letáky totiž žádnou brožurku o tomto letovisku nenajdete.“

„Ach.“

Strčil jsem mapu do kapsy a Max se začala vyptávat: „Takže vy jste z New Yorku?“

„To jsem.“

„Miluju New York. Co vás sem přivedlo?“

„Spíš přineslo. Vrtulník.“

Začala se usmívat, ale pak se jí v hlavě rozsvítila kontrolka, a tak vydechla: „Ach tak, vy jste ten chlapík, který přiletěl vrtulníkem FBI.“

„Přesně tak. Firma Fajnový Bochánky Incorporated.“

Rozesmála se. „Ale ne… Normální FBI, ne? Federální úřad pro vyšetřování.“

Objevila se Kate se dvěma kelímky s kávou a významně se ptala: „Bavíš se tady dobře?“

„Já si pronajímám auto.“

„Slyšela jsem až z restaurace, jak se směješ. Co je tady tak vtipného?“

„V čem je pointa?“

Max se rozesmála. Kate nikoli. Snažil jsem se vysvětlovat: „To je na dlouhé povídání.“

„Tak to zkrať.“

„Fajn. Prostě tady je takové místo… jako hotel nebo tak něco…“

„Letovisko,“ přispěchala mi na pomoc Max.

„To je ono. Takže letovisko, které se jmenuje Point. Takže Max – to je tato mladá dáma – vlastně ne, nejdřív jsem se zeptal já ‚Jaký je tedy v okolí nejlepší podnik?‘, a ona na to ‚Jakou má vaše otázka pointu?‘.“

„Ale ne,“ přerušila mě Max. „Já jsem řekla ‚Point‘, a vy jste pak na to reagoval slovy ‚Jako dobrá pointa?‘“

„Prima,“ přikývla Kate. „Už to chápu.“ Postavila mou kávu na přepážku. „A jakou pointu probíráte teď momentálně?“

Profesionálním tónem jsem odpověděl: „Právě jsem se chtěl legitimovat jako federální agent.“

Kate mě v tom předběhla a ukázala Max svůj průkaz se slovy: „Potřebuju fotokopie všech smluv na pronájem aut od čtvrtka do dneška, včetně vozů, které již byly vráceny. Schválně jestli to zvládnete do deseti minut. My budeme v restauraci.“ Kate přešla ke druhé přepážce půjčovny Enterprise a dala se do řeči s mladíkem.

Špitl jsem Max: „To je moje žena.“

„Pááni, tak to bych nehádala.“

Vzal jsem si kávu a odebral se do restaurace, což byla ve skutečnosti jen malá kavárna. Stěny i strop byly vymalovány příšernou šmolkově modrou barvou, dokonce i s bílými obláčky, jaké jsem z povrchu této planety nikdy neviděl. Ze stropu visely umělohmotné modely dvojplošníků a do celkového stylu zapadaly i fotografie nejrůznějších letadel. Byl tam barový pult se čtyřmi stoličkami, který byl prázdný, a na tucet volných stolků, takže jsem si mohl vybrat. Posadil jsem se k velkému panoramatickému oknu, odkud jsem viděl na ranvej.

Pohledná číšnice mi ihned přinesla jídelníček a zeptala se: „A jakpak se máme dnes odpoledne?“

„Výborně. Jsem šťastně ženatý. Mohl bych dostat ještě jeden jídelní lístek? Moje žena se ke mně za chviličku připojí.“

„Jistě…“ Položila jeden jídelníček na stůl a odešla pro druhý.

Zazvonil mi mobil a na displeji stálo „soukromý hovor“, což je z devadesáti procent případů kancelář, a tak jsem ho nechal spadnout do hlasové schránky.

Kate vešla do kavárny a oznamovala: „Právě mi zvonil mobil.“

„Možná tě shání Bergdorf.“

Posadila se a zavolala si do hlasové schránky. „Tom Walsh. Chce, abych mu hned zavolala.“

„Počkej pár minut.“

„Tak jo.“ Vytáhla z kufříku hromádku kopií seznamů z aerolinek a položila je na stůl. Vzal jsem si půlku, začal jsem jimi listovat a zároveň jsem vytočil na svém mobilu číslo.

„Kam voláš?“

„Do Pointu.“

Zvedl to nějaký Charles a já mu oznámil: „Rád bych si udělal rezervaci na dnešní večer.“

„Ano, pane. Máme ještě volnou kapacitu…“

„A máte také pokoje?“

„Ano, pane. Máme Pokoj U Mohawků v Hlavní budově, Vyhlídku v Orlím hnízdě, Pozorovatelnu v Domě pro hosty…“

„Pomaleji, Charlesi. Co můžeme dostat za tisíc babek?“

„Nic.“

„Nic? Ani gaučíček v kuchyni?“

Začal mi odříkávat nějaký ceník volných pokojů a já jsem se nechal skalpovat Mohawky na dvanáct set babek, což byl nejlevnější volný pokoj. Zeptal jsem se ho: „Máte tam u vás topení a elektřinu?“

„Ano, pane. Jak dlouho si u nás přejete zůstat?“

„Nevím to ještě přesně, Charlesi. Začněme u dvou dnů.“

„Ano, pane.“ Dodal: „Pokud u nás setrváte ve středu večer, pak je k večeři vyžadován společenský oděv.“

„Snažíte se mi sdělit, že potřebuju frak, abych se navečeřel v divočině?“

„Ano, pane.“ Přispěchal s vysvětlením: „William Avery Rockefeller, kterému tato nemovitost patřila, stoloval se svými hosty každý večer ve společenském oděvu. Snažíme se obnovit tuto tradici o středách a sobotách.“

„Možná si tuto tradici nechám ujít. Pokojovou službu můžu přijímat ve spodním prádle?“

„Ano, pane. Na jaký doklad vám mám zajistit rezervaci?“

Sdělil jsem mu své jméno a číslo firemní kreditky, doladili jsme ještě pár podrobností a pak jsem se ho zeptal: „Máte u vás i med…? Tedy… medvědy?“

„Ano, pane. Téměř u všech krbů jsou předložky z pravých…“

„Živé, Charlesi, zvířata, rozumíte? Ursus terribilis.“

„Ehm… tedy… v okolí se vyskytují, ale…“

„Nakrmte je dnes večer, Charlesi, ano? Nashle.“ A zavěsil jsem.

Kate zvedla obočí: „Nešálí mě sluch?“

„Nešálí. Zkurvení medvědi.“

„Myslím tu cenu za jednu noc.“

„Jo, jsme U Mohawků. Pozorovatelna za dva tisíce dolarů mi připadala poněkud extravagantní.“

„Zešílels?“

„Proč se ptáš? Hele, po dvou nocích v tom pajzlu, cos objednala ty, si zasluhujem něco fajnovějšího.“

„Myslím, že v oblasti Albany máme diety sto dolarů na hlavu.“ Popíchla mě: „My… teda ty budeš muset dorovnat rozdíl.“

„Uvidíme.“

Kate zapípal pager. Sklopila oči k displeji. „Tom.“

„Počkej ještě pár minut.“

„Možná našli Harryho.“

„To by byla paráda.“ Listoval jsem papíry ve snaze zjistit, jestli tam nebude něco nápadného.

I Kate listovala svou hromádkou. „Tady je v sobotu v jedenáct CommutAir z Bostonu… pááni.“

„Páni – co jako?“

„Edward Wolffer. Víš, kdo to je?“

„Jo, hrál centra za…“

„Je to náměstek ministra obrany. Strašný pravičák, co protlačuje válku v Iráku. Velmi blízký prezidentovi. Často bývá v televizi.“

„To je zřejmě ten chlápek, kterého tady někdo poznal.“

„Jo, a tady máme dalšího ve stejném letu – Paul Dunn. Je to poradce prezidenta…“

„Pro otázky národní bezpečnosti a člen rady národní bezpečnosti.“

„Přesně tak. Jak to prosím tě víš?“

„Bývá to jako bonusová otázka v televizním kvízu.“

„Proč ze sebe s takovou oblibou děláš blbce?“

„Dobře se tím dá zakrýt, že jsem doopravdy blbec.“ Nasadil jsem věcný tón: „Takže Wolffer a Dunn přijeli v sobotu, plus ještě nějací dva chlápci – podle Betty – a všichni nasedli do mikrobusu směr klub Custer Hill.“

Kate znovu nakoukla do seznamu pasažérů sobotního letu v jedenáct z Bostonu. „Tím letem cestovalo dalších devět mužů, ale žádné z těch ostatních jmen mi nic neříká, takže nevíme, kdo byli ti další dva, kteří nastoupili do mikrobusu.“

„Jasně.“ Nepřestával jsem listovat seznamy cestujících. „Wolffer a Dunn odletěli včera prvním letem do Bostonu s přípojem na Washington.“

Zamyšleně přikývla a pak se zeptala: „Znamená to něco?“

„No, při zběžném pohledu to nemusí znamenat mnoho. Spousta bohatých a mocných chlapíků jezdívá společně na prodloužený víkend do horského srubu, který patří naftovému magnátovi. Je to jako jeden z těch ‚víkendů pro zvané‘, co si pro sebe dělají hlavouni, nebo schůze té investiční pravičácké skupiny Carlyle Group, kde se podle některých lidí – a médií – dějí nejrůznější strašidelné věci – machinace s cenami ropy, finanční a politické podvody, spiknutí za účelem převzetí moci nad planetou a tak všelijak podobně. Ale někdy se prostě jen sejde parta bohatých maníků, aby si odpočinuli, zahráli karty, pokecali o ženských a vyměnili si košilaté vtipy.“

Kate se zamyslela. „Někdy jo,“ přikývla. „Ale nezapomeň, že si někdo z ministerstva spravedlnosti objednal sledovačku právě tohoto setkání.“

„V tom tkví ta pointa.“

Pokračovala: „A nestává se každý den, aby ministerstvo spravedlnosti chtělo mít pod dozorem náměstka ministra obrany, poradce prezidenta a bůhvíkoho ještě, kdo je členem dotyčného klubu.“

Poznamenal jsem: „Začíná to být dost dobrý.“ Prohlížel jsem si seznamy cestujících. „Musíme proklepnout všechny, kteří sem přiletěli v posledních dnech komerčními aerolinkami, a zjistit, jaký vztah – pokud vůbec – k sobě vzájemně mají, a pak se pokusíme zjistit, co měl Harry při své sledovačce objevit – tedy kdo odsud odjížděl do klubu Custer Hill.“

Kate opáčila: „Nemyslím si, že by nám do toho něco bylo. O ničem takovém Tom nemluvil.“

„Ale je dobré projevit iniciativu. Tom to ocení – a navíc, nezapomeň, že na Toma kašlem.“

Přišla číšnice a jeden z nás si objednal cheeseburger s dvojitou slaninou a druhý salát Cobb, ať už se pod tím názvem skrývalo cokoli.

Zapípal mi pager a já se podíval na číslo. Nepřekvapilo mě, že to byl Tom Walsh. „Zavolám mu.“

„Ne, já mu zavolám,“ zdůraznila Kate.

„Poslyš, nech tohle na mně. Má mě rád a chová ke mně úctu.“ Vytočil jsem číslo Tomova mobilu a on to hned zvedl. Zeptal jsem se: „Tys mě vypípával na pageru?“

„Ano. Tebe i Kate a oběma jsem vám i volal. Měli jste mi zavolat ihned, jakmile přistanete.“

„My jsme právě přistáli. V protivětru.“

„Podle pilota jste tam už téměř hodinu.“

„U půjčovny aut byla strašná fronta. Ale důležitější je jiná věc. Ví se už něco o Harrym?“

„Zatím nic.“ Oficiálně mě zpravil o tom „nic“ a pak pronesl: „Chci, abyste zajeli na velitelství státní policie v Ray Brooku. Je to jen pár kilometrů od Saranac Lake. Spojte se s majorem Hankem Schaefferem, velitelem oddílu B, a zkoordinujte s ním operaci pátrání po Harrym. Můžete mu nabídnout své služby a odborné znalosti jako takové a také spolupráci při hledání.“

„Prima. Toť vše?“

„Pro dnešek ano. My se mezitím budeme snažit dostat pár set mužů z Fort Drum, kteří by také při pátrání pomáhali. To by vše značně urychlilo. Povězte Schaefferovi, že na tom stále pracujeme.“

„Provedu.“

„Zavolejte mi, jakmile se se Schaefferem spojíte.“

„Provedu.“

„Prima. Máš tam Kate?“

„Odešla na dámy.“

„Vyřiď jí, ať mi zavolá.“

„Provedu.“

„Co děláš v této chvíli?“

„Čekám na cheesburger s dvojitou slaninou.“

„Prima… Nepoflakujte se po tom letišti moc dlouho a rozhodně se tam nikoho na nic nevyptávejte.“

„Cože?“

„Prostě se jen co nejrychleji přesuňte na velitelství státní policie. A ať vás ani nenapadne vydat se do klubu…“

„Je mi to jasné.“

„Prima. Prozatím vše.“

Zavěsil jsem a Kate se zeptala: „Co říkal?“

Popíjel jsem kávu a vrátil se k seznamům. „Chce, abychom zajeli do klubu Custer Hill, zjistili, jestli je tam Bain Madox, promluvili s ním a zjistili, kdo tam ještě je.“

„To fakt říkal?“

„Ne tolika slovy.“

„Chce, abych mu zavolala?“

„Až se ti to bude hodit.“

Bylo jasné, že se mnou trošku ztrácí trpělivost, protože na mě uhodila: „Johne, kurvafix, co teda říkal…?“

„Situace je následovná. O Harrym nic nového, Walsh chce, abychom se spojili se státní policí, pomohli jí v hledání a nečmuchali na letišti.“ Pokrčil jsem rameny. „Na to už je pozdě.“

„Neslyšela jsem nic o klubu Custer Hill.“

„Co kdybys ty zajela na státní policii? Já se mrknu do klubu Custer Hill.“

Neodpovídala.

„Kate, poslali nás sem čistě formálně jen jako reakci na zmizení jednoho z našich lidí z protiteroristického. Jsme tady, aby nám místní pátračka předala buď dobré, nebo špatné zprávy za předpokladu, že bude Harry nalezen. Je to prostě jen protokolární záležitost. Však víš. Otázka, kterou musíš zodpovědět, zní: Chceš tady hrát aktivní, nebo pasivní roli?“

„Ty teda umíš některé věci podat… Počkej, popřemýšlím o tom.“

„Do toho!“

Přinesli nám jídlo a cheesburger s dvojitou slaninou na mě dělal dojem, že by z něho člověk dostal infarkt, jen kdyby se ho dotkl prstem. Takzvané Hranolky svobody v sobě měly zapíchnutou malou americkou vlaječku.

Kate se zeptala: „Nedáš si trochu toho salátu?“

„Jednou jsem našel v salátu slimáka.“

„Dík.“

Než jsem stačil přijmout minimální denní dávku tuku, do kavárny vstoupil chlapík z půjčovny Enterprise a podal Kate hromádku oxeroxovaných smluv se slovy: „Ve čtyři tady končím, kdybyste chtěla, abych vás provedl tady po okolí. Mohli bychom jít třeba na večeři. Na vizitku jsem vám tam připsal svůj mobil.“

„Díky, Larry. Pak zavolám.“

A odešel.

Ublíženě jsem se ozval: „Tys ho navedla.“

„O čem to mluvíš?“

Neodpovídal jsem a zavolal na číšnici, že zaplatíme, abychom mohli vyrazit hned, jak se ukáže Max.

Zakousl jsem se znovu do cheeseburgeru a do kavárny vplula Max, objevila nás v tom davu a dorazila k našemu stolu. Oslovila Kate: „Tady jsou všechny smlouvy od čtvrtka do zítřka včetně vrácených vozů. Jejich asi… šestadvacet. Máme skvělý víkend.“

Kate přikývla: „Děkuji. A prosím vás, nikomu se o tom nezmiňujte.“

„Jasně.“ Obrátila pohled na mě: „Jste klikař, že máte takovou ženu.“

Měl jsem plnou pusu hamburgeru, tak jsem jen zachroptěl.

Max odešla a já jsem polkl. „Tys ji navedla.“

„O čem to tady meleš?“

Strčil jsem si do pusy ještě pár Hranolků svobody a vstal. „Tak jo, jdeme.“

Kate shrnula všechny papíry do kufříku, já jsem položil na stůl dvacet babek a odporoučeli jsme se. Prohodil jsem: „Pokud teda nejdeš se mnou, zajdi si do Hertzů půjčit další auto. Velitelství státní policie je v nějaké prděli zvané Ray Brook. Není to daleko. Ptej se po majoru Schaefferovi. Zavolám ti později.“

Zůstala stát a váhala, jestli se zachovat podle rozkazů nebo dle svého nedávno vyjádřeného názoru na to, že svět se změnil, který vyslovila před Walshem.

Nakonec tedy povzdechla: „Jedu s tebou do klubu Custer Hill. Pak zajedeme na to policejní velitelství spolu.“

Odešli jsme z letiště na parkoviště půjčovny aut a našli modrý taurus. Sedl jsem za volant a zajel za roh k terminálu do míst, kde sídlilo řízení letového provozu, a zaparkoval. „Chci se mrknout, jestli má GOCO firemní letadlo a jestli používají toto letiště.“ Podal jsem jí automapu: „Zavolej na okresní policii a zkus si nechat vysvětlit cestu do klubu Custer Hill.“

Vstoupil jsem do budovy, kde u stolu za přepážkou seděl nějaký chlápek a hrál si s počítačem.

Zeptal jsem se ho: „Můžu tady sehnat letenku do Paříže?“

Vzhlédl od počítače: „Můžete se dostat kamkoli, pokud vlastníte dost velké letadlo – nebo ho máte půjčené či pronajaté. A letenku dokonce ani nepotřebujete.“

„V tom případě myslím, že jsem na správném místě.“ Vytáhl jsem odznak: „John Corey. Federální protiteroristická jednotka. Potřebuju vám položit pár otázek.“

Vstal, přešel k pultu a pozorně si prohlížel můj odznak a průkaz. „Co se děje?“ podivil se.

„S kým mluvím?“

„Jsem Chad Rickman, pracovník letového provozu.“

„Tak jo, Chade, potřebuju se dozvědět, jestli tady je soukromé letadlo, které pravidelně létá na toto letiště, registrované na firmu Global Oil Corporation. GOCO.“

„Jo, dvě Cessny Citations, nové modely. Nějaký problém?“

„Jsou oba ty letouny tady?“

„Ne… vlastně oba přiletěly včera ráno, asi hodinu po sobě, natankovaly a pak za několik hodin odletěly.“

„Kolik cestujících nastoupilo?“

„Mám pocit, že žádní. Obvykle posíláme k letadlu auto a jsem si dost jistý, že tentokrát vezlo jen posádku.“

„A nenastupovali nějací pasažéři poté, co letadlo dotankovalo?“

„Podle mého ne. Nastoupili jen piloti, natankovali a za pár hodin odletěli.“

„Prima… a kam letěli?“

„Oni mi nemusí hlásit svou destinaci – musí ji oznámit FAA – federální letecké správě.“

„Výborně… no a jak to sdělují FAA? Vysílačkou?“

„Ne. Po telefonu. Odsud. Vlastně jsem zaslechl oba piloty, kteří hlásili svůj letový plán do Kansas City s tím, že odlétají třicet minut po sobě.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Proč by letěli do Kansas City, aniž by měli někoho na palubě?“

„Třeba měli jenom náklad,“ odvětil Chad. „Vzpomínám si, že za nimi přijely dva džípy a z nich se na paluby něco překládalo.“

„Co tam dávali?“

„Nevšiml jsem si.“

„Ale to jsou osobní letadla, ne? Nikoli nákladní.“

„Je to tak. Ale mohou převézt menší náklad uložený přímo v kabině.“

„Pořád nechápu, proč přiletí dvě letadla prázdná a odletí s nějakým minimálním nákladem, navíc obě na stejné místo.“

„No, ten chlápek, kterému letadla patří – Bain Madox –, také vlastní nějaké ropné vrty. On si může prolítat, kolik paliva se mu zachce.“

„To je fakt,“ přikývl jsem. „A Kansas City byla jejich cílová stanice?“

„Já nevím. Já jsem jen slyšel, jak vyplňují po telefonu letový plán. Zřejmě je to v jejich doletu, takže možná poletí dál odtamtud. Anebo se odtamtud vrátí nazpět sem.“

„Aha… můžu tedy zavolat FAA, abych zjistil jejich letový plán?“

„Jo, pokud k tomu máte oprávnění – a také jejich registrační čísla.“

„No, já tedy oprávnění rozhodně mám, Chade.“ Vytáhl jsem list papíru, který přinesl z této kanceláře Randy, a položil ho na pult. „Které z nich patří firmě GOCO?“

Pečlivě procházel seznam a zaškrtl dvě čísla: N2730G a N2731G. Ještě mi sdělil: „Jsou to následná registrační čísla. Hodně společností, které vlastní letouny, to dělá podobně.“

„Já vím.“

„Jo? No a co je s nima?“

„Klasický daňový podfuk. Boháči jsou jiní než vy anebo já.“

„Fakticky?“

„No nic, díky, Chade. Popřemýšlejte o tom. Poptejte se mi tady a zjistěte, jestli si někdo něco náhodou nepamatuje. Máte mobil?“

„Jasně.“ Napsal číslo na svou vizitku a zeptal se: „Co přesně hledáte?“

„Jak jsem říkal – jde o daňové úniky. Pytle peněz.“ Ještě jsem ho nezapomněl poprosit: „O federálním vyšetřování se nikomu nezmiňujte.“

„Mlčím jako hrob.“

Vyšel jsem z kanceláře letového provozu zpátky k autu. Kate jsem oznámil: „Toto letiště používají dvě firemní letadla společnosti GOCO.“ Podával jsem jí podrobné hlášení cestou k výjezdu z letiště a sdělil jí, že musíme zavolat do kanceláře federální letecké správy ve Washingtonu, abychom zjistili, jaký další letový plán případně ty letouny nahlásily.

Kate se mě zeptala: „Proč to chceme vědět?“

„Ještě nevím. Ten chlápek Madox mě zajímá a člověk nikdy neví, co je důležité, dokud to nedá dohromady s něčím dalším. V detektivní práci neexistuje nic podobného jako u FBI – příliš mnoho informací nikdy neškodí.“

„Neměla bych si psát poznámky?“

„Ne, dám ti nahrávku jedné ze svých přednášek, které mívám na policejní akademii.“

„Děkuju.“

U východu z letiště jsem se Kate zeptal: „Zjistilas, kudy máme jet?“

„Částečně. Službu konající seržant mi řekl, že se má jet po silnici číslo tři na západ, pak po šestapadesátce na sever a pak se poptat.“

„Opravdový chlap se na cestu nikdy neptá.“ A hned jsem se zeptal: „Kudy se jede na silnici číslo tři?“

„No, když se teda ptáš, tak odboč doleva.“

Za pár minut jsme byli na silnici číslo tři, což byla přímo vyhlídková dálnice směrem na západ do divočiny. Přikázal jsem Kate: „Rozhlížej se po medvědech. Poslyš, myslíš, že devítka glock medvěda zastaví?“

„To si nemyslím, ale upřímně doufám, že to budeš mít možnost zjistit.“

„Takhle mluví milující ženuška?“

Opřela se pohodlně na sedadle spolujezdce a zavřela oči. „S každou další minutou, která uplyne, aniž se o Harrym něco dozvídáme, jsem víc a víc přesvědčená, že nežije.“

Neodpovídal jsem.

Chvíli seděla mlčky a pak pronesla: „Mohls to být ty.“

To sice mohl, ale kdybych byl v lesích u srubu Custer Hill já, všechno by se třeba zvrtlo úplně jinak. Nicméně na druhou stranu možná také ne.

21. KAPITOLA

Pokračovali jsme po silnici číslo tři na západ. Tato silnice vypadala, jako když nemá žádný důvod k existenci, snad jen jako vyhlídka na stromy, pokud člověk jede odnikud nikam.

Kate si na letišti vzala pár letáků a pročítala si je. Dělá to vždycky, ať jedeme kamkoli, aby si rozšířila informace, a pak mi to přežvýká, takže je takový můj průvodce.

Sdělila mi, že Saranac Lake, město, letiště i tato silnice, vlastně leží uvnitř Adirondacké státní přírodní rezervace.

Také mi sdělila, že se tomuto kraji říká Severní země, což jí připadalo romantické.

Podotkl jsem: „Jo. Klidně tady můžeš v dubnu umrznout.“

Pokračovala: „Velké části přírodního parku byly ponechány jako panenská divočina.“

„To je tedy značně skličující.“

„Oblast vyhrazená jako přírodní park má stejnou rozlohu jako stát New Hampshire.“

„Co je to New Hampshire?“

„Jeho valná část je neobydlená.“

„To je tedy nabíledni.“

A tak dále. Vlastně mi teď konečně došlo, že se tady někdo může ztratit na dlouhé dny a týdny nebo na zbytek svého života, ale také jsem si uvědomil, že někdo může i přežít, pokud má s přírodou a lesy nějaké zkušenosti.

Silnice číslo tři byla v podstatě slušná dvouproudová silnice, která občas procházela malým městem, ale jinak vedla dlouhými úseky divočiny, které ve mně probouzely záchvaty agorafobie a zoofobie. Chápal jsem, proč si ten Bain Madox, který měl něco nekalého za lubem, postavil svůj srub zrovna tady.

Kate vydechla: „To je krása!“

„To teda jo.“ Hezky mě ta krása srala.

Silnici lemovaly žluté značky s černými siluetami jelenů ve skoku, které měly podle mého názoru varovat jeleny, aby neskákali pod kola autům na silnici.

Za zatáčkou byla obrovská značka s černým obrázkem medvěda a slovem POZOR. Teď jsem zase vydechl já: „Vidělas to? Vidělas tu značku s medvědem?“

„Jo. To znamená, že se v této oblasti vyskytují medvědi.“

„A do prdele. Máme zamčené dveře?“

„Johne, přestaň se chovat jako debil. Medvědi ti nic neudělají, když ty nebudeš nic dělat jim.“

„0, jaká moudrost! Jak můžeš vědět, co takového medvěda vyprovokuje?“

„Přestaň už s těma posranýma medvědama!“

Jeli jsme dál. V našem směru nebyl téměř žádný provoz a v protisměru na Saranac Lake jelo také jen pár aut.

Kate se zeptala: „Pověz mi, proč jedeme do klubu Custer Hill?“

„Standardní policejní postup. Jedeš na místo, kde byla hledaná osoba naposledy viděna.“

„Tohle je ale trošičku složitější než případ hledání pohřešované osoby.“

„V podstatě není. Problém s FBI a CIA spočívá v tom, že si dělají věci složitější, než musí.“

„To je pravda?“

„Jo. Je.“

„Musím ti připomenout, že nechceme poplašit Madoxe ani nikoho dalšího informací, že měl na svém pozemku federálního agenta.“

„Myslím, že jsme to už probrali. Kdybys zůstala na území klubu Custer Hill se zlomenou nohou, bez signálu, a medvěd by ti okusoval paty, chtěla bys, abych se držel přesně pravidel a čekal, než vydají oficiální povolení k prohlídce za účelem tvého nalezení?“

Popřemýšlela o tom. „Já vím, že policajt klidně riskuje svůj život a kariéru, aby pomohl jinému policajtovi, a také vím, že bys totéž udělal pro mě – ačkoli by ses patrně dostal do vnitřního rozporu díky mé duální roli tvé manželky a agenta FBI…“

„Zajímavý pohled na věc.“

„Ale myslím, že máš na programu i něco jiného – a to je zjištění, co je ten Custer Hill vůbec za podnik.“

„Kdys mě odhalila?“

„No, tak prvním vodítkem je ta hromádka seznamů cestujících z aerolinek a smlouvy z půjčovny aut, kterou mám v kufříku. A druhým jsou výsledky tvého čmuchání kolem firemních letadel Global Oil Corporation.“

„Já tě prostě nikdy neoblafnu!“

„Johne, souhlasím, že musíme pátrání po Harrym trochu rozpohybovat, ale kromě toho se zaplétáme do věci, která může mít daleko širší kontext, než si vůbec uvědomuješ.“ Připomněla mi: „O toho chlapa, jeho klub i jeho hosty se zajímá ministerstvo spravedlnosti. Zkus nezmařit jejich vyšetřování.“

„Teď mluvíš jako můj kolega, manželka nebo právník?“

„Od každého trochu.“ Odmlčela se: „Oukej, musela jsem pronést svou řeč, protože jsem si ji nemohla nechat pro sebe a protože o tebe někdy mívám opravdu strach. Ty jsi neřízená střela.“

„Díky.“

„Také jsi nesmírně bystrý a inteligentní a já věřím tvému úsudku a instinktům.“

„Fakticky?“

„Fakticky. Takže i když jsem technicky vzato tvá nadřízená, budu tě v tomto případě poslouchat.“

„Nezklamu tě.“

„To bych prosila. Také ti chci připomenout, že nic nemá takový úspěch jako úspěch. Pokud ty… teda my… překročíme svou pravomoc, pak bychom měli mít nějaký zatraceně dobrý výsledek, kterým bychom to opodstatnili.“

„Kate, kdybych si nemyslel, že v tom vězí něco víc než manipulace s cenami ropy, seděli bychom teď na velitelství státní policie a popíjeli kafíčko.“

Uchopila mě za ruku a pokračovali jsme v jízdě.

Asi čtyřicet minut poté, co jsme vyjeli z letiště, jsem zahlédl odbočku na silnici číslo padesát šest na sever a Kate mě upozornila: „Teď jeď napravo.“

Dupl jsem na brzdy a sáhl po zbrani, protože jsem jí rozuměl: „Medvěd napravo.“

„Hej, co blbneš? Až támhle. Napravo.“

„Kde? Medvěd?“

„Říkám teď jeď!“

„Aha, ježíšikriste neříkej nic, co se rýmuje se slovem medvěd!“

„Do prdele, tak odboč! Tady!“

Odbočil jsem na silnici číslo padesát šest a pokračovali jsme dál na sever. Tato silnice už vedla opravdickou divočinou a já jsem poznamenal: „Tohle teda vypadá jako území obydlené indiány. Co se píše v té brožurce o indiánech? Jsou přátelští?“

„Píše se tady, že mírová smlouva s populací rodilých Američanů vyprší v roce 2002 o Kolumbově svátku.“

„Moc vtipné.“

Pokračovali jsme v jízdě ještě asi třicet kilometrů a hnědá cedule nás informovala, že vyjíždíme z území Adirondacké státní přírodní rezervace.

Kate podotkla: „Ten seržant, co měl službu na policii, říkal, že klub Custer Hill je na soukromém pozemku na území přírodní rezervace, takže jsme to přejeli.“ Pohlédla na mapu, kterou nám dali v Hertzů. „Kousek před námi je nějaké městečko, South Colton. Zastavíme tam a zeptáme se kudy.“

Pokračoval jsem, dokud se před námi neobjevila skupinka domů. Na značce na začátku obce stálo: SOUTH COLTON – MALÉ MĚSTO PLNÉ VEL –

KÝCH BALÍKŮ. Na okraji toho Vidlákova stála benzínová pumpa, tak jsem k ní zajel a zastavil. Vybídl jsem Kate: „Běž se zeptat ty.“

„Johne, hejbni prděli a zajdi se zeptat sám.“

„Tak jo… ale půjdeš se mnou.“

Vystoupili jsme, protáhli se a vešli do malé, rustikálně zařízené kanceláře. U otřískaného stolu tam seděl scvrklý dědek jako vystřižený z nějakého filmu, v džínách a kostkované flanelové košili, kouřil a díval se v televizi postavené na pultu na program o muškaření. Neměl zcela ideální signál, tak jsem mu trochu pohnul anténou a on zabručel: „Tak je to dobrý. To je ono.“ Jakmile jsem však anténu pustil, signál se znovu ztratil. Když jsem byl malý, patřilo k mým pracovním povinnostem fungovat jako anténa k rodinné televizi, ale z toho jsem už vyrostl, tak jsem na něj vybafl: „Potřebujeme poradit cestu.“

„Já potřebuju satelitní anténu.“

„To není špatný nápad. Pak budete mít přímý kontakt s mateřskou lodí. Hledáme…“

„Odkud jedete?“

„Ze Saranac Lake.“

„Jo?“ Poprvé se na nás pořádně podíval, vykoukl ven na náš taurus a zeptal se: „Ale odkud jako jstel“

„Pozemšťani, nebojte se. Poslyšte, trochu spěcháme…“

„Chcete benzín?“

„Jasně. Ale nejdřív…“

„Dáma potřebuje na toaletu?“

Kate zavrtěla hlavou: „Díky. Máme namířeno do klubu Custer Hill.“ Několik vteřin neodpovídal a pak zabručel: „Jo?“

„Víte, kde to je?“

„Jasně. Tankujou tady. Ale auta si tady opravovat nenechávají. Vozí si je do značkovýho servisu v Potsdamu. Krucinál, už jsem těch automechanickejch fíglů zapomněl víc, než ti idioti ve značkovým servisu vůbec kdy uměli!“ Pokračoval: „Jó, ale když uvíznou ve sněhu nebo v bahně, komu si myslíte, že zavolaj? Do značkovýho servisu? Ani prd! Zavolaj Rudyho. To jsem já. No zrovínka loni v lednu… nebo to byl únor…? Jo, to bylo tak strašně sněhu v půlce měsíce. Pamatujete se?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Asi jsem byl zrovna na Barbadosu. Poslyšte, Rudy…“

„Támhle mám automat na sušenky a taky na colu. Potřebujete drobný?“ Podlehl jsem. „Jo, buďte tak hodnej.“

A tak jsme si vzali drobné, koupili nějaké zkamenělé sušenky z automatu, k tomu dvě koly, zašli si na záchod a dotankovali pár litrů benzínu.

Vrátil jsem se znovu do kanceláře a za benzín zaplatil jednou ze svých firemních kreditních karet. Agenti nosí dvě kreditky. Jednu na jídlo, ubytování a různé výdaje, a druhou výhradně na benzín. Na mé kartě stálo SLUŽEBNÍ a pak ještě SPOLEČNÍCI L & M, což nic neznamenalo, ale vlezlý Rudy se vyptával: „Co to jsou ti SPOLEČNÍCI L & M?“

„Ledničky a mrazáky.“

„Jo?“

Změnil jsem téma: „Máte tady mapu okolí?“

„Ne. Ale můžu vám nějakou nakreslit.“

„Zadara?“

Rozesmál se a chvíli se hrabal hromádkou pošty a různých letáků; našel jeden s inzerátem na losí zápasy nebo něco podobného a na rub začal čmárat tužkou. Vysvětloval: „Takže nejdřív se musíte porozhlídnout, kde je Stark Road, a z ní doleva, ale nejsou tam značky. Pak se dáte na Joe Indián Road…“

„Cože?“

„No, tak se ta silnice jmenuje. Joe Indián Road.“ Znovu to opakoval pro případ, že bych byl naprostý idiot, a pak vysvětloval dál: „Tam narazíte někde v těchhle místech na dřevorubeckou cestu, která nemá žádný jméno, a po tý pojedete necelý dva kiláky. No a to už budete mít nalevo McCuen Pond Road a ta vás dovede přímo k bráně na Custer Hill. Nemůžete to minout, protože vás tam zastavěj.“

„Kdo nás zastaví?“

„Strážní. Mají tam takovou budku a zavřenou bránu. Celej pozemek je obehnanej plotem.“

„Oukej. Díky, Rudy.“

„Proč tam jedete?“

„Volali k nám do servisu, že mají něco s ledničkou. Teda přesněji s ledovačem.“

„Fakt?“ změřil si nás. „Čekají vás?“

„Určitě jo. Nemůžou si namíchat ani koktejl, dokud jim ten problém s ledem nevyřešíme.“

„Oni vám nevysvětlili cestu?“

„Vysvětlili, ale ten papírek, kam jsem si to napsal, mi sežral pes. Tak jo, díky a…“

„Hele, a nechcete malou radu?“

„Jasně.“

„Musím vás varovat, ale nemáte to jako ode mě.“

„Jasně.“

„Nechte si zaplatit předem. Oni jsou s placením pomalý. Bohatý lidi to tak mívaj. Pracujícím lidem platěj pozdě.“

„Dík za upozornění.“

Odešli jsme a já poznamenal: „Jsme ve Skryté kameře, ne?“

„Taky začínám mít ten dojem.“

Nasedli jsme do auta a stejnou cestou se vrátili po silnici číslo padesát šest, vjeli zpět na území přírodní rezervace a dávali pozor na odbočku na Stark Road.

Našel jsem ji a najel na ni. Úzká silnička vedla doslova tunelem stromů. „Nedáš si trvanlivou klobásku z automatu od benzínky?“

„Ne, děkuju. Ale nevyhazuj papíry z okna.“

Měl jsem tak strašný hlad, že bych snědl i medvěda, ale spokojil jsem se s tvrdou trvanlivou klobáskou, která chutnala ďábelsky. Obal jsem hodil na zadní sedadlo, čímž jsem kvalitně přispěl k ochraně životního prostředí.

Blížili jsme se ke klubu Custer Hill. Podle Walshe mělo v jeho okolí probíhat hledání ze země i ze vzduchu, ale neviděl jsem helikoptéry ani žádný jiný letoun a dokonce ani policejní auta. To nebylo dobré znamení, anebo na druhou stranu to bylo velmi dobré znamení.

Kate mrkla na mobil a podivila se: „Já tady mám signál a dokonce i přijatou zprávu.“

Už si chtěla zprávu přečíst, ale varoval jsem ji. „Zůstaňme mimo signál. Žádné vzkazy, žádné telefony.“

„Co když našli Harryho?“

„To je mi momentálně fuk. Teď jedem za Bainem Madoxem.“

Strčila si telefon zpátky do kapsy, pak jí zapípal pager a za minutu i můj.

Drželi jsme se Rudyho instrukcí a za dvacet minut jsme odbočili na McCuen Pond Road, která byla sice úzká, ale měla kvalitní povrch.

Před námi jsme nad silnicí viděli velikánský nápis připevněný ke dvěma vysokým sloupům s reflektory. Stálo na něm: SOUKROMÝ POZEMEK – ZÁKAZ VSTUPU – ZASTAVTE U BRÁNY NEBO SE VRAŤTE.

Projeli jsme pod ním a před sebou jsem už viděl paseku s opravdovým rustikálním srubem odděleným od silnice zavřenou ocelovou bezpečnostní bránou.

Ze strážní budky vyšli dva muži v maskáčích, jako by věděli o našem příjezdu už dávno předem, ještě než jsme se dostali do jejich zorného pole. Podotkl jsem: „Mají detektory na pohyb nebo na zvuk. Možná i kamery.“

„Nehledě na to, že ti hoši mají pouzdra na zbraně a jeden se na nás dívá dalekohledem.“

„Panebože, já strašně nenávidím soukromou ochranku. Dej jim bouchačku a trochu pomyslné moci a oni…“

„Tady je značka s omezením rychlosti, měl bys jet deset kilometrů v hodině.“

Zpomalil jsem a dojel k zavřené bráně. Tři metry od ní byl na silnici retardér a značka: ZASTAVTE ZDE. Tak jsem zastavil.

Brána, která se otevírala automaticky, se pootevřela a směrem k našemu autu vyšel jeden ze strážných. Stáhl jsem okénko, on došel až k němu a zeptal se: „Jak vám mohu pomoci?“

Byl to třicátník, dokonale po vojensku oblečený – maskáče, klobouk, vysoké boty a nechyběla zbraň. Krom toho měl výraz, z něhož se dalo vyčíst, že je naprosto chladnokrevný a dost možná i nebezpečný, pokud ho někdo vyprovokuje. K dovršení dokonalého dojmu mu chyběly už jen tmavé brýle a hákový kříž. Oslovil jsem ho: „Jsem federální agent John Corey, a toto je federální agent Kate Mayfieldová. Přijeli jsme za panem Bainem Madoxem.“

Připadalo mi, že jeho kamenný výraz utrpěl pár trhlin. Nicméně se zeptal: „Čeká vás?“

„Kdyby nás čekal, věděl byste o tom, ne?“

„Tedy… Mohu vidět váš průkaz?“

Nejradši ze všeho bych mu strčil pod nos svůj glock, aby mu bylo jasné, že není jediný, kdo tady má bouchačku, ale abych projevil ochotu a vstřícnost, podal jsem mu průkaz a Kate udělala totéž.

Oba doklady velmi pečlivě studoval a já jsem měl dojem, že buď poznal, že jsou pravé, nebo předstíral, že je dobře obeznámen s technikou kontroly dokladů.

Jeho perlustraci jsem přerušil slovy: „Vezmu si to nazpátek.“

Zaváhal, ale průkazy nám podal. Důrazně jsem mu zopakoval: „Přijeli jsme za panem Madoxem služebně.“

„V jaké konkrétní věci?“

„Vy jste pan Madox?“

„Ne, ale…“

„Poslyšte, vážený, máte tak deset vteřin na to, abyste udělal něco geniálního. Pokud musíte, zavolejte mu, ale pak tu zatracenou bránu otevřete.“

Zatvářil se trochu nasraně, ale udržel si ledově klidný výraz a vybídl mě: „Počkejte.“

Vrátil se bránou dovnitř a prohodil pár slov s druhým hlídačem. Pak oba zmizeli ve strážním domku.

Kate do mě zaryla: „Proč musíš vždycky vytvářet konfrontační atmosféru?“

„Konfrontace je to tehdy, když vytáhnu bouchačku. A argumentace tehdy, když stisknu spoušť.“

„Federální agenti jsou vedení ke zdvořilosti.“

„Na té hodině jsem tedy chyběl.“

„Co když nás dovnitř nepustí? Můžou nám odmítnout vstup na soukromý pozemek, když nemáme povolení k prohlídce.“

„Kde je to psáno?“

„Mimochodem je to v ústavě.“

„Deset babek, že se dostaneme dovnitř.“

„Platí!“

Ten fašoun se vrátil k autu a prohlásil: „Musím vás požádat, abyste zajeli k bráně a zaparkovali auto na pravé straně. Do srubu vás odvezeme džípem.“

„Proč nemůžu jet svým autem?“

„Je to pro vaši vlastní bezpečnost, pane, a také kvůli našim interním bezpečnostním předpisům.“

„No tak se vaší pojišťovně nebudeme plést do řemesla. Poslyšte, máte na svém pozemku medvědy?“

„Ano, pane. Prosím, projeďte branou a zůstaňte ve voze, dokud nepřijede džíp.“

Fakt si ten idiot myslel, že vylezu ven, když tam jsou medvědi?

Mávl pak na chlápka u strážního domku a ocelová brána se pomalu začala otevírat.

Vjel jsem dovnitř a odbočil na štěrkovou cestičku. Brána se za námi ihned zavřela a já Kate špitl: „Vítej v klubu Custer Hill. Dlužíš mi deset babek.“

Zavtipkovala: „Dvacet, že se odsud nedostaneme živí.“

Zahlédli jsme, jak se k nám blíží černý džíp s kouřovými skly. Zastavil a vystoupili z něj dva hoši s pouzdry na zbraně a samozřejmě v maskáčích. Zamířili k nám.

Vydechl jsem: „Potřebuju dobrý kurz.“

Jeden přistoupil k mému oknu a promluvil: „Vystupte prosím a následujte mě.“

Tohle vypadalo jako místo, kde vám někdo do auta strčí nějaký přístroj, kterým vás pak vystopuje, nebo třeba štěnici, a tak jsem neměl v úmyslu svůj vůz opouštět. Opáčil jsem: „Mám lepší nápad. Vy jeďte první, pojedu za vámi.“

Zaváhal. „Jeďte těsně za mnou a nesjíždějte z cesty.“

„Když pojedete po cestě vy, pak na ní zůstanu.“

Vrátil se k džípu, otočil ho a já jsem jel za ním do malého stoupání přes vykácenou paseku s velkými balvany.

Kate odtušila: „Zřejmě jsi nechtěl, aby ti do auta nainstalovali nějaké nežádoucí zařízení…“

„Když člověk vidí tuhletu úroveň zabezpečení, musí se naladit na stejný stihomam jako oni.“

„Ty vždycky víš, jak zvládat nepříjemné situace, do kterých nás dostáváš.“

„Díky… teda myslím.“

Silnici lemovaly silné reflektory na sloupech a já jsem si ještě všiml čehosi, co připomínalo telegrafní tyče v řadě podél linie lesa a dál přes otevřené prostranství a pak znovu do protějšího lesa. Na tyčích bylo upevněno pět vodičů, a když jsme pod nimi projížděli, všiml jsem si, že tři z nich jsou vlastně tlusté kabely, které určitě slouží jako hlavní přívod elektřiny.

Zhruba v půli cesty do kopce jsem už před námi viděl velký srub velikosti menšího hotýlku. Před srubem stál vysoký vlajkový stožár s americkým praporem a pod ním se třepotal nějaký menší, žlutý.

Na vrcholku za srubem jsem spatřil vysoký vysílač, který vypadal jako převaděč pro mobilní telefon, což vysvětlovalo, proč tady máme signál, a proč by měl mít signál i Harry, pokud je naživu a v pořádku. Přemýšlel jsem, jestli ten vysílač patří telekomunikační společnosti nebo Bainu Madoxovi.

Dojeli jsme ke srubu, před nímž bylo štěrkové parkoviště a na něm stál další černý džíp a vedle něj modrý Ford taurus jako ten, za jehož volantem jsem právě seděl. Jenže tento Taurus měl na zadním nárazníku nálepku s písmenem „e“, což – jak jsem věděl – znamenalo, že je z půjčovny Enterprise. Možná tady stále ještě pobývají nějací víkendoví hosté. A také tam parkoval i tmavomodrý mikrobus – třeba právě ten, o němž se zmínila Betty.

Zastavili jsme pod přístřeškem u vchodu s vysokými sloupy a oba chlapi vystoupili z džípu a zvenku otevřeli dveře našeho auta. Vystoupil jsem ven zároveň s Kate, která nesla kufřík nacpaný seznamy cestujících a smlouvami z půjčoven. Soustředil jsem se na značku auta z Enterprise, pomyslně jsem si ji otiskl do paměti, zavřel naše auto a rozhlédl se.

Oblast kolem srubu byla dokonale zbavená vyššího porostu zhruba v půlkilometrovém okruhu, což umožňovalo kvalitní rozhled a nesmírně dokonalé zabezpečení. Harrymu by dalo pěkně zabrat, aby se dostal dostatečně blízko k tomuto parkovišti a mohl fotit poznávací značky a lidi, i kdyby jako krytí využíval těch vysokých kamenných skalek všude kolem.

Také jsem pro tuto chvíli napočítal čtyři chlapy z ochranky a měl jsem dojem, že jich je víc. Tudíž kvalitní ostraha. V tomto momentu jsem si byl poměrně dost jistý, že se Harry dostal do velmi špatné situace.

Řidič džípu nás vyzval: „Pojďte prosím za mnou.“

Varoval jsem ho: „Ať se mýho auta nikdo ani nedotkne! Pokud zjistím, že do něj někdo vložil nějaké nežádoucí zařízení, půjde sedět. Je to jasné?“

Neodpověděl, ale jasné mu to bylo.

Vystoupili jsme po několika schodech do zastřešené verandy, kde stála v řadě vedle sebe masivní adirondacká dřevěná křesílka a houpací křesla obrácená ke krásnému rozhledu z kopce. Nebýt těch hňupů z ochranky, bylo by to tady velmi příjemné a útulné. Až nyní jsem si všiml, že ten divný žlutý prapor má na sobě číslo sedm.

Chlap z ochranky promluvil: „Tady počkejte, prosím.“ Vzápětí zmizel uvnitř srubu.

Stáli jsme s Kate pod střechou verandy u vchodu a já spekuloval: „Třeba je to tady na prodej. Včetně menší armády.“

Na mou poznámku vůbec nereagovala a promluvila na zcela jiné téma: „Měla bych si zkontrolovat zprávy v mobilu.“

„Ne.“

„Johne, co když…“

„Ne. Tohle je jeden z těch nepříliš častých okamžiků, kdy nechci znát žádnou novou informaci. Jdeme za Bainem Madoxem.“

Pohlédla na mě a přikývla.

Dveře se otevřely a drsný hoch z ochranky nás vybídl: „Pojďte dál.“

Vešli jsme do klubu Custer Hill.

22. KAPITOLA

Vstoupili jsme do velké atriové dvorany s ochozem, osvícené obrovským lustrem z jeleního paroží. Stěny byly vymalovány světle zelenkavou barvou a interiér zdobily háčkované koberečky, obrazy s loveckou a rybářskou tematikou a několik kusů nábytku z mohutných samorostů. Měl jsem dojem, že paní Madoxová – pokud vůbec nějaká existuje – nemá s tímto srubem nic společného. Špitl jsem Kate: „Hezké místečko.“

Opáčila ve stejném tónu: „Někde tady bude určitě viset i vycpaná losí hlava.“

Z chodby nalevo jsme zaslechli kroky a do dvorany vstoupil další příslušník ochranky, tentokrát muž středního věku v modrém stejnokroji. Zcela jistě patřil k místní palácové gardě a nám se představil jako Carl. Otázal se: „Mohu vám vzít kabáty, prosím?“

Odvětili jsme, že si je ponecháme, a on vzápětí oslovil pouze Kate: „Smím vám uložit kufřík do šatny?“

„Není třeba.“

Trval však na svém: „Potřebuji váš kufřík z bezpečnostních důvodů prohlédnout.“

„Na to zapomeňte.“

To ho zřejmě vyvedlo z konceptu, a tak se zmohl jen na dotaz: „Jaká je povaha vašeho jednání s panem Madoxem?“

Odpověděl jsem sám: „Poslyšte, Carle, jsme agenti FBI a nepodléháme žádným prohlídkám a nenecháváme si kontrolovat vůbec nic, dokonce ani naše zbraně, a také neodpovídáme na otázky, protože je klademe my. Buď nás nyní odvedete k Bainu Madoxovi, nebo se vrátíme s příkazem k prohlídce, deseti dalšími agenty a policií navrch. Jak by se vám to líbilo?“

Carl si odpovědí nebyl jist, a tak ucedil: „Hned to zjistím,“ a zmizel.

Kate mi špitla do ucha: „Sázím deset babek na to, že se dostaneme dovnitř a spatříme velkého mága na vlastní oči.“

„Tak to tedy ne, rozhodně svejch prohranejch deset babek nedostaneš zpátky, když jsem si ho tak parádně zpracoval. Nemá teď jinou možnost.“

Vytáhl jsem z kapsy mobil a posléze si sundal z opasku pager a obojí jsem vypnul. Obrátil jsem se na Kate: „Tyhlety věcičky někdy můžou podezřelého vylekat nebo narušit hovor v kritickém bodě.“ Důležitě jsem jí sdělil: „Toto je jeden z okamžiků, kdy máme dovoleno vypínat pípák.“

Všiml jsem si velké olejomalby na protější stěně. Zachycovala scénu z bitvy u Little Bighornu, generála George Armstronga Custera a jeho muže sevřené v obklíčení indiánů pomalovaných válečnými barvami, usazených na koních. Vypadalo to, že indiáni vyhrávají.

Zeptal jsem se Kate: „Vidělas někdy v Muzeu moderního umění ten obraz Custerova poslední obranná akce?“

„Ne. Ty jo?“

„Jasně. Je to trošku abstraktní a připomíná mi Magritta nebo Dalího.“ Neodpověděla, protože se jí hlavou určitě honilo, jak můžu znát Magritta nebo Dalího, případně kdy jsem vůbec byl v nějaké galerii.

Pokračoval jsem: „Na tom obrážeje taková ryba s velkým okem a svatozáří, jak se vznáší ve vzduchu, a pod tou rybou jsou všichni tihleti původní obyvatelé Ameriky a konají velkou potřebu.“

„Cože? Co to má společného s Custerovou poslední obrannou akcf!“

„No… Ten obraz se totiž jmenuje Posvátná makrela aneb Pohleďte na všechny ty zasraný indiány.“

Žádná odpověď.

„Chápeš? Ryba, velký oko, svatozář, makrela, a pohleďte na…“

„Teda to je ten nejdebilnější vtip, jaký jsem kdy slyšela.“

Carl se znovu vynořil a vybídl nás: „Pojďte prosím za mnou.“

Následovali jsme ho tedy chodbou, z ní vstoupili do místnosti připomínající knihovnu a poté pokračovali po několika schodech dolů do velkého pokoje s vysokým stropem.

V obrovském kamenném krbu tam hořely mohutné špalky a nad krbovou římsou se skvěla působivá losí hlava.

Nicméně hlavní bylo, že v ušáku u krbu seděl nějaký muž. Vstal a šel nám v ústrety. Na sobě měl modrý blejzr, hnědé kalhoty a zelenou flanelovou košili.

Setkali jsme se na půli cesty a on nejprve podal ruku Kate a představil se: „Bain Madox, předseda a majitel tohoto klubu. Vy jste jistě paní Mayfieldová. Vítejte.“

Nabízenou ruku stiskla. „Těší mě.“

Poté se obrátil na mě a natáhl ruku se slovy: „Vy budete pan Corey.“ Potřásli jsme si pravicí a on se mě ihned zeptal: „Co pro vás mohu udělat?“

Vybavil jsem si lekce slušného chování a odvětil: „Nejprve bych vám rád poděkoval za to, že jste nás přijal bez předchozího ohlášení.“ Křečovitě se usmál. „Měl jsem na vybranou?“

„Popravdě… nijak zvlášť ne.“

V duchu jsem si pana Baina Madoxe hodnotil. Mohlo mu být nanejvýš pětapadesát, vysoký, v dobré fyzické kondici a poměrně pohledný. Dlouhé prošedivělé vlasy měl sčesané z hladkého čela, z obličeje mu vyčníval výrazný orlí nos a ocelově šedé oči téměř nemrkaly. Tak trochu mi připomínal jestřába nebo orla a skutečně občas zvláštně trhl hlavou jako dravec.

Měl také kultivovaný hlas, což se dalo čekat, a za tím uhlazeným elegantním zevnějškem jsem vycítil velmi suverénního a sebevědomého muže.

Měřili jsme se navzájem pohledy a snažili se – dle mého názoru – odhalit, kdo z nás dvou je skutečný samec typu alfa s větším ptákem.

Promluvil jsem: „Potřebujeme asi tak deset minut vašeho času.“ Možná to bude maličko víc, ale člověk vždycky říká deset. Kývl jsem hlavou ke křeslům u krbu.

Odpověděl po jistém zaváhání: „Tedy… Máte za sebou jistě dlouhou cestu. Sedněte si.“

Následovali jsme ho dlouhou procházkou přes polovinu místnosti a Carl zůstával jako ocásek za námi.

Všímal jsem si spousty hlav mrtvých zvířat na stěnách a vycpaných ptáků, což v dnešní době není zrovna společensky přijatelné, ale bylo mi jasné, že Bain Madox na podobné detaily kašle – když nechci rovnou říct, že je má u prdele. Tak trochu jsem očekával, že na stěně spatřím i nějakého vycpaného demokrata.

Do očí mi padla i velká dřevěná skříňka s prosklenými dvířky, v níž se skvělo na tucet nejrůznějších zbraní.

Madox nás uvedl ke dvěma koženým ušákům postaveným na druhé straně konferenčního stolku naproti jeho křeslu a všichni jsme usedli.

Bain Madox se nyní cítil povinován vystupovat v roli dobrého hostitele, a tak se nás otázal: „Má vám Carl něco přinést? Kávu? Čaj?“ Pokynul rukou ke sklence na stole, v níž zářila jantarová tekutina. „Nebo něco silnějšího?“

Kate dokonale dodržela obvyklý postup, kdy je třeba někoho přimět, aby poseděl a poklábosil déle, než by dobrovolně chtěl, a tak požádala o kávu.

Já jsem chtěl skotskou a už jsem téměř cítil vůni té Madoxovy ve sklence na stole. Pil ji zjevně neředěnou, takže možná skutečně měl nějaké potíže s automatem na led.

„Pane Corey, co vy?“

„Víte… Já mám neskutečnou chuť na café latté. Dokázal byste to zařídit?“

„Ehm…“ Pohlédl na Carla: „Zeptej se v kuchyni, jestli nám můžou udělat latté.“

„Nebo cappuccino,“ prohodil jsem. „Stačilo by třeba i americano. Anebo moka na ledíku…“

Já tyhlety sračky pochopitelně nepiju, ale potřebovali jsme mít pana Madoxe chvilku samotného.

Carl se odporoučel a teprve v této chvíli jsem si všiml psa ležícího mezi Madoxovým křeslem a krbem. Buď spal, nebo byl mrtvý.

Madox mě ihned informoval: „To je Císař Vilém.“

„Vypadá jako pes.“

Usmál se. „Dobrman. Nesmírně bystrý, věrný, silný a rychlý.“

„Tomu se ani nechce věřit…“ Ten pitomý pes se tam totiž vyvaloval na koberečku před krbem, slintal, chrápal a prděl.

Kate ho pochválila: „Překrásné zvíře.“

Jo, a taky mu stálo péro. Přemýšlel jsem, o čem se mu asi zdá. Když ovšem chrápu já, tak si paní Mayfieldová nemyslí, že jsem bůhvíjak krásný. A to pomíjím slintání a prdění.

„Tak tedy,“ odkašlal si pan Madox. „Co pro vás mohu udělat?“

Za normální situace bychom si s Kate domluvili předem, kdo začne, a po čem vlastně jdeme. Nicméně odhalení předmětu našeho zájmu – jímž byl Harry Muller – by panu Madoxovi prozradilo, že je sledován, což zužovalo okruh našich témat k rozhovoru na počasí a světový šampionát v baseballu. Na druhou stranu možná Madox o svém sledování věděl už dávno.

„Pane Corey? Paní Mayfieldová…?“

Dospěl jsem k rozhodnutí následovat příkladu generála Custera a vyrazit do útoku – a mohl jsem jen doufat v lepší výsledek. „Dostali jsme informacio zmizení federálního agenta jménem Harry Muller v blízkosti tohoto klubu a jsme přesvědčeni, že na vašich pozemcích mohl zabloudit nebo že je zraněn.“ Zkoumavě jsem sledoval jeho obličej ve snaze vypozorovat nějakou reakci, ale jeho jediným výrazem se zdály být obavy.

„Zde? Na tomto pozemku?“

„Patrně ano.“

Vypadal nelíčené překvapený nebo musel být dobrý herec. Namítl: „Ale… Viděl jste přece sám – na mé pozemky není vůbec snadné se dostat.“

„On šel pěšky.“

„Ach tak… Ale celý pozemek je střežen a obehnán plotem napojeným na bezpečnostní systém.“

Teď jsem byl na řadě já s hereckou etudou na téma překvapení. Opáčil jsem: „Plotem? Skutečně? Zřejmě se tedy nějak dostal přes plot.“

„Proč by to dělal?“

Dobrá otázka. „Je zapálený omitolog.“

„Aha. Takže vy si myslíte, že se mohl nějak dostat přes plot na můj pozemek a zranit se zde?“

„Je to možné.“

Madox se nepřestával chovat, jako kdyby měl vážné obavy – a nadto jako by ho celá situace překvapila. „Ale proč si to myslíte? Mé pozemky jsou obklopeny doslova miliony akrů divočiny. Mně jich patří pouze šestnáct tisíc.“

„Pouze? Poslyšte, pane Madoxi, vycházíme z jisté velmi specifické informace, kterou si potřebujeme ověřit. Já se vás ptám na jedno. Nenarazil jste vy nebo někdo z vašeho personálu na někoho tady v okolí?“

Zavrtěl hlavou a odpověděl: „Určitě bych se o tom dozvěděl.“ A vyrukoval s vlastní otázkou: „Jak dlouho se ten muž pohřešuje?“

„Od soboty. Ale toho dne jsme na to byli jen upozorněni.“

Zamyšleně přikývl a usrkl skotské. „Aha…“ promluvil pomalu. „Já jsem zde měl o víkendu asi šestnáct hostů a řada z nich se vydala na procházku nebo na lov divokého ptactva. Navíc mám vlastní ochranku, takže je nepravděpodobné, že by se dotyčná osoba mohla na mých pozemcích ztratit. Někdo by ji určitě zahlédl.“

Kate promluvila – poprvé a dokonale k věci: „Šestnáct lidí na šestnáct tisíc akrů se rovná jedna osoba na tisíc akrů. A na takovém prostoru se ukryje celá armáda.“

Pan Madox se nad těmi počty zamyslel a odpověděl: „Připouštím, že kdyby byl zraněn a neschopen pohybu, je možné, že by ho neobjevili.“

Kate přikývla: „To je nanejvýš pravděpodobné.“

Madox si zapálil cigaretu a vyfukoval do vzduchu kroužky dýmu. „A co tedy,“ zeptal se, „po mně chcete? Jak bych vám mohl být nápomocen?“

Zvažoval jsem celkovou situaci Baina Madoxe. Jak si pokuřuje, popíjí, rozvaluje se v koženém křesle ve svém obrovském srubu. Působil mnohem vyrovnaněji než průměrný podezřelý. Upřímně řečeno vypadal nevinně.

Přesto jsem měl dojem, že i kdyby měl s Harryho zmizením něco společného, patří k lidem, kteří zachovají ledový klid. Bez problémů mohl svým poskokům přikázat, aby nám vyřídili, že není přítomen, případně že nemá čas. On si namísto toho vybral osobní schůzku.

Krátké vhledy do kriminální psychologie a léta strávená na ulici mi poskytly znalosti o sociopatech a narcisistech, což jsou nanejvýš sobečtí a arogantní lidé, kteří si myslí, že klidně okecají i vraždu.

Bylo docela pravděpodobné, že Bain Madox má co skrývat, a on si navíc myslel, že mi to může schovávat přímo pod nosem. Jenže na to jsem nemínil přistoupit.

Opakoval svou otázku: „Jak vám mohu pomoci?“

Odpověděl jsem: „Rádi bychom získali vaše svolení k provedení prohlídky na vašem pozemku.“

Zjevně byl na něco podobného připraven, protože opáčil: „Tu prohlídku mohu vykonat i sám, když už vím, že se někdo na mých pozemcích zřejmě ztratil. Mám k dispozici asi patnáct lidí plus terénní vozidla a šest džípů.“

Podotkl jsem: „Trvalo by vám celé týdny, než byste pročesal tak velké území. Já mluvím o státní a místní policii, federálních agentech a možnái o oddílech z Fort Drum.“

Nezdálo se, že by se mu tato představa zamlouvala, ale byl zatlačen do kouta, a tak se jen zeptal: „Povězte mi ještě jednou, proč je podle vás tento muž na mém pozemku, a ne někde v okolní divočině?“

To tedy byla vskutku velmi dobrá otázka a já jsem ovšem mohl posloužit standardní odpovědí mužů zákona: „Vycházíme z hodnověrných informací. Nic bližšího vám nemohu sdělit.“ Ještě jsem zdůraznil: „S informacemi, jež máme k dispozici, bychom mohli snadno získat povolení k prohlídce, nicméně to zabere čas. Raději bychom uvítali vaši dobrovolnou spolupráci. Bude s tím nějaký problém?“

„Ne, naprosto žádný, nicméně navrhuji, abyste začali s leteckým průzkumem, který vám udělá tutéž službu rychleji a stejně efektivně.“

Kate podotkla: „Děkujeme, to je nám známo. S leteckým hledáním jsme již začali. Za vámi jsme přišli, abychom od vás získali svolení ke vstupu pátracích oddílů na pozemek.“

„Já vám přirozeně nebudu při hledání pohřešované osoby stát v cestě.“ Odmlčel se. „Budu však potřebovat nějaký oficiální dokument, takzvané zbavení zodpovědnosti.“

Kate začínala být rozmrzelá a ihned ho ujistila: „Bezodkladně vám nechám dotyčný dokument odfaxovat.“

„Děkuji. Nechci vypadat jako špatný občan, ale bohužel žijeme ve svárlivých dobách.“

S tím jsem nemohl než souhlasit. „Naše země spěje do pekel. Příliš mnoho právníků…“

Přikývl a přispěchal se svou troškou do mlýna: „Právníci tento stát doslova ruinují. Likvidují důvěru, vyhrožují lidem, kteří se chtějí stát milosrdnými samaritány, propagují kulturu obětních beránků a provozují vydírání posvěcené zákonem.“

Ten chlapík se mi docela líbil. Souhlasně jsem přikývl: „V podstatě stojej za hovno.“

Usmál se. „Přesně tak.“

Považoval jsem za nutné ho informovat: „Paní Mayfieldová je právnička.“

„Ach… No tedy… Omlouvám se, pokud jsem nějak…“

Objasnila mu to. „Já nemám právnickou praxi.“

„Výborně,“ oddechl si a zažertoval: „Na aktivní právničku jste příliš milá.“

Paní Mayfieldová si pana Madoxe upřeně měřila pohledem.

Madox promluvil: „Předpokládám, že s hledáním začnete až ráno.“ A dodal: „Teď se už poměrně dost stmívá na to, abyste do těch hlubokých lesů vyhnali lidi.“

Pan Madox zjevně hrál o čas se všemi těmi pindy o dokumentech vyvažujících z odpovědnosti. Vypálil jsem tedy na komoru: „Myslím, že nám dnes ještě zbývají tři hodiny denního světla.“

„Vydám tedy svým lidem rozkaz, aby se bez prodlení pustili do hledání. Znají terén.“

Podíval jsem se na něj a ty Madoxovy hrůzu nahánějící šedé oči ani jednou nemrkly.

Nespouštěl ze mě pohled: „Pane Corey, buďte tak laskav a povězte mi, co na mém pozemku pohledával federální agent.“

Na to jsem měl odpověď pohotově připravenou: „Fakt, že pan Muller je federálním agentem, je pro tento případ irelevantní.“

„Irelevantní?“

„Ano. Byl zde na výletě. Soukromém. Cožpak jsem se nevyjádřil jasně?“

„Patrně jsem vás přesně nepochopil.“

„Patrně.“ A ještě jsem dodal: „Vzhledem k tomu, že je federální agent, tak nám s hledáním pomáhá federální vláda.“

„Ach tak. Nemám si tedy dělat příliš těžkou hlavu kvůli tomu, že paní Mayfieldová i vy patříte k federální protiteroristické jednotce?“

„Ne. Vůbec si s tím nedělejte hlavu.“ Ještě jsem doplnil: „Měl bych patrně také poznamenat, že pan Muller je kolega, takže nás sem vedou nejen pracovní povinnosti, ale i čistě soukromé obavy.“

Na chvilku se zamyslel a teprve pak promluvil: „Tak hluboké přátelství jsem po odchodu z armády nepoznal. Kdybych se v současné době ztratil já, nenapadá mě ani jediná osoba, která by pro mě udělala víc, než že by obvolala pár lidí.“

„Ani vaše matka?“

Usmál se. „No, ona snad. A snad i mé děti, po určité době. Ale samozřejmě by se po mně sháněl daňový úřad, jakmile bych jim opomenul poslat svou čtvrtletní zálohu.“

Ani Kate, ani já jsme to nekomentovali.

Madox si zapálil další cigaretu a vyfoukl novou sérií kouřových kroužků se slovy: „Zapomenuté umění…“ Pak se zeptal: „Mohu vám nabídnout cigaretu?“

Jeho nabídku jsme odmítli.

Rozhlédl jsem se po místnosti a všiml si čehosi v temném koutě. Zíralo to na mě skelnýma očima. Uvědomil jsem si, že jde o vycpaného obrovského černého medvěda stojícího na zadních, přední tlapy s ohromnými drápy zvednuté v hrozivém gestu. Popravdě řečeno mě z něj zamrazilo, byť jsem si uvědomoval, že je mrtvý a vycpaný. Zeptal jsem se Madoxe: „Toho jste zastřelil vy?“

„Přesně tak.“

„A kde?“

„Tady, na svém pozemku. Někdy se dostanou přes plot.“

„A to je pak zastřelíte?“

„No, pokud není lovecká sezóna, tak je jen uspíme a převezeme jinam. Proč se ptáte?“

„Nemám rád medvědy.“

„Měl jste s nimi nějakou špatnou zkušenost?“

„Ne. Já se snažím špatným zkušenostem vyhýbat. Poslyšte, myslíte, že by devítka glock dokázala medvěda zastavit?“

„To si nemyslím a doufám, že to nebudete nucen zjišťovat.“

„Také doufám. Máte na svých pozemcích pasti na medvědy?“

„Jednoznačně ne. Na mé pozemky často přijíždějí hosté a já si nepřeji, aby se kdokoli z nich chytil do medvědí pasti.“ Ještě doplnil: „Případně nepovolaní, kteří se na mé pozemky nějak dostanou i přes zákaz vstupu. Mohl bych za to jít k soudu.“Pohlédl na hodinky: „Takže pokud…“

„Ještě pár otázek, když dovolíte. Než nám přinesou latté.“

Neodpověděl, a tak jsem se zeptal: „Jste tedy lovec?“

„Chodívám na lov.“

„To jsou všechno vaše trofeje?“

„Ano. Já si je však nekupuji jako někteří jiní.“

„V tom případě jste dosti dobrý střelec.“

„V armádě jsem platil za ostrostřelce a jelena dokážu skolit na dvě stě metrů.“

„To je velmi dobrý výkon. Jak blízko byl ten medvěd?“

„Blízko. Já nechávám dravce, aby se dostali blízko.“ Zvedl oči a mě se zmocnil dojem, jako když se elegantně chystá nás nepříliš elegantně vyprovodit. „Právě kvůli tomu je lov vzrušující.“ Po odmlce položil otázku on: „A co má tohle společného se zmizením pana Mullera?“

„Vůbec nic.“

Navzájem jsme se měřili upřenými pohledy a on čekal, až mu objasním svůj směr vyšetřování. Já jsem však pouze podotkl: „Jen se snažím konverzovat.“ Pak jsem se zeptal jiným tónem: „Takže toto je soukromý klub?“

„Ano.“

„Mohl bych do něj vstoupit? Jsem běloch. Irsko-anglický původ. Vyznáním katolík jako Kryštof Kolumbus, ale mohl bych konvertovat. Ženil jsem se v metodistickém kostele.“

Pan Madox mě informoval: „Podobné požadavky nebo výsady v našem klubu neexistují, avšak v současné době máme členskou základnu naplněnu.“

Kate se zeptala: „Jsou pro vás přijatelné i ženy?“

Usmál se. „Pro mě osobně ano. Nicméně členství v klubu je omezeno pouze na muže.“

„Proč to?“

„Protože to tak chci.“

Objevil se Carl s podnosem, který postavil na náš konferenční stolek. Obrátil se na mě: „Je café au lait v pořádku?“

„Absolutně dokonalé.“

Naznačil, že malá stříbrná kávová konvičku je pro paní Mayfieldovou, a poté se nás zeptal: „Bude to všechno?“

Přikývli jsme a Carl zmizel.

Pan Madox přešel k pokojovému baru, aby si doplnil sklenku, a já jsem se ozval: „Nakonec bych si malou dal.“

Odpověděl mi přes rameno: „Budete se muset spokojit s neředěnou.“ Nalil dvě sklenky, otočil se a prohodil: „Zdá se, že mám nějaké problémy s automatem na led.“ A usmál se.

Rudy, ty starej mizero, já ti nacpu ty našpicovaný uši do prdele!

A co důležitějšího, Madox věděl, že k němu někdo jede, a přesto se nepokusil nijak se vyhnout svým neznámým návštěvníkům, dokonce ani poté, co mu ti bouchači z vrátnice oznámili, že jsme federální agenti. Jednoznačně dospěl k rozhodnutí, že si nás proklepne, zatímco si budeme proklepávat my jeho.

Madox mi podal křišťálovou sklenku: „Tak na Kryštofa!“ Přiťukli jsme si, pak usedl, přehodil si nohu přes nohu, maličko upil a zíral do ohně.

Císař Vilém se probudil a třel si hlavu o páníčkovo křeslo, aby se podrbal za ušima. Ten pitomý pes na mě hleděl, a tak jsem na něj hleděl taky. On uhnul pohledem jako první, tudíž jsem jasně vyhrál.

Kate popíjela kávu a po chvíli prolomila mlčení: „Takže jste tady měl o víkendu šestnáct hostů.“

„Přesně tak.“ Madox znovu pohlédl na hodinky. „Podle mého jsou už v této chvíli všichni pryč.“

Kate mu sdělila: „Možná s nimi budeme potřebovat mluvit, takže bych si od vás vzala jejich seznam a kontakty.“

Madox nic podobného nečekal a chvíli se nezmohl na slovo, což se mu podle mých odhadů nijak často nestávalo. „A proč…?“

„Pro případ, že viděli či slyšeli něco, co by mohlo mít souvislost se zmizením pana Mullera.“ A dodala na uklidněnou: „Standardní postup.“

Nezdálo se, že by se mu tento standardní postup zamlouval. „Připadá mi to naprosto zbytečné. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. A prosím, pochopte, že toto je privátní klub, jehož členové si přejí chránit své soukromí.“

Kate opáčila: „Já jim soukromí zaručit mohu. A posouzení toho, zda někdo z nich něco viděl či slyšel, ponechte laskavě na nás.“

Dal si pořádný hlt skotské. „Já nejsem právník jako vy, ale pokud to správně chápu, tak nejde-li o trestný čin – což nejde –, případně o občanskoprávní spor – o který také nejde –, pak vám nemusím dávat jména svých soukromých hostů, stejně tak jako vy nemusíte dávat jména svých hostů mně.“

Neodolal jsem. „U nás byli o víkendu tetička a strýček z mé strany, Agnes a Joe O’Learyovi. Co u vás?“

Změřil si mě pohledem a já jsem nedokázal odhadnout, zda se mu můj projev zamlouvá nebo ne. Zvláštní – ten chlap se mi líbil i se všemi svými siláckými řečmi a měl jsem dojem, že za jiných okolností bychom mohli být přátelé. Možná – pokud je celá tato věc jen nedorozumění a Harry se vyloupne někde v motelu – mě pan Madox pozve na víkend s chlapci. A možná také ne.

Kate mu pověděla: „Máte naprostou pravdu, že z právního hlediska vám nevzniká jakákoli povinnost prozradit nám jména svých hostů – alespoň v této fázi avšak v současné chvíli bychom uvítali vaši dobrovolnou spolupráci, když může jít o záchranu lidského života.“

Pan Madox tento argument zvážil. „Potřebuji se spojit se svým právníkem.“

Kate mu připomenula: „Ale vy přece právníky nemáte rád.“

Škrobeně se usmál. „To ne, ale stejně tak nemám rád svého zubaře.“A pokračoval: „Zkontaktuji se s členy, kteří tady byli, a zjistím, zda budou souhlasit s tím, abych někomu předával jejich jména.“

„Prosím vás o to. A udělejte to rychle. Když jsme u toho, potřebuji také jména a kontaktní informace na vaše zaměstnance.“ A dodala: „Zavolejte mi večer. Nocujeme s panem Coreym v Pointu.“

Obočí mu vylétlo do nadoblačných výšin. „Vy máte u vás v práci nějaké potíže s utrácením peněz ze státního proti teroristického rozpočtu?“

Dobrý fór. Tenhle chlápek se mi fakt zamlouval. Přisadil jsem si: „Abychom šetřili peníze daňových poplatníků, zamluvili jsme si společný pokoj.“

Znovu zvedl obočí. „To bych nekomentoval.“ Potřetí pohlédl na hodinky: „Takže, pokud mám vyřídit těch pár telefonátů…“

„Mimochodem,“ ozval jsem se, „všiml jsem si, jaký tady máte vynikající signál, a zahlédl jsem na kopci ten vysílač. To je na mobilní telefon?“

„Ano.“

„To tady musíte mít pořádnou protekci.“

„Nechápu…?“

„Zkuste to. Vždyť počet obyvatel této oblasti patrně nepřesáhne počet nedělních návštěvníků Central Parku a podle mého většina z místních ani nemá mobil. A vy přesto máte obrovský drahý vysílač přímo na svém pozemku.“

„Možná by vás překvapilo, kolik lidí na venkově vlastní mobilní telefon,“ opáčil Madox. „A mimochodem jsem to tady nechal postavit já.“

„Pro sebe?“

„Pro kohokoli, kdo má mobil. Mí sousedé to dokáží ocenit.“

„Já žádné sousedy nevidím.“

„Nechápu pointu vaší poznámky.“

„No, pointa tkví v tom, že agent Muller měl u sebe mobil a z této oblasti jednak volal a jednak přijímal hovory, a teď ani nevolá, ani nepřijímá. Proto máme obavu, jestli se mu něco nestalo – mohl se zranit nebo něco horšího.“

Pan Madox odpověděl: „Někdy se stává z důvodů velké vzdálenosti k okolním vysílačům, že signál slábne. A lidé někdy své mobily ztratí nebo je rozbijí. Někdy má konkrétní mobilní operátor v určité oblasti slabý signál, někdy je telefon pokažený a někdy se mu vybije baterie. Já bych si s nefunkčním mobilem takové vrásky nedělal. Pokud bych totiž měl, musel bych si třeba myslet, že mé děti unesli Marťani.“

Usmál jsem se. „Jasně. Nedělejme si vrásky.“

„Výborně.“ Změnil polohu v křesle. Položil obě chodidla na podlahu a naklonil se dopředu. „Ještě něco?“

„Ano. Co je tohle za skotskou?“

„Soukromý výrobce. Speciální single malt. Chtěl byste dostat lahvinku na zpáteční cestu?“

„Je to od vás nesmírně velkorysé, ale já nesmím přijímat dary. Mohu však zde onu lahvinku vypít, a tudíž se nedopustím porušení etických předpisů.“

„Dal byste si jednu na cestu?“

„Při kvalitě místních cest se obávám, že bych měl potíže najít Point i střízlivý.“ Navrhl jsem: „Paní Mayfieldová i já bychom se při hledání rádi připojili ke členům vaší ochranky. V tom případě bychom zde třeba mohli i přespat. Je to možné?“

„Ne. To je proti klubovým předpisům. Krom toho veškerý domovní personál odjíždí po třídenní víkendové službě na zasloužený odpočinek.“

„Já příliš mnoho personálu nepotřebuji a paní Mayfieldová může spát ve společném pokoji se mnou.“

Překvapil mě svou reakcí. „Vy jste mi vtipálek. Promiňte, vaši návštěvu na přespání prodloužit nemohu. Pokud byste však rádi zůstali v nějakém místním motelu, pošlu s vámi někoho ze svých lidí, aby vás zavedl do South Coltonu. Už jste tam patrně byli, když jste jeli sem.“

„Jo, myslím, že byli.“ Připadalo mi, jako by se po skotské trošku uvolnil, a proto jsem mu patrně připadal zábavný, a tak jsem na něj ještě zatlačil. „Nechci vás zdržovat od těch telefonátů, ale pokud máte chviličku, jsem docela zvědavý na váš klub.“

Neodpovídal.

„Nemá to nic společného se zmizením našeho kolegy, ale fakticky to u vás vypadá senzačně. Jak všechno začalo? Co tady vlastně děláte? Jezdíte na lov? Na ryby?“

Bain Madox si zapálil další cigaretu, pohodlně se opřel a znovu si přehodil nohu přes nohu. „Tak tedy…“ spustil. „Nejprve název. V roce 1968 jsem byl jmenován do hodnosti poručíka v armádě Spojených států a byl jsem převelen do Fort Benningu v Georgii, kde jsem očekával přesun do Vietnamu. Ve Fort Benningu existovala řada odnoží důstojnického klubu, jakési menší satelitní kluby, kde se mohli scházet mladší důstojníci bez přítomnosti nejvyšších šarží z hlavního klubu.“

„Skvělý nápad. Já, než jsem nastoupil do protiteroristického, jsem byl polda a můžu vám říct, že do barů, kde se scházeli naši hlavouni, jsem nikdy ani nepáchl.“

„Přesně tak. No a tam vznikl i tento klub. Hluboko v lesích na místě zvaném Custer Hill. Dostal jméno’Důstojnický klub Custer Hill‘. Budova klubu byla poměrně skromná a připomínala obyčejný lovecký srub.“

„Ach tak, takže odtud vítr vane.“

„Ano. Takže několikrát do týdne se tam po večerech scházelo pár desítek mladých důstojníků, popíjeli pivo a pojídali mizernou pizzu a probírali život, válku, ženy, a tu a tam i politiku.“

Zdálo se, jako by pan Madox pomyslně opustil pokoj a v myšlenkách se vrátil na ono místo do těch dávných dob. Rozhostilo se ticho a bylo slyšet jen praskání skomírajícího ohně v krbu.

Jakmile se ze své cesty časem navrátil zpátky mezi nás, pokračoval: „Tenkrát nastalo velmi těžké období jak pro naši zemi, tak pro armádu. Disciplína šla k čertu a národ byl krůtě rozdělen na dvě poloviny, ve městech docházelo k demonstracím, k nájemným vraždám, z bojišť přicházely špatné zprávy a… naši spolužáci, naši přátelé, ve Vietnamu umírali nebo se vraceli příšerně postižení… fyzicky i duševně… no a to jsme také probírali.“

Dopil skotskou a zapálil si další cigaretu. Povzdechl si: „Připadali jsme si… zrazení. Měli jsme pocit, že naše oběti, naše vlastenectví, naše služba i víra jsou náhle nepodstatné a pro velkou část obyvatel naší vlasti zavrženíhodné.“ Pohlédl na nás: „V dějinách světa to není nic nového, ale pro Ameriku to něco nového bylo.“

Ani já, ani Kate jsme se k tomu nevyjadřovali.

Bain Madox pokračoval: „No a postupně jsme zahořkli, pak se radikalizovali – tak si alespoň myslím, že byste to označil – a přísahali jsme, že… že své životy zasvětíme nápravě mnohých křivd.“

Nemyslel jsem si, že toto byla pravá povaha jejich přísahy. Do hlavy se mi vkrádalo slovo „pomsta“.

Madox mluvil dál: „Někteří z nás tedy odjeli, jiní se vrátili, a stále jsme zůstávali ve spojení. Další – jako kupříkladu já – zůstali v armádě, ale mnozí odcházeli, jakmile dostáli svým závazkům. Rada z nás dosáhla v životě úspěchu a často jsme pomáhali těm, kterým se to nepodařilo, případně těm, kteří potřebovali odrazový můstek pro svou kariéru nebo pracovní doporučení. Zkrátka typická síť starých přátel, ale tato se zrodila v tavicím kotli bouřlivých časů a byla zocelena krví a válkou a prověřena dlouhými lety putování divočinou, která se z Ameriky stala. A postupně, jak jsme získávali životní zkušenosti a dosahovali úspěchů a jak náš… vliv narůstal a Amerika začala znovu dobývat svou sílu a nacházet správný směr, jsme viděli, že to mělo cenu.“

Znovu zmlkl a rozhlédl se kolem sebe, jako kdyby přemýšlel o tom, jak se dostal do tohoto velkého srubu, tak daleko od malého důstojnického klubu skrytého kdesi v lesích v Georgii. „Vybudoval jsem tuto loveckou usedlost jako místo pro naše schůzky. Asi před dvaceti lety.“

Shrnul jsem jeho projev: „Takže staří kamarádi se tady scházejí nejen kvůli lovu a rybaření. Mám tím jako na mysli, že je mezi vámi i jakési obchodní pouto a možná i maličko politického koření.“

Chvíli zvažoval, co odpovědět. „My jsme… se zapojili do války proti komunismu a já mohu po pravdě a s jistou hrdostí prohlásit, že řada členů našeho klubu byla nápomocna konečnému vítězství nad tou nesmyslnou ideologií a přispěla i ke konci studené války.“ Upřel na nás zkoumavý pohled. „A nyní… nyní tedy máme nového nepřítele. Vždycky se objeví nějaký nový nepřítel.“

„No a co vy na to?“ zeptal jsem se. „Zabýváte se tím?“

Pokrčil rameny. „Už ne do té míry, jako když jsme byli zataženi do studené války. Jsme všichni starší, zvítězili jsme v mnohých bitvách, a nyní si zasluhujeme poklidný odpočinek.“ Znovu si nás změřil. „Tuto bitvu musíte vybojovat vy, mladí. Je to na vás.“

Pokračoval jsem ve vyptávání: „Takže členové vašeho klubu jsou všechno váleční veteráni, šarže z původního ‚Důstojnického klubu Custer Hill‘?“

„Ne, ne tak úplně. Někteří z nás pokračovali a někteří odpadli. Za ta léta jsme přijali nové členy, muže, kteří sdílejí naše přesvědčení a kteří ty doby prožili. Z těch jsou čestní členové původního’Důstojnického klubu Custer Hill‘ z Fort Benningu v Kalifornii, založeného roku 1968.“

Zamyslel jsem se nad tím – nad bohatými a mocnými muži, kteří se sešli na dlouhý víkend v odlehlém srubu – a napadlo mě, že na tom třeba nic není, možná se ministerstvo spravedlnosti prostě seklo a podlehlo svým četným záchvatům stihomamu.

Ale na druhé straně…

Promluvil jsem uctivým tónem: „Tedy… děkujeme vám, že jste nám svěřil tyto informace. Jsou skutečně zajímavé a možná byste měli všichni napsat memoáry.“

Usmál se. „Za to bychom šli do vězení. Jeden každý z nás.“

„Prosím?“

„Za naši činnost v průběhu studené války. Občas jsme trochu přitlačili na pilu.“

„Cože?“

„Nicméně konec dobrý, všechno dobré. Nemyslíte si, že když bojujete s nestvůrami, někdy se sami musíte stát nestvůrou?“

Já jsem odpověděl bez váhání: „Ne, to si nemyslím.“

A Kate se přidala: „Je třeba bojovat čestný boj za čestných podmínek. Tím se od nich lišíme.“

„Víte,“ zamyslel se Bain Madox, „když na vás někdo chce hodit atomovou bombu, tak máte oprávněný důvod nakopat ho do prdele.“

Já jsem ho plně chápal, nicméně v podobných debatách bychom mohli pokračovat celé dny a noci; domníval jsem se, že hoši z klubu si podobnými spory už prošli a dotyčné otázky vyřešili před dávnými lety nad pivem a pizzou.

Vždycky jsem si myslel, že lidé té generace, která dospěla v 60. letech, byli tak nějak jiní a možná jaksi postižení dobou, a kdoví jestli v sobě nenosí nějakou tu zášť až dodnes. Za úvahy o podobných věcech ovšem peníze neberu, ani neposkytuji poradenství zdarma.

Nicméně jsem pana Madoxe upozornil: „Takže vy ale rozhodně máte kamarády, kteří by vás šli hledat, kdybyste zmizel.“

Chvíli se na mě díval – nebo spíše skrze mě – a teprve pak odpověděl: „Vskutku? Ty jsem míval. Když jsem byl mladý a nosil uniformu… Ovšem myslím, že teď jsou už všichni pryč… Až na Carla… Sloužil ve Vietnamu pod mým velením.“ A ještě dodal: „Carl a Císař Vilém. Ti jediní jsou mi věmí.“

Okamžitě mi vytanula na mysli scéna z filmu Občan Kane, a kdyby se někde povalovaly sáňky se jménem Poupě, okamžitě bych je hodil do ohně a sám postupně mizel ve ztemňujícím se záběru, přesně jako se to odehrálo na plátně. Namísto toho jsem vstal: „Děkuji vám za váš čas.“

I Kate vstala a vzala si kufřík.

Vypadal téměř překvapeně, jako by nečekal, že se nás vůbec zbaví, a na okamžik mi připadal i maličko zklamaný. Zeptal se: „Hodláte se tedy připojit k mým lidem při hledání?“

Nedomníval jsem se, že bychom s Kate něčeho dosáhli, ani kdybychom do půlnoci pročesávali těch šestnáct tisíc akrů se členy Madoxovy ochranky.

„Pane Corey?“

Na druhou stranu by mi vůbec nevadilo trošku se po těch pozemcích porozhlédnout. Nicméně ani já, ani Kate jsme zde fakticky neměli být, a už tak jsme se opozdili na schůzku s majorem Schaefferem z velitelství státní policie. Letmo jsem na Kate pohlédl a odpověděl: „Průzkum terénu necháme na vašich lidech. Ale vrátíme se ráno s průzkumnými oddíly.“

Přikývl: „Dobrá. Ihned dám svým lidem rozkazy k zahájení hledání. Také zajistím, aby policejní oddíly zítra dostaly mapu místního terénu a mohly používat má vozidla i personál.“

Kate se podivila: „Neříkal jste náhodou, že váš personál odjíždí a má volno?“

„Personál domu dostane volno. Personál z ochranky tady zůstává.“

„Smím se zeptat, proč tady máte tolik lidí zajišťujících ochranu?“

Madox odpověděl: „Ve skutečnosti jich zase tak mnoho není, uvážíte-li, že pracují na směny, aby pokryli sedmidenní týden čtyřiadvacet hodin denně každý den v roce.“

„Ale proč vlastně potřebujete tolik lidí na ochranu?“

Vysvětloval: „Takový dům přitahuje nežádoucí pozornost. Krom toho místní policie trpí stálým nedostatkem lidí a státní policie je poněkud daleko. Spoléhám se tedy na vlastní zdroje.“

Kate to nijak nezpochybňovala, a tak se Bain Madox začal loučit: „Doprovodím vás ven.“

Zamířili jsme ke dveřím a já jsem se ho ještě zeptal: „Budete tady zítra?“

„Asi ano.“ Odmlčel se. „Pokud jde o mé plány, visí zatím ve vzduchu.“

Stejně jako ty tvé dva tryskáče, pomyslel jsem si. Neodpustil jsem si ještě jeden dotaz: „A kde vůbec máte trvalé bydliště?“

„V New York City.“

„Máte ještě nějaké další domovy?“

„Pár jich bude.“

„A jak se odsud vlastně dostanete? Autem? Letadlem?“

„Někdo mě obvykle odveze na místní letiště v Saranac Lake. Proč se ptáte?“

„Jen si chci být jist, že se s vámi budeme moci zítra nějak spojit. Máte mobil?“

„Já své číslo nikomu nedávám, ale pokud zavoláte mé ochrance – někdo tady stále ve dne v noci je –, tak mě najdou. Pokud něco objevíme, zavoláme vám do Pointu.“ Podal mi telefonní číslo na ochranku. „Ale patrně se s vámi zítra uvidím.“

„Ano. Máte soukromé letadlo?“

S odpovědí chvilku váhal: „Mám. Proč se ptáte?“

„Jste dostupný, když letíte v letadle?“

„Obvykle ano. Proč…?“

„Plánujete si teď nějaké lety?“

„Cestuji podle toho, kam se potřebuji dostat služebně. Nejsem přesvědčen, že to musíte vědět.“

„Pouze si ověřuji, že vás dokážeme kontaktovat, pokud by došlo k nějakému nedorozumění nebo problémům s vaší ochrankou, která působí velmi neústupně a není příliš otevřená nějakému vyjednávání.“

„Za to jsou přece mí lidé placeni! Ale postarám se o to, aby pochopili, že vy a paní Mayfieldová se se mnou smíte spojit, a zařídím, aby se zítra ráno mohly pátrací oddíly pohybovat po mých pozemcích volně.“

„Skvělé. To je vše, co potřebujeme.“

Prošli jsme knihovnou do dvorany a já prohodil: „Takže tohle jste postavil vy.“

„Ano. V roce 1982. Jako malý jsem vždycky obdivoval ty krásné sruby v místních lesích, takzvané Great Camps, tedy sruby, které si tady na přelomu minulého století stavěli milionáři. Mimochodem právě Point, kde bydlíte, patřil Rockefellerovi.“

„Ach ano, to vím. Nemáte náhodou nějaký frak, který byste mi mohl půjčit?“

Usmál se. „Raději bych se obrátil na pokojovou službu.“

„Já vlastně také. Proč jste si tedy nekoupil některý z těch starých luxusních srubů? Zřejmě jsou tady všude k mání.“

Na okamžik s odpovědí zaváhal. „Víte, pár jsem si jich prohlédl, ale tento soukromý stavební pozemek byl k dispozici uvnitř přírodní rezervace a já jsem ho pořídil za tři sta tisíc dolarů. Ani ne dvacet dolarů za akr. Nejlepší investice v mém životě.“

„Lepší než nafta?“

Střetli jsme se pohledem. „Asi víte, kdo jsem.“

„No… Nejste zrovna neznámá osoba.“

„Snažím se chovat nenápadně. To však není vždycky možné. Proto je zde permanentní ochranka.“

„Aha. Dobrý nápad. Nikdo se na vás nedostane.“

„Já si ale nemyslím, že by po mně někdo skutečně šel.“

„Nikdy nevíte…“

Mou narážku ignoroval, a tak jsem změnil téma: „Poslyšte, a jak se teď věci mají s cenami ropy? Jdou nahoru, nebo dolů?“

„Váš odhad je stejně dobrý jako můj.“

„To mě tedy děsí.“

Usmál se. „Vsadím na padesát dolarů za barel, pokud se přiblížíme k válce v Iráku.“ A ještě upozornil: „Ale nemáte to ode mě.“

„Jasně.“

Zdálo se, jako kdyby chtěl pokračoval v hovoru, což mi vyhovovalo. Ukázal nám stěnu ozdobenou snad dvěma tucty bronzových destiček. Na každé stálo jméno a datum.

„Toto jsou někteří muži, s nimiž jsem sloužil v armádě, a data jejich úmrtí. Ta starší data patří těm, kdo zahynuli ve Vietnamu, ta pozdější obětem některé z následných válek. Pár jich zemřelo i přirozenou smrtí.“ Přistoupil ke stěně a dodal: „Toto místo jsem vybudoval částečně i jako jejich památník, jako upomínku na naše začátky v Důstojnickém klubu Custer Hill, a vlastně i proto, abychom se my, kteří zde stále jsme, měli kde setkávat u příležitosti Dne veteránů a Dne památky padlých.“

Nastalo několikavteřinové ticho, které prolomila Kate: „To je velmi hezké.“

Bain Madox nepřestával upírat pohled na jména, a pak se obrátil k nám. „Když jsem kupoval tento pozemek, vrcholila studená válka a možná si pamatujete, že sdělovací prostředky se kvůli Reaganovi pokoušely vehnat naši zemi do stavu hysterie a uváděly, že nás prezident vede k jadernému Armageddonu.“

Přikývl jsem: „Jo. Na to si pamatuju. Na chvilku mě docela dostali. Začal jsem se zásobovat konzervama s chilli a plechovkovým pivem.“

Madox se zdvořile usmál a pokračoval: „Víte, já jsem si nikdy nemyslel, že by mohlo dojít k jaderné válce – už vůbec ne s takzvaným ‚vzájemně zaručeným zničením‘, ale ti idioti v médiích a Hollywoodu nás všechny viděli mrtvé a pohřbené.“ Ještě dodal: „V zásadě jsou podělaní jako staré báby.“

„To je urážka starých dam.“

Nenechal se přerušit. „No zkrátka si myslím, že to všechno jsem bral v úvahu, když jsem se rozhodl postavit tuhle usedlost. Rozhodně vím, že to brala v úvahu má žena.“

„Vy jste ženatý?“

„Už ne.“

„Ona snad volí demokraty nebo tak něco?“

„Ona je prostě konzumní typ s kabelkou plnou kreditek.“

„Takže,“ vyzvídal jsem, „tady máte nějaký protiatomový kryt?“

„Mám. Naprosto nesmyslné výdaje, ale přesně to chtěla.“

„No, víte, radioaktivní spad je celkem svinstvo.“

„Radioaktivní spad se přeceňuje.“

Ještě nikdy jsem se nesetkal s podobnou charakteristikou radioaktivního spadu a chvíli jsem měl dojem, že mluvím s nějakým šíleným vědcem jako vystřiženým třeba z filmu Doktor Divnoláska.

Madox pohlédl na kukačkové hodiny – zcela jistě ze Schwarzwaldu – a zalitoval: „Rád bych vás provedl, ale jistě máte ještě nějaké povinnosti.“

Připomenul jsem mu: „Vrátíme se zítra za kuropění.“

Přikývl a vykročil ke dveřím.

Pochvalně jsem prohodil: „Nádherný obraz Little Bighomu.“

„Děkuji za uznání. Je nesmírně starý, autor neznámý, a podle mého názoru nevystihuje poslední okamžiky té bitvy zrovna přesně.“

„Kdo ví? Všichni tam zahynuli.“

„Indiáni ne.“

Měl jsem sto chutí povědět mu svůj vtip, ale cítil jsem, jak na mě Kate upírá přísný pohled. „No, byli sice bláhoví, ale v každém případě odvážní.“

„Obávám se, že byli víc bláhoví než odvážní.“ Odmlčel se. „I já jsem sloužil u Sedmé kavalerie. Custerův pluk.“

„Nevypadáte tak starý…“ Kývl jsem hlavou k obrazu.

„Ve Vietnamu, pane Corey. Ten pluk ještě stále existuje.“

„Ach tak… Jistě.“

Zůstal u dveří a na nějakou dobu se rozhostilo až téměř trapné ticho. Právě v takových chvílích obvykle na podezřelého něco vybafnu a postarám se muo špatné spaní. Teď mi, popravdě řečeno, nějak nezbyly v toulci žádné šípy – abych použil vhodné přirovnání – a skutečně jsem si vůbec nebyl jist, zda má Bain Madox s Harryho zmizením něco společného, a tak jsem se docela obyčejně rozloučil: „Díky za váš čas a pomoc.“

„Bezodkladně vyšlu své muže pátrat do terénu,“ reagoval. „A než něco zjistí letecký průzkum, zajistěte, ať státní policie zavolá na číslo mé ochranky, a já jim pošlu pár lidí na místo, kde vrtulníky osvítí dotyčnou oblast. Pokud budeme mít štěstí, možná ho najdeme ještě dnes v noci.“

„Já myslím, že by pomohlo, kdybychom se ještě navrch pro jistotu modlili.“

Madox věcně pronesl: „Jestliže v noci teplota neklesne pod bod mrazu, dokáže člověk přežít v lese celé týdny, pokud není vážně zraněn.“

Otevřel dveře a všichni jsme vyšli na verandu. Všiml jsem si, že auto z půjčovny Enterprise, které tam předtím parkovalo, je pryč.

Loučil jsem se: „Chci vám poděkovat i za službu vlasti.“

Přikývl.

Kate se přidala: „Ano, děkujeme vám.“

Madox ještě dodal: „Vy oba sloužíte jiným způsobem v jiné válce. Já děkuji vám. Možná to bude nejtvrdší boj, jaký jsme kdy vedli. Nepolevujte. Zvítězíme.“

„Ano,“ kývla Kate.

„Zvítězíme,“ opakoval pan Madox a neodpustil si ještě jednu větu: „Doufám, že se ještě dožiju toho, abych byl svědkem trvalého nejnižšího stupně ohrožení Spojených států, tedy stupně bdělosti standardně označovaného zelenou barvou.“

23. KAPITOLA

Nastoupili jsme do svého Fordu Taurus a následovali černý džíp z kopce dolů směrem k hlavní bráně.

Dokud jsme se ještě nacházeli na Madoxově půdě, raději jsme nemluvili, pokud by tam náhodou měl nainstalované směrové odposlechy, ale už jsme si zapnuli mobily a pagery a hned zjistili, že Kate má dvě zprávy a já nic.

Hodiny na palubní desce ukazovaly 16.58, takže Tom Walsh bude zcela jistě ve své kanceláři minimálně dvě další minuty bránit západní civilizaci.

U strážnice nám džíp uhnul stranou a brána se otevřela. Při výjezdu z areálu jsem si všiml, že za oknem strážnice jsou dva muži a jeden z nich náš odjezd nahrává na videokameru. Naklonil jsem se přes Kate k oknu spolujezdce a pozdravil jsem je vztyčeným prostředníkem.

Silnice se utápěla ve stínu a já jsem si rozsvítil reflektory, abych lépe viděl na medvědy. Zeptal jsem se Kate: „Tak na copak myslíš?“

Chvíli mlčela, a pak odpověděla: „Je šarmantní. Zvláštně děsivým způsobem.“

Jednou z nejzajímavějších věcí v životě je vyslechnout si názor ženy na muže, s nímž jste se oba právě seznámili. Ti, kteří mi připadají ohavní, jsou pro ni hezcí; ti podle mého slizcí jsou podle ní společenští, a tak dále. V tomto případě jsem však s Kate v podstatě souhlasil.

Dodala: „Myslím, že ses mu zamlouval.“ A po chvilce: „Nesmíš se zlobit, ale trochu mi tě připomínal.“

„Jak je to možné, miláčku?“

„No, kvůli tomu sebevědomí a… kvůli té silné potřebě lepšího vyjadřování, kvůli těm chlapáckejm pindům.“

„Hezky řečeno. Ale co je důležitější – ví o Harrym víc, než nám tvrdí?“

„Nemám ponětí. Jeho vystupování mi připadalo takové… nonšalantní.“

„Což je typické pro sociopaty a narcisistní jedince.“

„Ano. Někdy je to však charakteristické i pro osoby, které nemají co skrývat.“

„On ale má co skrývat! I kdyby to byly jen informace o manipulacích s cenami ropy. Proto se o něj přece zajímá ministerstvo spravedlnosti!“

„To je fakt, ale…“

„A přesto nás pozval dál, aniž si zavolal právníka.“

„Nechápu pointu.“

„Chce vědět, co víme, a to se může dozvědět podle otázek, které mu klademe.“

„I tak se to dá chápat.“

„A co ta historka o klubu Custer Hill?“

Přikývla. „Pěkná. Když se nad tím zamyslíš, je to skutečně úchvatné… Ti bývalí důstojníci, co spolu zůstávají stále ve styku, někteří zbohatli, dostali se k moci… a Bain Madox postavil tenhle luxusní srub…“

„Jo. Ještě úchvatnější je to jeho poměrně otevřené přiznání, že ta jejich grupa je – nebo byla – jakýmsi tajným bratrstvem, které nějak ovlivňovalo události na světové scéně v průběhu studené války. Včetně nelegální činnosti.“

Zamyslela se. „Chtěl, aby to znělo důležitě a významně… to chlapi dělávají… Ale pokud je na tom jen trocha pravdy, pak to vrhá klub Custer Hill do naprosto jiného světla.“ Odmlčela se. „Probudil v nás určitá podezření, která probouzet nemusel.“

„Třeba se domníval, že o historii toho klubu už něco víme.“

„Anebo,“ skočila mi do řeči Kate, „je to zkrátka minulost a on je na ni pyšný, podobně jako je pyšný na svou vojenskou službu ve Vietnamu. Já nevím… ale naznačoval něco i o svém částečném zapojení do války s terorismem.“

„Přesně tak. To je zhruba stejné, jako když jsi částečně těhotná. Odpovídá to mému podezření. Na té jejich partě je mnohem víc, než se jeví na první pohled. Máme tady jisté politické aspekty a v dnešním světě se nafta pana Madoxe s politikou hezky mísí.“

„Tak to bývalo vždycky.“

Změnil jsem téma a nasměroval ho k našim bezprostředním starostem. „Tak má teda Madox něco společného s Harryho zmizením?“

Mlčela a promluvila až za chvíli: „Jedna věc mi vrtá hlavou. Ty jeho zdržovačky… jako kdyby čekal, že se Harry prostě… objeví.“

Přikývl jsem. „To by od něj odvrátilo nepříjemný zájem poldů. Mám takový blbý pocit, že se Harry brzo objeví, ale nebude to na pozemcích Baina Madoxe.“

Kate mlčky přikývla. „Potřebuju se mrknout na ty zprávy na mobilu.“ Poslechla si hlasovou schránku a oznamovala: „Tom. Dvakrát. Prý musím šupito presto zavolat.“

Hlavou se mi honilo, proč Walsh volal jenom jí, a ne také mně.

Mrkla se ještě na pager a oznámila: „Tom. Dvakrát.“

„Je to neodbytnej mrňavej hajzlík, co?“

„On není… Co to máš prosím tě za problém s autoritama?“

„Já mám problém výhradně s nadřízenýma, kteří mě akorát buzerujou a na oplátku čekají loajalitu. Podstatou loajality je totiž reciprocita. Když mě podržíš, podržím tebe. Buzeruj mě, a já budu buzerovat tebe. Tak se věci mají.“

„Dík, žes mi to osvětlil. Já teď zavolám našemu nadřízenému, a ty se budeš nerušeně soustředit výhradně na řízení auta. Nespěchej, ať nevyjedem ze signálu.“

Zvedl jsem nohu z plynu a požádal ji: „Pusť si hlasitý odposlech.“

Vytočila číslo a ozval se Walshův hlas: „Kde krucinál vězíte?“

Kate odpověděla zcela klidně: „Pohovořili jsme si s Bainem Madoxem v klubu Custer Hill.“

„Cože? Výslovně jsem ti říkal… Byl to nápad toho tvého debilního manžela?“

Vložil jsem se do hovoru: „Ahoj, Tome. Tady debilní manžel.“

Následovalo ticho. A pak: „Corey, tentokrát jsi to fakticky posral.“

„Přesně to jsi mi říkal minule.“

Neudělalo mu to velkou radost. Téměř řval: „Neuposlechl jsi rozkazu! Máte smůlu, vážený, to je váš konec!“

Kate se tvářila poněkud naštvaně: „Tome, dostali jsme od Madoxe svolení provést pátrání po pohřešované osobě na jeho pozemku hned za rozbřesku. Nadto nám přislíbil svou bezodkladnou pomoc a lidé z jeho ochranky se do hledání pustí ihned.“

Žádná odpověď. Už jsem si myslel, že byl hovor přerušen, případně že Toma klepla pepka nebo něco podobného. Zeptal jsem se Kate: „Nedala by sis k sváče tady tu energetickou tyčinku?“

Kate opakovala: „Tome? Jsi tam? Tome?“

Konečně se v telefonu ozval jeho hlas. „Bohužel nemusíme v hledání pokračovat.“

Nikdo z nás dvou nereagoval a já jsem cítil, jak se mi svírá žaludek. Už mi bylo jasné, co řekne, ale nechtěl jsem to slyšet.

Tom Walsh nám sdělil: „Státní policie nalezla tělo muže, kterého prozatím podle obsahu náprsní tašky a fotografie identifikovala jako Harryho Mullera.“

Znovu jsme ani jeden nereagovali. Tom Walsh dodal: „Mrzí mě, že jsem poslem špatných zpráv.“

Zajel jsem na kraj silnice, zastavil, zhluboka se nadechl a zeptal se Walshe: „Známe už nějaké podrobnosti?“

„Takže… Dnes odpoledne asi v patnáct patnáct na velitelství státní policie v Ray Brooku – kde se máte nacházet – zatelefonoval anonym, muž, který ohlásil, že při procházce v lese spatřil na stezce nějaké ležící nehybné tělo. Údajně se k němu přiblížil, zjistil, že jde o mrtvého muže, zjevně zastřeleného, a pak okamžitě běžel ke svému autu, dojel na parkoviště a z nouzového telefonu vytočil číslo policie.“ Po odmlce Walsh zprávu doplnil: „Dotyčný muž neudal své jméno.“

Zamyslel jsem se a dospěl k závěru, že jméno onoho muže znám. V armádě jsem platil za ostrostřelce.

A Walsh ještě pokračoval: „Dotyčný poskytl poměrně přesný popis místa a do půl hodiny po hlášení našla státní policie ve spolupráci s místní a za pomoci policejních psů mrtvé tělo. Díky průzkumu okolí se našel i Harryho obytný automobil ve vzdálenosti asi pěti kilometrů na jih od místa nalezení jeho mrtvoly. Harry zřejmě mířil ke klubu Custer Hill a došel pěšky zhruba pět kilometrů na sever od svého vozu.“

Namítl jsem: „To nesouhlasí s Harryho telefonátem přítelkyni.“

„No, já jsem si ten jeho vzkaz přehrál a Harry řekl doslova – cituji: ‚Jsem ve službě, nedaleko srubu nějakých potrhlých pravičáckých magorů.‘ To se dá přece taky vysvětlit tak, že byl na dohled nebo velmi blízko pozemků klubu Custer Hill.“

Ten člověk zjevně nebyl žádný detektiv. „Tome,“ nepřestával jsem namítat, „tohle ale nedává smysl. Proč by si měl zaparkovat auťák pět kiláků odtamtud, pak zavolat přítelkyni v sedm čtyřicet osm ráno, a pak se vydat pěšky lesem. Vždyť by mu v tom terénu zabralo skoro dvě hodiny, než by se dostal k plotu, a já předpokládám, že měl být přímo v areálu Custer Hillu nebo v jeho blízkosti hned za svítání. Pokud ale věříme tomuto scénáři, pak by se tam nedostal ani do deseti dopoledne. Sleduješ chod mých myšlenek, Tome?“

Několik vteřin nereagoval, ale pak se ozvalo: „Ano, ale…“

„Výborně. A když jsme tak u toho, zkus si sehnat určení přesného místa, odkud Harry telefonoval přítelkyni. Mobily se takhle dají lokalizovat a ty zjistíš, kde přesně v tu dobu stál.“

„Děkuji za informaci. Dotyčná telekomunikační firma už na tom dělá. Jenže nejbližší vysílač je na pozemcích klubu Custer Hill, a patrně tam nebude žádný jiný v dostatečné blízkosti na to, aby se daly určit přesné souřadnice místa, odkud byl telefonát veden.“

„A jak víš o vysílači na pozemcích Custer Hillu?“

Několik vteřin bylo opět ticho. „Já jsem tu informaci právě získal od telekomunikací. Asi za hodinku bychom měli vědět víc, ale musím vám říct, že dokonce i když byl ve chvíli, kdy telefonoval přítelkyni, poblíž pozemků klubu Custer Hill, neznamená to, že na ty pozemky vstoupil. Třeba ho něco mohlo vystrašit, a když ho zastřelili, klidně už možná mířil zpátky k autu. Víte, vždycky existují minimálně dva úhly pohledu na důkazy. Někdy i víc.“

„Skutečně? To si budu muset zapamatovat. A mimochodem někdy stačí trocha selského rozumu.“

„Federální vyšetřovatelé na selský rozum nedají. Chtějí, aby důkazy hovořily samy za sebe. Což tento důkaz nehovoří.“

„Pak tedy potřebujeme další důkazy. Pověz mi něco o jeho zranění.“

„Kulka vnikla do horní části trupu zezadu a údajně asi i narušila páteř a ven vyšla srdcem. Kulka zatím nebyla nalezena. Smrt patrně nastala okamžitě… Mluvil jsem s majorem Schaefferem a on mě ujišťoval, že nic nenasvědčuje tomu, že by Harry trpěl… Evidentně zemřel ihned, na místě, kam padl.“ A ještě doplnil: „V peněžence mu zůstala hotovost a měl u sebe i hodinky, zbraň, doklady, videokameru, digitální kameru a tak dále, takže podle státní policie to vypadá na nehodu při lovu.“

Jelena dokážu skolit na dvě stě metrů. Odvětil jsem: „Přesně tak to mělo vypadat.“

Walsh to nekomentoval.

„Jednoznačně se musíme podívat na to, co nafilmoval.“

„Už se stalo. Na videu ani na digitální kameře nic není.“

„Seber kazetu a paměťovou kartu, ať se v laboratoři mrknou, jestli někdo něco nevymazal.“

„Už se stalo.“

Ke slovu se dostala Kate: „Kdy můžeme mít výsledky pitvy?“

„Ostatky byly převezeny do okresní márnice v Potsdamu z důvodů pozitivní identifikace podle fotografie a otisků prstů z jeho složky z FBI. Vydal jsem nařízení, aby se pitva neprováděla tam – je příliš důležitá, než abychom ji mohli nechat na místním patologovi. Nechám si tělo letecky dopravit k nám do Bellevue buď dnes večer, nebo zítra.“

„Dobrý nápad. Odfaxuj mi prosím kopie pitevní a toxikologické zprávy.“

„Toxikologie může trvat čtyři až šest dní.“

„Dva nebo tři, když se urychlí. Nezapomeň se v Bellevue zmínit, ať hledají důkazy nečisté hry. Drogy, odřeniny, stopy po poutech nebo provazu na kůži a jiné zranění než tu střelnou ránu. I přesná doba smrti je velmi důležitá.“

„Možná tomu nebudeš věřit, ale hlavní soudní patolog z New York City, státní policie a FBI se přesně tímhle živí.“

Jeho poznámce jsem nevěnoval pozornost. „Také nezapomeň, aby bleskurychle dorazil vyšetřovatel státní policie a byl svědkem svlékání šatů a sundávání všech osobních věcí z těla. Dotyčný musí hledat stopy po tom, zda ošacení nebo osobní věci nebyly nějak úmyslně poškozeny.“

„Do márnice už vyrazil člověk ze Státního úřadu pro vyšetřování. Navíc tam jedou dva agenti z Albany. Do vyšetřování jsme zapojeni i my, protože byl zabit federální agent při výkonu služby.“

„Dobrá. Také se ujisti, že státní policie a FBI prohlédnou dokonale místo činu, provedou hloubkové vyšetřování a začnou hledat svědky. Je nutno předpokládat, že jde o vraždu.“

„Chápu, ale také by mohlo jít o to, na co to vypadá – o nehodu. K podobným nehodám dochází v jednom kuse. Mimochodem, kdybyste jeli na místo, kde jste být měli, byli byste tam, kde je vás zapotřebí, abyste mohli poskytnout své odborné rady na téma, jak vést pitvu a dotyčné vyšetřování.“

„Běž do prdele, Tome.“

„Vím, že jsi rozrušen, tak to budu ignorovat – projednou.“

„Běž do prdele.“

Ignoroval to i podruhé a zeptal se: „Kde jste teď?“

Prozradila mu to Kate: „Zrovna jsme opustili klub Custer Hill.“

Walsh si znovu zaryl: „Takže nejenže tam plýtváte svým časem, ale navíc jste Baina Madoxe navedli na podezření, že je sledován.“

Kate vyrukovala na mou obranu. „John to zvládl velmi dobře. Pokud Madox nevěděl, že ho sledujeme, tak to neví ani teď. A pokud to věděl, pak je to už fuk.“ Walsh útočil dál: „Skutečný problém ovšem tkví v tom, že jste se u něj neměli vyskytovat za žádných okolností. Co dobrého ta návštěva přinesla. Johne?“ Opáčil jsem: „Milý Tome, má mise u Madoxe byla laskavostí kamarádovi. Vyrazil jsem z něj, co jsem chtěl – povolení k průzkumu soukromého pozemku. Oukej, teď už hledat nepotřebujeme, ale já jsem odhodlán hledat stejně, jen abych Baina Madoxe trochu potrápil.“

„V žádném případě. Když jste ho už navštívili, máte ze zákona povinnost informovat ho, že dotyčná osoba byla nalezena mimo jeho pozemky.“

„S touhle informací moc nespěchej.“

„Johne, já nemám v úmyslu s tebou vyjednávat o vhodnosti podobného postupu. Ten chlap není žádný hej počkej, na které jsi zvyklý ty. Bude o vývoji situace včas – nejpozději do hodiny – informován zcela oficiálně telefonátem od úřední osoby ze státních nebo místních bezpečnostních složek.“

„Dovol mi, ať to s majorem Schaefferem nejdřív proberu sám.“

„Proč?“

„Právě jsem s Madoxem strávil plných čtyřicet minut a mám z toho dost podivné dojmy. Myslím si, že ten zkurvysyn u sebe Harryho držel, chvíli si ho tam smažil a pak ho zabil.“

„To je… No to je mi ale prohlášení! Přemýšlej o tom, co říkáš!“

„To ty o tom přemýšlej.“

Walsh se ozval: „Kate? Co ty na to?“

Zhluboka se nadechla: „Je to možné. Zdůrazňuji, že je to opravdu možné.“

„Jaký by měl Madox motiv?“ vyzvídal Walsh.

Odpověděl jsem sám: „To nevím, ale zjistím to.“

Znovu pár vteřin mlčel. Pak prohlásil: „Dobrá. Přirozeně budeme postupovat, jako by šlo o vraždu. Já zatím zavolám Harryho přítelkyni Lori a na druhé lince mám Washington, takže…“

„Pošli někoho – nějakého policajta z protiteroristického – k Lori Bahníkové osobně a v patách ať mu jde policejní kaplan. Harry má také děti a bývalou manželku. Musíš poslat někoho, koho rodina zná, aby je uvědomil. Třeba velitele jeho bývalé jednotky nebo bývalého parťáka. Promluv s Vincem Paresim. On ví, jak řešit tyhle věci.“

„Chápu. Zajeď teď na letiště a počkej si tam na vrtulník. Počká tam na tebe státní policista s Harryho technickým vybavením, které ty osobně přivezeš k nám na Šestadvacítku.“

„Zadrž! My se odsud nehnem, dokud nebude vyšetřování skončeno.“

„Dnes večer se vracíš hezky na Manhattan. Budu tady…“

„Tome, promiň, ale ty přece potřebuješ na místě činu svoje lidi, ne?“

„Dík za upozornění. To vím. V tom vrtulníku budou totiž seděl dva lidi z tohoto úřadu. Ty, detektive Corey, jsi z případu stažen, a stejně tak Kate. Vraťte se ihned zpět. Teď mám ale na vedlejším telefonu naše nejvyšší vedení a nemám čas ani trpělivost…“

„Ani já ne. Dovol, abych ti to řekl po lopatě, Tome. Za prvé – Harry Muller byl můj přítel. Za druhé – tys na ten úkol chtěl nastrčit mě, takže jsem teď v té márnici mohl místo něho ležet já. Za třetí – myslím, že byl zavražděn, a za čtvrté – pokud mě z tohoto případu stáhneš, mám v úmyslu zavařit ti tak smradlavou kaši, že ji ucítí až na ministerstvu spravedlnosti.“

„Ty mi snad něčím vyhrožuješ?“

„Jo. A za páté – ty si klidně pošleš chlapa na ohrazený střežený soukromý pozemek, aniž by měl sebemenší tušení, co se tam nachází – ty vole, já jsem odtamtud právě přijel a tam by dovnitř nepronikla nepozorovaně ani myš! Což jsi buď věděl, nebo jsi to vědět měl. Za šesté – Harry Muller na to území neoprávněně vstoupil a měl s sebou navíc doklady a žádnou přijatelnou krycí historku. Jak dlouho si tímhle vyděláváš na živobytí?“

Pěkně se rozpálil a ječel: „Dovol, abych ti něco řekl já…“

„Ne, dovol mně, abych ti něco řekl, Einsteine. Mistrovsky jsi to posral. Ale víš ty co? Až to všechno praskne a bude to smrdět až bůhvíkam, já tě budu krýt. A víš proč? Myslíš, že proto, že by ses mi zamlouval? Rozhodně ne! Udělám to proto, že teď máš naprosto recht, když mi chceš říct, abych tady zůstal a pokračoval ve vyšetřování. Pokud to neuděláš, moje další zastávka po Šestadvacítce bude Washington. Chápeš to konečně?“

Trvalo mu asi čtyři vteřiny, než to pochopil. „Uplatnils značně nechutné donucovací prostředky v podobě námitek vedoucích k získání možnosti pokračovat v práci na tomto případu. Ale bůh ti pomáhej, Corey, jestli…“

„Šlo ti to výborně až do ‚bůh ti pomáhej‘. Radši zmlkni, ať to dál neposereš.“

„Však ještě uvidíš, kdo z nás dvou se posere!“

„Budeš mít velkou kliku, když tě po takový botě nepřeloží do nějaký prdele dělat ochranku kravám. Teď ti dovolím, abyste to s Kate uzavřeli.“

Kate se tvářila skutečně navýsost naštvaně a vyjela na Walshe: „Musím souhlasit s Johnem, že Harryho úkol nebyl dostatečně dobře promyšlený a vedený. Skutečně to mohl být můj manžel, kdo by teď ležel v márnici.“

Walsh na to nereagoval a místo toho řekl: „Potřebuju už zvednout ten telefon z ústředí. Ještě něco?“

Kate jen zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Zajeďte na státní policii do Ray Brooku a zavolejte mi odtamtud.“

Zavěsil a my jsme oba zůstali mlčky sedět v autě zaparkovaném na okraji silnice. Slyšel jsem v lese zpívat ptáky a vnímal jsem tichý zvuk motoru.

Kate nakonec promluvila: „Přesně toho jsem se bála.“

Neodpovídal jsem, pohroužen do úvah o Harrym Mullerovi, s nímž jsme seděli proti sobě v práci asi tři roky, přemýšlel jsem o nás, dvou bývalých policajtech, kteří začali pracovat jako cizinci v podivném úřadu zvaném Šestadvacítka. Tělo převezeno zpět do New York City na pitvu, poslední rozloučení se zesnulým ve čtvrtek a v prítek, pohřeb a mše v sobotu.

Kate mě chytila za ruku: „Já tomu prostě nevěřím…“

Po jedenáctém září jsem doslova celé měsíce chodil na poslední rozloučení, pohřby, mše a vzpomínkové slavnosti, ve dne v noci, někdy i třikrát za den. Všichni mí známí měli úplně stejný šílený, duši otupující rozvrh, a jak týdny plynuly, narážel jsem v pohřebních ústavech, kostelech, synagogách a na hřbitovech stále na stejné lidi a jen jsme se na sebe dívali pohledem, kterému chyběl výraz. Šok a trauma byly čerstvé, ale pohřby náhle jako by se v mlze prolínaly jeden do druhého a jediným rozdílem byla usoužená rodina, která nikdy nevypadala stejně jako ta předešlá usoužená rodina, a pak vdovy a pozůstalí přicházeli na pohřby jiných policistů, aby jim projevili soustrast, a stali se součástí toho davu truchlících. Byly to strašlivé, neskutečné časy, z nichž se mi dělalo špatně, černé měsíce s černými rakvemi a černými mraky a černě oděnými dechovkami s lesklými odznaky a černými rány po nocích strávených s příliš velkým množstvím alkoholu.

Ještě stále si vybavuji pískavý zvuk dudáckých kapel, poslední pozdrav a rakev – v níž velmi často nebylo víc než nějaká malá část těla – klesající do hrobu.

Kate mě zatahala za rukáv: „Johne, nech mě řídit.“

Na některé pohřby jsme chodili s Harrym a vzpomněl jsem si, že na mši po pohřbu Doma Fanelliho mi před kostelem na schodech Harry řekl: „Když policajt uvažuje o smrti ve službě, představí si nějakého špinavého mizeru, který má šťastný den a dostane ho. Ale kdo by si pomyslel, že se něco takového stane zrovna tady?“

Kate se mě zeptala: „Johne? Jsi v pořádku?“

Také jsem si vzpomněl, jak se Domova matka, Marion Fanelliová, chovala s neuvěřitelnou grácií a v davu truchlících ji všichni téměř přehlíželi, protože se soustředili na Domovu manželku a děti, a Harry mi řekl: „Pojďme si s ní promluvit. Je sama.“

Což mi připomnělo, že Harryho matka je stále naživu, a v duchu jsem si udělal pomyslnou poznámku, abych ji připojil k seznamu lidí, kteří by měli býto jeho smrti oficiálně zpraveni za přítomnosti kaplana.

Kate vzápětí vystoupila z auta a otevřela mi dveře. Vzala mě za ruku se slovy: „Budu řídit.“

Vystoupil jsem a přesedl si.

Kate zařadila rychlost a dál jsme jeli za naprostého mlčení.

Obloha nad námi byla stále ještě světlá, ale cesta se utápěla v hlubokém stínu a les na obou stranách se doslova černal. Tu a tam jsem zahlédl jakoby skleněné oči lesknoucí se v temnotě mezi stromy, případně malé zvířátko, které rychle přeběhlo silnici před námi. Za zatáčkou se nám ve světlech reflektorů objevil jelen a zůstal stát, napůl zkamenělý a napůl roztřesený strachem, než se vrhl dlouhým skokem do lesa.

Kate promluvila. „Na velitelství státní policie bychom měli dorazit asi tak za hodinu.“

Po deseti minutách jsem promluvil já: „Harryho úkol nedává smysl.“

„Johne, nemysli na to.“

„Mohl zůstat u silnice a fotit auta odtamtud. Vede tam přece jediná silnice. Jediná cesta dovnitř i ven. Vůbec nemusel pronikat na ten střežený pozemek.“

„Prosím tě, nemysli na to. Teď s tím stejně nemůžeš vůbec nic dělat.“

„Právě proto na to musím myslet.“

Pohlédla na mě: „Opravdu předpokládáš, že to byl Bain Madox?“

„Nepřímé důkazy i můj instinkt mi napovídají, že ano, ale než ho zabiju, potřebuju víc než to.“

24. KAPITOLA

Dostali jsme se na silnici číslo padesát šest a mohli jsme zamířit buď k jihu, tedy zpět k Saranac Lake a k velitelství státní policie v Ray Brooku, nebo k severu směrem na Potsdam a k márnici, kam by v této chvíli měl už také dorazit Harry.

Kate začala odbočovat na Ray Brook, ale já ji zarazil. „Vem to doprava. Pojeďme za Harrym.“

Připomněla mi: „Ale Tom nás nabádal, abychom jeli…“

„Určitě se moc nesekneš, když budeš pokaždé dělat pravý opak toho, co říká Tomík Walshů.“

Zaváhala, a poté odbočila směr Potsdam.

Za deset minut jsme už míjeli hnědou ceduli oznamující, že vyjíždíme z Adirondacké státní přírodní rezervace.

Po několika kilometrech jsme se ocitli v South Coltonu, kde jsem u pumpy zahlédl Rudyho, jak klábosí s někým, kdo si sám tankuje jeho benzín. Vybídl jsem Kate: „Zajeď tam, jo?“

Odbočila k benzínovým stojanům. Vyklonil jsem se z okýnka a familiárně křikl: „Hej, Rudy!“

Došel k našemu autu. „Dobrý den! Jak jste to tam našli?“

„Automat na led je spravený. Řekl jsem panu Madoxovi, cos povídal o tom braní peněz dopředu, a tak mi zaplatil hotově.“

„Och… ale to jste neměl…“

„Byl z tebe dost votrávenej, Rudy.“

„Jééžiši, neměl jste…“

„Spíš nasranej. Prej tě chce vidět… Dnes večer.“

„A jémine…“

„Potřebuju se dostat do okresní nemocnice v Potsdamu.“

„Ehm… jo. Takže… jeďte prostě furt po šestapadesátce na sever.“ Vysvětlil mi cestu k nemocnici a já ještě dodal: „Až uvidíš Madoxe, vyřiď mu, že John Corey je taky velice dobrej ostrostřelec.“

„Oukej…“

Kate vyjela zpátky na silnici a pokračovali jsme směr Potsdam. Podotkla: „To znělo jako výhrůžka…“

„Uším viníka. Uším nevinného to zní jen jako prapodivné prohlášení.“

Neodpověděla.

Krajina se před námi otevřela a zahlédl jsem už i domy a malé farmy.

V odpoledním slunci se ve zvlněném terénu dloužily stíny.

Ani Kate ani mně nebylo příliš do řeči. Když se člověk připravuje na pohled na mrtvolu, konverzace zpravidla vázne.

Nepřestával jsem myslet na Harryho Mullera a bylo pro mě dost obtížné uvěřit, že je mrtvý. V duchu jsem si přehrál náš poslední rozhovor a přemítal jsem, jestli mám skutečně divný pocit z úkolu, který dostal, nebo mé mínění ovlivnily následné události. Jeden nikdy neví. Bylo mi však jasné, že ať už jsem to neblahé tušení v pátek měl nebo neměl, rozhodně ho mám teď.

Za dvacet minut jsme dojeli do příjemného univerzitního městečka Potsdamu a na jeho severním konci jsme našli nemocnici.

Nechali jsme auto stát na parkovišti a vešli hlavním vchodem do malé budovy z červených cihel.

Ve dvoraně byla informační přepážka a já jsem se představil recepční a otázal se, kde se nachází márnice. Nasměrovala nás na chirurgii, která dle jejích slov střídavě sloužila i jako márnice. O místních operatérech to zrovna nic lichotivého nevypovídalo, a kdybych byl v lepší náladě, určitě bych si na to téma zavtipkoval.

U márnice stáli dva státní policisté v uniformách a švitořili se sestřičkami. Kate i já jsme se jim legitimovali. Prohlásil jsem: „Přišli jsme identifikovat Harryho Mullera. Přivezli jste jeho ostatky?“

Jeden odpověděl: „Ano, pane. Jeli jsme se sanitkou.“

„Je tady ještě někdo?“

„Ne, pane. Jste první.“

„Koho ještě čekáte?“

„No, nějaké chlápky od FBI z Albany a někoho ze státního úřadu pro vyšetřování.“

To nám tedy neskýtalo vidinu na dostatek času o samotě s mrtvým. Brzy jsme mohli čekat společnost. Zeptal jsem se: „Je tady nějaký patolog?“

„Ano. Paní doktorka provedla předběžnou prohlídku těla a sepsala seznam předmětů osobní potřeby. Čeká na státní policii a FBI.“

„Výborně. Rádi bychom tělo viděli.“

„Potřebuju, abyste se mi oba zapsali.“

Já jsem se zapisovat nechtěl, a tak jsem nasadil prosebný tón: „Nejsme tady služebně. Zesnulý byl náš přítel a kolega. Přišli jsme se s ním rozloučit.“

„Ach tak… pardon. Jistě.“

Odvedl nás k velkým ocelovým dveřím označeným nápisem OPERAČNÍ SÁL.

Tělo oběti vraždy je považováno za součást místa činu, a jako takové musí být zajištěno, střeženo, a je třeba zaopatřit veškerý důkazní materiál s ním spojený. Přítomnost dvou státních policistů a existence zápisní listiny mě přivedla k závěru, že tuto „loveckou nehodu“ považoval za vraždu kromě nás s Kate ještě i někdo další.

Policista otevřel dveře a vyzval nás: „Prosím, vstupte.“

Namítl jsem: „Rádi bychom zde zůstali sami, abychom se mohli rozloučit.“

Policista zaváhal. „Omlouvám se, ale to nemohu. Musím…“

„Chápu. Udělal byste pro mě něco? Mohl byste požádat paní patoložku, aby sem za námi přišla? Počkáme.“

„Jistě.“

Zmizel na rohem a já otevřel dveře. Vstoupili jsme do provizorní márnice.

Velký operační sál byl jasně osvětlený a uprostřed spočívalo na nerezovém stole tělo zakryté modrou plachtou. Z každé strany stálo jedno pojízdné lehátko. Na jednom ležely Harryho šaty seskládané tak, jak se nosí: vysoké boty, ponožky, teplé spodní prádlo, kalhoty, košile, bunda a pletená čepice.

Na druhém lehátku jsem viděl Harryho osobní věci: kameru, fotoaparát, dalekohled, mapy, mobil, peněženku, hodinky, štípačky a tak dále. Na kroužku jsem si všiml klíčů od několika aut – služebního Pontiacu i jeho soukromé Toyoty. Nikde jsem však neviděl klíč od obytného auta, kterým přijel. Dospěl jsem k závěru, že ho má zřejmě státní policie nebo vyšetřovací tým techniků, aby mohli s autem manipulovat. Stejně tak jeho zbraň a doklady budou mít určitě policisté střežící márnici.

Místnost byla cítit dezinfekcí, formaldehydem a dalšími nepříjemnými věcmi, a tak jsem našel v nějaké skříňce tubičku mentolového krému, který patří do standardní výbavy veškerých míst, kde se pracuje s mrtvými těly. Vymáčkl jsem trošku gelu Kate na ukazováček a přikázal jí: „Natři si to pod nos.“

Rozmázla si gel až na horní ret a zhluboka se nadechla. Já obvykle tyhle věci nepoužívám, ale už je to nějaký čas, co jsem se naposled motal kolem tuhnoucí mrtvoly, tak jsem se také trochu natřel gelem pod nosem.

Našel jsem i krabičku s tenkými latexovými rukavicemi, takže jsme si každý jedny navlékli a já vyzval Kate: „Prohlídnem si to. Jo?“

Přikývla.

Přistoupil jsem k pitevnímu stolu a stáhl modré prostěradlo mrtvému z obličeje.

Harry Muller.

V duchu jsem se omlouval: Mrzí mě to, kamaráde.

Obličej s pootevřenými rty měl špinavý, protože upadl na cestu, ale neviděl jsem žádnou grimasu ani náznak, že by trpěl nějakou bolestí, takže ho smrt dostihla rychle. Všichni bychom si zasloužili takové štěstí v neštěstí.

Měl otevřené oči, tak jsem mu zavřel víčka.

Stáhl jsem mu prostěradlo do pasu a spatřil velký kus mulu přelepený přes místo, kde bylo srdce. Tělo téměř neměl potřísněné krví, takže kulka zastavila srdce v podstatě okamžitě.

Všiml jsem si promodralé kůže v místech, kam se mu po smrti nahrnula krev, což potvrzovalo, že upadl na obličej a zemřel v této poloze.

Zvedl jsem levou paži. Posmrtná ztuhlost se obvykle dostaví osm až dvanáct hodin po smrti, a on měl skoro všude dost zatuhlé svaly, ale jeho paže ještě zcela tuhá nebyla. Podle vzhledu kůže a celkového stavu těla jsem odhadoval, že smrt nastala asi před dvanácti až čtyřiadvaceti hodinami. Abychom se dostalio krok dál, mohli jsme předpokládat, že pokud šlo o plánovanou vraždu, byla patrně provedena v noci, aby se minimalizovalo riziko náhodného odhalení v průběhu spáchání činu. K vraždě tedy pravděpodobně došlo včera v noci.

Pokud bych měl předpokládat, že ji provedl Madox, zřejmě počkal, až někdo objeví tělo a oznámí to policii. Když se to nestalo do dnešního odpoledne, zavolal on sám nebo jeho komplic z telefonu na parkovišti, a tím od sebe odvrátil nežádoucí pozornost policie, ještě než začala s prohlídkou jeho pozemku.

Vlastně to bylo tak, že když jsme u něj s Kate seděli, asi mu vrtalo hlavou, proč jeho telefonní tip nezabral a proč ještě nenašli tělo, a začal být nervózní.

Prohlédl jsem si Harryho zápěstí a neviděl jsem žádné otlaky po použití pout, ačkoli často žádné stopy nezanechávají.

Uchopil jsem Harryho levou ruku do své a prohlížel si dlaň, nehty a klouby. Ruce vám mohou někdy napovědět víc než koroner, který se obvykle zajímáo orgány a trauma, ale neviděl jsem nic neobvyklého. Jen špínu.

Zalétl jsem pohledem ke Kate, která se stále držela celkem dobře, pak jsem stůl obešel a uchopil Harryho pravou ruku.

Vtom se ozval nějaký ženský hlas: „Mohu vám půjčit svůj skalpel?“

Kate i já jsme se obrátili a spatřili u dveří ženu oblečenou v chirurgickém plášti. Byla to drobná třicátnice s krátkými zrzavými vlasy. Když přistoupila blíž, všiml jsem si, že má pihy a modré oči. Popravdě – kdybych si odmyslel pytlovité modré kalhoty a chirurgický plášť – byla pohledná. Představila se: „Patty Gleasonová, okresní koronerka. Předpokládám, že vy jste ti od FBI.“

Sundal jsem si latexovou rukavici a podal jí ruku. „Detektiv John Corey, protiteroristická jednotka.“

Potřásli jsme si rukama a já jsem jí představil zvláštní agentku FBI Kate Mayfieldovou a nezapomněl dodat: „Kate je zároveň paní Coreyová.“

Ani Kate neopomněla přijít se svou troškou do mlýna: „A jsem také zároveň nadřízená detektiva Coreyho.“

Doktorka Gleasonová si přisadila: „Možná byste mu měla připomenout, že se nemá dotýkat těla bez přítomnosti lékařského odborníka. Nebo se ho raději nedotýkat vůbec.“

Omluvil jsem se, ale sdělil jsem jí: „Dvacet let jsem dělal tuhle práci v New Yorku.“

„Nejste v New Yorku.“

Vykročili jsme zjevně špatnou nohou, ale Kate dostala spásný nápad: „Zesnulý byl náš přítel.“

Doktorka Gleasonová zjihla. „To mě mrzí.“ Obrátila se ke Kate: „Co má tohle společného s terorismem?“

„Nic. Harry byl také náš kolega v protiteroristické jednotce a zajel si sem na výlet. Přijeli jsme identifikovat jeho tělo.“

„Aha. A je vaše identifikace pozitivní?“

„Ano,“ přikývla Kate. „Jaká jsou vaše předběžná zjištění?“

„No tedy… Podle toho, co mohu soudit z vnějších zranění, mu pronikla kulka páteří a posléze srdcem. Zemřel téměř okamžitě. Patrně nic necítil, a pokud ano, asi jen nanejvýš dvě vteřiny. V zásadě byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.“

Přikývl jsem a podotkl: „Za celé ty roky, co jsem policajt, jsem nikdy neviděl, aby dokonalý zásah přes páteř do srdce byl náhodný.“

Doktorka Gleasonová chvíli nic nekomentovala. Pak se nadechla: „Jako chirurg a koroner jsem viděla na sto zranění z nehod při lovu a také jsem ničeho podobného nebyla svědkem. Ale stát se to může.“

Uklidnil jsem ji: „My to nevylučujeme.“

Přikývla.

Někteří soudní patologové si rádi hrají na detektivy jako v televizi, ale většina z nich se drží přísně faktů. Neznal jsem Patty Gleasonovou, a tak jsem se zeptal: „Našla jste něco, co by nasvědčovalo, že jde o vraždu?“

„Ukážu vám, co jsem našla, a můžete si vyvodit vlastní závěry.“

Přistoupila ke skříňce, natáhla si gumové rukavice, pak mi podala jednu čistou a ušklíbla se: „Vidím, že mentolovou mast jste už našli.“

Zamířila ke dvěma pojízdným lehátkům. „Odstranila jsem z těla všechno a neopomněla sepsat seznam pro důkazní řízení FBI. Chcete si projít inventář a podepsat mi to?“

Kate namítla: „Jedou sem jiní agenti. Oni musí všechno sepsat na formulář, kterému říkáme zelené lejstro.“

Já jsem doktorku Gleasonovou vybídl: „Tak se podíváme na tělo.“

Postavila se vedle lehátka k operačnímu stolu a uvolnila náplasti přidržující pruh gázy na Harryho hrudi, odstranila pár chloupků a obnažila velký hluboký otvor.“Jak vidíte, jde o ránu způsobenou kulkou vycházející z těla ven. Použila jsem osvětlenou lupu a pod sedminásobným zvětšením zkoumala úlomky kosti, měkkou tkáň a krev. Vše se vyskytovalo v nepatrném množství a odpovídalo průchodu kulky střední nebo velké ráže, pronikající velkou rychlostí. Prošla páteřním obratlem, srdcem a hrudní kostí.“

V podobném duchu ještě chvíli pokračovala a klinicky popisovala konec lidského života. Svou řeč uzavřela: „Jak víte, pitvu dělat nebudu, ale pochybuji, že by odhalila ohledně příčiny smrti cokoli dalšího.“

Obrátil jsem se k ní: „Nás ale více zajímají události, které vedly k okamžiku usmrcení. Nevšimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Vlastně ano.“ Položila na Harryho hruď prst, necelé tři centimetry od nerovného okraje díry na hrudníku. „Tadyhle. Vidíte to?“

„Ne.“

„No, je to jen maličká ranka po vpichu. Určitě k němu došlo před smrtí. Zkoumala jsem ji. Dosahuje do hloubky svalové tkáně. Prohlédla jsem mui košili a nátělník a zdá se, že i v nich jsou v odpovídajícím místě vpichy a dokonce cosi, co by mohla být malá krvavá skvrnka. Dotyčný špičatý předmět – patrně jehla z injekční stříkačky – mu tedy prudce pronikl ošacením a zabodl se do pektorálního svalu. Nedokážu říci, zda do něj předpokládaná jehla vpravila nějakou látku, ale to nám bude schopna prozradit toxikologie.“

Doktorka Gleasonová se nadechla a pokračovala: „A zde jsou dva další vpichy. Na pravém předloktí. Tentokrát se nikde nevyskytuje krev ani stopy po vpichu v ošacení. Mezi jeho věcmi jsem nenašla žádnou stříkačku, takže předpokládám, že to nebyl on sám, kdo by si přes oblečení něco píchl.“

„Co z těch vpichů vyvozujete?“

„Vy jste detektiv.“

„Jistě.“ Já jsem se domníval, že jako první byl veden vpich do hrudi přes oblečení, což znamenalo, že šlo patrně o sedativum, podané zřejmě ve chvíli, kdy se bránil, případně vstřelené z uspávači pušky pro zvířata. Pokud není lovecká sezóna, tak je jen uspíme a převezeme jinam. Ostatní dva vpichy přímo do kůže byly určitě injekce podané za účelem udržení Harryho ve stavu omámení. Vrtalo mi hlavou, jestli to nebylo takzvané „sérum pravdy“, tedy penathol sodný, ale své úvahy jsem si nechal pro sebe. „Popřemýšlím o tom.“

Pokračovala: „Chci vám ukázat ještě dvě další věci, které mě vedly k přesvědčení, že mohlo dojít k nějakým neobvyklým událostem nebo incidentům předcházejícím době smrti.“

Sledovali jsme, jak dělá krok k Harryho hlavě. Droboučká Patty Gleasonová zasunula ruce Harrymu pod ramena a zvedla jeho mohutný trup nahoru do pozice v sedu, což způsobilo, že mu z plic uniklo trochu vzduchu. Kate jen zděšeně hekla. Všiml jsem si, že patologové se zesnulými nezacházejí zrovna jemně – koneckonců neexistuje důvod, proč by měli –, ačkoli na druhou stranu mě pokaždé překvapí, jak s mrtvým tělem manipulují.

Nyní jsem viděl i ránu po vstupu kulky do těla, přesně uprostřed páteře a neomylně v úrovni srdce. Představoval jsem si, jak k tomu došlo. Harry byl patrně pod vlivem omamných látek. Postavili ho na cestu a ve vzpřímené poloze ve stoji nebo v kleku ho přidržovala jedna osoba nebo možná více osob, zatímco střelec se postavil dostatečně blízko, aby mohl ideálně zamířit a vystřelit dokonale přesně. Nesmělo to být však tak blízko, aby úsťový třesk zanechal stopy ožehnutí, případně aby byly nalezeny částečky střelného prachu. Anebo Harry ležel na břiše někde úplně jinde, tam ho střelili a přesunuli na cestu. To však působilo příliš amatérsky a vyšetřovatelé a technici na místě činu by to odhalili.

V každém případě ho střelili do zad a já jsem mohl doufat v jediné – že nevěděl, co ho čeká.

Doktorka Gleasonová nás však upozornila na další věc. „Tady. Podívejte se sem.“ Ukázala na Harryho pravou lopatku. „Tady má divné zbarvení kůže. Je těžké ho identifikovat. Nejde o pohmožděninu, ani o chemickou popáleninu, a není to ani popálenina způsobená vysokou teplotou. Je dost možné, že bude od elektřiny.“

Spolu s Kate jsme se naklonili k nenápadnému flíčku zhruba velikosti i tvaru mince. Určitě ji nezpůsobila omračující puška, ale něco podobného jsem už viděl po zásahu elektrického bodce na dobytek používaného jako paralyzér.

Doktorka Gleasonová si mě pozorně prohlížela, když jsem hleděl na flek na Harryho zádech. Pokrčil jsem rameny. „Netuším, co to je.“

Znovu stůl obešla a neobřadně stáhla modré prostěradlo až dolů a odhalila Harryho nahé tělo.

Začala mluvit, ale přerušil jsem ji. „Nemohla byste ho položit?“

„Cože? Ach ano, promiňte.“ Opřela se do Harryho tuhnoucího trupu, aby ho položila na stůl, zatímco já jsem mu držel nohy. Já tedy jsem na mrtvoly zvyklý, ale podle mého gusta by měly ležet, ne sedět. Všiml jsem si, že Kate už má co dělat, aby se nezhroutila.

Doktorka Gleasonová znovu obešla stůl. „Dobře živený, vyvinuté svalstvo, běloch, muž, středního věku, pleť normální s výjimkou výše uvedeného. A také je třeba uvést, že se několik dní nekoupal a nemyl, což je ovšem v souladu s určitou dobou strávenou v přírodě a odpovídá to jeho špinavému ošacení. Nic, co zde vidím, není hodno obzvláštní pozornosti, až na nohy a kotníky.“

Všichni tři jsme se postavili k Harryho bosým nohám. Doktorka Gleasonová na ně ukázala: „Chodidla jsou špinavá, jako by někde chodil bos, ale pokud vidím, nejde o hlínu z lesa nebo vegetaci.“

Přikývl jsem.

Pokračovala: „Našla jsem pár vláken, která vypadají jako z předložky nebo z koberce, a také – což vidíte sami – něco, co vypadá jako jemný prach nebo špína, co bývá na podlaze. Pokud vím, přijel v kempinkovém voze, tak byste se měli podívat, jestli tam má nějaký koberec, a vzít z něj vzorky vláken a prachu.“

Věděl jsem ještě o jiném místě, kde bych mohl odebrat dotyčné vzorky, ale šance získat povolení k prohlídce srubu v areálu klubu Custer Hill byly v současném okamžiku mizivé.

Naklonil jsem se k Harryho nohám. „Na obou kotnících má modřiny.“

„Ano. I oděrky. Jsou naprosto zřetelné a jako jejich původce mě napadá jediné – měl na nohou pouta. Kovová pouta, ne lepicí pásku nebo provaz nebo cokoli mírně pružného. Navíc se jim bránil nebo se v nich pokoušel utéci. Proto jsou ty modřiny tak výrazné a rozsáhlé.“ Nadechla se a pokračovala: „Na dvou místech došlo k porušení kůže. Boty a ponožky mu určitě nasadili po odstranění pout… Spoutaný byl určitě bosý. Vyplývá to z místa výskytu odřenin a pohmožděnin na kotníku.“

Ať se Harrymu přihodilo v hodinách před smrtí cokoli, nebylo to příjemné. Podle toho, jak jsem ho znal, mi bylo jasné, že rozhodně není příkladný vězeň – proto ty stopy po paralyzéru, vpichy po injekční stříkačce a pouta na nohou. Vedl sis dobře, kamaráde.

„Když jsem si všimla těch vláken na chodidlech, prohlédla jsem zbytek jeho těla a našla podobná vlákna ve vlasech a na obličeji. Mohla by pocházet z jeho vlněné čapky, ale ta je tmavomodrá, a tato vlákna jsou barevná.“

Nekomentoval jsem to, ale Harry evidentně někde ležel na koberci nebo taky na dece.

Doktorka Gleasonová dodala: „Našli jsme i vlákna na jeho kalhotách a košilii na jeho speciálním zimním spodním prádle. Ani tato vlákna se neshodují s ničím, co měl na sobě, když ho sem přivezli. A našla jsem i čtyři černé chlupy, asi pěticentimetrové. Jeden na košili, jeden na kalhotách a dva na spodním prádle. Přilepila jsem je lepicí páskou na látku v místě, kde jsem je našla.“

Bezvýrazně jsem přikývl. Čím méně řeknu, tím víc nám toho paní doktorka vysvětlí. Skutečně pokračovala: „Nejde o chlupy zesnulého. Dokonce při zvětšení ani nevypadají jako lidské.“

Kate se zeptala: „Psí chlupy?“

„Možná.“

Císař Vilém?

Doktorka Gleasonová svou řeč zakončila: „To je vše, co jsem nalezla na těle a co mi připadalo neobvyklé.“

Tentokrát se ptala Kate: „Dokážete odhadnout dobu smrti?“

„Pokud vycházím z předběžného ohledání, kde se člověk řídí zrakem, hmatem a čichem, jsem přesvědčena, že k smrti došlo asi před čtyřiadvaceti hodinami. Možná necelými.“ Zaváhala. „Technici na místě činu třeba najdou něco, co by mohlo čas upřesnit, a stejně tak lékař, který provede pitvu.“

Pak jsem se ozval zase já: „To vy jste sundávala zesnulému oděv a katalogizovala osobní předměty?“

„Ano. S asistentkou.“

„A nevšimla jste si ještě něčeho neobvyklého kromě zvířecích chlupů a vláken nepocházejících z oděvu?“

„Čeho například?“

„Prostě čehokoli neobvyklého.“

„Ne… ale když mu přičichnete k šatům – zejména ke košili – lze ještě i nyní rozpoznat slabý pach kouře.“

„Jakého kouře?“

„Připadá mi jako tabákový kouř. Ale mezi jeho osobními věcmi jsem nenašla žádné kuřácké potřeby.“

Zapomenuté umění.

Mezi detektivy z oddělení vražd, techniky i patology panuje přesvědčení založené pouze na slepé víře, že mrtvola zkrátka vydá svá tajemství. Vlákna, chlupy, semeno, sliny, stopy po kousnutí, popáleniny, cigaretové oharky, cigaretový kouř, popel, DNA, otisky prstů a tak dále a tak dále. Mezi obětí a vrahem téměř vždy existuje vzájemný vztah a na oběti se najdou stopy po vrahovi a naopak. Umění je najít podezřelého.

„Ještě něco?“

„Ne. Provedla jsem však jen zběžnou prohlídku oblečení a osobních věcí. Po celou dobu byla přítomna asistentka a všechny své poznámky jsem nahrála na diktafon. Až budu mít kopii nahrávky, je vám k dispozici.“

„Díky.“ Zjevně jí bylo jasné, že jde o horký případ.

„O co všechno vlastně jde?“

„Opravdu to chcete vědět?“

Zamyslela se. „Vlastně ne.“

„Dobrá odpověď,“ pochválil jsem ji. „Velmi jste nám pomohla. Děkujeme vám za váš čas, doktorko Gleasonová.“

„Zůstanete u těla?“

„Ano.“

„Prosím, nedotýkejte se ho.“ Pohlédla na Harryho Mullera: „Pokud byl zavražděn, doufám, že zjistíte, kdo to udělal.“

„Zjistíme.“

Doktorka Gleasonová se s námi rozloučila a odešla.

Kate se podivila: „Proč by takováhle mladá žena měla chtít pracovat v márnici?“

„Třeba čeká na svého prince,“ pokrčil jsem rameny. „Vraťme se k práci.“

Přistoupili jsme k lehátku s Harryho osobními věcmi. Stále jsme ještě měli latexové rukavice, a tak jsme všechno prozkoumávali – peněženku, hodinky, pager, dalekohled, videokameru, digitální fotoaparát, kompas, štípačky, atlas ptáků a mapu, v níž byly červeně vyznačeny pozemky klubu Custer Hill, i přiložené listy s přesným umístěním lovecké chaty a několika dalších budov.

I v rukavicích jsme si dávali velký pozor, abychom nenarušili případné otisky.

Prozkoumal jsem obsah Harryho peněženky a všiml jsem si, že v přihrádce s drobnými má náhradní klíč od domu i od Toyoty a pochopitelně i od služebního auta. Nenašel jsem však náhradní klíč od obytného vozu. Pokud měl v peněžence náhradní klíč i od něj, pak ho někdo vzal – a tentokrát to nebyla státní policie, protože ta už dotyčný klíč měla z jeho hlavního kroužku s klíči.

Jednoznačně tedy existovala ještě jedna skupina, která mu vzala náhradní klíč z peněženky, aby převezla jeho obytný vůz mimo areál klubu Custer Hill. A kdo to mohl být?

Kate zavrtěla hlavou: „Tady mi nepřipadá nic neobvyklé, divné nebo poškozené, ale vsadím se, že určitě z kamery nebo foťáku něco vymazali.“

„Spíš sebrali celý paměťový disk, respektive kazetu a paměťovou kartu a místo nich tam strčili náhradní, které s sebou Harry měl.“

Přikývla. „Takže laborka nenajde žádné vymazané soubory nebo záběry.“

„Myslím, že ne.“

Zvedl jsem Harryho telefon a zapnul ho. Prohlédl jsem si záznamy o tom, kdo mu naposled volal.

Ze soboty měl záznam o volání Lori Bahníkové v 9.16. Reagovala na Harryho telefonát v 7.48. Následovalo deset dalších záznamů o Loriných pokusech dovolat se, počínaje sobotním odpolednem od chvíle, když dostala jeho textovou zprávu, což bylo v 16.02. Pak volala celou neděli a dokonce i dnes, tedy v pondělí.

V sobotu ve 22.17 volal Harrymu Ken Reilly, který měl službu a reagoval na Lorin telefonát do kanceláře protiteroristické federální jednotky.

Další, kdo Harrymu volal, bylo nějaké číslo z New Jersey v neděli ve 22.28. Zeptal jsem se Kate: „Není to Walshovo číslo do bytu?“

„Jo.“

„Ale on tvrdil, že Harrymu nevolal dřív než dnes ráno z kanclu.“

„Evidentně lhal.“

„Jo… a tady máme Walshův telefonát z dnešního rána, a ještě předtím volal v noci Ken Reilly od nás, ze Šestadvacítky.“

Chvíli mlčela. „Tak se mi to jeví, že nacházíme náznaky daleko vyššího stupně obav, než nám nastínil Tom Walsh.“

„To je velmi eufemisticky řečeno.“ Začal jsem se rozčilovat: „To, že nás Walsh buzeroval, mě vede k závěru, že vůbec nešlo o nějakou rutinní sledovačku.“

„Domnívám se, že to už víme.“

Znovu jsem se mrkl na Harryho mobil a spatřil své číslo z nedělního odpoledne, když jsem nadhazoval, že uděláme lovecké hody, a pak můj poslední telefonát v 9.45 z dnešního rána. Ještě pak mu několikrát volala Lori.

Kate zírala na mobil. „Je to strašně smutné…“

Přikývl jsem. Neznal jsem Harryho heslo, takže jsem si nemohl přehrát jeho zprávy, ale věděl jsem, že technikové to zvládnou.

Prolétl jsem ještě složku volaných čísel. Potvrdilo se, že v sobotu v 7.48 ráno volal Lori Bahníkové, pak jí v 16.02 poslal esemesku, a pak nic.

Už jsem chtěl telefon vypnout, ale najednou zazvonil a oba nás vyděsil.

Pohlédl jsem na displej. Lori Bahniková. Když to viděla Kate, zatvářila se dost naštvaně.

Uvažoval jsem o tom, že to zvednu, ale nebyl jsem připraven sdělovat špatné zprávy v okamžiku, kdy jsem stál ani ne dva metry od Harryho mrtvoly. Mobil jsem tedy zaklapl a položil ho zpátky na místo.

Letmo jsem mrknul na hodinky. Už nebude dlouho trvat a dorazí policie a agenti FBI z Albany. A zhruba v této chvíli na letišti v Saranac Lake určitě přistávají ti dva chlápci z naší jednotky. Vrtalo mi hlavou, koho za nás Walsh poslal. Zřejmě někoho, kdo poslouchá rozkazy.

Vybídl jsem Kate: „Projděme ještě oblečení, než tady začne tanec.“

Kate si u umyvadla smyla mentolovou mast z horního rtu a já jsem využil příležitosti a sbalil do kapsy Harryho mapu. Odnášet důkazy z místa činu je zločin, domníval jsem se však, že bych mapu mohl potřebovat, a odůvodnil jsem si svou krádež tím, že mi Walsh lhal, a také faktem, že jsem na téhle pryčně mohl místo Harryho ležet já.

Kate už byla u druhého lehátka a čichala k Harryho košili. Zamručela: „Nejsem si jistá… Tohle by mohl být tabákový kouř…“

Já jsem necítil nic, jen mentol pod nosem, ale nadhodil jsem: „O kom víme, že kouří?“

Přikývla.

Probírala se oblečením kus po kusu, všimla si průhledné lepicí pásky, kterou doktorka Gleasonová připevnila čtyři zvířecí chlupy. Vlastně jsme nedělali nic, co bychom nesměli, ale na druhou stranu jsme tady neměli co pohledávat. Správně jsme se měli nacházet na velitelství státní policie v Ray Brooku. Také se pochopitelně musí ctít ta věc s důkazním řetězcem a každý, kdo manipuluje s důkazním materiálem, se musí zapsat, což jsme neudělali. No a pak jsme tady měli ty vyšetřovatele z FBI a státní policie, kteří by bezprostředně po svém příjezdu jistě nebyli odvázaní z naší přítomnosti v blízkosti důkazů. Jinými slovy, nacházeli jsme se v jakési šedé zóně, což je místo, kde trávím spoustu času. Co bylo důležitější, měli jsme hezký náskok, ale teď bylo nanejvýš nutné zmizet.

Vybídl jsem tedy Kate: „Padáme.“

Ale ona mě zarazila: „Podívej se na tohle.“

Naklonil jsem se jí přes rameno. Držela Harryho kalhoty s maskáčovým vzorem a obrátila mu naruby pravou kapsu. „Vidíš to?“

Pozorně jsem si prohlížel bílou podšívku a spatřil modré šmouhy, které zjevně pocházely od propisky.

Kate vydechla: „To jsou snad písmena.“

Skutečně. Mohla mít pravdu. Jako kdyby Harry psal na podšívku s rukou v kapse. Nebo – pokud byl Harry stejně roztržitý jako já, možná si tam prostě jen zastrčil otevřené pero.

Kate položila kalhoty na lehátko a svorně jsme se sklonili ke kapse a snažili se modré značky vyluštit. Jednoznačně byly od inkoustu a nevypadaly jako náhodné kaňky.

Vyzval jsem ji: „Ty první.“

„Tak jo… Máme tady tři skupinky čárek… Ta nejčitelnější jsou tři písmena M-A-P… další skupinka vypadájako… asi N… pak možná U nebo V… následuje hvězdička… ne, K… a poslední skupinka by mohla být… E-L-F…“ Zvedla ke mně udivený pohled: „Elf? Jako skřítek?“

Zíral jsem na písmena. „M-A-P by mohlo být M-A-D. Hele, psal to poslepu s rukou v kapse. No ne?“

„Asi jo…“

„Potom N-U-K – a tadyhle je další písmenko schované skoro dokonale ve švu… takže možná NUKE.“

Okamžitě jsme se na sebe podívali a Kate vytřeštila oči. „Nuke? Jako nukleární?“

„To snad ne… A to poslední vypadá fakt jasně. ELF.“

„Jo… Hezký. Co se nám snaží říct? Madox? Nukleární? Elf? A co je to ten elf? Třeba se snažil napsat HELP.“

„Ne. Tohle je naprosto zřetelné. E-L-F.“

Znovu jsem zkontroloval čas a zalétl pohledem ke dveřím. „Musíme vypadnout.“ Zastrčil jsem kapsu dovnitř do kalhot. „Ať si lámou hlavu sami.“

Sundali jsme si rukavice a vyhodili je do koše. Pak jsem ještě přistoupil k Harrymu a pohlédl na něj. Kate se postavila vedle mě a vzala mě za ruku. Brzy se s Harrym setkám na smutečním obřadu. Tam už bude na sobě mít svou starou uniformu. Rozloučil jsem se s ním: „Dík za nápovědu, kamaráde. Budem na tom dělat.“ Přetáhl jsem přes něj modré prostěradlo a vykročil ke dveřím.

Vyšli jsme z operačního sálu a spěchali chodbou k sesterně. Vyhrkl jsem na státní policisty: „Máte zbraň a doklady zesnulého?“

„Ano, pane.“

„Potřebuji jeho policejní odznak. Předám ho pozůstalým.“

Ten, co tam byl šéf, zaváhal: „Bohužel vám ho nemůžu vydat. Víte, on ještě ne…“

„Ano, ještě nebyl připsán do seznamu. Kdo se to dozví?“

Druhý policajt svému šéfovi řekl: „Mně tohle nevadí.“

Šéf tedy otevřel igelitový sáček na důkazy, který ležel na přepážce, vytáhl z pouzdra na průkaz odznak a posunul ho ke mně.

„Dík,“ kývl jsem na něj a strčil Harryho placku do kapsy.

Druhý chlápek se zeptal: „Myslíte si, že je to vražda?“

„Co si myslíte vy?“

„No…“ zarazil se. „Viděl jsem jeho tělo na cestě v lese, než ho strčili do sanitky. Jediný způsob, jak ten chlap – váš kámoš – mohl dostat tak přesnej zásah do zad v tom hustým lese, je ten, když střelec stál přímo za ním na stejný cestě. Chápete?“

„Tudíž to nemohla být nehoda. Pokud se to třeba nestalo v noci a střelec si myslel, že před sebou vidí jelena… Musím vám říct jedno – ten váš kámoš na sobě měl mít nějakou reflexní nebo oranžovou barvu. Kdo ví, třeba by k tomu nedošlo…“

„No jo. Jenže není lovecká sezóna.“

„To je sice fakt… ale někteří místní na začátek sezóny nečekají.“

„Chápu.“

„Jo. No nic, rozhodně mě to mrzí. Upřímnou soustrast.“

„Dík.“

I druhý policista nám kondoloval a připojily se k němu i dvě sestřičky za přepážkou. Zřejmě měli výčitky svědomí kvůli tomu, že tady mají oběť nehody při lovu v mimosezóně, nebo ještě hůř – že v jejich překrásném kraji mohl být zavražděný turista.

Do vstupní haly nemocnice jsme se dostali zrovna v okamžiku, kdy dovnitř vcházeli dva chlápci v obleku. Okamžitě jsem je otipoval na někoho z bezpečnostních složek – FBI nebo státního úřadu pro vyšetřování. Hned zamířili k informačnímu pultu a zablýskali průkazy.

Dáma z informací si všimla našeho odchodu právě ve chvíli, kdy do ní oba něco hustili. Zdálo se, jako když je chce upozornit na odcházející kolegy, ale přichvátali jsme k východu dřív, než mohlo dojít k představování.

Rychle jsme skočili do auta, já jsem sedl za volant a šlápl na plyn.

25. KAPITOLA

Mířili jsme zpět do centra a pak na výpadovku číslo padesát šest směrem na jih. Slovo „nukleární“ mi pořád leželo v hlavě.

Kate promluvila: „Kdykoli s tebou pracuju na nějakém případu, mám dojem, jako kdybych byla krok před právem a zákony, namísto krok za nimi.“

Odtušil jsem filozoficky: „Ono se ty zákony a právo občas pletou do cesty pravdě a spravedlnosti.“

„Tohle učíš své frekventanty na policejní akademii?“

„Čistě pro tvou informaci – od jedenáctého září si spousta lidí v bezpečnostních složkách osvojila Coreyho metodu – tedy že účel světí prostředky.“

„Po jedenáctém září jsme se k tomu všichni trošku přiblížili. Jenže tento případ nemá nic společného s islámským terorismem.“

„Jak to můžeš v téhle fázi vědět?“

„Prosím tě, Johne… Já nevidím žádnou spojitost.“

„Hele, tak uvažuj – Madox sám o sobě tvrdí, jak celý život bojoval s nepřáteli Ameriky tak nějak soukromě. Nemám pravdu?“

„To jo, ale…“

„Komunismus je pryč, takže další na řadě je islám. Řekl nám, že není nijak příliš zatažen do války proti terorismu, což znamená, že do ní zatažen je. Mám pravdu?“

Chvíli mlčela. „No jo.“

„Vidíš. A samozřejmě je tam ještě ta ropná otázka, což je spojitost se vším, co jsem zmínil.“

„Jaká to je spojitost?“

„Ještě přesně nevím.“ Nicméně se mi v hlavě začala skládat mozaika a měla co do činění s Bainem Madoxem, nukleárními zbraněmi a terorismem – nijak zvlášť dobrá kombinace. Kate ovšem ještě nebyla tak úplně připravená podobnou informaci strávit, a tak jsem jen prohodil: „Víš, Harry si prostě myslel, že to někdo pochopí. Když se nad tím zamyslíme, třeba na to přijdeme.“

Přikývla a změnila téma: „Jedním jsem si jistá už teď – Madox Harryho zavraždil. Nebo ho nechal zavraždit.“

„Udělal to sám. Možná s Carlem.“

„To ovšem nebude snadné dokázat před soudem.“

Vrazi policistů se před soud pokaždé nedostanou… Ale nevyslovil jsem to nahlas.

Kate mi stejně dokázala číst myšlenky. „Prosím tě, hlavně neudělej nějakou blbost. Účel totiž nesvětí prostředky.“

Nereagoval jsem.

Vyjeli jsme z Potsdamu a pokračovali na jih po silnici číslo padesát šest. Byla jedna minuta po šesté a stmívalo se. Okna několika domů rozptýlených v okolí silnice už svítila a viděl jsem, jak z komínů stoupá dým. Sváteční Kolumbův den se blížil ke konci, na plotnách se vařily večeře. Zítra se pracuje a děti jdou do školy. Normální lidé usednou pospolu k televizi nebo ke krbu – nebo kam že si to normální lidé pospolu sedají.

Kate zřejmě stále sledovala tok mých myšlenek. „Mohli bychom si koupit nějaký dům na víkend, a tam bychom se pak mohli odstěhovat na důchod.“

„Většina lidí se na důchod nestěhuje do sněhu a ledu.“

„Mohli bychom se naučit lyžovat a bruslit. Ty by ses mohl naučit lovit a střílet medvědy.“

Usmál jsem se a chytili jsme se za ruce.

Zazvonil telefon a Kate mrkla na displej. „Soukromý hovor. Asi Walsh.“

„Zvedni to.“

Stiskla tlačítko, poslouchala a po chvilce promluvila: „Už tam jedeme, Tome.“ Znovu poslouchala, než se dostala k odpovědi: „Zajeli jsme do nemocnice a provedli pozitivní identifikaci Harryho.“

Ať už Walsh říkal cokoli, nebylo to nic hezkého, a Kate udělala teatrální gesto a odtáhla ruku s telefonem daleko od ucha. Slyšel jsem Walshe hřímat.

Nemám rád, když mi někdo vříská na manželku, a tak jsem vzal Kate telefon z ruky a slyšel Walshův závěr: „Jsi jeho nadřízená, takže jsi odpovědná za jeho neuposlechnutí rozkazů. Nechal jsem tě na tomhle pracovat proti své vůli a říkám ti, ať teď zajedete přímo na velitelství státní policie, a myslím to vážně. Jsi agent FBI, nebo poslušná ženuška?“

Místo ní jsem odpověděl já: „Ahoj, Tome. Tady manžílek Kate.“

„Och… Ty místo ní vyřizuješ i telefony? Mluvím s Kate.“

„Ne, mluvíš se mnou. Ještě jednou zvedneš hlas na mou ženu a roztrhnu tě jako hada. Je to jasné?“

Neodpověděl hned. „Ty už jdeš ke dnu, kamaráde.“

„V tom případě jdeš se mnou.“

„To si nemyslím.“

„Ale já jo. A mimochodem – proklepl jsem Harryho mobil. Zapomněls nám říct, žes mu volal v neděli v noci a služba na Šestadvacítce že mu volala celou noc.“

To mu na chvilku vzalo vítr z plachet. Pak se vzpamatoval: „No a?“

Cítil jsem, jak se náš pracovní vztah hroutí a jak Tom zvažuje nejlepší způsob, kterým by mě dostal za neúmyslné zabití vlastní kariéry, jinými slovy – jak by mě vyrazil. A tak jsem ho ujistil: „Bez ohledu na tvé neobyčejné úsilí dosáhnout opaku ti mohu slíbit, že přijdu celé téhle věci na kobylku.“

Jeho odpověď mě překvapila: „Pokud se ti to povede, dej vědět, na cos přišel.“

To patrně znamenalo, že s ním Washington nejedná zcela upřímně, což mohla i nemusela být pravda. Walsh v každém případě poslouchal rozkazy, a já ne, což působilo Thomasi Walshovi, zvláštnímu agentovi s pověřením, jisté problémy. Podotkl jsem: „Nakonec mi ještě budeš za mou neobyčejnou iniciativu děkovat.“

„Ta tvoje posraná iniciativa spíš připomíná nedodržení subordinace a neschopnost uposlechnout rozkazu. K tomu všemu plýtváš časem a úsilím na prověřování FBI, namísto abys dělal svou práci.“

„A jaká je má práce?“

„Měls úkol najít Harryho. Harry se našel. Ty se můžeš vrátit domů.“

„Ne. Teď potřebuju najít jeho vraha.“

„Ty potřebuješ najít jeho vraha? Ty? Proč jsi to vždycky jenom ty?!“

„Protože tobě nevěřím. Ani lidem, pro které pracuješ.“

„Tak dej výpověď.“

„Něco ti povím – když v tomhle případu vybouchnu, budeš mít mou výpověď na stole.“

„Kdy?“

„Za týden.“

„Domluveno. Ušetří mi to práci s papírováním kolem návrhu tvého vyhazovu.“

„A já už nechci slyšet žádné další kecy o tom, že jsme staženi z případu.“

„Týden.“

Podal jsem telefon zpátky Kate, a ta svého nadřízeného požádala: „Tome, prosím tě, zavolej majoru Schaefferovi a vyřiď mu, že jsme teď pověření vyšetřováním tohoto případu, tak aby nám poskytl veškerou možnou pomoc a tak dále.“

Walsh cosi namítal a Kate vysvětlovala: „Ne, nemáme žádné nové informace ani vodítka, ale až je mít budeme, můžeš se spolehnout, že ti je sdělíme.“

Zřejmě zapomněla na objev záhadného nápisu v Harryho kapse a náš rozhovor s patoložkou. Selektivní paměť je součástí „Coreyho metody jednání s nadřízenými“.

Chvilku poslouchala a pak kývla: „Rozumím.“

Začala ještě něco povídat, ale uvědomila si, že telefon je hluchý. Zaklapla ho.

Zeptal jsem se: „Čemu rozumíš?“

„Rozumím tomu, že máme sedm dní na zázrak. Pokud s ním nevyrukujem, je s náma ámen.“

„To není problém.“

„A radši by to chtělo pořádně velkej zázrak. Nic nepatrného typu hloupého myslivce, který se přizná, že Harryho odbouchnul náhodou.“

„Oukej. To zní rozumně.“

„A když začnem obviňovat pana Baina Madoxe z vraždy a nic mu nedokážem, Walsh se okamžitě postará, abychom oba skončili v bezpečnostní službě v obchodáku.“

„To začíná být motivující.“

„Jo. Prostě jsi zase jednou otevřel tu svou nevymáchanou hubu.“

„Dík za připomínku. Ještě něco?“

„No… naše vyšetřování je údajně omezeno na možnou vraždu. Rozhodně na nic jiného, co by se týkalo Madoxe. S tím by se muselo totiž párat ministerstvo spravedlnosti.“

„Jistě. Chápu.“

Změřila si mě pohledem, protože chtěla analyzovat míru mého sarkasmu. Klidně si to mohla nechat od cesty. Vyčítavě pronesla: „Byls na něho trochu hrubý. Zase.“

„Leze mi na nervy.“

„Neber to osobně a nesnaž se bojovat moje bitvy. Dokážu to sama a navíc si čas a místo umím vybrat.“

„Ano, milostivá.“

Znovu mě vzala za ruku. „Ale díky.“ A dodala: „Zapomněls mu říct, aby se šel vycpat.“

„To bylo naznačeno dosti jasně.“

„Johne, já myslím, že se bojí.“

Chvíli jsem o tom uvažoval. „Podle mého máš pravdu. A tys mu zapomněla říct, co jsme objevili v márnici.“

„Zrovna jsem se do toho pouštěla, když mi s tím prásknul. Debil.“

Chvíli jsme mlčky ujížděli na jih po silnici číslo padesát šest.

V duchu jsem zalétal ke vzpomínkám na Harryho mrtvého a nahého v márnici a zvedal se mi žaludek. Správný chlap umře jako mávnutím kouzelného proutku jen proto, že viděl nebo slyšel něco, co neměl.

Neměl jsem vztek, ale něco mnohem horšího. Zmítaly mnou doslova vražedné myšlenky obrácené proti tomu, kdo tohle Harrymu provedl. Musel jsem zachovat chladnou hlavu a pracovat na případu, dokud si nebudu jistý, že mám vraha. Pak mu všechno splatím.

Projeli jsme Coltonem a pokračovali do South Coltonu. Rudyho benzínka byla zavřená a já doufal, že je právě na cestě do sídla svého pána, celý podělaný strachy.

Viděl jsem ceduli, která nás vítala v Adirondacké státní přírodní rezervaci, a stromy kolem silnice velmi rychle zhoustly a byly stále větší a silnice zcela potemněla.

Po několika minutách jsem se obrátil na Kate: „Vraždu tady jasně vidíme. Ale krom ní jde ještě o něco, co nevidíme.“

Chvilku neodpovídala, ale pak se zeptala: „O co například…?“

„Jediné, čeho Madox dosáhl tím, že naaranžoval loveckou nehodu mimo svůj pozemek, bylo získání času.“

„Aby zakryl důkazy.“

„Ne. Ty na něj nakonec budou stejně ukazovat. Když dosáhl jen toho, že získal trochu času, zřejmě nic jiného nechtěl.“

„Fajn, ale proč?“

Vysvětloval jsem: „Bain Madox nikdy nejde do nějakých hloupých nebo bezhlavých činů. Jediný rozumný důvod, proč by měl zabít federálního agenta – o němž FBI ví, a je si vědoma, že se pohybuje na jeho pozemku nebo poblíž – je ten, že zajistí, aby se vražda a její následné vyšetřování netýkalo jeho. A jediné vysvětlení, které má aspoň trochu smysl, je následující – brzy se má totiž stát něco jiného, co je pro Baina Madoxe daleko důležitější než fakt, že je podezřelým z vraždy.“ Upřel jsem na ni pohled: „Co by to tudíž mohlo být?“

„Aha… jasně… chápu.“

„Já vím, že chápeš. Tak to řekni.“

„Nuke…“

„Jo. Myslím, že tenhle chlápek má nukleární zbraň. To se snažil Harry říct. A tomu taky věřím.“

„Ale proč? Co…?“

„Nevím. Možná chce hodit bombu na Bagdád. Nebo na Damašek. Nebo na Teherán.“

„Tohle je čirá spekulace, Johne. Potřebujeme víc informací. Víc důkazů.“

„Jo. Možná se k nim dostáném dřív, než se nadějem.“

Neodpovídala.

26. KAPITOLA

Když jsme dorazili do vesničky Ray Brook nedaleko letiště, kde jsme toho rána přistáli, už se setmělo.

Přestože to bylo tak blízko, urazili jsme za ten den dlouhou cestu a objevili věci, které v devět ráno, když jsme přicházeli do kanceláře na Federal Plaza číslo dvacet šest, nebyly dokonce ani v našem interním počítači.

A takhle v naší branži prostě ubíhají některé dny. Některé jsou nudné a nic se neděje. A jiné, třeba 11. září 2001, jsou bodem obratu.

Dnešního dne, o Kolumbově svátku, jsem ztratil přítele, dostal se do odporné názorové přestřelky se šéfem a seznámil se se záměrem jistého šílence, který zřejmě plánuje nějaké jaderné překvapení.

Na příští Kolumbův den – pokud nějaký bude – si zajdu na play-off v baseballu na stadion Yankees.

Velitelství státní policie a policejní kasárna jsme našli na okraji města, a když jsem zajížděl na parkoviště, zeptal jsem se Kate: „Jsme zaměstnanci, návštěvníci, nebo morálně postižení?“

„Hledej místo pro nežádoucí osoby.“

Takové místo jsem nenašel, a tak jsem zajel na parkoviště pro zaměstnance. Vystoupili jsme a zamířili k velké moderní budově vystavěné ze zajímavé kombinace cihel a dřeva. Nade dveřmi visel nápis: POLICEJNÍ ODDÍL „B“ STÁTU NEW YORK.

Vešli jsme do dvorany a legitimovali jsme se seržantovi na vrátnici, který se tvářil, jako by nás čekal. Asi nás totiž vyhlížel celý den.

Vyvolal rozhlasem majora Schaeffera a vyzval nás, ať počkáme.

Sledovali jsme, jak občas vyjde nebo vejde nějaký policista v typické šedé vojenské bundě s opaskem a popruhem křížem přes prsa, pouzdrem s pistolí, a na hlavě skautský klobouk. Tato uniforma se zřejmě nezměnila od dob, kdy Teddy Roosevelt dělal guvernéra státu New York.

Všiml jsem si, že jsou všichni nesmírně vysocí, dokonce i ženy, a tak jsem se Kate zeptal: „Myslíš, že je tady takhle vyhoněj práškama?“

Dvorana působila dokonale čistě a nablýskané jako sídlo nějaké polovojenské organizace, kterou také byla, protože jediné, co měla společného s okrskem policie města New York, byl nápis KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO.

Na konferenčním stolku ležela hromádka nějakých brožurek a Kate, která nikdy podobným publikacím nedokázala odolat, jednu vzala a četla mi nahlas: „Policejní oddíl B je nejsevemější jednotkou, která v porovnání se všemi ostatními jednotkami střeží jednoznačně největší geografické území – dvacet tisíc devět set padesát pět čtverečních kilometrů –, což zahrnuje i nejméně osídlené okresy tohoto státu, proslulé svou odlehlostí a dlouhou zimou.“

„Tím se jako chlubí, nebo si stěžují?“

A Kate pokračovala: „Hlídky v severních oblastech musí oplývat výjimečnou soběstačností a členové oddílu B jsou přímo vyhlášeni svou schopností zvládnout jakoukoli situaci s minimem pomocí.“

„Správně je ‚s minimální pomocí‘, ne? Znamená to snad, že nejsme vítaní?“

„Asi jo, pokud jim budeš jenom opravovat spisovné vyjadřování.“

Znovu se vrátila ke čtení: „Krom typických úkolů, jako je vyšetřování nehod a zločinů, zřizování mezistátních hlídek a provádění zvláštních úkolů na kanadských hranicích, bývají členové často přivoláváni k hledání ztracených turistů, evakuaci zraněných táborníků, k záchraně lidí uvězněných sněhovou bouří, k vyšetřování případů porušení zákonů o rybaření a pobytu v divočině a k domácím neshodám a stížnostem vztahujícím se ke spáchání trestných činů v odlehlých oblastech.“

„Ale uměli by vyrazit na obchůzku po revíru v jižním Bronxu?“

Než stačila vymyslet chytrou odpověď, objevil se ve dvoraně vysoký, drsně vyhlížející muž v šedém civilním obleku a představil se: „Hank Schaeffer.“ Potřásli jsme si rukama. „Upřímnou soustrast. Pochopil jsem, že jste přátelé detektiva Mullera.“

Přikývl jsem. „To ano.“

„Tak tedy… je mi to moc líto.“

Nevypadal na to, že má k tomu ještě co dodat. Uvědomil jsem si, že nás ani nepozval do své kanceláře. Vždycky se totiž vyskytne problém s narušením práce na cizím písečku, s jurisdikcí, společenskou hierarchií, a tak dále. Kate to však zvládla dokonale: „Máme příkaz být vám nápomocni při plnění jakýchkoli úkolů. Můžeme pro vás tedy něco udělat?“

Sdělil nám: „Váš nadřízený Walsh z New Yorku si zřejmě myslí, že jste staženi z případu.“

Opáčil jsem: „Zvláštní agent pověřený velením, pan Walsh, celou věc přehodnotil. Měl vám zavolat.“Zmetek. „Takže mu tedy můžete buď zavolat vy, anebo jen věřit mému slovu.“

„Tak s tím se musíte poprat sami. Pokud chcete, přidělím vám někoho, kdo vás odveze do márnice.“

Zřejmě nevěděl, že jsme tam už byli. Znovu jsem promluvil: „Poslyšte, majore, chápu, že tohle je váš píseček a nemáte moc radost, že se vám na území objevil mrtvý federální agent, a zřejmě jste slyšel od různých nadřízených z New Yorku, Albany a možná i Washingtonu víc, než by se vám zamlouvalo. My vám tady ale nechceme komplikovat život – chceme vám pomoci. A vyměnit si důležité informace.“ Ještě jsem zdůraznil: „Mám tady mrtvého přítele, co už jenom leží v márnici.“

Schaeffer si to nechal projít hlavou: „Zřejmě byste uvítali šálek kávy. Pojďte za mnou.“

Prošli jsme dlouhou chodbou do velké kavámy-bufetu, v němž posedávalo na tucet lidí v uniformě i v civilu. Schaeffer našel volný stolek v rohu.

Posadili jsme se. Prohlásil: „Toto je neoficiální setkání na neutrální půdě, kávička, zdvořilosti, vyjádření soustrasti a žádné papíry na stole.“

„Chápu.“

Schaeffer vypadal jako upřímný chlap, který dokáže překročit hranice profesionální zdvořilosti, když už ne z jiného důvodu, pak tedy proto, aby zjistil, co by mohl získat na oplátku.

Okamžitě jsem šel k věci: „Vypadá to jako nehoda, ale smrdí vraždou.“

Maličko kývl hlavou a zeptal se: „Kdo by mohl chtít zabít toho muže?“

„Napadá mě Bain Madox. Znáte ho?“

Zatvářil se odpovídajícím způsobem šokované. „No jistě… ale proč…?“

„Víte, že zde detektiv Muller byl oficiálně. Dostal úkol zaměřený na klub Custer Hill.“

„Jo. Zjistil jsem to poté, co byl nahlášen jako pohřešovaný a federálové potřebovali pomoc, aby ho našli.“ Obrátil se k nám oběma: „Bylotiy příjemné, kdybych věděl o všech těch záležitostech předem. Víte, jako jakési zdvořilé gesto. Prostě… tohle patří do mojí jurisdikce.“

Přikývl jsem. „O tom není sporu.“

„Poslyšte, vy nejste typy, kterým bych si potřeboval stěžovat. Ale pokaždé, když se zapletu s FBI…“ Pohlédl na Kate a pokračoval: „Prostě si pak připadám jako páté kolo u vozu.“

„Přesně. Já taky. Rozumíte, pod plackou federálů jsem srdcem normální polda.“

„Ano, ale dovolte, abych se vám svěřil, že newyorští poldové, se kterýma jsem dělal, nebyli taky žádná sláva.“

Má věrná manželka se usmála: „Víte, my jsme vlastně s Johnem manželé, takže bych s vámi souhlasila.“

Schaeffer se na ni málem usmál. „Povězte mi tedy, co měl Harry Muller dělat na pozemcích klubu Custer Hill?“

Odpovídal jsem opět já: „Sledovat příchozí. O víkendu tam měli větší sešlost a on měl za úkol fotografovat přijíždějící hosty a evidovat poznávací značky.“

„Proč?“

„To nevím. Mohu vám ale potvrdit, že se o pana Madoxe a jeho přátele zajímá ministerstvo spravedlnosti. Řekl vám o tom už někdo?“

„Nijak zvlášť jasně. Dostávám jen ty řečičky z národní bezpečnosti.“

Řečičky? Chtěl snad říct „pindy“? Tenhle chlápek asi nemluví sprostě.

V duchu jsem si namaloval červený vykřičník, abych si dával pozor na jazyk. „Federálové nic jiného než řečičky neumí a jsou vynikající v mazání medu kolem úst. Mezi námi děvčaty, tady skutečně může jít o otázky národní bezpečnosti.“

„Opravdu? V jakém smyslu?“

„To nemám představu. A upřímně řečeno tomuto říkáme citlivý materiál, a pokud nepotřebujete znát žádné podrobnosti, nemohu vám nic sdělit.“

Nebyl jsem si jist, zda mou upřímnost oceňuje nebo ne, tak jsem mu začal pomaličku mazat med kolem úst. „Plně chápu, že vaše jednotka střeží jednoznačně největší geografické území – asi dvacet tisíc devět set padesát pět čtverečních kilometrů – a že oplýváte dokonalou soběstačností a jste vyhlášení… schopností zvládnout jakoukoli situaci jen s minimem pomocí…“

Kate mě pod stolem kopla, ale já pokračoval s upevňováním pátého kola: „Jsme zde proto, abychom vám pomohli, kdybyste pomoc potřebovali, což si v zásadě nemyslím. Ale vaši pomoc potřebujeme my, vaši odbornost a vaše zdroje.“

Měl jsem v zásobě ještě víc keců, kdybych je potřeboval, ale major Schaeffer vycítil, co mu mažu kolem úst. Přesto jen pokrčil rameny: „Fajn. Dáte si kávu?“

„To zní dobře.“

Gestem nám naznačil, ať zůstaneme sedět, a sám vyrazil k pultu.

Kate se na mě obořila: „Teda z tebe padají neuvěřitelný píč… ny.“

„To není pravda. Mluvím od srdce.“

„Mluvíš z té příručky, co jsem ti právě četla, a ze které sis dělal srandu.“

„Ach tak… Skutečně jsem se to dozvěděl z toho zdroje?“

Obrátila oči v sloup. „Nezdá se, že by toho moc věděl, a pokud ví, tak nám to rozhodně nepoví.“

„Je jenom maličko podrážděný, protože z něho FBI dělá blbce, a mimochodem nemluví sprostě, tak si dávej pozor, co říkáš.“

„Já si mám dávat pozor?“

„Možná nemluví sprostě ve společnosti žen. Mám nápad – možná by mohl trochu víc rozvázat, kdyby u toho neseděla dáma z FBI. Co kdyby ses omluvila?“

„Proč se neomluvíš sám?“

„Ale prosím tebe…“

Schaeffer se vrátil ke stolku s podnosem s kávou a posadil se.

Kate váhavě vstala: „Musím si zavolat. Omlouvám se. Za deset minut jsem tady.“ A odešla.

Schaeffer tedy nalil kávu z nerezové konvičky jen do dvou porcelánových šálků. „Dobrá. Můžete mi prozradit, proč by podle vás měl Bain Madox – počestný občan s několika miliony v bance, pravděpodobně člen republikánské strany – zabít agenta FBI?“

Vycítil jsem, že major Schaeffer nesdílí mé podezření. „No, víte, je to jenom tušení.“

„Dokážete to vyspecifikovat poněkud lépe?“

To jsem nedokázal. „Své podezření zakládám na faktu, že podle mého názoru Madox viděl Harryho naživu jako poslední.“

Sdělil mi břitce: „Já jsem byl zase poslední, kdo viděl naživu mou tchyni, než uklouzla na ledu a rozbila si hlavu.“

Docela rád bych se ho na tu událost vyptal podrobněji, ale přece jen jsem se držel tématu. „Byl jsem detektivem na oddělení vražd. Tam si zkrátka vypěstujete na podobné věci cit.“ Prozradil jsem mu: „Zajeli jsme s Kate do klubu Custer Hill a s tím chlápkem Madoxem si promluvili.“

„Ano? No a?“

„Je kluzký jako úhoř. Setkal jste se s ním?“

„Párkrát ano. Jednou jsem s ním jel dokonce na lov.“

„Opravdu?“

„Chce udržovat dobré vztahy se státní i místní policií. Podobně jako spousta boháčů, kteří tady pobývají. Díky tomu mají snazší a bezpečnější život.“

„Jistě. Ale tento pán má svou vlastní armádu.“

„Ano. A nepřijímá do služeb bláznivé policajty nebo důchodce, což dělá většina bohatých. Jeho muži nejsou místní a nepracují v bezpečnostních složkách, což je poněkud neobvyklé na někoho, kdo chce utužovat těsné svazky s policií.“

Přikývl jsem. „Celé to místo působí poněkud neobvykle.“

„To ano… Ale nejsou s nimi žádné potíže a jsou uzavření do sebe. Na místní oddělení policie volali jen párkrát, když chtěli chytit nepovolanou osobu, která se jim dostala na pozemek, nebo pytláka, který prostříhal plot a kterého zadrželi. Madox však nikdy netlačil na soudní dohry.“

„Sympatický chlap.“ Vzpomněl jsem si na Harryho. „Ale možná zabíjí lidi, kteří viděli něco, co neměli. Máte nahlášené pohřešované osoby? Nějaké podezřelé nehody?“

„Myslíte to vážně?“

„Jo.“

Odpověď si chvíli promýšlel. „Tak tedy… pohřešované osoby se vyskytují vždycky a nehody na lovu, které vypadají, že by mohly být něčím jiným… Ale pokud vím, nic z toho nelze spojovat s Madoxem nebo jeho klubem. Nechám to někoho ještě prověřit.“

„Dobrá,“ přikývl jsem. „Dostal jste povolení k prohlídce pozemků klubu Custer Hill?“.

„Ano.“

„Tak ji tedy proveďme.“

„To není možné. Příkaz byl vystaven na hledání pohřešované osoby. Pohřešovaná osoba byla nalezena mimo pozemky klubu.“

„A ví to Madox?“

„Jak by mohl vůbec vědět, že nějaké povolení existovalo? Nebo že by se na jeho pozemcích někdo pohřešoval?“ Odmlčel se: „Chtěl jsem mu už zavolat a požádat ho o dobrovolnou spolupráci, ale pak nám zavolal ten anonym, co upozornil na nález mrtvého. Vy jste mu o pohřešované osobě pověděl?“

„Ano. Tak tu prohlídku proveďme.“

Major Schaeffer mi připomněl: „Dotyčná osoba byla nalezena.“

Napadlo mě, že bych ho mohl nadchnout pro svou filozofii, tak jsem to zkusil: „Právo se občas plete pravdě a spravedlnosti do cesty.“

„Pod mým vedením nikoli, detektive,“ ohradil se. „Když jste mu tedy pověděl o pohřešované osobě, budu muset někoho pověřit, aby jej informoval, že dotyčná osoba byla nalezena.“

Vsadil bych krk, že ten chlápek chodil do skautu. Nechtěl jsem zdůrazňovat rozdíly mezi policajtem z New Yorku a státním policistou, a tak jsem pokračoval: „Tak to budeme muset popřemýšlet o něčem, co předhodíme soudci, aby vystavil nové povolení k prohlídce.“

„Potřebujeme pojítko mezi tělem nalezeným ve státní přírodní rezervaci a klubem Custer Hill. Bez podobného pojítka nemohu požádat okresního návladního, aby si od soudce vymohl oficiální povolení k prohlídce.“ Vyzvídal: „Máte nějaký důkaz, že detektiv Muller na tom jejich pozemku skutečně byl?“

„Víte… nemám nic přesvědčivého.“

„Pak tedy pojítko neexistuje.“

„Ale máme tady ten anonymní telefonát o nálezu těla. Anonym je podezřelý. Také zde máme silný nepřímý důkaz, že Harry na pozemcích byl.“

„Jaký?“

„Jeho oficiální pověření.“ Vysvětlil jsem pointu sobotního telefonátu v 7.48 ráno, Harryho odkaz na vzdálenost od dotyčného soukromého pozemku, podezřelé umístění jeho obytného vozu příliš daleko od výše uvedeného pozemku a další okolnosti, které jsem maličko nafoukl.

Schaeffer poslouchal a pak pokrčil rameny. „To nám ale nestačí, abychom mohli zařadit Baina Madoxe mezi podezřelé, a mně osobně to nestačí, abych si vyžádal povolení k prohlídce.“

„Ale přemýšlejte o tom.“ Vůbec jsem nepochyboval, že FBI nakonec donutí federálního soudce k vydání povolení k prohlídce, ale to by mohlo přijít pozdě. Vypadalo to, že si budu muset sám vydat takzvané „půlnoční povolení“, tedy vloupat se dovnitř a vstoupit na pozemek. Nějakou dobu jsem to už nedělal a mohla by to být legrace, až na Madoxovu soukromou armádu, elektronické zabezpečení a hlídací psy.

Schaeffer se zeptal: „Co se podle vás na těch pozemcích najde?“

„Nevím.“

„Soudci nemají rádi akce vedené naslepo. Zkuste vymyslet něco, co hledáte. Viděl jste na jeho pozemku nebo v domě něco, co bych mohl okresnímu návladnímu sdělit?“

„Viděl jsem tam mnohem víc bezpečnostní techniky a lidí, než má prezident na svém ranči.“

„To není ilegální.“

„Jistě… Podle mého musíme zkrátka na tom případu pracovat.“ Navrhl jsem: „Proč to tam nedáte hlídat?“

„A co bych měl hledat?“

„Sledovat, kdo přichází a odchází, včetně Madoxe.“ Připomněl jsem mu: „K hlídání nepotřebujete povolení – stačí podezření.“

„Díky za tip. Jo, jistě, jediné podezření, které mám, je to, co mi tady povídáte.“ Na chvilku se zamyslel: „Chcete toho chlapa vyděsit? Myslím tím, jestli máte na mysli nepokryté hlídání, nebo utajené?“

„Utajené. Třeba pár dřevorubců u silnice a kolem plotu.“

„Dobrá… Potřebuju o tom však uvědomit místní policii a zkoordinovat akce s ní. Musím vám říct, že Madox má přátele v kanceláři šerifa.“

Promyslel jsem si to a napadlo mě, že pan Bain Madox, Strašný lesů pán, má svá chapadla roztažená široko daleko, o čemž svědčil Rudyho telefonát do klubu Custer Hill. Zeptal jsem se tedy Schaeffera: „Má Madox přátele také v této kanceláři?“

Bez váhání odpověděl: „Pod mým velením nikoli.“

„Dobrá.“ Ale věděl to určitě? „Pokud si myslíte, že někdo ze šerifovy kanceláře je s Madoxem v příliš přátelských vztazích, tak si říkám, že byste s klidným svědomím mohl rozběhnout sledovačku, aniž byste šerifa informoval.“

„Nikoli. Potřebuju vyřešit problém ve spolupráci se šerifem, nikoli problém zvětšovat.“

„Máte naprostou pravdu.“ Neobývali jsme stejnou planetu. Major Schaeffer zachovával čistý stůl a přímý kurz, což bylo milé, ale v dané chvíli nijak pohodlné. „To hlídání skutečně potřebujeme.“

„Zjistím, co se dá dělat.“

„Skvělé.“ Poněkud pozdě jsem ho informoval: „Než jsme jeli sem, zavítali jsme s Kate do márnice.“

Zatvářil se překvapeně. „Objevili jste něco nového?“

„Mluvil jsem s koronerkou, doktorkou Gleasonovou. Měl byste si s ní pohovořit.“

„Mám to v úmyslu. Než to udělám – co tedy prozradila?“

„No, zdá se, že detektiv Muller byl před smrtí vystaven jistému fyzickému týrání.“

Chvíli to zpracovával: „Týrání jakého typu?“

„Nejsem koroner,“ dodal jsem, ne zcela po pravdě. „Jel jsem tam jen udělat pozitivní identifikaci a rozloučit se.“

Přikývl. „Večer jí zavolám.“

Informoval jsem ho: „Našla něco, co vypadá jako vlákna z koberce a psí chlupy.“ Vysvětlil jsem mu, co dalšího doktorka Gleasonová uvedla. „Pokud se vlákna nebudou shodovat s kobercem v obytném voze, mohou se shodovat s nějakým ve srubu v Custer Hill. A psa Harry neměl.“

„Dobrá. Pokud dostaneme povolení, ověříme to.“

Major Schaeffer měl nějak příliš dlouhodobé plány na to, co pro něj mělo být jen krátké vyšetřování, a tak jsem ho upozornil: „Chcete zabránit společnému vyšetřování případu s FBI. Oni také neradi spolupracují a navíc nehrají čistou hru.“

Oplatil mi to: „Vražda, dokonce vražda federálního agenta, je zločinem spadajícím pod jurisdikci státní policie, nikoli FBI.“

„To dobře vím, majore. A nakonec se možná bude konat i státní soud za vraždu. Ale FBI bude vyšetřovat útok na federálního agenta, což rozhodně je federální zločin. Celkový výsledek je stejný – prolezou to tady skrznaskrz a proklepnou si ten případ velice brzo.“

„Pořád je to ještě můj případ,“ namítl major Schaeffer.

„Přesně.“ Situace se podobala scénáři, kdy venkovský baron vysvětluje invazní armádě, že mu šlapou po jeho pozemcích. „Kupříkladu doktorka Gleasonová nedělá pitvu. Tělo se převeze do New York City.“

„To nemohou.“

„Majore, oni můžou úplně cokoli, co se jim zamane, kčertu! Mají na to zaklínadlo – národní bezpečnost. A když ta dvě kouzelná slůvka použijí, tak státní a místní policii promění v…“ Málem jsem řekl „žabáky“, ale to by ho rozlítilo, a tak jsem raději prohlásil: „V kámen.“

Hleděl na mě a ucedil: „Uvidíme.“

„Přesně tak. Hodně štěstí.“

„A jaké je vůbec vaše přesné postavení v tomto případu?“ zeptal se.

„Mám na jeho vyšetření sedm dní.“

„Jak jste z nich vymandelil celých sedm dní?“

„Vsadil jsem se s Tomem Walshem.“

„Co jste vsadil?“

„Vsadil jsem svou práci.“

„A co žena?“

„Ne, tu jsem nevsadil.“

„Myslím tím, jestli ona také vsadila svou práci?“

„Ne. Ona je profesionálka. Ona by musela zastřelit svého nadřízeného, aby ohrozila svou práci.“

Přinutil se k úsměvu. „Nemyslím, že rozlousknete tento případ za sedm dní, pokud vám někdo nepřijde na pomoc.“

„To asi ne. Berete nové zaměstnance?“

Znovu se usmál. „Myslím, že jste příliš starý na nováčka ve státní policii. Ale místní policie vždycky hledá zkušené lidi z města.“ Dodal: „Bude se vám tam strašně líbit.“

„Ach ano. Už teď to vím a připadám si jako nový člověk.“ Změnil jsem téma. „Kde jste byl s Madoxem na tom honu?“

„Na jeho pozemcích.“

„Viděl jste něco?“

„Jo. Stromy. Setkali jsme se u jeho domu. Obrovský srub. Pak jsme šli na jeleny. Šest mužů. Já, on, jeden můj seržant a tři jeho přátelé z města.“ Odmlčel se. „Oběd podávali přímo v lese, pití až ve srubu.“

„Viděl jste něco neobvyklého?“

„Ne. A vy?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Až na všechny ty hlídky z jeho soukromé ochranky.“ Ještě jsem neodolal, abych se nezeptal: „Viděl jste plot, kterým má celý pozemek obehnaný?“

„Jen jsem ho zahlédl. Jsou tam reflektory jako ve vězení, jenže ty jeho spínají pohybové senzory. Madox má také svůj vlastní vysílač na signál mobilního telefonu.“

„Proč?“

„Je bohatý.“

„Jo. Kdy se konal ten lovecký večírek?“

„Předminulou sezónu.“

„Myslíte jako loveckou sezónu?“

„Jo. Tady máme různé sezóny: loveckou, lyžařskou, blátivou, zátopovou a mouchovou. Jo, a ještě rybářskou.“

Když jsem odjížděl z města, začínala zrovna operní a baletní sezóna. „Tady se teda fakt nezastavíte.“

„Jo. Pokud chodíte rád ven.“

„Já chodím ven rád. Mimochodem viděl jsem mapu pozemků klubu Custer Hill a všiml jsem si krom hlavního srubu nějakých menších budov. Jaký mají účel?“

Zamyslel se. „No, já vím, že jedna z nich je ubytovna. Pro strážné, chápete. Krom toho je tam ještě jedna taková jakoby stodola pro všechna vozidla. A pak budova s generátorem.“

„S elektrickým generátorem?“

„Jo. Jsou tam tři dieselové generátory.“

„Na co tolik?“

„Ve sněhových bouřích dochází často k výpadkům elektřiny. Většina lidí tady má generátory jako rezervu.“

„Jasně. Viděl jste ty generátory?“

„Ne. Jsou v takové kamenné budově.“ A dodal: „Ten chlap z Potsdamu, který dělá servis našeho nouzového záložního generátoru, jezdívá na prohlídky i do klubu Custer Hill.“

Vzpomněl jsem si na tři tlusté kabely, které jsem zahlédl na sloupech na Madoxových pozemcích. „Proč by ten strub potřeboval tolik šťávy?“

Zauvažoval. „Nejsem si jistý tím, kolik energie dokáže takový generátor vyprodukovat, a navíc předpokládám, že jeden nebo dva jsou záložní, kdyby některý selhal. Váš dotaz je veden zajímavým směrem. Zjistím si, kolik kilowattů produkuj í.“

„Prima.“

„Co si o tom myslíte?“

„Docela upřímně – nevím.“ Nicméně problém s generátorem mě přivedl k dalšímu dotazu: „Co se tady v okolí o klubu Custer Hill povídá? Myslím obyčejné místní drby a tak.“

Zvedl ke mně zrak: „Vyšetřujete tu vraždu, nebo pokračujete tam, kde váš přítel skončil?“

„Jsem polda z oddělení vražd. Ale jsem taky zvědavý. Mám rád klepy.“

„No, tady se proslýchá takový obvyklý klípek. Všezahrnující – od divokých opileckých orgií až po vyšinutého milionáře, který pozoruje, jak mu rostou nehty na nohou.“

„Aha. Chodí někdy Madox do města?“

„Téměř nikdy. Tu a tam je možné ho zahlédnout na výletě do Lake Saranac nebo Lake Placid.“

„Viděl někdo někdy bývalou paní Madoxovou?“

„Nevím. Už dlouho je pryč ze scény.“

„Přítelkyně?“

„O žádné nevím.“

„Chlapečci?“

„Udělal na mě dojem dokonalého džentlmena, ale je v něm i něco chlapáckého. Co si myslíte vy?“

„Totéž. Myslím, že kope za náš tým. Víte, jak často do svého klubu jezdí?“

„Naprosto netuším. Místní nebo státní policie obvykle bývá informována, když obyvatelé velkého srubu nebo srubů v Great Camp odjedou, aby zvýšili ostrahu opuštěných objektů, ale Madox má vlastní strážné na plný úvazek. Celkem jich je asi dvacet čtyři nebo dvacet sedm. Pokud je mi známo, dotyčná oblast nikdy nezůstává bez ostrahy.“

Tušil jsem to už podle Madoxových vlastních řečí, které jsme si u něj s Kate vyslechli, a teď se mi to jen potvrdilo. „Naznačoval někdy někdo, že by mohl být Custer Hill něco jiného než soukromý klub pro rybáře a lovce?“

Zamyšleně usrkl kávy: „No, když se to tam asi před dvaceti lety stavělo – deset let před mým příchodem sem prý tam nedostal práci nikdo z místních řemeslníků. Proslýchalo se i to, že ať už to stavěl kdokoli, vykopal tam protiatomový kryt a pětadvacet kilometrů plotu, což je pravda. Krom toho různé antény a bezpečnostní zařízení po celém obvodu, což je rovněž pravda. A podle mého tam právě tehdy byly instalovány i dieselové generátory. Údajně tam jezdili divní lidé, nákladní auta klidně přijížděla i uprostřed noci a podobně.“ Neodpustil si poznámku: „Však víte… lidé z venkova mají spoustu času a bohatou představivost. Nicméně zrnko pravdy na tom určitě bude.“

„Jistěže. Co si teda lidi myslí o tom, co se tam jako děje?“

„Víte, mám to samozřejmě z druhé ruky… ale to byla studená válka v plném proudu, a tak to tam dost lidí považovalo za tajný vládní úkryt.“ Ještě to doplnil: „Zřejmě šlo o logický závěr vzhledem k rozsáhlosti té stavby a k tomu, co se lidem tenkrát honilo hlavou.“

„Zřejmě ano. Ale nezeptal se někdo?“

„Pokud jsem to pochopil, nebylo koho se ptát. Bylo to tam všechno dost uzavřené. A bylo by asi jedno, kdyby někdo z té stavby rozhodně popřel, že jdeo vládní projekt. Místní mají sklony k patriotismu, takže pokud se domnívali, že tam je tajná vládní budova, překonali svou zvědavost a drží se zpátky.“

Přikývl jsem. Zajímavý postřeh. Zřejmě když jste miliardář a hledáte bezpečnost a soukromí, nejlepším nápadem je dát na vědomí všem v okolí, že to, co stavíte, je tajná vládní budova v přestrojení za soukromý klub. To je zhruba stejně dobré jako pětadvacet kilometrů plotu. Tudíž jsem jen vydechl: „Ale teď už zřejmě všichni dokonale chápou, že jde o soukromý lovecký a rybářský klub.“

„Ještě stále existuje pár lidí, kteří ho považují za tajnou vládní stavbu.“

Plně jsem chápal, jak je pro Madoxe výhodné přiživovat v lidech podobné představy.

Major Schaeffer pokračoval: „Poslyšte, není přece nelegální obehnat si pozemky plotem a ten opatřit zabezpečovacím systémem, případně si najmout soukromou ochranku nebo dokonce pořádat římské orgie. Boháči dělají ještě podivnější věci. A stihomam ani odlišnost nejsou protiprávní.“

Považoval jsem za nutné majora informovat: „Stihomam ani odlišnost nejsou nikdy koncem hry.“

„Souhlasím. Pokud je však Bain Madox zapleten do nějakého druhu trestné činnosti, pak o tom nic nevím.“ Změřil si mě pohledem. „Pakliže o tom víte víc, než mi tady říkáte, je načase vyjít s pravdou ven.“

„Nebylo mi řečeno nic víc, než že to má něco společného se šponováním cen ropy.“

Chvilku o tom uvažoval a já jsem si všiml, že s tou pitomostí má stejný problém jako já, když jsem to slyšel od Walshe.

„Takže,“ začal rozvážně, „vy si myslíte, že Bain Madox, naftový magnát, zavraždil federálního agenta, který prováděl rutinní sledování přijíždějících hostů podezřelých ze spiknutí týkajícího se machinací s cenami nafty?“ Odtušil: „To zní jako poněkud přitažené za vlasy, nemyslíte?“

„No… jistě… když to podáte takhle…“

„A jak jinak se to dá podat? Co to má společného s národní bezpečností?“

Dělalo mi radost, že jsem upoutal jeho pozornost, ale ta otázka mi radost rozhodně nedělala. Ten chlap dychtil po nějakém soustu, potřeboval se do něčeho zakousnout, jenže já jsem mu pochopitelně nemohl nabídnout nějaké trapné drobty o jaderné zbrani, a tak jsem se rozhodl pro přetvářku. „Poslyšte, majore, ropa je mnohem víc než černá lepkavá hmota. On Bain Madox zkrátka nedělá do byznysu s prádýlkem. Pokud jde o ropu, všechno je možné. Naprosto cokoli. Včetně vraždy.“

Neodpovídal, ale nespouštěl ze mě zrak.

„Soustřeďme se tedy na vyšetřování vraždy. Pokud bychom mohli dokázat Madoxovu účast na ní, mohlo by nás to přivést k něčemu dalšímu.“

„Dobrá. Ještě něco? Potřebuju na tom začít pracovat.“

Pohlédl jsem na hodinky: „Rád bych se šel hned podívat na místo činu.“

„Je už velká tma. Můžu vám to tam ukázat ráno.“

„Nemohli bychom to tam něčím osvítit ještě teď?“

„Místo činu mám zajištěné a nejsou tam žádní lidé z technických vyšetřovacích týmů a předpověď počasí nehlásila déšť ani sněžení. Zavolejte mi sem v sedm ráno a domluvíme to.“

„Co kdybychom se jen zběžně podívali…“

„Přeháníte to detektive. Zpomalte. Vezměte svou ženu na večeři. Máte ubytování?“

„Ano. Jsme v Pointu.“

„Vy spíte v Pointu?“

„No… ano.“

„Vy máte problémy s utrácením federálních peněz? Já jsem z Washingtonu vždycky vymáčkl jen pár nových vysílaček a psy s alergií vycvičené na hledání bomb.“

Usmál jsem se. „Myslím, že terorismus se tady nepovažuje za velký problém.“

„Možná ne arabský terorismus, ale máme tady pár místních cvoků.“

Nereagoval jsem.

„Tak kvůli tomuhle tady byl váš přítel? Zkontrolovat naše pravičácké podivíny?“

„To nemohu prozradit.“

Schaeffer to považoval za kladnou odpověď a poněkud opožděně mě informoval: „Asi před deseti lety, když mě sem přidělili, k nám také přijeli vaši hoši z FBI a vyptávali se na Baina Madoxe.“

To znělo zajímavě. „A co chtěli vědět?“

„Prý provádějí hloubkové šetření jeho osoby, protože by pan Madox mohl dostat nějakou vládní funkci.“

To byly standardní kecy v případě vyšetřování nějaké trestné činnosti, ale mohla to být i pravda. V případě pana Baina Madoxe bylo poměrně věrohodnéjeho jmenování do nějaké vládní funkce. Stejně snadno se dalo ovšem uvěřiti tomu, že je vyšetřován za trestnou činnost. V dnešní době nemusí jedno vylučovat druhé. Zeptal jsem se tedy: „A dostal tu funkci?“

„Pokud je mi známo, tak ne. Myslím, že jim šlo o něco jiného.“ Neodpustil si přímou otázku: „O co tomu pánovi tedy jde?“

„Myslím, že chce, aby ho prezident jmenoval do komise OSN pro globální oteplování.“

„A on bojuje za ně, nebo proti?“

Zdvořile jsem se usmál. „Všechno, co je dobré pro Baina Madoxe, je dobré pro naši planetu.“ Major Schaeffer vstal a vybídl mě: „Pojďme najít vaši ženu.“

Vstal jsem. Vyšli jsme z kavárny a mířili chodbou do vstupní haly. Z náhlého popudu jsem se ještě zeptal: „Pokud jde o ty staré klepy, prozradil někdy někdo přesně, jaký typ tajné vládní budovy se tam vlastně staví?“

„A jsme zase zpátky u klubu Custer Hill?“

„Jen na chviličku.“

„A přispěje to k vyšetřování vraždy?“

„Možná ano. Jeden nikdy neví.“

Nevzpíral se. „No, vynořovaly se nejrůznější fámy, co že to tady vláda vůbec buduje.“

„Například?“

„Počkat… musím si vzpomenout: výcvikový tábor pro speciální jednotky zaměřený na přežití v přírodě, bezpečné útočiště, silo pro rakety, školící středisko pro specialisty na informační technologie nebo odposlouchávací stanice.“ Objasnil mi to: „Kvůli všemu tomu elektronickému zařízení a anténám.“

„Často vám tady dochází k elektronickému rušení?“

„Naprosto ne. Ani ň. Myslím, že je ta elektronika vypnutá nebo se nikdy nepoužívá, a když, tak na frekvenci, kterou nedokážeme zachytit.“

Napadlo mě, jestli Národní bezpečnostní agentura někdy vůbec provedla elektronický průzkum klubu Custer Hill. Určitě měla, pokud ministerstvo spravedlnosti pojalo nějaké podezření.

Kate seděla v hale, telefonovala z mobilu, a než jsme k ní došli, Schaeffer se ťukl do čela. „Teď si vybavuj u, že tady někde v okolí bydlel veterán z námořnictva, a ten každému na potkání vyprávěl, že on ví, co se v klubu Custer Hill děje, ale nesmí to nikomu vyzradit.“

Znělo to jako kec, ale přesto jsem projevil zájem: „Pamatujete si, jak se jmenoval?“

„Ne… Ale pokusím se to zjistit. Někdo si to určitě pamatuje.“

„Dejte mi vědět.“

„Už to mám… Myslím, že se jmenoval Fred. Jo, Fred. A tvrdil, že to, co se tam děje, má něco společného s ponorkama.“

„S ponorkama? Jak přesně jsou místní jezera hluboká?“

„Já vám povídám jen to, co jsem si vzpomněl. Spíš mi to připadá jako chvástání starého námořníka.“

Kate skončila hovor a vstala. „Promiňte, na tenhle telefon jsem dlouho čekala.“

Dvoranou procházeli různí lidé a v recepci trůnil seržant, a tak Schaeffer pronesl k uším všech přítomných: „Ještě jednou vám vyjadřuji soustrast. To s detektivem Mullerem mě mrzí. Můžete si být jisti, že uděláme vše, co bude v našich silách, abychom se dostali té tragédii na kloub.“

Kývl jsem hlavou. „Budeme vám vděční. Děkuji za kávu.“

„Potřebujete nějak nasměrovat do Pointu?“

„To by asi stálo za to.“

Vysvětlil nám cestu a zeptal se: „Jak dlouho se tam zdržíte?“

„Dokud nedostanem výpověď.“

„Zřejmě to asi nebude za dlouho při tisícovce dolarů za noc.“ Ochotně se nabídl: „Pokud vám mohu pomoci s něčím, co se týká okolí, dejte mi vědět.“

„Vlastně… ano. Máte tady problémy s medvědy?“

Kate obrátila oči v sloup.

Major Schaeffer vážně vysvětloval: „Oblast Adirondackých jezer je domovem největší populace černých medvědů na východě. V lese je vysoká pravděpodobnost, že na nějakého narazíte.“

„Ano? A co se má dělat?“

„Černí medvědi nejsou příliš agresivní. Ale jsou zvědaví a inteligentní a mohou se přiblížit.“ Neopomněl dodat: „Problém ovšem je, že medvědi si zkrátka dělají rovnítko mezi lidmi a jídlem.“

„To je mi jasné – když vás pak sežerou.“

„Myslím to jinak. Lidé – turisté a horolezci – s sebou jídlo nosí, a medvědi to vědí. Ale oni raději snědí váš oběd než vás. A nepřibližujte se k medvíďatům. Medvědice mají silný ochranitelský pud.“

„A jak poznám, že jsem blízko nějakých medvíďat?“

„Poznáte to. A ještě něco – medvědi začínají být velmi činorodí po páté hodině odpolední.“

„Jak poznají, kolik je hodin?“

„Nevím. Ale po páté hodině si dávejte obzvláštní pozor. V té době hledají potravu.“

„Prima. Ještě něco – zastavila by takového medvěda moje devítka glock?“

„Na medvědy nestřílejte, detektive,“ upozornil mě major Schaeffer. „Vy narušujete jejich teritorium. Buďte na ně milý. Vychutnejte si jejich přítomnost.“

Kate se usmála: „Vynikající rada.“

Já jsem si to ovšem nemyslel.

Schaeffer svou přednášku o medvědech uzavřel slovy: „Já jsem nebyl svědkem útoku medvěda na člověka po celá léta – jen pár napadení.“

„To mě uklidňuje.“

„Támhle na stolku je brožurka o medvědech. Můžete si ji přečíst,“ ukázal prstem.

Pokud jsou ti zatracení medvědi tak inteligentní a zvědaví, měli by si ji přečíst taky.

Kate brožurku pohotově našla a podala majoru Schaefferovi svou vizitku. „Tady máte mé číslo mobilu.“

Všichni jsme si potřásli rukama a my jsme s Kate vyšli z budovy a zamířili si to napříč přes osvětlené parkoviště.

Kate se ke mně obrátila: „Já už o medvědech nechci nic slyšet. Nikdy.“

„Tak mi jenom ještě přečti tu brožurku.“

„Přečti si ji sám.“ Strčila mi ji do kapsy kabátu. „Říkal Schaeffer něco zajímavého?“

„Jo. Klub Custer Hill je tajné zařízení pro námořní ponorky.“

„Ponorky? Fakt to řekl Schaeffer?“

„Ne. To řekl Fred.“

„Kdo je Fred?“

„Nevím. Ale Fred ví rozhodně víc než my.“

27. KAPITOLA

Došli jsme mlčky k autu, já jsem se posadil za volant, nastartoval a vyjel na silnici.

Když jsme projížděli městečkem Ray Brook, Kate mě vybídla: „Pověz mi, co ti povídal major Schaeffer.“

„Povím. Ale teď přemýšlím.“

„O čem?“

„O něčem, co povídal ten Schaeffer.“

„Co to bylo?“

„Právě se snažím si to nějak vybavit… Prostě něco, kvůli čemu jsem si vzpomněl na něco dalšího…“

„A na co?“

„To právě nevím. Tady je křižovatka.“

„A cedule, že tady mají med… No nic. Odboč vlevo. Nechceš, abych řídila, když přemýšlíš?“

„Ne. Jen přestaň rušit. Neměl jsem nic říkat. Děláš to vždycky.“

„Ale ne, nedělám. Když mi vylíčíš všechno, o čem jste se Schaefferem mluvili, vybaví se ti to.“

„Tak jo.“ Odbočil jsem na silnici číslo osmdesát šest, která byla tmavá a pustá, a při jízdě jsem jí převyprávěl svůj rozhovor se Schaefferem. Kate je dobrý posluchač a já jsem dobrý vypravěč, který nezapomíná na žádná fakta – tedy, pokud chce. Jenže fakta a logika nejsou totéž, a já jsem si nedokázal vybavit tu asociaci, která mi rozsvítila kontrolku v mozku.

Domluvil jsem a Kate se zeptala: „Pomohlo ti to?“

„Ne. Změňme téma.“

„Oukej. Možná to pomůže. Myslíš si, že Custer Hill je nebo někdy býval vládním zařízením?“

„Ne. To je od začátku do konce divadýlko Baina Madoxe. Vzpomeň si na Bondovky. Co třeba Dr. No?“

„Myslíte si tedy, pane Bonde, že jde o něco víc než o obyčejný lovecký srub a dokonce snad o víc než o místo schůzek možných spiklenců?“

„To jistě… Podle mého se zde dá vypozorovat celá… řekněme technologická úroveň vybavenosti, která neodpovídá proklamovanému účelu oné nemovitosti. Pokud snad – jak nám Madox řekl – z toho jeho žena kdysi nechtěla vybudovat dokonalý kryt pro případ jaderné války.“

„To bylo ale podle mého jen součástí jeho kouřové clony – logické vysvětlení toho, co jsme se, jak dobře věděl, klidně mohli doslechnout o stavbě onoho sídla před dvaceti lety.“ Dodala: „Je nesmírně chytrý.“

„I ty jsi dnes večer nesmírně chytrá a bystrá.“

„Díky, Johne. A ty jsi dnes večer neobvykle hloupý a zabedněný.“

„Ten horský vzduch mi zatemňuje mozek.“

„Zjevně ano. Měls na majora Schaeffera mnohem víc zatlačit, pokud jdeo některé z těchto poznatků.“

Reagoval jsem poněkud podrážděně. „Dělal jsem, co jsem mohl, abych ho přitlačil k dobrovolné spolupráci. Ale není jednoduché vyslýchat jiného policajta.“

„No, když jsi mě poslal pryč, napadlo mě, že uděláte chlapskou partu a hezky od plic si jeden druhému postěžujete.“

Okamžitě mi v hlavě naskočila replika „běž do prdele“, ale tak začínají hádky. Raději jsem zvolil smířlivější tón. „Tak ho zítra hezky zmáčkneme spolu, miláčku.“

„Možná jsi mu měl prozradit, co jsme našli v Harryho kapse za nápis.“

„Proč?“

„No, především je to tak správné a za druhé by mohl vědět, co znamená ‚elf‘.“

„Pochybuju.“

„Kdy tuto informaci někomu prozradíme?“

„Není třeba ji nikomu prozrazovat. Tví kolegové z FBI jsou tak kurevsky bystří, že si to zjistí sami. A pokud ne, tak na to přijde státní policie. A pokud ne, no tak se prostě natvrdo zeptáme Baina Madoxe, co znamená ‚mad, nuke a elf‘.“

„To bychom možná udělat měli. On to rozhodně ví.“

„Vskutku ano… Počkej, mám to!“

Úplně nadskočila a obrátila se ke mně. „A co? Co to teda znamená?“

„No to je přece jasné. Ty první dvě slova – mad a nuk – jsou zjevně zkratky pro jméno Madox a nukleární. A ‚elf‘ je také zkratka.“

„A čeho?“

„Toho, co si Harry o Bainu Madoxovi myslel – elitní lotr a fracek.“

Znovu klesla do sedačky a ulevila si: „Debile.“

Pokračovali jsme v jízdě za naprostého mlčení. Každý z nás se pohroužil do vlastních myšlenek.

Kate se nakonec ozvala jako první: „Ale ono vlastně existuje uskupení zvané Earth Liberation Front. Fronta za osvobození Země. ELF.“

„Fakt?“

„Naše vnitrostátní oddělení se jima docela čile zabývá.“

„Jo?“

„ELF nese odpovědnost za to, čemu říkáme ekologický terorismus. Chtějí uchránit půdu, a tak likvidují stavební plány, do stromů vpravují ocelové bodce, aby zničili řetězy dřevorubeckých pil, a dokonce umístili bomby na trupy ropných tankerů.“

„Aha. Takže podle tebe má Madox v úmyslu hodit jadernou bombu na příští konferenci ELFů?“

„To nevím, ale může tady být nějaká spojitost… ELF… nafta… Madox…“

„Zapomnělas na ‚nuke‘.“

„Já vím… Jen se snažím najít souvislost, Johne. Pomoz mi.“

„Nemyslím si, že by se Bain Madox, který podle vlastních slov pomáhal s porážkou sovětského impéria, najednou snížil k potyčkám s nějakou hrstkou lidí, co objímají stromy, a ženských s chlupatýma nohama.“

Chvíli neodpovídala, ale pak pronesla: „Rozhodně je to teda lepší než ‚elitní lotr a fracek‘.“

„Ale ne o moc.“

Přes jasně oranžový půlměsíc na obloze se přehnaly cáry mraků a ve světlech reflektorů vířilo spadané listí.

Stále jsme byli ve státní přírodní rezervaci, ale tato část vypadala jako kombinace veřejných a soukromých pozemků a podél dálnice jsme tu a tam zahlédli nějaké domy. Všiml jsem si četných sezónních ozdob na předzahrádkách – kukuřičných klasů, dýní a podobně. Občas se objevila i nějaká výzdoba k Halloweenu – čarodějnice, kostry, upíři a další potvory tohoto typu. Podzim byl drsně krásný a rozkošně pochmurný.

Zeptal jsem se Kate: „Máš ráda podzim?“

„Ne. Podzim evokuje temnotu a smrt. Já mám ráda jaro.“

„Já mám podzim rád. Potřebuju odbornou pomoc?“

„Ano. Ale to dobře víš.“

„Jasně. Hele, na střední škole jsem se naučil básničku. Chceš ji slyšet?“

„Že váháš.“

„Oukej.“ Odkašlal jsem si a zpaměti recitoval: „Hle, je podzim a padající plody a dlouhá cesta k zapomnění… Postavil sis už koráb smrti, ach stavíš jej?“ Chvíli mlčela, ale pak to ohodnotila slovy: „Jak morbidní!“

„Mně se to líbí.“

„Až se vrátíme, někam si fakt zajdi.“

Znovu jsme se pohroužili do ticha, ale Kate ho přerušila rádiem, které bylo předvolené na stanici s country hudbou. Zpívala na ní nějaká kovbojka a hezky se do toho obouvala nosovým hlasem: „Jak mi můžeš chybět, když neodcházíš…?“Bránil jsem se: „Mohla bys to prosím tě vypnout? Snažím se přemýšlet.“ Neodpovídala.

„Kate? Miláčku! Haló!“

„Johne… rádio… vysílání.“

„Cože?“

„Existují přece označení frekvencí UHF – ultravysoká frekvence, VLF – velmi nízká frekvence, a tak dál. Neexistuje náhodou taky extrémně nízká frekvence, tedy ELF?“

„Do prdele.“ Krátce jsem na ni upřel pohled. „To je ono! Na to jsem si chtěl vzpomenout! Přesně tohle! Rádiové antény na Custer Hillu!“

„Myslíš, že to znamená, že Madox s někým komunikuje na frekvenci označované jako ‚extremely low‘?“

„Jo… Tohle chtěl Harry asi říct. Přelaďte na ELF.“

„Ale proč ELF? Kdo tuhle frekvenci používá? Armáda? Letectvo?“

„Já ani nevím. Ale ať ji používá kdokoli, určitě se dá monitorovat.“

Poznamenala: „Vsadím se, že pokud zrovna Madox něco vysílá či přijímá, nebude to snadné odposlouchávat. Určitě používá nějaké kódy.“

„Jo. Ale Národní bezpečnostní agentura by měla být schopná rozluštit jakýkoli kód.“

„S kým by se ale domlouval a proč vlastně?“

„Já nevím. Potřebujem si něco zjistit o rádiových vlnách ELF. Ty bláho, možná proto tady všichni vypadají tak divně. Vlny ELF. Hlasy v hlavě. Někdo mi napovídá, abych zabil Toma Walshe.“

„To není vtipné, Johne.“

Pokračovali jsme v jízdě temnou nocí a já přemítal: „Bain Madox, nukleární, extrémně nízká frekvence. Myslím, že všechno, co potřebujem vědět, je obsaženo v těchto slovech.“

„To doufám. Moc víc toho zrovna nemáme.“

Navrhl jsem: „Co kdybychom zajeli do klubu Custer Hill a podrobili Madoxe mučení, abychom z něj tu informaci vymámili?“

„Nejsem si jistá, jestli by nám to ředitel FBI schválil.“

„Mluvím vážně. Co když ten debil plánuje nějaký jaderný výbuch? Neopravňuje mě to teda automaticky k tomu, abych z něj všechno vymlátil, dokud se neposere?“

„Víš, mně na tom vadí to ‚Co kdyby…‘. A i kdybychom to věděli na devadesát devět procent… takové věci prostě neděláme. My tohle neděláme.“

„Ale budeme. Až na nás příště někdo zaútočí – obzvlášť pokud zaútočí jadernými zbraněmi –, tak začneme mlátit podezřelé, dokud se neposerou“

„Bože můj, doufám, že ne.“ Zamyslela se. „Musíme všechno, co jsme vyslechli, zjistili a vymysleli, oznámit. Ať to od této chvíle přebere FBI. Nemusíme to dotahovat do konce sami.“

„Oukej… ale potřebujem trochu času, abychom to dotáhli do dokonalosti.“

„Jo. Dobrá… řekněme, že zítra v tuto hodinu zajdeme za Tomem Walshem se vším, co máme. Domluveno?“

Walshovi jsem už nevěřil, a tak jsem si říkal, že bych mohl standardní postup trochu upravit a jít přímo ke svému policejnímu šéfovi, ke kapitánovi Paresimu. „Johne?“

„Máme týden,“ připomenul js3m jí.

„Johne, my ale nevíme, jestli vůbec ještě zbývá celý týden naší planetě!“Zajímavý postřeh. Pokrčil jsem rameny: „Víš co? Počkejme. Ráno moudřejší večera.“

28. KAPITOLA

Do Pointu nám zbývalo nějakých třicet kilometrů, ale to místo bylo tak odlehlé, že přes detailní Schaefferovy instrukce a mapu od Max musela Kate do letoviska zavolat, aby nás navigovali k neoznačené odbočce.

Rozsvítil jsem dálková světla a pomalu pokračoval po úzké silničce lemované stromy, která připomínala spíše trochu vylepšenou indiánskou stezku.

Kate povzdechla: „Tady je tak krásně!“

Já jsem neviděl nic než tunel stromů ozářený světly auta, ale abych nepokazil náladu – a také proto, že jsem ubytování zamluvil já – jsem také vydechl: „Cítím se tak blízko k přírodě.“ Asi tak metr dvacet na obou stranách od auta, abych byl přesný.

Dojeli jsme k rustikálně pojaté bráně s obloukem vyvedeným z větví zkroucených do tvaru písmen tvořících nápis POINT.

Brána byla zavřená, ale na sloupku byl zvonek s telefonem. Stáhl jsem okénko a stiskl tlačítko. Z telefonu se ozvalo praskání a komicky zkreslený hlas: „Jak vám mohu pomoci?“

„Dal bych si cheesburger s dvojitou slaninou, velké hranolky a dietní kolu.“

„Prosím?“

„Pán a paní Coreyovi, máme tady rezervaci.“

„Ano, pane. Vítejte v Pointu.“

Elektrická brána se začala otevírat a hlas se ozval znovu. „Pokračujte prosím v jízdě k první budově po vaší levici.“

Projel jsem bránou a Kate podotkla: „To je o maličko přátelštější než klub Custer Hill.“

„To by taky rozhodně být mělo – za dvanáct set babek na noc!“

„Můj nápad to nebyl.“

„No jo.“

Přímo před námi se tyčila velká dřevěná stavba a já jsem sjel z hlavní cesty. Vystoupili jsme a vykročili po chodníčku k domu. Vtom se otevřely dveře a nějaký mladík na nás zamával: „Vítejte. Měli jste dobrou cestu?“

Odpověděla Kate: „Ano, měli. Díky.“

Vystoupili jsme po pár schodech do stavení z hrubých kulatin a mladík v nedbale elegantním oděvu se představil: „Já jsem Jim.“ Podali jsme si ruce a udali tón našeho budoucího pobytu v tomto zařízení. Podle mého názoru jsme se měli naladit přátelsky, domácky a taky trošičku připitoměle. Jim nás vyzval: „Pojďte přece dál.“

Vstoupili jsme do budovy, v níž se ukrývala hlavní recepce a také obchod s dárkovými předměty nabízející rukodělné práce z Adirondackého regionu a nějaké nákladně vyhlížející oděvy, které upoutaly pozornost Kate.

Už jsem si všiml, že ženy se nechají snadno rozptýlit obchody s luxusním oblečením, a vsadil bych se, že dámy na Titaniku se také určitě cestou do záchranných člunů zastavily u butiku s róbami, kde právě vyhlásili velké slevy.

My jsme nicméně prošli kolem výkladní skříně a všichni jsme usedli do pohodlných křesílek kolem stolku. Jim otevřel desky s naším jménem a oznámil: „Máte tady oba vzkaz.“ Podal mi kartičku, na níž bylo perem napsáno: „Telefonát“ Od:“pana Walshe“ Čas: „19.17“

Vzhledem k tomu, že si nevybavuji, že bychom Kate nebo já někdy Tomovi Walshovi sdělovali, kde jsme ubytovaní, se tuto informaci Walsh musel jistě v nedávné době dozvědět od majora Schaeffera. O nic nešlo, ale musel jsem si připomínat, že jsou Walsh a Schaeffer v kontaktu.

Předal jsem kartičku Kate a pohlédl na displej mobilu. Ukazoval, že nemáme signál. Zeptal jsem se Jima: „Jste tady naprosto mimo pokrytí signálem pro mobilní telefon?“

„Kolísá. Nejlepší signál je uprostřed kriketového hřiště.“ Považoval to za vtipné a uchechtl se: „A pointa je v tom, že někdy máte signál i na Pointu.“

Neodolal jsem: „Obávám se, že mi uniká pointa, Jime.“

Objasnil mi to: „Myslel jsem místo zvané Whitney Point na Horním jezeře Saranac. Je tady v areálu.“ A ještě nás upozornil: „My však hosty trochu zrazujeme od používání mobilních telefonů v areálu.“

„A proč to, Jime?“

„Narušují si tím atmosféru.“

„Chápu. Jsou telefony na pokojích?“

„To sice ano, ale nedá se z nich dovolat ven.“

„Proč tam tedy jsou, Jime?“

„Aby bylo možno komunikovat v rámci areálu.“

„Jsem tady odříznutý od světa?“

„Ne, pane. V této kanceláři je jedna telefonní linka a druhá, kterou můžete používat, je v kuchyni v Hlavní budově. Pokud sem někdo zavolá – jako kupříkladu pan Walsh –, vyřídíme vám vzkaz.“

„A jak? Kouřovými signály?“

„Na kartičce nebo na váš pokojový telefon.“

„Aha.“ To tedy mělo nečekaný rub stejně jako líc vzhledem ke všem těm telefonátům, které jsme si potřebovali v dalších dnech vyřídit.

Jim pokračoval v našem zapisování do knihy hostů a zeptal se: „Dvě noci. Správně?“

„Správně. Kde je tady bar?“

„Za chvilinku se k tomu dostanu.“ Pokračoval ve svém zautomatizovaném odříkávání informací pro nově příchozí a dal nám je vytištěné na papíře a také přiložil obrazovou publikaci s fotografiemi Pointu jako suvenýr, mapu celého areálu a tak dále.

Jim se poté obrátil jen na mě: „Jakým způsobem vyřídíte účet?“

„Co takhle v souboji?“

„Prosím?“

Kate se nad Jimem slitovala: „Kreditní kartou.“ A na mě se obrátila s otázkou: „Johne, proč raději nepoužiješ osobní kreditní kartu namísto firemní?“

„Mou osobní kreditní kartu ukradli.“

„Kdy, prosím tě?“

„Tak před čtyřmi lety.“

„A proč sis nenechal vystavit novou?“

„Protože ten zloděj utrácel míň než moje bejvalka.“

Nikdo z naší malé společnosti to nepovažoval za vtipné. Podal jsem Jimovi svou služební kreditku a on ji projel čtečkou.

Vzápětí začal popisovat naši mapu místního areálu zvýrazňovačem a vysvětloval: „Když pojedete po této cestě, minete ohřívárnu a kriketové hřiště a dostanete se k Hlavní budově. Tam na vás bude čekat Charles.“

„Kde je bar?“

„Přímo proti Hlavní budově v Orlím hnízdě. To je tady…“ Udělal na dotyčném místě velký křížek. „Přeju vám příjemný pobyt.“

„Nápodobně.“

Jakmile jsme vyšli z recepce, Kate do mě rýpla: „Proč musíš být takový buran?“

„Je mi to líto.“

„Ale ne, není. Zavoláme tomu Walshovi?“

„Jistěže. Kde je kriketové hřiště?“

Nastoupili jsme do auta a pokračovali po silničce, minuli jsme ohřívárnu, ať už to u všech čertů znamenalo cokoli, a blížili jsme se ke kriketovému hřišti, kde jsem se zeptal: „Chceš, abych tam vyběhl a zavolal Walshovi?“

„Ne. Charles čeká.“

Na konci silničky stála stavba z hrubě otesaných kmenů s verandou – Hlavní budova. Z té na nás mával další mladý muž oděný v saku a kravatě. Zabrzdil jsem a oba jsme s Kate vystoupili.

Mladík nám sešel po několika schodech v ústrety, přivítal nás a představil se jako Charles. Ještě dodal: „Zřejmě jsem hovořil s panem Coreyem po telefonu.“

„Zřejmě ano.“

Zavtipkoval: „Medvědy jsme nakrmili.“

„Vynikající. Můžete nakrmit i nás?“

Myslím, že Charles chtěl použít mé maličkosti coby krmě pro medvědy, ale ovládl se. „Víte, večeře se podává právě teď a prostřeli jsme i pro vás.“ Změřil si mě se slovy: „K večeři je ovšem povinné sako a kravata.“

„Ani jedno nemám, Charlesi.“

„Ach… božíčku… můžeme vám sako i kravatu půjčit.“

Legrační bylo, že Kate v černých džínách jejich protokolem prošla, ale já jsem kravatu a sako potřeboval. Pokrčil jsem tedy rameny: „To nebude nutné. Kde je bar?“

Ukázal prstem na další dřevěnici asi sto metrů od Hlavní budovy a objasnil mi situaci: „Taverna je támhle, pane. V areálu je řada samoobslužných barů a veškerý náš personál má barový výcvik, ale pokud v baru personál nenajdete, obslužte se sám.“

„Tady se mi zřejmě bude líbit.“

„Prosím, následujte mě.“ Následovali jsme ho tedy po několika schodech na vstupní verandu a do kruhové budovy – všechno zde bylo vyvedeno v rustikálním adirondackém stylu, což mi začínalo lézt na nervy.

Charles nás informoval: „Toto je vstupní hala do Hlavní budovy, takzvané Rotundy, která patřívala Williamu Averymu Rockefellerovi.“

Zlomeček vteřiny předtím, než jsem vyrukoval s dobrým fórkem na toto téma, mě předběhla Kate hodnocením: „Krásná místnost.“

Charles se usmál: „Vše je původní.“

Charles si zjevně v životě užíval příjemných věcí. Uprostřed místnosti stál kulatý stolek, na něm široká váza s květinami a láhev šampaňského ve stříbrném kbelíku na led a k tomu tři štíhlé sklenky. Charles šampaňské otevřel, opatrně nalil, každému z nás podal sklenku a nakonec zvedl tu svou k přípitku: „Vítejte!“

Já ve skutečnosti tyhlety věci nepiju, ale ze zdvořilosti – a také proto, že jsem potřeboval alkohol –, jsem si s ním přiťukl a všichni jsme se napili.

Charles nám ukázal malou místnůstku vedle kruhové haly: „Zde je samoobslužný bar, který je vám k dispozici zdarma dnem i nocí.“

Právě nyní bych jeho dispozici bral, ale Charles pokračoval: „A zde…“ ukázal k obloukovému vchodu, „…je Velký salon.“

Nakoukl jsem do Velkého salonu, který mi připomínal kuřácký salon, v němž jsme seděli s Bainem Madoxem. Jenže v tomto Velkém salonu byly vzadu dva vskutku velké kulaté jídelní stoly před neméně velkým plápolajícím krbem. U každého stolu sedělo na deset dam a džentlmenů, jedli a pili, a ačkoli jsem je neslyšel, byl jsem si jist, že jsou pohrouženi do břitké konverzace hraničící s banálními pindy.

Charles promluvil: „Do svého pokoje nazývaného U Mohawků – který býval mimochodem ložnicí Williama Averyho Rockefellera – můžete projít z Velkého salonu, ale vzhledem k tomu, že se podává večeře, byste snad mohli laskavě obejít budovu k venkovnímu vchodu, který vám za malý okamžíček ukážu.“ Bránil jsem se: „Myslím, že se nejdřív potřebujeme napít.“

Přikývl. „Samozřejmě. Když mi dáte klíče, postaráme se vám o auto a vyneseme zavazadla do pokoje.“

Kate zavrtěla hlavou. „Žádná zavazadla nemáme.“ Zjevně ji trápilo, že by si Charles mohl myslet, že jsme se právě seznámili na odstavišti kamionů nebo tak něco, a tudíž raději objasnila: „Naše cesta byla neočekávaná a zavazadla nám pošlou zítra. Do té doby… Mohl byste nám obstarat nějaké základní potřeby? Kartáčky na zuby, žiletku a tak dále?“

„Ale jistě. Nechám vám je doručit přímo na pokoj.“

Zeny jsou velmi praktické, když pominu jejich typické obavy z toho, co si myslí naprostí cizinci, a tak – abych byl dobrým věrným manželem – jsem se Charlesovi snažil vyjevit: „Slavíme naše výročí svatby a byli jsme z toho tak vedle, že jsme si všechno napakovali do Bentleyho, ale nakonec si omylem sedli do Forda.“

Charles to zpracovával a nabídl nám ještě šampaňské, což jsme oba odmítli. „Budeme v Taverně.“ prohlásil jsem. „Můžete nám tam dodat nějaké jídlo?“

„Přirozeně. Pokud budete ještě něco potřebovat, požádejte zkrátka kohokoli z personálu.“

„A co klíč od pokoje?“

„Žádné klíče nemáme.“

„Jak se dostanu dovnitř?“

„Nejsou tam zámky.“

„A jak se dá zařídit, aby se dovnitř nedostali medvědi?“

„Dveře mají zevnitř zástrčku.“

„Dokázal by medvěd…“

„Johne… Pojďme se napít.“

„Dobrá.“ Ještě jsem se obrátil k Charlesovi: „Moje auto klíček má. Tady je. Potřebuju vzbudit telefonem v šest ráno.“

„Ano, pane. Jak si budete přát snídani? Na pokoj, nebo ve Velkém salonu?“ Odpověděla Kate: „Já bych si přála snídani na pokoj.“

Vždycky jsme se hádávali kvůli pokojové službě. Já totiž nerad jím tam, kde spím, ale ženy, jak jsem si stačil všimnout, pokojovou službu zbožňují. Charles se ještě otázal: „Přáli byste si objednat na pokoj masáž?“

Neodolal jsem: „Při snídani?“

Kate se do toho ihned vložila: „Zjistíme, jak to zítra vypadá s naším programem.“

„Mohu vám ještě s něčím pomoci?“

Kate zavrtěla hlavou. „Teď momentálně ne. Děkujeme vám, Charlesi, byl jste velmi ochotný.“

Zeptal jsem se ho: „Nemáte ‚pašíky v košilce‘?“

„Pane?“

„Stačí je poslat do baru.“

„J-já… Zeptám se šéfkuchaře.“

„S hořčicí. Mám rád trošku nahnědlou kůrčičku.“

„Ano… Vyřídím.“

„Cao!“

Vyšli jsme z rotundové Hlavní budovy a já se obrátil na Kate: „No, nebyl jsem roztomilý?“

„Až tak úplně moc tedy ne.“

Odemkla auto, vytáhla svůj kufřík a ušli jsme asi třicet metrů k budově pojmenované Orlí hnízdo, v níž bylo zařízení zvané Taverna.

Taverna byla zkrátka další rustikálně zařízená místnost, a to navíc poměrně hezká. Útulná, v krbu praskal malý ohýnek a byla v ní i herna s kulečníkem a karetními stolky, policemi na knihy a stereopřehrávačem. Všiml jsem si, že tam není televize. Tavernu z poloviny zabíral dlouhý bar, za nímž se skvěly police nádherných láhví – a žádný barman. Vlastně tam nebyla všeobecně ani noha, protože všichni hosté večeřeli. Připadalo mi to, jako když člověk umírá a dostane se do nebe.

Vklouzl jsem za bar a pozdravil Kate: „Dobrý večer, madam. Smím vám nabídnout koktejl?“

Pokračovala v mé hloupé hře. „Asi si dám malé sherry. Anebo ne. Víte co? Dejte mi dvojitou vodku, citronovou kůru a dvě kostky ledu.“

„Vynikající volba, madam.“

Postavil jsem na pult dvě nízké sklenky, našel led, citron, do jedné ruky láhev skotské, do druhé vodku a zároveň jsem naplnil obě skleničky různým obsahem po okraj.

Přiťukli jsme si a Kate pronesla přípitek: „Na Harryho.“

„Odpočívej v pokoji, kamaráde.“

Ani jeden z nás nic neříkal, protože jsme si potřebovali zhluboka odfouknout po dlouhém dni plném událostí a hlubokého smutku.

Nakonec se Kate zeptala: „Neměli bychom zavolat Tomovi?“

Znovu jsem tedy pohlédl na displej svého mobilu a čirou náhodou jsme byli v signálu. „My však hosty trochu zrazujeme od používání mobilních telefonů v areálu, madam.“

„Co když to je důležité?“

„No tak si zavolá znovu.“

Znovu jsem nám oběma dolil. „Pokud je tady alkohol zadarmo, jak si myslí, že na nás můžou vydělat při dvanácti stovkách babek za noc?“

Usmála se. „Třeba doufají, že skočíš brzo do postele. Mimochodem neměls oprávnění použít svou služební kreditku.“

Bránil jsem se: „Podívej se na to z téhle stránky – pokud se svět blíží k záhubě, co na tom sejde?“

Zamyslela se nad tím, ale neodpovídala.

Pokračoval jsem: „A když zachráníme svět, myslíš, že po nás vláda bude požadovat refundaci za tohle ubytování?“

„Ano.“

„Fakticky?“

„Na to vem jed.“

„Tak jakou mi teda dávají motivaci k záchraně planety?“

„Tenhle týden to máš v popisu práce.“ Upila a hleděla do ohně. „No, pokud svět spěje ke konci, tak tohle je zrovna dost příjemné místo na to finále.“

„Jo jo. Stejně tak Custer Hill.“

Přikývla.

„Hraješ kulečník s dírama?“ zeptal jsem se.

„Hrála jsem. Ale nehraju moc dobře.“

„To zní jako nemístná skromnost.“ Obešel jsem bar a přistoupil ke kulečníkovému stolu, na němž byly dokonce připraveny koule sražené v trojúhelníku. Postavil jsem svou sklenku na vedlejší stolek, sundal si koženou bundu, vysoukal si košili zpoza kalhot, abych zakryl pouzdro na zbraň, a pak jsem si vybral tágo. „Prima. Zahrajem si.“

Kate sklouzla z barové stoličky, sundala si semišové sako a přes pouzdro na zbraň si přetáhla svetr. Vyhrnula si rukávy a vybrala tágo.

Zvedl jsem trojúhelníkovou ohrádku a vybídl Kate: „Když jsi takový borec, tak udělej rozstřel.“ Tedy, vlastně jsem to tak přesně neřekl. Jen jsem pronesl: „Až po vás, madam.“

Natřela si tágo křídou, naklonila se nad stůl a rozstřelila srovnané koule. Dobrá trefa, ale žádná koule nespadla do díry.

Já jsem pak srazil tři koule, ale zase se mi nepodařil jednoduchý šťouch. Skotská zřejmě začala kalit mou koordinaci ruka-oko. Anebo jsem možná potřeboval další skotskou.

Kate srazila také tři koule a bylo na ní jasně vidět, že už to hrála.

Znovu jsem zvoral jednoduchý šťouch, a tak se zeptala: „Jsi opilý, neboje to nemístná skromnost?“

„Dneska prostě nemám den.“

Trefila další čtyři koule a já jsem jí hru přepustil a připsal si porážku. „Zahřejme si o pět babek za každou kouli.“

„To jsme právě hráli.“

Usmál jsem se. „Kde ses naučila hrát?“

Čtverácky mrkla. „Radši se neptej.“

Druhá hra dopadla těsněji, protože začínala být ospalá.

Já jsem se v zásadě dobře bavil, když jsem hrál kulečník se svou ženou, která vypadala při soustředění nad stolem velmi dobře, a poslouchal jsem praskot ohně v příjemné útulné místnosti v hlubokých lesích s barem zadarmo.

Do Taverny vstoupila mladá dáma a nesla tác s předkrmy. Pomohl jsem jí ho položit na bar. Pozdravila: „Ahoj. Já jsem Amy. Vítejte v Pointu. Můžu vám namíchat drink?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ale namíchejte sobě.“

Amy odmítla mé pozvání a podala mi nějaký papír. „Tady máte snídaňový jídelní lístek. Jen si vyberte, co chcete, a udejte čas, kdy si přejete dodat snídani na pokoj, a zavolejte do kuchyně.“

Díval jsem se na tác plný načinčaných jednohubek a zeptal se Amy: „Kde jsou mí pašíci v košilce?“

Při odpovědi se tvářila rozpačitě. „Šéfkuchař je… prostě… Francouz… a prýo tom nikdy neslyšel.“ Rychle dodala: „Myslím, že žádné párky v rohlíku prostě nemají.“

„Amy, jsme přece v Americe. Vyřiďte Pierrovi…“

Kate mě přerušila. „Amy, poproste šéfkuchaře, ať použije párky, co se servírují k snídani.“ Ochotně přispěchala s vysvětlením. „Saucisses en croúte. S hořčicí. Ano?“

Amy zopakovala francouzský název se silným místním přízvukem, slíbila, že se vrátí, a zmizela.

Povzdechl jsem si. „Tahle země spěje do záhuby.“

„Johne, nech to plavat. Zkus něco z tohohle.“ Podala mi uzeného lososa, kterého jsem odmítl.

„Já tady prostě očekávám opravdické jídlo. Rozumíš, jsme přece v lesích. Tudíž, chápeš, třeba by mi bodly steaky z bizona nebo zvěřinový guláš…“ Vzpomněl jsem si na svůj vzkaz na Harryho telefon a nalil si další skotskou.

„Chápu, žes měl velmi těžký den, Johne. Tak to vyventiluj, napij se, prostě cokoli, co ti udělá dobře.“

Neodpověděl jsem. Jen jsem kývl.

Vzali jsme si sklenky zase dozadu do herny. Usedl jsem ke karetnímu stolku a Kate se posadila naproti. Rozbalil jsem úplně nové karty a zeptal se: „Hraješ poker?“

„Hrála jsem. Ale nijak dobře.“

Usmál jsem se. „Červené žetony jsou za dolar. Modré za pět. Jsi bankéř.“

Zavrtěl jsem se, protože každému z nás přidělila žetony tak za dvě stě dolarů.

Posunul jsem balíček karet k ní. „Sejmi.“ Jakmile hru zahájila, začal jsem rozdávat každému pět karet.

Sehráli jsme několik kol a v kartách mi to šlo líp než v kulečníku. Možná jsem ztratil svou koordinaci ruka-oko, ale poker jsem dokázal hrát i ve spánku.

Kate sklopila pohled k mobilu. „Musím si…“

„Támhle!“ Ukázal jsem palcem směrem k mahagonovému barovému pultu. „Jediný, co musíš, je namíchat si další drink. Nic jinýho.“

„Ne, já myslím, že musím zavolat Tomovi. Fakticky.“

„Kdo prohraje tuhle partii, ten mu zavolá.“

Prohrála ona – dvaadvacet dolarů. Nicméně vyhrála právo zavolat Tomovi Walshovi.

Vytočila číslo jeho mobilu, on to zvedl a ona promluvila: „Tys mi volal.“ Zapnula telefon na hlasitý odposlech a položila ho na stůl. Přitom sbírala karty. Slyšel jsem, jak se Tom ptá: „Kde jste?“

„V Pointu. Kde jsi ty?“

„V kanceláři.“ To jsem považoval za dosti zajímavé a neobvyklé v tuto hodinu. „Můžeš mluvit?“

Zahihňala se. „Moc ne. Mám v sobě čtyři vodky.“

Začala míchat zručně karty ve dvou hromádkách proti sobě, až to šustilo do telefonu. Walsh prohlásil: „Nějak mi šumí telefon.“

„To šumím já. Míchám karty.“

Začínal ztrácet trpělivost. „Kde je John?“

„Je tady.“

Ozval jsem se: „Konec sázek.“

„Cože?“

Hodila na stůl dolarový žeton a vyzvala mě: „Sejmi.“

Walsh se podivil: „Co děláš?“

Kate odtušila: „Hraju poker.“

„Hraješ sama?“

Rozdala pět karet každému a odpověděla: „Ne, tomu se říká pasiáns.“

„Ptám se tě…“ Tomovi zjevně docházela trpělivost. „Jestli tam je někdo jiný kromě tebe a Johna?“

„Ne. Sázíš?“

Hodil jsem do banku modrý žeton. „Sázím pět.“

Přihodila dva další. „Zvyšuju.“

Walsh se zeptal: „Máš to na hlasitý odposlech?“

„Jo. Kolik karet chceš vyměnit?“

„Dvě.“

Hodila mi dvě karty. „Doporučovala bych ti mít něco lepšího než tři stejný, vážený. Bankéř totiž nemění.“

„Ty blafuješ.“

Walsh promluvil: „Promiňte mi, ale nevadilo by vám na chviličku s tou hrou přestat a bavit se pracovně?“ Kate položila karty lícem na stůl a zašeptala mi: „Tak ukaž.“

„Tys zvýšila sázku. Musíš ukázat ty.“

„Určitě?“

Opět se do toho vložil Walsh: „Je to na tobě, Kate. Ale než budeš pokračovat v pokeru, třeba mi John poví, jak to šlo s majorem Schaefferem.“

I já jsem položil karty lícem na stůl, usrkl skotské a promluvil: „Vzhledem k tomu, že víš, že jsme v Pointu, předpokládám, žes s ním mluvil. Takže co ti řekl?“

„Prý Kate nebyla vašemu jednání přítomná.“

„Přesně tak. Dali jsme řeč mezi čtyřma očima. Jako policajti.“

„Toho jsem se bál. No a?“

„Co řekl tobě?“ naléhal jsem.

„Prý jsi mu řekl o naší sázce. Hádám, že máš dnes náladu na sázky.“

To byl největší vtip, jakého byl Tom Walsh schopen, a já jsem ho chtěl v tomto směru povzbudit, tudíž jsem se rozesmál.

Zeptal se: „Tys pil?“

„Ne, pane. My pijeme ještě furt.“

„Aha… ehm…“

„Neměls náhodou zavolat Schaefferovi ještě před naším příjezdem, abys mu sdělil, že jsme s Kate oficiální vyšetřovatelé?“

„Evidentně dokonce ani pod vlivem alkoholu nezapomínáš dozírat na mou práci.“

„Tome, ani kdybych byl mrtvý, nemohl bych zapomenout na tvé buzerace.“ Pan Walsh mi poradil: „Měl by ses naučit ovládat svůj vztek.“

„Proč? To je to jediné, co mě ještě motivuje k chození do práce.“

Walsh to ignoroval. „A pomohl vám Schaeffer? Dozvěděli jste se něco?“

„Tome, všechno, co Schaeffer pověděl mně, převyprávěl tobě. On totiž FBI miluje.“

„Myslím, že v této debatě budeme pokračovat, až budeš méně unaven.“

„Jsem v pohodě.“

„Oukej,“ vzal to na vědomí. „Tak jenom pro tvou informaci. Harryho tělo odváží vrtulník do New Yorku na pitvu. Bylo mi řečeno něco o známkách fyzického násilí.“

Neodpovídal jsem.

Walsh tedy pokračoval: „Zjevně nejde o loveckou nehodu a FBI k tomu tedy přistupuje jako k vraždě.“

„A co o tom přesvědčilo tebe? Faxni mi k Schaefferovi úplné znění pitevní zprávy.“

Mou žádost ignoroval. „Z New Yorku a Washingtonu přijely týmy agentů a rádi by si s vámi oběma zítra promluvili.“

„Pokud nás sem nejedou zatknout, tak si s nima popovídáme.“

„Ty trpíš stihomamem? Jenom od vás obou chtějí úplnou zprávu o stavu vyšetřování.“

„Prima. Ty mezitím musíš skočit k některému federálnímu soudci, aby vydal povolení k prohlídce klubu Custer Hill. Jak pozemků, tak nemovitosti. A fofrem.“

„To se projednává.“

Kate se vložila do hovoru: „Tome, John i já si myslíme, že Bain Madox připravuje tajný plán s mnohem větším dosahem, než je fixlování s cenama ropy.“

Nastalo ticho. „Plán jakého typu?“

„Nevíme.“ Pohlédla na mě a rty naznačovala slova „MAD“, „NUKE“, „ELF“.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak jaký plán?“

„Já nevím.“

„Proč si to teda myslíš?“

„My…“

Navrhl jsem: „Proberme si to, až vystřízlivíš, Tome.“

„Zavolej mi ráno. Vím, že v tom vašem areálu nejsou telefony a že mobilní signál není dobrý, ale nesnažte se se mnou orat.“ Ještě dodal: „A ať vás ani nenapadne předložit mi účet za ubytování.“ A zavěsil.

Mrkl jsem na Kate: „Je to na tobě.“

Přihodila do banku tři modré žetony. „Ať tě ani nenapadne přihazovat. Vlastně se ani nesnaž dorovnat.“

„Patnáct a ještě patnáct.“

Přihodila tři další modré žetony. „Já tě prostě a jednoduše zarazím.“ Roztáhla karty do vějíře, ukázala mi červenou postupku a shrábla celý bank. „Cos měl ty?“

„Do toho ti nic není.“

Sebrala karty a zamíchala se. „Ty seš v prohrávání mizemej.“

„Ten, kdo je v prohrávání dobrej, je ale katastrofista.“

„No jo, ty seš ten chlapák.“

„Ale tobě se to líbí.“

Ještě jsme chvilku hráli a já měl trochu navrch, ačkoli ani tak nic moc. Navrhl jsem: „Zkusme šipky. Doláč za každý bod.“

Rozesmála se. „Ty se ani netrefíš sklenkou do pusy. Pokud budeš držet šipku v ruce, nezůstanu s tebou v jedné místnosti!“

„Ale prosím tě.“ Vstal jsem – poněkud nejistě. „Tohle je jako nějaký hospodský triatlon. Poker, kulečník a šipky.“

Našel jsem šipky, ustoupil asi tři a půl metru od terče a začal házet. Jednou jsem se trefil ale ostatní bohužel zalétly úplně mimo a jedna připíchla okenní závěs ke stěně.

Kate to považovala za legrační, a tak jsem ji vyzval: „Tak se podívejme, jak si poradíš ty.“

Sdělila mi: „Šipky nehraju. Ale můžeš to zkusit znovu sám.“ Rozesmála se.

Amy se vrátila s tácem zakrytým utěrkou, který postavila na bar. „Tady to je. Měl krůtí párek uzený s jablky.“

Dřív než jsem jí mohl sdělit, kam si má Pierre strčit svůj krůtí párek, se Kate usmála: „Děkujeme.“

Amy se dívala na šipky zapíchnuté do stěny, ale nijak to nekomentovala. Jen se zeptala: „Už jste se rozhodli ohledně snídaně?“

Zkoukli jsme jídelní lístek a objednali si snídani, kterou nemůže podělat ani francouzský šéfkuchař.

Chtěl jsem mrknout na večerní zprávy, tak jsem Amy položil záludnou otázku: „Kde je televize?“

Odvětila: „V Pointu žádné televize nemáme.“

„A co kdyby svět spěl do záhuby? Nemohli bychom se ani kouknout.“

Usmála se takovým tím způsobem, jako když víte, že máte co do činění s těžkým alkoholikem. Obrátila se na Kate, kterou patrně považovala za střízlivou. „Jo, jako když byl ten problém s tím jedenáctým září. Víte, co myslím? No tak to dali televizi sem do baru. Aby se mohli všichni dívat.“ Po odmlce dodala: „Bylo to fakticky strašné.“

Ani já ani Kate jsme to nijak nekomentovali a Amy nám popřála příjemný večer, pokradmu se podívala na šipky a odešla.

Zvedl jsem utěrku z tácu a prohlížel si krůtí párek obalený v jakémsi listovitém těstě. „Co je tohle za srágoru?“

Kate prohlásila: „Zítra odsud padáme.“

„Mně se tu líbí.“

„Tak si přestaň stěžovat a sněz ty zasraný párky, kruci.“

„Kde je hořčice? Nevidím tady hořčici.“

„Nejvyšší čas jít spát, Johne.“ Podala mi bundu, přehodila si přes ramena sako, popadla kabelku a kufřík a vedla mě ze dveří.

Zastrčil jsem si bouchačku přímo za opasek pro případ, že narazíme na medvědy, a poradil jsem Kate, ať udělá totéž, ale mou dobře míněnou radu ignorovala.

Vzduch byl chladný a viděl jsem, jak mi stoupá pára od úst, a na černočerné obloze zářilo na tisíc jasných hvězd. Cítil jsem vůni borovic a kouř z páleného dřeva vycházející z komínů Hlavní budovy a všechno bylo velmi poklidné.

Já mám rád ruch města a pod nohama beton a pohled v noci na hvězdy mi nechybí, protože světla na Manhattanu vytvářejí svůj vlastní vesmír a osm milionů lidí je zajímavějších než osm milionů stromů.

A přesto to bylo nepopiratelně překrásné a za jiných okolností bych si tady příjemně odpočinul a oddal se divočině a oddal se duševnímu klidu a přitom pojídal francouzské jídlo s dvaceti cizinci, kteří si patrně vydělávají peníze tím, že vydrbávají s americkou veřejností.

Kate povzdechla. „Je tady takový poklid… Necítíš, jak tě napětí a stres opouštějí přímo raketovou rychlostí?“

„Já se s tím tak nějak peru.“

„Musíš to ze sebe pustit a dovolit přírodě, ať převezme vládu.“

„Jo. Jasně. Tak nějak se začínám dostávat do kontaktu se svým primitivním já.“

„Johne, možná tě to překvapí, ale ty už jsi v naprosto dokonalém kontaktu se svým primitivním já. Popravdě řečeno jsem žádné jiné tvé já nepoznala.“

Nebyl jsem si jistý, zda jde o kompliment nebo o kritiku, a tak jsem neodpovídal.

Obešli jsme Hlavní budovu a dostali se na dlážděnou terasu. Velkými okny jsme viděli do Velkého salonu a já sledoval hosty u dvou stolů, jak tvrdě dřou při předstírání civilizovaného chování u večeře. Nikdo z nich nebyl pochopitelně místní, ať pocházeli odkudkoli, prostě sem všichni přijeli.

Myslel jsem na Baina Madoxe, jak sedí ve své velké hale – krb, pes, lovecké trofeje, stará skotská, osbbní sluha a možná i jedna dvě přítelkyně. Pro devětadevadesát procent lidí by to bylo víc než dost. Jenže pan Bain Madox, ačkoli by měl být nanejvýš spokojen se svými úspěchy a bohatstvím, se nechal vést svým vnitřním hlasem na temné místo.

Když jsem si znovu přehrál to setkání, uvědomil jsem si totiž, že v jeho očích a celkovém vystupování bylo cosi, díky čemuž jsem věřil, že provádí jakési poslání, jako muž ženoucí se za svým osudem, vznášející se vysoko nad zbytkem lidstva.

Jsem si jistý, že ať měl za lubem cokoliv, měl pro to své důvody, důvody, které považoval za dobré a které vlastně naznačoval nad skotskou a kávou. Ale mně byly jeho důvody šumafuk, stejně jako jeho vnitřní démoni nebo božské hlasy nebo jeho očividné megalomanství. Já jsem se zajímal o jediné – že se zjevně zapletl do nezákonného podniku, což je trestné, a že velmi pravděpodobně na své cestě za vyššími cíli zabil mého přítele, což už samo o sobě bylo nepochybně zcela stoprocentně trestné.

Kate se zeptala: „O čem přemýšlíš?“

„O heslech typu ‚Madox‘, ‚Harry‘, ‚Nuke‘, ‚Radiové signály‘.“

„Já jsem přesvědčená, že to všechno rozlouskneme.“

„No, víš, Kate, jedna hezká věc na této záhadě tkví v tom, že dokonce i když ji nerozlouskneme, brzy se dozvíme, co to přesně bylo, co jsme nedokázali rozlousknout.“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybychom na to přišli ještě dřív, než se to stane.“

Obešli jsme Hlavní budovu, aniž bychom narazili na nějakou dravou zvěř, a já spatřil dveře s dřevěnou tabulkou, na níž stálo U MOHAWKŮ.

Vstoupili jsme do odemčených dveří. Zajistil jsem je petlicí, ale nebyl jsem si jist, jestli by dokázala odolat medvědovi. Snad bych měl před dveře ještě odstrkat nějakou skříňku.

Kate vydechla: „Páni, to je nádhera.“

„Co jako?“

„Ten pokoj. Jen se rozhlédni!“

„No jo.“ Rozhlédl jsem se. Pokoj měl vysoký strop a obložení z borovice. Stála v něm taková ta obrovská postel, která se tvářila, jako že má být pohodlná, ale měla strašně vysoké nohy, takže by se z ní asi dost bolestivě padalo. Na posteli stál proutěný košík plný toaletních potřeb.

V pokoji byla spousta nábytku a také spousta rozházených polštářů a přikrývek, což – jak je mi známo – ženy obzvlášť milují.

Kate všechno obcházela, osahávala materiály a čichala ke květinám, a já jsem mezitím šel prohlédnout koupelnu. Jsem na koupelny ras, ale tahle byla oukej. Líbí se mi kvalitní záchodová mísa. V umyvadle jsem si omyl obličej a pak jsem se vrátil do pokoje.

Pokoj měl obrovitý kamenný krb s připravenými špalky i třískami na podpal. Kate jen škrtla zápalkou a oheň ihned vzplál. Když vstávala, znovu povzdechla: „Jak romantické!“

Nad krbem byla úctyhodná sbírka paroží, což mi připomnělo, že jsem nadržený. Pronesl jsem upřímně: „Jsem nadržený.“

„Nemůžeme se jen tak kochat tím pokojem?“

„Sama tvrdíš, jak je romantický. Tak co?“

„Romantika a sex není totéž.“

Věděl jsem, že pokud o tomhle budu diskutovat, nedostane se mi ničeho, a tak jsem taktéž zavzdychal: „Jsem na to velmi citlivý. Podívej se, můžeme si pustit hudbu.“ Měli jsme tam i přehrávač na kompakty a hromádku disků.

Rychle jsem našel Ettu Jamesovou, protože tu měla Kate ráda, a strčil ji do přehrávače. Etta začala kvílet písničku Konečně.

Kate objevila na stole láhev červeného vína a ihned ji otevřela. Nalila dvě sklenky a jednu mi podala. „Na nás!“

Přiťukli jsme si, upili a lehce se políbili. Já si na víno nijak zvlášť nepotrpím, ale zjistil jsem, že víno rovná se romantika a romantika může vést… k lecčemu.

Kate obešla pokoj a zhasla lampy. Sundali jsme si boty a pohodlně se usadili v měkoučkých křeslech postavených naproti sobě u praskajícího krbu.

Kate mě pochválila: „Tohle byl tedy dobrý nápad – až na to, že příliš drahý.“

„Prosím tě, mám tip na cenu ropy od samotného Baina. Hned zítra začnem skupovat ropné akcie, jen co se otevře burza. Pak zavolám svému bookmakerovi svou sázku a tip na datum zahájení války. Myslíš, že ta válka má něco společného s tím, co má za lubem Madox?“

„Možná.“

„Jo… Možná chce Madox hodit atomovku na Bagdád a tím zabránit našemu vstupu do války. Mohla by to být takováhle hra?“

„Nevím. Proč o tom spekulovat?“

„Tomuhle se říká analýza. Za to jsme placení.“

„Já teď nejsem ve službě.“

„Myslíš, že atomovka v Bagdádu zvýší nebo sníží ceny ropy? A jak můžu tipovat v sázkové kanceláři první den války, když jí předchází atomový výbuch? Co si myslíš?“

„Myslím, že by ses měl dnes večer přestat těmahle věcma zaobírat.“

Rozhlédl jsem se po ztemnělé místnosti, nyní ozářené světlem ohně. Odlesky plamenů svou září opticky rozhýbaly olejomalby na stěnách. Venku se zvedl vítr a bylo slyšet vyjící meluzínu v komíně a ve větrných poryvech nám bičovaly do oken spadané suché listy. Přikývl jsem: „Tak tohle tedy skutečně je romantika. Teď je mi to jasné.“

Usmála se: „Jsi na správné cestě.“

„No vida. Poslyš, uvědomuješ si vůbec, že William Avery Rockefeller přímo v tomto pokoji souložil?“

„Tak na tohle v jednom kuse myslíš? Hele, jsme v jednom z historických ‚Velkých kempů‘ v Adirondackých horách a ty nedokážeš myslet na nic jiného, než že nějaký Rockefeller v tomhle pokoji souložil.“

„To není pravda. Právě jsem se chtěl vyslovit k otázce pastorálního hnutí mezi bohatými vrstvami obyvatelstva na počátku dvacátého století, díky němuž byla vybudována tato venkovská obydlí jako prostá útočiště před složitostí městského života se vším jeho ruchem, znečištěním a hemžícími se lidmi.“

„To je zajímavé.“

„Ovšem Rockefellerové byli také nadržení. Kupříkladu podívej se, co se stalo tomu chudákovi Nelsonovi Rockefellerovi (republikánský viceprezident, v r. 1979 zemřel při souloži, pozn. překl.). Pak tady máme ještě ústřice Rockefeller. Ústřice. Chápeš to? Takže pokud zmiňuji, že William Avery…“

„Johne, ztrácíš nit.“

„No jo.“ Chvíli jsme poslouchali Ettu Jamesovou, dívali se do ohně a popíjeli víno. Díky teplu z krbu jsem začínal být ospalý a zívl jsem.

Kate vstala, přešla k posteli a sebrala z ní deku a polštář. Obojí položila před krb.

Pak vklouzla do něčeho pohodlnějšího – tedy nenechala na sobě ani nitku – a já ji sledoval, jak se ve světle krbu svléká. Když byla docela nahá, lehla si na deku a dívala se na mě.

Myslím, že to byl signál k tomu, abych se připojil, takže jsem vstal a pomalu se svlékal – asi tak pět vteřin – a vzápětí jsme si leželi v náručí. Převalila mě na záda a posadila se na mě.

Měli jsme za sebou příšerný den, a zítřek – za předpokladu, že nějaký přijde – nebude o nic lepší. Momentálně to však bylo navýsost skvělé.

X. ČÁST

ÚTERÝ

ADIRONDACK, STÁT NEW YORK

Nespoutaná síla atomu změnila vše, až na náš způsob uvažování, a jsme tedy unášeni směrem ke katastrofě nemající obdoby.

– Albert Einstein

29. KAPITOLA

Probudili nás telefonem přesně v šest nula nula a já jsem nechápal, proč jsem o to vlastně požádal. Malí skotští permoníci mi bušili v hlavě.

Kate se převalila, něco zamumlala a zabořila si hlavu pod polštář.

Našel jsem potmě koupelnu a použil dodané pomůcky, pak vstoupil do sprchy, což byl parádní pocit, skoro milionový – nebo minimálně dvanáctistovkový, počítám-li v dolarech.

Vrátil jsem se do ložnice a potmě se oblékl. Spící krasavici jsem nechával odpočívat.

Oba jsme totiž měli po dni plném událostí poměrně neklidnou noc. Poprvé po dlouhé době se mi zdálo, že stojím pod hořícími vysokými budovami a lidé skáčou z oken. Také se mi zdálo o tom, jak jsme s Harrym byli na pohřbu.

Otevřel jsem druhé dveře z našeho pokoje a zjistil, že vedou do krátké chodbičky ústící do Velkého salonu.

Prošel jsem do kruhové jídelny, kde prostírali dva kulaté stoly k snídani, a v obou krbech na každé straně místnosti hořel oheň. Škoda že jsem polda, myslím si, že by se mi líbilo vystupovat jako Rockefeller.

Dveře do kuchyně byly otevřené a já jsem slyšel zevnitř zvuky nádobí a hlasy kuchařů připravujících snídani.

Měl jsem dojem, že slyším hlas s francouzským přízvukem, jak říká „pažujé v kožuljé?“ a následoval smích. Možná se mi to ale jen zdálo.

Na servírovacím stolku stála káva a bábovka. Nalil jsem si černou, prošel francouzským oknem na terasu a zhluboka se nadechl horského vzduchu.

Byla ještě tma, ale už jsem viděl, že obloha je jasná, a v této zemi zaslíbené nastává další krásný den.

V naší policejní branži platí zásada – a je potvrzená zkušeností a statistikami – maximální důležitosti prvních osmačtyřiceti hodin vyšetřování po spáchání trestného činu. Práce rozvědky a protiteroristické operace se pohybují v pomalejším tempu. Jsou pro to dobré důvody, ale můj instinkt a zkušenosti policisty mi napovídaly, že téměř všechno, co člověk potřebuje vědět, a téměřúplně všechno, co člověk odhalí, se obvykle vyloupne v rozmezí dvou dní. Nanejvýš tří.

Jak ovšem naložíte s tím časem a informacemi, je vaše věc, a v tom tkví rozdíl mezi úspěšně uzavřeným případem a podělanou slátaninou nesmyslů komplikovanou šéfy, kteří se do ní pletou, tupými vyšetřovateli, podezřelými, které dobře zpracovali právníci, a přitroublými soudci vznášejícími obvinění. Pokud dáte všem těmto lidem čas na přemýšlení, analýza se promění v paralýzu.

Zrovna když jsem se oddával svým ranním inspirativním myšlenkám, vyšla ven na terasu Kate v županu a pantoflích pro hosty se šálkem kávy v ruce. Zívla, usmála se a pozdravila: „Dobré jitro.“

„Dobré jitro, paní Rockefellerová.“ Ať je člověk ženatý či ne, ranním protokolem po sexu je polibek, kompliment a odkaz na milování, který musí znít romanticky, ale ne ukňouraně, a zároveň konkrétně, avšak nikoli vulgárně.

Toto vše se mi zdařilo a zůstali jsme stát v objetí na terase, popíjeli kávu a dívali se na borovice a podzimní listí.

Začalo vycházet slunce a při zemi se válela mlha a jakoby stékala dolů směrem k Hornímu jezeru Saranac, které vypadalo velmi poklidně. Bylo ticho a vzduch voněl vlhkou hlínou a dýmem z páleného dřeva. Chápal jsem, proč se tady Harrymu líbilo, a představoval jsem si ho, jak se v sobotu probudil ve svém obytném autě do scenerie dosti podobné této, a pak vyrazil směrem ke klubu Custer Hill.

Kate navrhla: „Až to tady skončíme, třeba bychom si mohli vzít týden volna a pronajmout si srub na jezeře. Nebylo by to hezké?“

Pomyslel jsem si, že pokud tento případ skončí špatně, nebudeme si muset brát týden volna, protože nebudeme vědět, co s volným časem.

Kate pokračovala: „Myslím, že by to mohla být taková správná pocta Harrymu.“

„To by bylo velice hezké.“

Kate začala být zima, a tak jsme se vrátili do Velkého salonu. Na pohovce vedle krbu seděla nějaká dvojice. Znovu jsme si naplnili šálky kávou a usadili se na pohovku naproti nim. Z mého vystupování se dalo jasně usoudit, že nemám v úmyslu zapojovat se do společného hovoru. Chlápek – vousatý elegán ve středním věku – vysílal podobné signály. Jeho manželka nebo přítelkyně se však usmála a pronesla: „Ahoj! Já jsem Cindy. Tohle je můj snoubenec Sonny.“

Sonny bez ohledu na své jméno vůbec ničím nepřipomínal zářící slunce. Spíš vypadal nerudně. Patrně mu právě předložili účet. Cindy byla naopak veselá a přátelská a zřejmě by neváhala konverzovat ani se zlatou rybkou v akváriu.

Kate začala s Cindy klábosit o Pointu, Adirondackých horách a všem možném. Neruda i já jsme mlčeli. Oheň příjemně sálal.

Cindy a Neruda pocházeli z Long Islandu a on podle Cindy „dělal do nakladatelskýho byznysu“. Cindy dělala do public relations, a tak se setkali. Díkybohu nás ušetřila podrobností jejich příběhu, ale byl jsem si jistý, že jeden z nich tehdy musel být opilý.

Kate prohlásila, že je právnická, což byla částečně pravda, a o mně prozradila, že jsem odborný sociální pracovník a působím v muslimské přistěhovalecké komunitě, což bylo legrační, ale Neruda ze sebe vydal jen opovržlivé odfrknutí.

Téma hovoru se nějak přesunulo k nakupování a Cindy Kate informovala, že v Lake Placid jsou dobré obchody. Mně se zamžily oči a myslel jsem, že Nerudovy oči také, ale pak jsem si všiml, že se dívá na Kate, které se začal nahoře mírně rozevírat župan. Ten chlap byl jednoznačně prasák.

Pokud jde o tohle téma, nemohl jsem si nevšimnout, že Cindy je také velice hezká – dlouhé světlé vlasy, oříškové oči, nordické rysy a opravdu skvělé… tvary a tak dále. Vypadala asi tak o dvacet let mladší než její takzvaný snoubenec a nedokázal jsem si představit, co ji k němu přitahuje, snad možná vyboulenina na kalhotách, tedy šrajtofle.

Neruda prolomil ticho a obrátil se ke mně: „Na přistěhovaleckou otázku mám dobré řešení. Zůstaň si tam, kde ses narodil.“ Vstal, naposledy se podíval na Katin výstřih z lepšího úhlu a prohodil jejím – nikoli mým – směrem: „Moc mě těšilo.“

I Cindy vstala a loučila se: „Tak nashle u večeře. Šéfkuchař dnes bude dělat sluku. To je nějaký pták.“

Pták? To že řekla? Vstal jsem. „Doneslo se mi, že jeho pták bývá tuhý a šťavnatý.“

Cindy se upjatě usmála.

„Johne,“ Kate na mě zvedla obočí a obrátila se k našim novým přátelům: „Přeji vám hezký den.“

Neruda odvětil: „Já mám jiné plány.“

A odešli.

Kate konstatovala: „To je mi páreček. Naprosté protiklady.“

„Myslíš my, nebo oni?“

Neruda nechal ležet na sedačce New York Times a já jsem přelétl pohledem titulní stránku. Zachytil jsem jeden titulek: AMERIKA A FRANCIE SE

V NÁZORECH NA IRÁK STÁLE VÍCE ROZCHÁZEJÍ. Prohodil jsem směrem ke Kate: „Vidíš? Kdyby tihle lidi jedli opravdické jídlo jako Irové a Angláni, měli by trochu koule. Kdo by jedl šneky? Tady máme další historku – ohňostroj u Disneylandu za Paříží přiměl nedalekou gamizónu francouzské armády složit zbraně a vzdát se autobusu plnému švédských turistů.“

„Johne, na tyhle kecy je fakticky moc brzo.“

„Jako že je sluka nade mnou.“ Zahlédl jsem hlavní titulek: BUSH SPOJUJE BOMBOVÝ ÚTOK V NOČNÍM KLUBU NA BALI SE SÍTÍ AL KÁJDY. Přelétl jsem článek očima a četl: „Někteří militantní islamisté prosazují teorii, že v pozadí sobotního útoky stály Spojené státy, aby zmanipulovaly indonéskou vládu a posílily své argumenty pro válku proti islámu.“

Militantní islamisté tvrdili totéž o útocích z jedenáctého září. Byla to zajímavá teorie dostatečně přijatelná na to, aby některým lidem vrtala hlavou. Já teda nejsem magor s hlavou plnou spiknutí, ale dokážu si představit, že v této zemi žijí lidé – jak ve vládě tak mimo ni –, kteří si přejí najít záminku k prohloubení války proti terorismu a zapojili do ní jisté islámské země, kupříkladu Irák. Vzpomněl jsem si na něco, co kdysi řekl jeden z hrůzostrašnějších chlápků z CIA z protiteroristického: Potřebujeme ještě jeden hezký útok.

Já si sice myslím, že se bez toho obejdeme – mockrát děkuji –, ale chápu, co tím chtěl říci.

Kate na mě promluvila: „Jdu se na pokoj osprchovat. Co děláš ty?“

Mrkl jsem na svůj mobil a všiml si, že nemám signál. „Potřebuju zavolat Schaefferovi a domluvit si, kdy se podíváme na místo činu, tak si půjdu zavolat z kuchyně. Uvidíme se na pokoji.“

„Nezapomeň být milý na Pierra.“

„Oui, oui.“

Odešla a já jsem vstoupil do kuchyně. Všichni tam měli plné ruce práce a nezdálo se, že by někdo mou přítomnost registroval, natož aby se tím zaobíral. Našel jsem tedy telefon, který visel na zdi, a zavolal na velitelství státní policie. Vzal to seržant na centrále a nechal mě čekat. Kuchyň páchla smaženými vepřovými výrobky a mně kručelo v žaludku.

Otevřel jsem Timesy na stránce nekrologů, ale Harryho Mullera jsem tam nenašel. Zřejmě je na nekrolog příliš brzy nebo možná nebude otištěný v Timesech. Prolétl jsem přílohu „Z metropole“, abych se podíval, jestli nenajdu článek o Harryho smrti, ale nic tam nebylo. Lovecká nehoda někde v horách sice není bůhvíjaký trhák, ale vražda federálního agenta už ano.

Proto vydá FBI a místní policie společné prohlášení o tom, že smrt byla zjevně nehoda, ale stále se ještě vyšetřuje. Jakékoli noviny nebo zpravodajská agentura, která zavolá a bude chtít další informace, se dočkají pouze žádosti, aby prozatím nic neuveřejňovali, protože by se zbytečně jitřil zármutek příbuzných, případně prozradil možný podezřelý. S podobnou výmluvou člověk obvykle získá pár dní k dobru.

Kolem mě prošla číšnice a já ji požádal: „Udělejte mi službičku a prověřte objednávku snídaně na jméno Corey. Pokoj U Mohawků. Sendvič se slaninou na žitném chlebu by mi už fakticky bodl.“

„Teď?“

„Ano, prosím. S kávou.“

Odcupitala rychle pryč a v telefonu se mi ozval major Schaeffer. „Dobré jitro.“

Téměř jsem ho přes ten ruch z kuchyně neslyšel, a tak jsem promluvil hlasitě: „Dobré jitro. Jaká je ideální doba pro návštěvu místa činu?“

„Přijeďte v osm ke mně. Sejdeme se ve vstupní hale.“

„Dík. Něco nového?“

„Večer jsem hovořil s doktorkou Gleasonovou.“

„Příjemná dáma.“

„Říkala, že jste zašel poněkud dál než po identifikaci těla a poslední rozloučení.“

„Já jsem vám sdělil, že nám ukázala známky fyzického násilí.“

„Ano? Manipuloval jste s některými z osobních věcí?“

„Naprosto ne.“ Se všemi.

„Našel jste něco, detektive?“

„Ne.“ Jen nápis v Harryho kapse a hovory v mobilu.

„Odstranil jste něco?“

„Ne.“ Jenom mapu okolí klubu Custer Hill.

„Mí lidé mi tvrdí, že ani vy ani vaše žena jste se nezapsali. Jak při příchodu, tak při odchodu.“

„Něco vám povím, majore. Co kdybychom si spolu zašli do márnice společně, až pojedeme z místa činu?“

„Na to je pozdě. Lidé od FBI včera večer tělo odvezli.“

„Vždyť vám to povídám. Člověk musí jednat rychle.“

„Dík za poučení.“

Číšnice položila tác na pult a oznámila: „Snídani vám dodají na sedmou.“

„Dík. Přidejte k ní ještě pár těch vdolků, co zrovna vytahují z trouby.“

Schaeffer se zeptal: „Jaké je to v Pointu?“

„Skvělé. Všechen alkohol zadarmo. Jak jsme pokročili s povolením k prohlídce a sledování?“ Pořádně jsem se zakousl do sendviče se slaninou. Pohádka.

„Pro tuto chvíli na povolení k prohlídce zapomeňte. Ale sledování jsem zahájil včera večer.“

„Zjistili jste něco?“

„Jo. Ve dvacet nula tři opustila sledovaný pozemek dvě vozidla. Jednak dodávka značky Ford registrovaná na klub. A jednak Ford Taurus registrovaný na půjčovnu Enterprise.“

Spláchl jsem slaninu kávou a zeptal se: „Kam jeli?“

„Na Adirondacké oblastní letiště. V té době je terminál pro veřejnost uzavřený, a tak nechali Taurus na parkovišti půjčovny, klíče hodili do schránky a oba řidiči – byli to muži – nasedli do dodávky a vrátili se do klubu Custer Hill.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Vypadá to dost podezřele. To, jak vraceli auto z půjčovny. Co o tom soudíte?“

Major Schaeffer měl smysl pro suchý humor, a tak jsem se odvážil navrhnout: „Prohledejte kufr, jestli v něm není mrtvola. Jaká byla poznávací značka toho Fordu Taurus?“

„Nemám to teď u ruky.“ Což byl zdvořilý způsob, jak říci: „Poslyšte, tak to prr, co jste v poslední době udělal vy pro mě?“

„Já jsem zahlédl modrý Taurus z půjčovny přímo u srubu v Custer Hill, když jsem tam byl.“ Zpaměti jsem mu odříkal poznávací značku a zeptal jsem se: „Je to ono?“

„Tak nějak to bude. Zavolám do půjčovny a zjistím, komu to auto vydali.“

Napadlo mě, že tu informaci možná mám od Katina přítele Larryho z Enterprise, ale nepřiznal jsem to. „Dobrá. Přineslo sledování ještě něco?“

„Ne. Co hledáme?“

„Jeden nikdy neví. Ale rád bych měl jistotu, že je Madox stále ještě doma.“

„Fajn.“

„Prima. Kdykoli tam zpozorujete jakoukoli činnost, někdo by mi měl dát vědět – momentík, počkejte chvilku.“ Nějaký kluk v šíleném psychedelickém kuchařském úboru se snažil upoutat mou pozornost. Zeptal jsem se: „Co chceš?“

„Potřebuju ten telefon. Musím udělat objednávku.“

„Co budeš objednávat? Sluky? Já mám sluk fůru. Kolik jich potřebuješ?“

„Já potřebuju ten telefon, pane.“

„Hej, já se tady snažím spasit svět, kamaráde. Vydrž.“ Schaefferovi jsem se omlouval: „Volám tady z kuchyně. Tak nashle v osm.“

Položil jsem sluchátko a uvolnil jsem kuchaři místo. „Pokud se svět vřítí do záhuby, je to tvoje vina.“

Přistoupil ke mně pohledný chlápek celý v bílém, a já jsem okamžitě věděl, že je to francouzský šéfkuchař. Podal mi ruku. „Dobré jitro,“ pozdravil se silným přízvukem. Ruku jsem mu stiskl, a on pokračoval: „Vy jste pochopitelně pan Corey.“

„Oui.“

„A, vy mluvíte francouzský.“

„Oui.“

„Bon. Já jsem Henri, šéfkuchař, a musím se nesmírně omluvit za pašíky v košilce.“

Tuto výslovnost trefil dokonale, když už netrefil ten všeobecně známý recept na klobásu v zelném listu zvanou „klobásník“, a tak jsem mu odpustil. „Heledte se, už si s tím nelamte hlavu, Henry.“

„Ale já si ji lámu. Objednal jsem pro vás všechny přísady a dnes odpoledne budeme podávat klobásníky při koktejlu.“

„Senzační. Mám rád, když jsou trochu připečené.“

„Ano, samozřejmě.“ Naklonil se ke mně a zašeptal: „Mám tyhle věcičky taky rád.“

Teď už jsem si byl jistý, že jsme na jedné lodi, a tak jsem zamrkal: „Neprozradím to ani živé duši. Tak jo, a nezapomeňte na hořčici. Nashle odpoledne.“

„Smím vám ukázat kuchyni?“

Rozhlédl jsem se. „Vypadá dobře.“

„Neostýchejte se vyžádat si zvláštní objednávku na jakékoli jídlo.“

„Skvělý. Poslední dobou mívám chuť na sluky.“

„Á, to je úžasná náhodička! Dneska je zrovna máme k večeři!“

„No nepovídejte! Panečku, měl bych si dnes vsadit do lotynky, sakra.“

„Prosím? Ach ano, chápu.“

Pohlédl jsem na hodinky. „No, víte…“

„Momentíček…“ Vytáhl z kapsy cár papíru a recitoval: „Tady máme menu na večer. Začneme s ragú z hříbků, pak křehký pláteček norského lososa, podávaný s pepemádou a beurre rouge. Myslím, že by se k tomu patrně dobře vyjímalo kalifornské Chardonnay. Nemyslíte? Pak sluka, kterou podávám s étuvée z místní zeleniny v portském víně. Uvažoval jsem, že ke sluce budeme nalévat francouzský Cabemet Sauvignon. Jak se vám to jeví, pane Corey?“

„Ehm… To zní skvěle. Všichni budou hotoví.“

„Výborně. A skončíme ochutnávkou čokolády.“

„Dokonalý závěr.“

„Pochopitelně spolu s vínem Sauternes.“

„To je bez debat. Fajn.“

„Připojíte se k nám s vaší paní na oběd?“

„Ne, musíme na veverčí dostihy. Dík za…“

„To vám tedy musíme zabalit studený oběd. Kdy odjíždíte?“

„Za dvacet minut. Nedělejte si starosti.“

„Trvám na tom. V autě najdete piknikový koš.“ Znovu mi podal ruku, a když jsem mu ji stiskl, dodal: „Byť jsme každý jiný, můžeme zůstat přáteli. Ano?“

No jo, jéémine… V této situaci mi byl fakt trapný můj antifrancouzský přístup, a tak jsem se usmál: „A můžem společně nakopat nějakou iráckou prděl. Jo?“

Henry o tom nebyl přesvědčen, ale usmál se. „Snad ano.“

„No jasně že ano. Nashle.“

Když jsem vycházel z kuchyně, už jsem slyšel, jak Henri štěká rozkazy, co zabalit na studený oběd. Hlavně ne šneky, Henri.

Vrátil jsem se do pokoje a pobídl Kate, která seděla u toaletky a patlala si něco na obličej. „Musíme sebou hodit. V osm máme být na velitelství státní policie.“

„Snídaně je na stole. Co říkal major Schaeffer?“

„Vypovím ti to po cestě. Kde máš kufřík?“

„Pod postelí.“

Sáhl jsem pod postel, vytáhl kufřík a začal jsem listovat hromádkou smluv z půjčovny aut. Přitom jsem zvedl utěrku z košíčku s horkými vdolky na stole.

„Co hledáš?“

„Máslo.“

„Johne…“

„Jo, tady to je.“

„Smlouva od půjčovny Enterprise na vůz s číslem, které jsme viděli v klubu Custer Hill.“ Položil jsem smlouvu na stůl a namazal si vdolek máslem.

„Kdo si to auto půjčil?“

„To by mohlo být zajímavé…“

„A co jako?“

„Jméno toho chlápka. Zní ruský. Michail Puťov.“

Chvíli o tom přemýšlela. „To mi tedy nezní jako jméno nějakého člena klubu.“

„Mně teda také ne. Třeba si Madox pozval staré nepřátele ze studené války, aby si v klubu zavzpomínali.“ Pořád jsem stál, dobl jsem do omeletky a zeptal se: „Chceš snídani, nebo chceš pokračovat v malování?“

Neodpovídala.

„Musíme sebou hodit.“

Pořád žádná odpověď.

„Drahoušku, mohu ti přinést džusík, kafíčko a toustíček?“

„Ano, buď tak hodný.“

Ještě nejsem tak úplně dobře vycvičený, ale učím se. Přinesl jsem jí džus, toast s máslem a kávu k toaletce a zeptal se: „Máš tady signál?“

„Ne.“

„Musím si znovu zavolat z kuchyně.“

„Komu?“

„Někomu, kdo by nám mohl oťuknout toho Rusáka.“

„Zavolej si do kanclu, ne?“

„Radši ne.“

Sdělila mi vážným hlasem: „Už teď jsme po uši v průseru, Johne. Chápeš to, ne?“

„Na světě to tak chodí. Informace má určitou sílu. Když vydáš své informace, vydáš ze sebe svou vyjednávači sílu, což je špatný, když jsi v průseru.“

„V mém světě to ovšem funguje jinak,“ odvětila Kate. „Mé heslo zní: Od průšvihu se drž dál.“

„Myslím, že na to už je moc pozdě, zlatíčko.“

30. KAPITOLA

Vrátil jsem se do Velkého salonu, kde bylo nyní roztroušeno u dvou stolků asi deset lidí, včetně Cindy a Sonnyho, a snídali. Cindy se usmála a zamávala na mě. Sonny se rozhlížel po Kate.

Znovu jsem toho dne vešel do kuchyně a u telefonu byl stejný kluk a dělal další objednávku. Bafnul jsem na něj: „Henri s tebou chce mluvit. Hned.“

„Co?“

„Potřebuju telefon. Hned.“

Zakabonil se na mě, ale zavěsil a pak se odšoural. Mladí lidé se musí naučit trpělivosti a úctě k ostatním.

Číslo, které jsem potřeboval, jsem měl v mobilu.

Ozval se známý hlas: „Keamsova výzvědná služba.“

Pronesl jsem: „Myslím, že je můj pes irácký špion. Můžete mi ho prověřit?“

„Kdo to…? Corey?“

„Nazdárek, Dicku. Hele, mám takového toho francouzského pudlíka, co se mi každej pátek obrací směrem k Mekce a hrozně vyje.“

Rozesmál se. „Tak ho zastřel, ne? Nazdárek! Jak jde život?“

„Skvělý. Co ty?“

„Paráda. Odkud voláš? Co je Point?“

„Pointa čeho? Aha, ne, tady teď bydlím. U jezera Saranac.“

„Dovolená?“

„Práce. Jak se má Mo?“

„Bláznivá, jako vždy. A co Kate?“

„Paráda. Děláme na tom spolu.“

Chvilku jsme si zdvořile povídali. Dick Keams je bývalý detektiv z oddělení vražd newyorské policie, součástka v mém „Modrém soukolí“, které, jak jsem zaznamenal, se neustále zmenšuje, s každým rokem, když chlapci odcházejí do důchodu nebo se stěhují nebo umírají přirozenou smrtí – nebo jako Dom Fanelli a šest dalších známých umírají ve službě jedenáctého září.

Dick dostal také menší úkol pro protiteroristickou jednotku, kde ho prověřili až do stupně přísně tajné, a tam se naučil, jakým způsobem pracují federálové.

Když odešel do důchodu, přivydělával si ověřováním pro FBI jako soukromník. Je součástí této branže vzkvétající po jedenáctém září a vydělává si mnohem víc prachů, než měl kdy jako polda, s poloviční porcí stresu. Klikař Dick.

Jakmile byl zdvořilostní úvod za námi, vyrukoval jsem na něj: „Dicku, potřebuju nějaké informace o jednom chlápkovi.“

„Oukej, ale jsem po uši v práci. Udělám, co budu moct. Kdy to potřebuješ?“

„V poledne.“

Rozesmál se. „Dělám deset ověřovaček pro FBI a se všema mám zpoždění.“

„Dej všem prověrku pro přísně tajné a pošli účet. Hele, já teď potřebuju někoho ze státního archivu a možná ještě pár telefonů.“

„Do poledne?“

Všiml jsem si, že některé zaměstnance v kuchyni můj telefonát zřejmě zaujal, tak jsem ztišil hlas: „Možná je to otázka národní bezpečnosti.“

„A ty voláš mně? Proč nezavoláš k sobě do kanclu?“

„Volal jsem, a oni mě odkázali na tebe. Jsi nejlepší.“

„Johne, ty zase strkáš nos, kam nemáš?“

Dick si zjevně vzpomínal, že mi neoficiálně pomáhal s případem TWA 800, a teď si myslel, že se znova uchyluju ke svým starým trikům. To byla sice pravda, ale proč ho tím zatěžovat? „Jsem tvůj velký dlužník,“ žadonil jsem.

„Jsi můj dlužník už z minula. Hele, co se vůbec stalo s tím problémem TWA 800?“

„Nic. Můžu ti diktovat?“

„Johne, já se tímhle živím. Když ti pomůžu, budu na huntě, vyrážej mě nebo naopak zabásnou.“

„Křestní jméno Michail,“ hláskoval jsem.

Povzdechl si a hláskoval mi to pro kontrolu. Ještě se zeptal: „Rusák?“

„Možná. Příjmení Puťov.“ Znovu jsem to hláskoval a on to potvrdil.

„Doufám, že máš víc než to.“

„Ulehčím ti to. Mám tady smlouvu z autopůjčovny, a pokud ten chlápek nepoužil falešné doklady, tak je tam všechno, co potřebuješ.“

„Prima. Sem s tím.“

Přečetl jsem mu dotyčné informace ze smlouvy včetně Puťovovy adresy, což bylo Cambridge v Massachusetts. Dick zajásal: „Oukej, to bude jako nic. Co má ten chlápek za lubem? Jaký je okruh jeho zájmu?“

„Já nevím, co má za lubem, ale vím, že potřebuju zjistit, čím se živí.“

„To je automatická služba. Kam mám poslat účet?“

„Mé bývalé manželce.“ Dick nepotřeboval zdůvodňovat, proč by měl udělat službičku bývalému spolubojovníkovi v modré uniformě, ale abych si pojistil, že je motivovaný víc než jen ochotou pomoci při upevňování národní bezpečnosti, zeptal jsem se ho: „Pamatuješ si na chlápka, co jsem s ním dělal na federálech? Harryho Mullera?“

„Jo… v důchodu… zmiňoval ses.“

„Přesně ten. Tak ten je mrtvý. Stalo se to tady, poblíž Lake Saranac. Možná někde zahlídneš nekrolog nebo článek v novinách, kde se asi bude psát, že zahynul při nehodě při lovu. Ale byl zavražděnej.“

„Jééžiši… Harry Muller? Co se mu stalo?“

„Proto jsem tady. Abych to zjistil.“

„A ten Rusák do toho byl zapletenej?“

„Je zapletenej s chlápkem, co to udělal.“

„Oukej… takže poledne, jo? Jak tě seženu?“

„Tady je blbej signál. Zavolám já. Tak buď na telefonu.“

„Jasně.“

„Dík. Pozdravuj Mo.“

„Jasně. A ty zas Kate.“

Zavěsil jsem a vyšel z kuchyně. Musím si najít pro řízení téhle operace vhodnější místo.

Prošel jsem do Velkého salonu v Rotundě a pak ven ze dveří, kde jsem už viděl mé auto s Kate za volantem.

Naskočil jsem na místo spolujezdce a ohlásil: „Fajn, o Michailu Puťovovi se něco dozvíme do dnešního poledne.“

Otočila klíčkem v zapalování a vyrazili jsme.

Pohlédl jsem na hodiny na palubní desce. „Myslíš, že se tam dostaneme za třicet minut?“

„Proto řídím já, Johne.“

„Mám ti připomínat tvé naprosté zděšení v manhattanské dopravní špičce?“

„To nebylo zděšení… Trénovala jsem si taktické ústupové manévry.“

„A všichni kolem s tebou.“

„Moc vtipné. Hele, co to máme na zadním sedadle?“

Ohlédl jsem se přes rameno. „Ach to… Myslel jsem dopředu a poprosil kuchaře, ať nám s sebou sbalí jídlo do košíku.“

„Dobrá práce. Seznámili jste se?“

„Jo. Henri. Henri, ale příjmení nevím.“

„Byls na něho hnusnej?“

„Jistěže ne. Odpoledne ke koktejlu udělá ty pašíky v košilce. Jenom pro mě.“

Myslím, že mi nevěřila.

Projeli jsme branou po úzké silničce lemované stromy a pokračovali dál na hlavní tah. Kate sešlápla plyn a už jsme uháněli na velitelství státní policie – pokud nás ovšem nezahlédnou její příslušníci jako první a nezabásnou nás za rychlou jízdu.

Kate vyzvídala: „Něco nového u majora Schaeffera?“

„Jo. Uposlechl mé rady a začal s hlídáním objektu Custer Hill.“

„No a?“

„No a právě to auto z půjčovny, které jsme tam viděli a které si vzal Puťov, včera v noci vraceli na letiště.“

„Takže Puťov je pryč?“

„Pokud je, pak včera večer ale z letiště neodcestoval. On… nebo možná jeho auto řídil někdo jiný… se vrátil na Custer Hill v dodávce.“ Pokračoval jsem v předávání informací a vytáhl smlouvu z půjčovny z kapsy a prostudoval ji. „Tenhle Puťov si auto půjčil v neděli ráno. To znamená, že ten den dorazil letem z Bostonu nebo Albany…“

„Z Bostonu,“ ujistila mě. „Ověřovala jsem seznamy cestujících. Michail Puťov dorazil na Adirondacké oblastní letiště, Lake Saranac, v neděli v devět dvacet pět.“

„Prima. Bydlí v Cambridge.“ Sklopil jsem pohled ke smlouvě. „Puťov si půjčil auto na dva dny, takže ho měl vrátit dnes. Místo toho ho ale vrátil na letištní parkoviště včera v noci.“ Zamyslel jsem se. „Prohlíželas ty rezervace, co jsme dostali od Betty?“

„Jo. Puťov měl odletět do Bostonu dnes ve dvanáct čtyřicet pět.“

„Oukej. Ověříme si to.“ Zamyslel jsem se a pak jsem dodal: „Tak si říkám, proč přijel Puťov na to setkání později než ostatní, a proč tam zjevně pořád trčí, když všichni ostatní odjeli.“

„To záleží na tom, z jakého důvodu tam vůbec je. Třeba má s Madoxem nějaké ropné kšefty.“

„Pan Madox je zaneprázdněný muž. A všestranný. Zvládne zároveň společenský víkend se starými a mocnými přáteli, vraždu federálního agenta a víkend si završí s Rusem z Cambridge z Massachusetts. Nevím, jak do toho rozvrhu zařadí nás.“

Kate poznamenala: „Nemyslím, že by byl Harry součástí jeho víkendových plánů.“

Ale možná tomu tak bylo.

Mířili jsme na východ po silnici číslo osmdesát šest a Kate se zjevně dobře bavila při předjíždění a vychutnávala si, jak se k nám v protisměru pokaždé nebezpečně blíží velké náklaďáky.

„Zpomal!“ nabádal jsem ji.

„Nemůžu. Zasekl se mi plyn a nefungujou brzdy. Tak prostě zavři oči a zdřímni si.“

Kate, která vyrostla na venkově, měla v zásobě hromadu podobných přiblblých silničních vtípků. Ani jednomu jsem se nikdy nesmál.

Nechal jsem oči otevřené a upřeně se díval před sebe.

Kate mi sdělila: „Potřebuju zavolat Johna Nasseffa. Znáš ho?“

„Ne, ale má hezké křestní jméno.“

„Patří k mariňácké vyšetřovačce, přidružené k protiteroristickému.“

Opáčil jsem: „C-O-Z-E?“

„Oddělení vyšetřování trestných činů amerického námořnictva. Je to odborník na telekomunikace.“

„No prima, zeptej se ho na můj mobil.“

Mé poznámky si nevšímala. „Přemýšlela jsem o Fredovi, tom veteránovi z námořnictva. Pokud je tato informace vůbec k něčemu, tak bychom se zkrátka měli zeptat mariňáka od spojů na vlny ELF a uvidíme, jestli na něco narazíme.“

Nebyl jsem si jistý, jestli dokážu přesně sledovat směr jejích myšlenek, ale Kate možná něco zavětřila. Na druhou stranu bych se s podobnými otázkami nechtěl obracet na někoho od nás ze Šestadvacítky. Proto jsem se ošíval: „Víš co, ale do kanclu volat nebudem.“

„Proč ne? Tam přece pracujeme.“

„Jo, ale dobře víš, jak se tam šíří drby.“

„Jaké drbyl Tam se vyměňují a poskytují informace. V informacích je síla. No nemám pravdu?“

„Síla v nich je, jenom když si je necháš pro sebe. Prostě se mrkněme na internet a zjistíme, co je ELF.“

„Na internet si běž sám. Já volám odborníka.“

„Tak jo… ale udělej z toho něco bezvýznamného. Sázku. Mluv stylem ‚Hele, Johne, právě jsme se tady hádali o velmi dlouhých radiových vlnách. Moje sestra tvrdí, že dokážou uvařit vajíčko natvrdo, a můj manžel zase, že by ti seškvařily mozek. Tak jsme se vsadili…‘ Chápeš?“

„Ty fakticky chceš, aby nás považoval za idioty?“

„Přesně tak.“

„Já neumím hrát idiota tak přesvědčivě jako ty.“

„Tak mu zavolám já.“

„Zavoláme mu oba.“

Dorazili jsme do městečka Ray Brook a Kate zpomalila. Než bys řekl švec, zajížděli jsme na parkoviště velitelství státní policie. Bylo osm nula pět.

Kate popadla kufřík a vystoupili jsme. Vyrazili jsme k budově, ale nějaké jiné auto najednou prudce vyjelo ze svého místa a zastavilo přímo před námi.

Nebyl jsem si úplně jistý, o co jde, ale byl jsem ve střehu.

Okénko u řidiče se otevřelo a z něj vystrčil hlavu Hank Schaeffer. „Naskočte si.“

Nastoupili jsme do neoznačeného auta, zřejmě jeho soukromého. Já dopředu, Kate dozadu.

Vrtalo mi hlavou, proč na nás čekal na parkovišti, a ne ve vstupní hale, ale on mi to ihned objasnil. „Dnes ráno jsem měl návštěvu.“

Dál jsem se ptát nemusel.

Najel na hlavní silnici a pokračoval: „Bylo jich šest. Tři z newyorské kanceláře, dva z Washingtonu, a jeden z toho vašeho úřadu.“

S vážnou tváří jsem prohlásil: „Jsou tady z pověření vlády a navíc aby vám pomohli.“

„Oni si právě teď pomáhají sami – hrabou se mi v šanonech.“

Kate se zezadu ozvala: „Pardon, ale já jsem taky z FBI.“

Obrátil jsem se k ní. „My přece nekritizujeme FBI, miláčku.“

Nedočkal jsem se odpovědi.

Zeptal jsem se tedy Schaeffera. „Kdo přijel z protiteroristického?“

„Chlápek jménem Liam Griffith. Znáte ho?“

„Jasně. Je z Úřadu profesionální spolehlivosti.“

„Co to k čertu je?“

„Tak federálové říkají svým kontrášům. Vnitřní záležitosti.“

„Opravdu? No, a všichni hledají vás. Oba.“

Znovu jsem se ohlédl na Kate. Vypadala maličko rozrušeně.

Někteří lidé říkají Liamu Griffithovi Inkvizitor, ale mladší kolegové, kteří nezdravě často sledovali Matrix, mu říkají Muž v černém. Já mu říkám kretén.

Vzpomněl jsem si, že Griffith měl být na té schůzi ve Dvojčatech, ale přišel buď pozdě, nebo ho nepozvali. V každém případě tak unikl osudu, jenž zahubil všechny ostatní, kteří tam toho rána byli.

Také jsem párkrát na pana Griffitha narazil v průběhu vyšetřování případu TWA 800 a má poslední slova, jimiž jsem ho v baru U Ecca počastoval, byla „Kliď se mi kurva z očí“.

Uposlechl té rady, ale bral to s těžkým srdcem.

A teď je zpátky.

Kate se Schaeffera zeptala: „Co jste mu řekl?“

„Že se patrně dnes u mě zastavíte. On opáčil, že by vás oba chtěl vidět hned, jakmile přijedete.“ Odmlčel se. „Domníval jsem se, že byste to možná chtěli odložit.“

Poděkoval jsem: „To jste hodnej.“

Nijak na to nereagoval. „Váš šéf, Tom Walsh, mi volal hned po vašem odchodu. Ptal se, co jsme probírali, a já jsem ho odkázal na vás.“

Zvedl jsem obočí. „No výborně. Já jsem ho zase odkázal na vás. Prozradil jste mu, že bydlíme v Pointu?“

„Ne. Proč?“

Znovu jsem se obrátil na Kate a Schaefferovi odpověděl: „No, nechal nám tam totiž vzkaz.“

Schaeffer opakoval: „Já jsem se mu o tom nezmínil.“

Možná, uvažoval jsem, chlapi z FBI nebo Liam Griffith vyzpovídali mou kámošku Max z Hertzů. Ještě jsem se ujistil: „A oznámil vám Walsh, že máme tento případ přidělen?“

„Ne. Ale stejně tak mi neoznámil, že sem přijede Griffith, aby vás z toho případu stáhl. Já si ale myslím, že tomu tak je.“

Pokud bychom si teď mohli s Kate promluvit o samotě, patrně bychom se shodli na tom, že si s náma Tom Walsh pěkně vytřel zadnici. Nedokázal jsem to v sobě dusit, a tak jsem utrousil: „Tom nás vypekl. Nedržel se dohody.“

Kate namítla: „Nevíme to přesně… Třeba Liam Griffith chce jenom… chce nám upřesnit podmínky našich úkolů na tom případu.“

Oponoval jsem jí: „Nemyslím, že je to ten důvod, proč Walsh zavolal do Úřadu profesionální spolehlivosti a proč si sem Griffith zaletěl.“

Neodpovídala, ale promluvil Schaeffer. „Poslední, co jsem slyšel, je to, že máte sedm dní na rozlousknutí toho případu, a pokud mi někdo neřekne něco jiného, jste pro mě vyšetřovací tým.“

„Přesně,“ přikývl jsem.

Prozatím se tedy musím snažit být před Liamem Griffithem o krok napřed.

31. KAPITOLA

Za necelou hodinu po odjezdu z Ray Brooku jsme odbočili z hlavní silnice na Stark Road.

Naše mobily i pagery od rána nezvykle mlčely, což by jinak byla skutečná pohodička, kdyby to neznamenalo zlověstnou hrozbu.

Skutečnost byla taková, že náš obvyklý přítel na telefon Tom Walsh nyní, když byl Inkvizitor Liam Griffith na lovu, zůstal hezky ve skrytu. Do tohoto okamžiku spolu Walsh a Griffith jistě několikrát pohovořili a přemítali, kde se mohou nacházet detektiv Corey a zvláštní agent Mayfieldová, alias agenti-renegáti.

Byl jsem si jist, že Griffith Walshe ujistil, že ti bídáci budou zakrátko dopadeni, a dřív než projdou vstupní halou velitelství státní policie, bude je mít pod palcem a strčí je do auta na letiště. Tam na ně čeká vrtulník FBI, aby je přepravil zpět na Manhattan.

Jenže to se nikdy nestane.

Vypnul jsem si mobil i pager a naznačil Kate, aby udělala totéž.

Schaeffer se držel trasy, kterou nám popsal Rudy, a za čtvrt hodinky jsme byli na křižovatce ve tvaru T, odkud vedla McCuen Pond Road na sever k branám klubu Custer Hill.

Těsně u křižovatky jsem zahlédl u krajnice oranžovou dodávku se znakem státu New York na dveřích. Dva muži v kombinézách prořezávali lesní křoviny.

Schaeffer zpomalil a informoval nás: „Státní policie.“

Zastavil a oba muži šéfa poznali a přišli k autu. Vypadali, jako by chtěli salutovat, ale byli v převleku, a tak jen kývli hlavou: „Dobré ráno, majore.“

Schaeffer se zeptal: „Děje se něco?“

„Ne, pane. Nic dovnitř ani ven. Ticho po pěšině.“

Major zavtipkoval: „Moc se s těmi pilami neohánějte. Prozradili byste se, že nejste opravdoví dřevorubci.“

Oba muži se šéfovu vtipu od srdce zasmáli a pokračovali jsme dál.

Schaeffer vysvětloval: „Kdyby viděli vozidlo vyjíždějící z Custer Hillu směrem na silnici číslo padesát šest, zavolali by vysílačkou neoznačené vozidlo,které by začalo sledovat podezřelý vůz na silnici, jako jsme to udělali včera večer s dodávkou a autem z půjčovny. Pokud by dotyčné vozidlo odbočilo sem do lesa, pak ho bude sledovat tady ten náklaďáček.“

Major se nadechl. „Včera jsme použili auto z elektrozávodů. Tak za dva dny nám dojdou výmluvy, proč trčíme právě na téhle křižovatce uprostřed lesa.“

Zeptal jsem se: „Myslíte, že si je někdo z klubu Custer Hill vůbec vědom přítomnosti těchto vozidel?“

„Zcela jistě. Mí muži ohlásili, že ochranka z Custer Hillu tudy minimálně dvakrát denně projede džípem, rozhlédnou se a pak se vrátí. Něco jako rekognoskace okolního terénu.“

Připomněl jsem mu: „Bain Madox byl důstojníkem u dělostřelectva.“

„Já vím. A on zase ví, že musí dělat rekognoskaci okolního terénu.“

Madox nadto trpěl stihomamem, což je užitečné, když po vás někdo opravdu jde.

Pokračovali jsme po dřevorubecké cestě a Kate podotkla: „Johne, už je mi jasné, co se ti nezdálo na Harryho sledovačce. Vždyť se to dalo pohodlně provést mimo oplocené území, třeba tam, kde má své lidi major Schaeffer.“

„No jasně. Jedna cesta dovnitř, jedna cesta ven.“ A pokud jde o hosty přijíždějící v dodávce Custer Hillu z letiště, měla být na letišti předsunutá hlídka, která by kontrolovala, kdo dorazil z Bostonu a kdo z Albany a kdo nastoupil do dodávky.

Místo toho poslal Walsh samotného Harryho přímo na cizí pozemek.

To bylo buď celkově špatně koncipované sledování zapříčiněné sešněrovaným rozpočtem, nebo něco úplně jiného. Jako kdyby někdo chtěl, aby Harryho Mullera chytili. Tedy ne konkrétně Harryho, ale jakéhokoli policajta pracujícího pro protiteroristické, který by vyfasoval tento úkol zaměřený na kontrolu takzvaného domácího terorismu. Mohl jsem to být kupříkladu klidně já sám.

Přestože tato myšlenka vypadala zajímavě, nedávala nijak velký smysl. Měl bych ji prostě zařadit do obvyklé kategorie mizerného plánování, idiotského úřednického uvažování nebo připsat svému zlozvyku hrát v pondělí ráno zadáka.

Major Schaeffer přerušil tok mých myšlenek. „Nikdy bych si nedovolil kritizovat způsob, jakým vy tam u vás zadáváte úkoly, ale váš přítel naprosto neměl šanci provést na dotyčném pozemku nějaké sledování.“

Ani já ani Kate jsme neodpovídali a Schaeffer pokračoval. „Kdybyste se spojili se mnou, seznámil bych vás s celkovou dispozicí objektu a nabídl pomoc jak v podobě lidí, tak dobré rady.“

Ucedil jsem: „Federálové někdy dokáží být trošku arogantní a tajnůstkářští.“

„Jo. Někdy.“

Chtěl jsem změnit téma a zároveň využít Schaefferovy nabídky o poskytnutí pomoci, a tak jsem mu položil otázku: „Už jste našel Freda?“

„Koho? Aha, toho veterána od námořnictva? Ještě ne. Poptám se.“

Major Schaeffer zjevně nevěnoval hledání starého námořníka Freda příliš mnoho času. Také jsem si byl jistý, že to nepovažoval za příliš důležité. Mně se to jevilo podobně, dokud Kate nepřišla s nápadem zavolat do protiteroristického svému důstojníkovi z námořnictva a poptat se na vlny ELF. Nikdy zkrátka nevíte, co vás přivede na nějakou stopu, případně se vám podaří spojit dva body, které se nenacházejí ani na stejném listu papíru.

Odbočili jsme na prašnou cestu širokou přesně najedno auto. Schaeffer nám sdělil: „Na této cestě jsme objevili tělo. Asi půldruhého kilometru odsud. Pak jsme o dalších téměř pět kilometrů dál našli to obytné auto.“ Dodal: „K obvodovému plotu pozemků Custer Hill je to od auta téměř devět kilometrů. Což je minimálně půldruhé hodiny chůze.“

Ani Kate ani já jsme nereagovali.

Major pokračoval: „Vy si tedy myslíte, že Harry Muller původně zaparkoval své auto mnohem blíž a na pozemek Custer Hillu se dostal v sobotu kolem osmé hodiny ráno, tam ho chytila ochranka a někdy potom byl násilně vyslýchán, možná mu dali i nějaké drogy, a jeho auto i s ním pak někdo přemístil na tuto cestu, kde byl zavražděn a auto bylo odvezeno několik mil dál po cestě. Je to tak?“

Přikývl jsem. „Je.“

Schaeffer také kývl hlavou. „Klidně se to tak mohlo odehrát.“ Posléze ale položil otázku – možná mně, možná sám sobě: „Proč by ale proboha vraždili federálního agenta?“

„To jsme sem právě přijeli zjistit.“

Kate se zeptala: „Měl někdy někdo podobnou loveckou nehodu na této cestě nebo v její blízkosti nebo v blízkosti území klubu Custer Hill?“

Schaeffer upíral pohled na úzkou cestu. „Myslel jsem na to od chvíle, co s tím přišel včera detektiv Corey, a tak jsem se poptal. Odpověď zní: ano. Asi před dvaceti lety, kdy se usedlost Custer Hill stavěla. Vzpomněl si na to jeden z mých veteránů.“

Kate se zeptala: „A jak to bylo kvalifikováno?“

„Lovecké neštěstí, střelec neznámý.“

„A oběť?“

„Nikdy nebyla identifikována.“ Odrecitoval nám podrobnosti: „Muž, asi čtyřicet, hladce oholen, dobře živený a tak dále. Jediný zásah do hlavy. Bylo léto, a oběť na sobě měla kraťasy, tričko a turistické boty. Žádný průkaz. Tělo bylo nalezeno přinejmenším dva týdny po smrti a některá zvířata ho už poněkud poškodila. Byly pořízeny fotografie obličeje, ale z pochopitelných důvodů se nedostaly na veřejnost. Získaly se nějaké otisky prstů, ale nijak kvalitní, a neshodovaly se se žádnými, které byly v té době v kartotékách.“

Kate se podivila: „Není to poněkud podezřelé? Myslím ten jediný výstřel do hlavy, žádný průkaz totožnosti, nikdo nebyl hlášen jako pohřešovaný a předpokládám, že se v oblasti nenašlo ani žádné vozidlo.“

„No, ano. Máte pravdu. Ale podle toho mého muže, který si na to vzpomněl, také neexistovala jediná stopa nebo důkaz o nekalé hře. Aby se vše zjednodušilo, označili šerif i koroner případ za nehodu a očekávali případné informace, které by vedly k jinému závěru.“ Po odmlce dodal: „Čekáme dodnes. Dokonce ani po této zjevné vraždě bych se nepokoušel spojovat onu smrt s klubem Custer Hill, který byl v té době ještě neobydlený.“

Poradil jsem mu: „Prověřte ty otisky znovu.“

Pokračovali jsme v naprostém mlčení. Já jsem se samozřejmě domníval, že by tam mohlo být velmi dobré pojítko. Oběť, pokud byla zavražděna, mohl být nějaký turista, který třeba viděl při stavbě Custer Hillu něco, co neměl. Nebo třeba nějaký dělník nebo stavař, který v projektu našel něco podezřelého neboo něčem věděl příliš mnoho. Třeba o vlnách ELF. Nebo o něčem jiném.

Nechtěl jsem začínat s líčením Baina Madoxe jako šíleného génia, který je zodpovědný za všechno zlé, co se na světě událo za posledních dvacet let – záplavy, hladomor, války, nemoci, zemětřesení, mých pět kilo navíc a můj rozvod. Jenže tento chlap rozhodně zapadá do představy velkého manipulátora. Chápejte, řídím se pravidlem: „Když něco vypadá jako kachna, kolébá se jako kachna a kváká jako kachna, pak je to kachna.“

A já tu kachnu tudíž zabiju.

32. KAPITOLA

Major Schaeffer zaparkoval na okraji úzké cesty, který nedávno někdo vysekal, a vysvětloval: „Museli jsme to tady rozšířit, abychom se otočili s autem.“

Vystoupili jsme a pokračovali za ním dalších dvacet metrů až k prostoru vymezenému žlutou policejní páskou. Přímo na zemi byl červeným fluorescenčním sprejem nastříkaný obrys Harryho mrtvoly. Uprostřed tohoto obrysu zrovna seděla sojka a klovala do země.

Slunce se už posunulo výš a světlo pronikalo mezi stromy a ozářilo příjemnou lesní pěšinu. Ptáci zpívali a veverky se proháněly po stromech a odhazovaly na zem zbytky žaludů. Příjemný ranní vánek občas rozvířil spadané listí, které se vznášelo v malých vírech. Hle, je podzim, a padající plody…

Asi neexistuje ideální místo pro smrt, ale předpokládám, že když člověk nezemře ve vlastní posteli, pak je toto místo stejně dobré jako kterékoli jiné.

Na opačné straně území obehnaného žlutou páskou jsem viděl policejní auto zaparkované na cestě.

Schaeffer to vysvětlil: „Tihle přijeli z opačného směru. Pořád ještě hledají nábojnici. Ať už to provedl kdokoli, nezanechal po sobě ani nábojnici ani nic jiného. Také jsme ještě stále nenašli kulku, která prošla tělem oběti.“

Přikývl jsem. Za předpokladu, že vražednou zbraní byla puška s vysokou úsťovou rychlostí, nejsou šance na nalezení kulky v lese nijak růžové. Navíc v lese je možné najít spoustu různých kulek a naprosto nijak nelze určit, že některá konkrétní z nich se dá identifikovat jako kulka, která zabila oběť. Dokonce ani balistická zkouška některé z Madoxových zbraní by neprokázala nic jiného než to, že Madox nebo některý jeho host někdy šli na lov do lesa. Poznámka pod čarou: les je dobré místo na spáchání vraždy.

Schaeffer pokračoval: „Místo činu necháváme ohrazené na patnáct metrů délky, ale zítra to mám v úmyslu zmenšit, protože od zítřka už nemáme důvod ho zachovat nedotčené v tomto rozsahu.“ Na náš nechápavý pohled reagovalslovy: „Na zítra předpovídali srážky. Myslím, že lidé z laborky dělali, co mohli. Nic tady není.“

Znovu jsem jen přikývl, protože jsem nepřestával zírat na oranžový obrys lidského těla. K sojce se připojil i sameček.

Schaeffer tedy mluvil dál: „Když se podíváte na tu stezku, povšimněte si, že je poměrně přímá, takže je dost těžké představit si nějakého lovce, který by si spletl člověka s jelenem. A pokud by byl lovec v lese, musel by být skutečně čarostřelec, aby netrefil některý ze stromů.“

„Jo,“ přikývl jsem. „Vypadá to jako vražda.“

„Bohužel nemáme ani jediný důkaz až na předpoklad, že je fakticky téměř nemožné, aby to byla nehoda.“ Připomenul mi fakta: „Nedošlo k loupeži a oběť není místní, takže nelze uvažovat o vraždě ze vzájemné nevraživosti, což se tady někdy stává.“

Neodpovídal jsem. Major Schaeffer měl zjevně podezření, že Harryho úkol je pojítkem s jeho smrtí a že vrahem je Bain Madox, ale bez pořádného důkazu neměl v úmyslu udělat rozhodný krok.

Zeptal se nás: „Chcete vidět fotografie?“

Já jsem sice nechtěl, ale kývl jsem: „Ano, buďte tak hodný.“

Vytáhl z kapsy kabátu hromádku fotek a podal mi je. Listoval jsem jimi a Kate stála vedle mě.

Harry padl tváří k zemi, což už jsem věděl, s rozhozenýma rukama díky nárazu kulky, což bylo vidět na oranžovém obrysu na zemi.

Téměř jsem nerozeznával ránu uprostřed jeho zad, kudy dovnitř kulka vnikla, ale na zvětšeninách se ukázala uprostřed jeho maskáčové bundy krvavá skvrnka.

Hleděl jsem na zvětšeninu levé strany Harryho obličeje s otevřenýma očima.

Všiml jsem si koženého řemínku kolem jeho krku, na němž visel dalekohled. Ten dopadl vedle těla a ležel u jeho levého ramene, blízko obličeje.

Zeptal jsem se majora: „Dalekohled jste našli přesně v této poloze, když jste objevili tělo?“

„Ano. Fotografie byly pořízeny, ještě než jsme se čehokoli dotýkali, případně s něčím manipulovali.“ Pokrčil rameny. „V okamžiku, když ho střelili, držel možná dalekohled nebo se na něco díval. Proto je podle mého názoru dalekohled vedle něj a ne pod jeho hrudí. Anebo je také možné, že se dalekohled po nárazu kulky zhoupl na stranu přesně ve chvíli, kdy tělo dopadlo na zem.“

Možné, avšak ne pravděpodobné. Tak především – než Harryho ti lidi, co ho sem přivezli, zabili, určitě se dalekohledem nedíval. Za druhé – podle všech fyzikálních zákonů by se dalekohled zhoupl do své původní polohy a poté, co tělo dopadlo na zem, by zůstal na Harryho hrudníku. To však nebylo jisté.

Major Schaeffer pokračoval: „Jeho osobní věci jste viděli v márnici. Videokameru jsme našli v pravé vnější kapse jeho bundy, fotoaparát v levé. V pravé velké kapse na kalhotách měl atlas ptáků a v levé štípačky.“

Musel nahlédnout do poznámek a četl seznam věcí, které se našly – kroužek s klíči, peněženka, zbraň, doklady a tak dále. Vše s upřesněním, kde se co nacházelo.

Když mluvil, snažil jsem se v duchu nějak rekonstruovat, jak to Madox provedl, a usoudil jsem, že potřeboval přinejmenším jednoho komplice – možná Carla a možná ještě někoho. Ačkoli jsem pochyboval, že by Madox chtěl mít dva svědky svého činu.

Harry byl zdrogovaný a měl spoutané nohy. Strčili ho do obytného prostoru jeho auta a odvezli ho sem. Patrně si vzali ještě jedno auto, kterým odjeli.

Předpokládejme, že Madox nechtěl mít víc než jednoho společníka, a předpokládejme, že Harry byl zdrogovaný nebo téměř v kómatu. Madox stál před problémem, jak Harryho dostat do polohy vestoje, aby ho mohl střelit do zad, jako kdyby ho někdo trefil omylem za chůze.

Samotný člověk neudrží omámeného muže ve vztyčené poloze, když druhý střílí, takže řešením bylo dostat Harryho do polohy na kolenou, zatímco Carl – nebo Madox – držel dalekohled a řemínkem udržoval Harryho ve vzpřímené poloze vkleče. Pak střelec také poklekl a prostřelil Harrymu páteř a srdce.

Komplic pustil dalekohled, když Harry padal dopředu, a proto tedy dopadl tam, kde jsme ho viděli na fotografii. Pak jeden z nich nebo oba rozvázali Harrymu nohy a posunuli mu paže i nohy do takové pozice, aby simulovali polohu těla, které někdo trefil dlouhou zbraní, a které padlo ze stoje. Posléze zřejmě umetli stezku borovými větvičkami. Jediné, na co zapomněli, bylo to, že dalekohled by velmi pravděpodobně skončil pod tělem a navíc by se možná mohli poškodit kulkou, která vylétla hrudníkem ven.

Jinak odvedli dobrou práci, pokud se tak dá chladnokrevná vražda označit.

Schaeffer se zeptal: „Chcete vidět jeho obytný vůz?“

Přikývl jsem a vrátil jsem mu fotografie.

Vedl nás kolem žluté pásky hustým lesem.

Z hustého lesa jsme vyšli zpět na stezku nedaleko policejního kombi. I tam si policie rozšířila pěšinu, aby se auto mohlo obrátit. Schaeffer poprosil jednoho svého muže, aby nás svezl pět kilometrů po cestě k místu, kde parkoval na malé mýtince obytný vůz.

Vystoupili jsme a já se díval na Harryho auto, které jsem nikdy předtím neviděl. Byl to vlastně starý Chevrolet pickup přestavěný na obytný vůz. Sice byl starý, ale zdálo se, že ho někdo udržoval v úzkostlivé čistotě a dobrém technickém stavu.

Schaeffer promluvil: „Sejmuli jsme otisky a technici to tady vyluxovali. Z pneumatik jsme odebrali vzorky hlíny. Dnes odpoledne auto odtáhneme na dálnici, naložíme a odešleme do garáží techniků v Albany na pečlivou prohlídku. Hledáme pochopitelně důkazy přítomnosti jiných lidí ve vozidle.“

„Zdá se, jako kdybyste to považoval za předem naplánovanou úkladnou vraždu,“ ušklíbl jsem se.

„Předpokládejme, že to tak bylo.“

Představil jsem si zdrogovaného Harryho připoutaného k lůžku nebo spoutaného na zemi a někoho – možná Carla – za volantem. Před ním ujížděl Madox v jednom ze svých aut: v džípu, dodávce nebo v terénním autě.

Zeptal jsem se Schaeffera na stopy pneumatik na cestě, a on odpověděl: „Jak vidíte, je to tvrdě udusaná hlína a navíc dva týdny nepršelo. Teď je zapadaná všemi těmi listy a větvičkami. Takže má odpověď zní – ne, nemáme žádné dobré relevantní stopy pneumatik.“

Do hovoru se vmísila Kate: „Nenaznačilo snímání otisků prstů ve voze, že některé povrchy byly setřeny?“

„Ne. Když jde o úkladný zločin, pachatelé mají rukavice. Možná z prohlídky získáme zajímavá vlákna z oděvu, ale opět – při plánovaném zločinu a troše rozumu pachatelé většinou všechno oblečení spálí.“ Dodal: „V držáku na nápoje je otevřená plechovka coca coly. Prověříme ji na DNA, ale nepředpokládám, že by naši pachatelé pili colu. Pokud najdeme DNA, bude patrně Harryho.“

Schaeffer se rozhlédl po mýtině a pak znovu po lesní cestě. „Oukej. Tady máme obytný vůz. Já se domnívám, že existovali přinejmenším dva pachatelé – a dvě auta. Tento obytný vůz a vozidlo, v němž odjeli. Jak jsem ovšem řekl, nenašli jsme žádné zřetelné stopy pneumatik. Zastavili tady, zastřelili oběť, pak se vrátili v autech a pokračovali dál, aby se vzdálili z místa činu.“

Oba jsme s Kate přikývli a Schaeffer pokračoval: „Pokud byli místní, věděli o té pasece, kde obvykle nechávají auta turisté a různí výletníci. Když totiž ujdete tak půldruhého kilometru po této cestě, narazíte na zpevněnou silničku. Jeden z nich tedy zaparkoval obytný vůz tam, kde ho vidíte, pak nasedl do únikového vozidla a za pár minut už ujížděli po zpevněné cestě co nejdál pryč.“

Major Schaeffer odvedl při rekonstrukci vraždy spolehlivou práci částečně proto, že už na místě činu strávil nějakou dobu s lidmi z laborky – a to určitě dávali hlavy dohromady – a částečně proto, že danou oblast znal.

„Předpokládám, že máte klíčky k tomuhle autu. Nebyly totiž na Harryho kroužku s klíči v márnici,“ poznamenal jsem.

„Mám.“ Neopomněl mi připomenout: „Vy jste tvrdil, že jste s důkazy v márnici nemanipuloval.“

„To jsem řekl?“ Zatvářil jsem se jako neviňátko. „Já také předpokládám, že jste si potvrdili, že klíček od Chevroletu, který jste na kroužku našli, patřil k tomuto vozu.“

Upřel na mě zrak: „Nejsme sice tak chytří jako vy, chlapci z města, detektive, ale rozhodně nejsme blbci.“

Na základě mých předchozích zkušeností s vesnickými a předměstskými policisty jsem si uvědomil, že toto tvrzení zaznělo značně pozdě. Ohradil jsem se: „Jen se ptám. Jak si myslíte, že pachatelé přesunuli tento obytný vůz téměř pět kilometrů od místa, kde bylo nalezeno tělo a klíč k zapalování?“

„Mohli nastartovat třeba pomocí drátů, odtáhnout ho jiným vozem nebo si dokonce nechat udělat náhradní klíč ještě před spácháním zločinu. Nejpravděpodobnější odpovědí však je, že oběť měla náhradní klíč u sebe nebo ve voze.“

„Přesně tak.“ Pověděl jsem mu o zjevně chybějícím náhradním klíči od Chevroletu v Harryho peněžence a zeptal jsem se: „Všiml jste si toho?“

Neodpověděl přímo: „Absence klíče mezi jinými klíči není důkazem, že tam dotyčný klíč někdy vůbec byl.“

„Jistě… Jen jsem spekuloval.“

Ve skutečnosti jsme se právě věnovali souboji detektivů, kdo koho víc přečůrá, což děláváme všichni, abychom toho druhého udrželi v pozoru, což je dobré pro vyšetřování, nemluvě o masáži detektivova ega.

Zdálo se, že Kate to vycítila. „V každém případě to mělo vypadat, jako že Harry své auto nechal tady a vydal se pěšky na sever ke klubu Custer Hill a zhruba pět kilometrů od vozu ho potkala nehoda. K pozemkům patřícím klubu Custer Hill mu scházelo dalších pět kilometrů.“ Uzavřela svůj přehled: „Mimo záznam – on by nikdy neparkoval devět kilometrů od oblasti, kde má provádět sledování. Plus ještě jedna věc – telefonát přítelkyni v sedm čtyřicet osm svědčí o tom, že byl blízko cílového území, ale tam nalezen nebyl. Proto tedy máme problém s časem, vzdáleností, logikou a hodnověrností, což nás vede k závěru, že to, co zde vidíme, není to, co Harry skutečně v sobotu ráno dělal, ale to, co někdo udělal jemu asi tak o den později.“

To bylo přímo brilantní a ani major Schaeffer ani já jsme k tomu neměli co dodat.

Udělali jsme zde tedy všechno, co jsme mohli, což nebylo mnoho, ale člověk musí začít na místě činu a pak se propracovávat dál a dál.

Kouzlo netkví v koncentraci na správný postup, ale v soustředění na cíl – a tím je nalezení vraha. Dobrou zprávou bylo, že jsem vraha měl. Baina Madoxe. A také možného spolupachatele. Carla. Žádné z těchto jmen se však nemělo objevit ve zprávě o vraždě z pera policie státu New York.

Zeptal jsem se Schaeffera: „Mají agenti FBI, které máte v kanceláři, v plánu navštívit tuto lokalitu?“

„Ptal jsem se jich a oni prohlásili, že to má na starosti jiný tým – tým zaměřený na odhalování důkazů. Ti lidé v mé kanceláři nevypadali na to, že by je místo činu bůhvíjak zajímalo.“

Jistě, pomyslel jsem si. Ty víc zajímá Bain Madox než Harry Muller. A Liama Griffitha zajímá pouze John Corey a Kate Mayjieldová.

Pro mě však bylo důležité, že jsem viděl místo, kde Harry Muller zemřel, a že jsem mohl popřemýšlet o tom, jak zemřel: bezmocný, zdrogovaný vězeň, policista ve službě, zavražděný osobou nebo osobami, pro něž život Harryho Mullera rozhodně neznamenal víc než jejich vlastní sobecké zájmy, ať byly jakékoli.

Přemýšlel jsem, jestli se Bain Madox – za předpokladu že to byl Madox – vůbec pokoušel vymyslet nějaké řešení problému, který pro něho Harry Muller představoval. Určitě nastal okamžik, kdy vražda nebyla nejlepším řešením, okamžik, v němž by nějaký moudřejší směr událostí vyřešil problém, který měl Madox s tím, že se Harry Muller objevil v klubu Custer Hill, ať byl ten problém jakkoli spletitý.

Většina zločinců – od velmi hloupých až po velmi chytré – nechápe sílu, která se uvede do pohybu ve chvíli, kdy oni sami usoudí, že problém vyřeší vražda. Ti, kteří tu sílu chápou, se často pokoušejí vydávat vraždu za nehodu, sebevraždu nebo přirozenou smrt. A díky tomu obvykle zanechají mnohem více stop, než by zanechali, kdyby to mělo vypadat jako obyčejná vražda a loupež.

Nejlepším způsobem, jak zamaskovat vraždu, je dokonalé zmizení těla. Na něm a na místě činu je totiž příliš mnoho stop a vodítek. Ale Bain Madox měl jedinečný problém: potřeboval dostat federálního agenta odsouzeného k smrti na jiný pozemek – v tomto případě státní pozemek. Tam mělo být tělo nalezeno, ještě než se státní a místní policie spolu s federálními agenty začnou shánět po pohřešované osobě na Madoxově pozemku. Madox tedy určitě na svém pozemku ukrýval něco – něco jiného než Harryho Mullera co neměl nikdo spatřit.

Co jsme viděli zde, na místě činu, bylo Madoxovo promyšlené řešení, nešlo o zpackanou rychlou kamufláž. Přesto však v plně rozjetém vyšetřování vraždy neobstojí.

Kdyby byla moje druhá teorie správná, pak Madox nepotřeboval nic než čas, aby se nestal podezřelým. Ten mizera už zapálil pomyslnou roznětku, která hořela rychleji, než zabere nalezení bomby.

33. KAPITOLA

Vrátili jsme se k Schaefferovu autu. Na úzké stezce se taktak otočilo. Na zpáteční cestě nebylo nikomu do řeči.

Přiblížili jsme se ke křižovatce, kde státní policisté v převleku za dřevorubce stále ještě prořezávali houštiny. Schaeffer zastavil a zeptal se jich: „Nějaké nové hlášení?“

Jeden pohotově zareagoval: „Asi před deseti minutami provedl černý džíp obhlídku a řidič se nás ptal, co tady děláme.“

„Co jste mu řekli?“

„Vysvětlil jsem mu, že likvidujeme větve a listí okolo cest, protože se mohou vznítit a způsobit lesní požár, pakliže neopatrní řidiči odhazují hořící materiály z oken auta.“

„Skočil vám na to?“

„Tvářil se skepticky. Prohlásil, že to ještě nikdy nikdo nedělal. A já jsem ho upozornil, že letos je nebezpečí lesních požárů obzvlášť vysoké.“

„Fajn. Víte co? Zavolejte kapitánu Stonerovi a vyřiďte mu, že chci dvě party opravářů silnic. Opravdických s asfaltem a tak. Připojí se k nim dva naši muži a všichni se budou opírat o lopaty, jak mají ve zvyku.“

Policista se usmál. „Ano, pane.“

„Až dorazí, vy se stáhnete.“

„Ano, pane.“

Schaeffer pokračoval k hlavní silnici. „Myslím, že Madox už tuhle sledovačku odhalil.“

Přikývl jsem. „On si je vědom všech sledovaček už od chvíle, co chytil na svém pozemku v sobotu ráno Harryho Mullera.“

Schaeffer podotkl: „My nevíme, zda Harryho Mullera chytili na onom pozemku.“ Zvědavě se zeptal: „Poslali tam vašeho přítele proto, aby sbíral informace o Madoxových hostech?“

„To nevím a nevěděl to ani on. Mluvil jsem s ním těsně před jeho odjezdem.“

Schaeffer si patrně myslel, že z nás vytáhne nějaké informace výměnou zazáchranu před Liamem Griffithem a za společný výlet na místo činu. Abych mu tedy prozradil něco, co by se stejně dozvěděl, tak jsem vysvětloval: „Harry měl také provést kontrolu na letišti. Seznamy cestujících a půjčovny aut. Federálové tohle určitě udělají, nebo to možná už udělali. Měl byste se na to také podívat, než vám informace zmizí před nosem.“

Neodpovídal, a tak jsem dodal: „My náhodou s Kate víme, že na letiště dorazili nějací hlavouni z Washingtonu a možná odjeli do klubu Custer Hill.“

Pohlédl na mě.

Když se domníváte, že byste mohli být staženi z případu, protože někomu nepříjemně šlapete na paty, pak musíte předat informace někomu, kdo s nimi unikne – nebo je alespoň podrží v patrnosti, dokud se nerozhodne, jak s nimi naloží.

Poskytl jsem Schaefferovi další tip: „Informaci o sledování klubu Custer Hill byste si měl chvilku nechat pro sebe.“

Zase se neozvala žádná odpověď. Myslím, že by byl hovornější bez příslušnice FBI na zadním sedadle. Řekl jsem mu však, co jsem musel, a splatil jsem mu jeho služby. To, co bylo napsáno v Harryho kapse, major Schaeffer vědět nepotřeboval.

Teď jsem byl na řadě s ptaním já. „Znáte toho chlapíka Carla? Taková Madoxova pravá ruka nebo možná osobní strážce.“

Schaeffer zavrtěl hlavou. „Já z toho srubu nikoho neznám. Jak jsem již řekl, členové jeho ochranky nejsou místní. Mají svou ubytovnu, jakási kasárna, a patrně pracují na týdenní směny, po týdnu odjíždějí domů, a pak zase zpátky do služby. A pokud jde o personál domu, mám takový dojem, že ani jeho příslušníci nepocházejí odnikud z okolí.“

To bylo zajímavé.

„Na sever odsud žije víc lidí, mimo území státního parku, kupříkladu v Potsdamu, nebo v Masseně. A kanadská hranice je odsud vzdálena necelých sedmdesát kilometrů a já vím, že spousta Kanaďanů sem dojíždí do práce v turistické sezóně. Kdybych byl tedy na Madoxově místě a chtěl mít zaměstnance odněkud mimo dotyčnou oblast, udělal bych to řádně a najal si někoho zpoza hranic, aby mezi místními nemohly kolovat jakékoliv sebemenší klepy.“

S nikým z domácího personálu jsem se nesetkal a stejně neumím odlišit místní přízvuk od kanadského. Pokud jde o chlapce z bezpečnostní služby, ať už jim zobák narostl jakkoli, jejich přízvuk nahradila afektovaná úsečná vojenská mluva.

Schaeffer nám prozradil další věc: „Dnes ráno jsem ověřoval tu poznávací značku vozu z půjčovny. Pronajali ho člověku jménem Michail Puťov.“

Nereagoval jsem, a tak pokračoval: „To zní ruský.“ Stále jsem nereagoval. „A možná je stále ještě ve srubu. Od včerejšího večera nikdo území klubu Custer Hill neopustil.“

„Přesně tak. Nejste rád, že se tak brzo spustila ta sledovačka?“

Na to zase nereagoval major. „Ten chlap, s nímž jsem v půjčovně mluvil, povídal, že nějací dva agenti FBI, muž a žena, za ním včera přišli a vzali si kopie všech smluv z půjčovny. Nevíte o tom něco?“

Vykrucoval jsem se: „A jak je popsal?“

„Ten chlápek prý vyjížděl po Max, zaměstnankyni Hertzů, a dotyčná dáma prý byla velmi pohledná.“

„Kdo by to mohl být?“ přemýšlel jsem nahlas a byl jsem si vědom, že mi mnohem větší nebezpečí hrozí ze zadního sedadla než od Liama Griffitha. Děkuju pěkně, majore.

Kate se ozvala: „Asi jsme to byli my.“

Podivil jsem se: „Já jsem se vám o tom nezmiňoval, když jsme spolu mluvili?“

„Ne.“

„Nicméně jsem to měl v úmyslu.“

Pohlédl jsem na hodiny na palubní desce. Bylo 10.15. „Mimochodem ten Puťov měl rezervaci na let ve 12.45 do Bostonu. Pokud bude chtít být na letišti hodinu před odletem, což je obvyklé, měl by zakrátko vyjet z klubu Custer Hill – za předpokladu, že tam je.“

„Jak víte, že si Puťov rezervoval let ve 12.45?“

„Cožpak jsem se nezmínil, že Kate a já jsme udělali to, co měl na letišti udělat Harry? Seznamy cestujících a půjčovny?“

„Ne, nezmínil.“ Schaeffer sáhl po vysílačce.

Zarazil jsem ho: „Madoxova ochranka určitě odposlouchává policejní frekvenci. Zavolejte radši z mobilu.“

Podíval se na mě a já nedokázal odhadnout, jestli na něj má genialita udělala takový dojem nebo jestli si naopak dělá starosti s mým stihomamem. Tak či onak si vyhledal v mobilu číslo a zavolal své hlídce v lese: „Něco nového?“ Pustil si hlasitý odposlech a my jsme slyšeli: „Ne, pane.“

„Možná ze sledovaného území vyjede vozidlo směr letiště. Uvědomte kolegy z našeho vozidla na silnici číslo padesát šest.“

„Ano, pane.“

Schaeffer zavěsil a pohlédl na hodiny. Poté udělal to, co bych já udělal jako první, a zavolal do aerolinek Continental na letišti. Zvedla to naše kamarádka Betty. „Ahoj, Betty, tady Hank Schaeffer.“

„Ahoj! Jak se máš?“

„Celkem to jde. A ty?“

A tak dále a tak dále. Tedy zdvořilosti jsou milé a je rozkošné, že se všichni v tomhle bohem zapomenutém kraji znají a jsou spříznění buď pokrevně nebo sňatkem, ale chce to jít rychleji k věci, vážení.

Major se konečně dostal k jádru pudla. „Mohla bys pro mě něco udělat? Máte na seznamu cestujících letu ve 12.45 do Bostonu muže jménem Puťov?“ Ještě jí to hláskoval.

Betty okamžitě odpověděla: „No tak to se ani nemusím dívat. To jméno tam bylo. Ale když se mi dostal do ruky aktualizovaný seznam z rezervací aerolinií, všimla jsem si, že je jeho let zrušen.“

„Rezervoval si jiný let?“

„Ne.“ Teď byla řada na Betty, aby se ptala: „Nějaké potíže?“

„Ne, jen rutinní kontrola. Zavolej mi do kanceláře, jestli si ten Puťov udělá jinou rezervaci nebo jestli se ukáže. Udělej mi taky prosím tě kopie všech seznamů cestujících a rezervací za posledních šest dní. Vyzvednu si je potom.“

„Jasně. Jo, chceš něco slyšet? Včera se tady stavil nějaký chlapík a ženská z FBI a taky chtěli kopie všech mých seznamů a rezervaček. Přiletěli vrtulníkem FBI, tak jsem věděla, že nekecají, a navíc měli odznaky. Dala jsem jim to.“ Betty chvilku pokračovala a pak jen tak mezi řečí dodala: „Ten chlap měl pěkně prořízlou pusu, ale hezky jsem mu to nandala.“

Nevzpomínal jsem si, že bych byl cokoli jiného než zdvořilý, ale i pokud jsem si snad pustil svou prořízlou pusu na špacír, rozhodně mi to nijak nenandala. Lhářka!

Major Schaeffer po mně loupl pohledem. „No nic, tak díky, Betty…“

Ještě mu skočila do řeči. „A co se děje? Ten chlapík říkal, že to má co dělat se zimníma olympijskejma hrama.“ Rozesmála se. „Připomněla jsem mu, že se konaly v roce 1980.“ Ještě si neodpustila hodnocení: „Ta dáma byla milá a člověku nemohlo uniknout, že má toho blázna plný zuby. Tak o co jde?“

„Ještě přesně nevím, ale chci si to nechat pro sebe.“

„To říkali taky. Zavolala bych ti, ale v té chvíli jsem tomu nepřikládala žádnou váhu. Teď si myslím…“

„Nemusíš si dělat hlavu. Zavolej mi, pokud se ten Puťov ukáže nebo změní rezervaci. Brzo nashle, jo?“

„Jo. Hezkej den přeju!“

„Tobě taky.“ Zavěsil, pohlédl na mě a ucedil: „No, všechno jste slyšel.“

„Já jsem na ni byl velice roztomilý. No řekni, Kate, nebyl jsem na Betty roztomilý?“

Žádná odpověď.

Schaeffer to upřesnil: „Myslel jsem toho Puťova, že si zrušil let.“

„Jasně. Takže je možná pořád ještě ve srubu.“

„Jo. Nezměnil rezervaci.“ Považoval za nutné nám vysvětlit situaci: „Naše aerolinky používají malá letadla a těch pár letů, které máme, je obvykle obsazených. Nelze spoléhat na to, že přiběhnete na letiště naslepo a dočkáte se volného místa.“

Schaeffer toho měl teď spoustu na talíři a taky spoustu na srdci, ale naprosto netušil, co se děje, tedy krom vyšetřování vraždy. Nicméně věděl, že v klubu Custer Hill se odehrává něco, co zajímá federály a nemá to zajímat jeho.

Dojeli jsme na silnici číslo padesát šest a já jsem majora poprosil: „Udělal byste pro nás laskavost a hodil nás do Potsdamu?“

„Proč?“

„Potřebujeme… vlastně se snažíme vyhnout Liamu Griffithovi.“

„Děláte si legraci nebo co? Proč bych to dělal?“

„No tak nás prostě jen vyhoďte na hlavní. Něco si stopneme.“

„To byste dřív zahlídli medvěda než nějaké auto.“

„Fakt? No, já jsem ozbrojen.“

„Po medvědech raději nestřílejte. Hodím vás tam.“

„Dík.“ Obrátil jsem se na Kate, ale vypadala poněkud mrazivě. „Koupím ti v Potsdamu oběd.“

Neodpovídala.

Pak ten kecal Schaeffer prohodil. „Max je docela kost. A je s ní taky sranda.“

„Kdo? Aha, ta z Hertzů.“ Drobná pomsta od hodného majora.

Ocitli jsme se na křižovatce s hlavní silnicí a Schaeffer zastavil a zeptal se: „Takže Potsdam?“

Měl jsem najednou déjá vu – vždyť včera jsem byl přesně na této křižovatce a rozhodoval se, jestli se mám jet podívat na Harryho do Potsdamu do márnice nebo zamířit, jak zněl rozkaz, na velitelství policie.

Teď jsme se museli rozhodnout, jestli si máme nechat vynadat od Griffitha dřív, než se dostaneme ještě hlouběji do průšvihu, nebo jet do Potsdamu a schovat se.

Schaeffer se znovu zeptal: „Tak kam?“

Ohlédl jsem se přes rameno: „Kate? Potsdam, nebo Liam?“

Odpověděla: „Potsdam.“

Schaeffer odbočil doprava a zamířil na sever do Potsdamu.

Vyšetřovat vraždu mimo svou jurisdikci je těžké i samo o sobě. Ještě těžší je to ovšem v případě, když berete roha před lidmi, pro něž pracujete, a váš partner je na vás naštvaný a váš hlavní podezřelý je chlápek z nějaké partičky, která pracuje pro prezidenta.

Jak jsem se mohl dostat do takového průseru?

34. KAPITOLA

Když jsme projížděli přírodní rezervací, chvilku jsme si povídali o případu. Jakmile jsme dorazili do South Coltonu, zeptal jsem se: „Znáte Rudyho, kterému tady patří benzinová pumpa?“

„Jo, pamatuju si ho z dob, kdy jsem dělal pochůzkáře. Proč?“

„Je to Madoxova místní krysa.“ Vysvětlil jsem okolnosti své krátké známosti s udavačem Rudým.

Schaeffer přikývl. „Ten Madox si toho tady obšlápl víc, než jsem si uvědomoval. Ale jak jsem říkal, nikdy nezpůsobil žádné problémy a zase tady tak často nebývá. Od této chvíle si ale na něj rozhodně posvítím.“

Jen mě napadlo, že „od této chvíle“ se toho zrovna moc dít nebude, ale neodpověděl jsem.

Schaeffer dospěl ke stejnému závěru. „Zřejmě je tedy podezřelým z vraždy.“

„No, myslím, že je.“

„Myslí si to i vaši kolegové u mě na velitelství?“

„Oznámil jsem naše podezření Tomu Walshovi do New Yorku.“

„A co vy dva děláte v Potsdamu?“

„Jen hledáme klidné útočiště.“

„Ano? Proč se tedy nevrátíte do Pointu?“

„No, myslím, že pan Griffith by na nás mohl čekat v pokoji a z dlouhé chvíle testovat Katiny šminky.“

„Takže vy jste na útěku před vlastními lidmi?“

„Já bych to takto necharakterizoval.“

„Ne? A jak byste to tedy charakterizoval?“

„Dejte mi chvilku, popřemýšlím o tom. Prozatím bych se chtěl ujistit, že to nikomu neprozradíte. Můžete mi to slíbit?“

„Dejte mi chvilku, popřemýšlím o tom.“

„Protože pokud se nebudeme moci spolehnout na vaši diskrétnost, tak nás klidně můžete hodit zpátky do Ray Brooku.“

„Co z toho budu mít?“

„Pocit, že děláte správnou věc.“

„Kdy se o tom přesvědčím?“

„No… tak za dva dny.“

„Skutečně? Takže vy po mně chcete porušení profesionální etiky a slib, že se Griffithovi nezmíním, že jsem vás odvezl na místo činu a pak do Potsdamu?“

„Já vám něco povím, majore. Zeptejte se ho a ostatních hochů z FBI, o co tady přesně jde. Když vám konkrétně odpoví, tak je pošlete do Potsdamu, aby nás našli. Domluveno?“

„Myslím, že z této domluvy jste vytěžili víc, ale dobrá. Domluveno.“

„A já ještě přihazuju klíče od mého auta z půjčovny, které byste možná rád odstranil z vašeho parkoviště vzhledem k nepatrné pravděpodobnosti, že hoši od FBI provedou správnou policejní práci a podrobí parkoviště prohlídce při pátrání po našem voze z půjčovny.“ Předal jsem mu klíče a dodal: „Na zadním sedadle je piknikový koš z Pointu a je celý váš.“

„Tak to už se nám ta domluva vyvíjí líp. Co je k obědu?“

„Patrně šneci. A kdybyste si to náhodou chtěl u FBI trochu vyžehlit, mohl byste zavolat do Pointu a shánět se po nás.“

Major Schaeffer poznamenal: „Bude z vás dobrý uprchlík.“

Mimochodem, uprchlíky jsme se už rozhodně stali, ale naprosto nebyl důvod mu to připomínat.

Už jsme dojeli na předměstí Potsdamu a Schaeffer se zeptal: „Kam chcete zajít?“

„Vyhoďte nás kdekoli u podzemky.“

Nebyl jsem si jistý, jestli major Schaeffer ocenil můj vytříbený smysl pro humor, ale každopádně odtušil: „Myslím, že potřebujete auto.“

„Skvělý nápad. Je tady někde půjčovna?“

„Je tady Enterprise.“

Čekal jsem na zbytek seznamu, ale zřejmě s vyjmenováváním skončil.

Projeli jsme centrem města a pokračovali po silnici padesát šest kolem nemocnice, kde jsme si prohlíželi Harryho, a za pár minut jsme dojeli k půjčovně aut.

Major Schaeffer zastavil a rozloučil se s námi. „Nevím, proč se chcete vyhnout Griffithovi ani do jakých jste se dostali potíží. Kdybyste ale tady u nás nepřišli o přítele a kolegu a kdyby mě vaši kolegové nevyšachovali, rozhodně bych za vás krk nenastavoval.“

Odpověděl jsem: „Velice si toho vážíme. Máte dobrý instinkt.“

„Skutečně? No tak v tom případě tedy chci, abyste mi to dokázali.“

„Budeme vás informovat.“

„To by byla příjemná změna.“ Odmlčel se. „Tak dobrá, řeknu Griffithovi, že jsem se s vámi náhodou setkal na místě činu a že jsem vám vyřídil jeho vzkaz.“

Připomněl jsem mu: „A zbavte se našeho auta.“

„Dovolte, abych si to vyřešil sám, detektive.“

Kate Schaeffera ujistila: „Majore, můžete se spolehnout, že já a John poneseme odpovědnost za všechny případné problémy, které by vám to snad mohlo způsobit.“

„Jediný problém teď je, že se ke mně navezlo šest federálních agentů, kteří mi chtějí vzít případ.“ Dodal jsem nepovzbudivě: „A další jsou na cestě.“ Pak jsem změnil tón: „Já si myslím, že k vraždě Harryho Mullera došlo následovně.“ Vylíčil jsem mu svou verzi rekonstrukce vraždy, jak jsem si ji vytvořil na základě prohlídky místa činu, a své líčení jsem uzavřel slovy: „Zkuste hledat známky toho, že Harry možná byl ještě trochu při smyslech – mohl kopat do střechy nebo boků svého auta, když ho vezli.“

Major Schaeffer se chvilku odmlčel. „Ano, mohlo se to tak odehrát. To mě však nepřivede o nic blíž k nalezení vraha nebo vrahů.“

Hlavním podezřelým byl vlastně stále ještě Bain Madox, ať už tomu major chtěl věřit nebo ne. „Když ale najdete nějakého podezřelého, můžete jím otřást tím, že přesně popíšete, jak k činu došlo. Je to také užitečné pro vaši zprávu.“ Přikývl a poděkoval, ale místo u policie v Ray Brooku mi nenabídl.

Všichni jsme si podali ruce a pak jsme s Kate vystoupili z auta a zamířili do půjčovny. Oslovil jsem dámu za přepážkou: „Chtěl bych si půjčit auto.“

„Tak to jste tady správně.“

„To jsem si myslel. Co takhle nějakého kombíka čtyřkolku?“

„Nemohu sloužit. K dispozici mám Hyundai Accent.“

„A jaký má tedy akcent?“

„Prosím?“

„Beru.“

Zaplatil jsem svou soukromou kreditkou vzhledem k tomu, že mí zaměstnavatelé už za jedno půjčení auta zaplatili. A nadto jsem byl před nimi na útěku a jim bude trvat o maličko dýl vystopovat mou soukromou kreditku, než by jim trvalo vystopovat jejich firemní.

Za čtvrt hodiny jsem už seděl za volantem malého vozítka, co jezdí na rýži nebo na co.

Zajel jsem zpátky do centra a Kate ucedila: „Ono to fakt netrvá tak dlouho půjčit si auto, co?“

Měl jsem dojem, že vím, kam tím míří. „Jistěže ne, hlavně když si nedomlouvám, aby mi předali kopie všech smluv za poslední čtyři dny.“

„Nemluvě o čase, který můžeš ušetřit, když nevandruješ do slečny, která to tam má na triku.“

Panebože. A je to tady, po uši v průseru, nějaký megaloman a šílenec chce rozpoutat třetí světovou nebo tak něco, a ona mi tady meje prděl kvůli nepatrnému špásování u přepážky půjčovny Hertz bůhvíkdy dávno. Ehm, tedy včera. Odmítl jsem se do této hry zapojit a mlčel jsem.

Sdělila mi: „Teď už nejsi svobodný, je to jasné?“

A tak dále.

Dojeli jsme do centra a já jsem odbočil na parkoviště u kavárny. „Potřebuju kafe.“

„Johne, jsi si jistý, že víš, co děláš?“

„Jo. Jdu si koupit kafe. Co chceš ty?“

„Odpověz mi na otázku.“

„Já vím, co dělám.“

„Co teda děláš?“

„Nevím.“

„Jak dlouho to budeme dělat?“

„Dokud nevyřešíme tenhle případ nebo dokud nás nechytí naši kolegové. Jedno z toho.“

„Fajn, tak já ti povím, co přijde na řadu jako první.“

„Kafe?“

„Černé.“

Vystoupil jsem z auta a zamířil k nějaké místní kavárničce, naštěstí to nebyl žádný Starbucks, kde bych si musel nejdřív skočit do bankomatu.

Objednal jsem dvě černé kávy od rozložité mladé dámy za pultem, a zatímco sváděla boj se svou mozkovnou zpracovávající můj požadavek, povšiml jsem si u dveří stojánku s brožurkami a průvodci. Vytahal jsem si jich celou hromadu a nastrkal je do kapes.

Rozměrná novicka za pultem se snažila odhadnout, jakou velikost víčka na kelímek má vybrat, a já ji přerušil: „Potřebuju si zavolat. Místní hovor. Nemohl bych si půjčit váš mobil?“

„Co…?“

Káva stála dolar pade a já jí dal pět se slovy: „Drobné si nechte na ten telefon.“

Podala mi svůj mobil a já vytočil Point.

Zvedl to Jim: „Tady Point. Jak vám mohl pomoci?“

„Tady pan Corey. Nemáte tam nějaké vzkazy pro mě nebo pro mou ženu?“

„Dobré ráno, pane Corey. Jak se vám líbí pobyt u nás?“

„Ahoj, Jime, musím vám říct, že to je těch nejlépe investovaných dvanáct set dolarů za noc, které jsem kdy utratil, a to počítám i holky v Las Vegas.“

Jim chvíli nebyl schopen slova a pak vyhrkl: „Mám pro vás dva vzkazy. Oba od pana Griffitha. Chce, abyste mu zavolal.“ Nadiktoval mi číslo pana Griffitha a zeptal se: „Připojíte se k nám dnes na večeři?“

„Myslíte si, že si nechám ujít Henriho sluky? Udělejte mi laskavost a zavolejte Sonnymu. Připomeňte mu, že mi má půjčit sako a kravatu, jo?“

„Ano, pane. To bude asi pan DeMott z Vyhlídky.“

„Přesně ten. Nechte mi je přenést do mého pokoje, jo? Nashle u koktejlů. Henri připravuje pašíky v košilce.“

„Slyšel jsem.“

Ukončil jsem hovor a podal telefon zpátky slečně Prostorné, která si patrně myslela, že je to dárek. Aspoň si nebudu muset dělat hlavu, že by si něco pamatovala, kdyby kolem začali čmuchat federálové a vyptávali se.

Vyšel jsem z obchodu a na chodníku mě napadly dvě věci. Za prvé, že bych se měl přestat chovat sobecky a egoisticky a myslet na Katinu kariéru a zajet za Griffithem a všechno mu vyblít, včetně slov MAD, NUK a ELF a doufat, že hoši v FBI dokážou přijít na to, co má Madox za lubem, dřív než bude příliš pozdě.

A za druhé – že bych nic z výše uvedeného dělat neměl. A důvodem bylo, že tento případ je nanejvýš podivný a že už nikomu nedůvěřuji. Pochopitelně až na Kate, která byla má manželka, partnerka, právnička, bezprostřední nadřízená a agentka FBI, a to vše ne nutně v uvedeném pořadí.

A ačkoli jsem jí věřil, s Kate člověk nikdy nevěděl, která z jejích forem nabere vrchu.

Já jsem sázel na manželku a partnerku.

35. KAPITOLA

Nastoupil jsem do auta a podal Kate kávu a hromádku místních turistických letáků a brožurek. „Potřebujeme někde složit hlavu, ale ne v Potsdamu.“

„Možná bychom měli vycestovat do Kanady a požádat o azyl.“

„Jsem moc rád, že tě neopouští smysl pro humor.“

„To nebyl vtip.“

Popíjel jsem kávu a projížděl centrem Potsdamu a Kate listovala v materiálech. Řekl jsem jí o svém telefonátu do Pointu. „Griffith velmi brzy požádá státní a místní policii, aby zahájila pátrání po pohřešovaných osobách – pokud to už neudělal. Ale já si myslím, že si můžeme udržet náskok.“

Vypadalo to, jako když mě Kate vůbec neslyší, zahloubaná do informací o bezprostředním okolí. „Tohle by mohlo být ideální místo, kde se dá koupit dům. Průměrná cena se pohybuje kolem šestašedesáti tisíc čtyř set dolarů.“

„Já hledám jen nějaké místečko, kde bychom mohli složit hlavu na jednu noc.“

„Průměrný příjem domácnosti je pouze 30 782 dolarů ročně. Kolik dělá ta tvoje tříčtvrteční neschopnost osvobozená od daně?“

„Srdíčko, hledej nám nějaké ubytování.“

„Tak jo…“ Prolistovala několik brožurek. „Tady je hezký penzion se snídaní…“

„Žádné penziony se snídaní!“

„Vypadá hezky. A taky dost odlehle, o což nám jde především.“

„To nám teda jde.“

„Je to na dvaadvaceti akrech objektu, který původně sloužil jako stáje pro Univerzitu svátého Vavřince.“ Četla nahlas: „Objekt poskytuje soukromí typického venkovského sídla.“

„A kolik chtějí za to klasické venkovské sídlo?“

„Pětašedesát dolarů. Ale můžeš mít i chatičku za pětasedmdesát.“

„To jsme platili v Pointu za hodinu.“

„Pořád platíme.“

„Jo. Tak kudy?“

Podívala se do brožurky. „Musíme najet na silnici číslo jedenáct.“

Začínal jsem svůj druhý okruh centrem Potsdamu, takže jsem to tam už dobře znal. Dojel jsem na křižovatku se spoustou směrovek, a brzy jsme uháněli po silnici číslo jedenáct ven z města.

Prohodil jsem: „Znal jsem kluky z jednotky zaměřené na uprchlíky, a ti tvrdili, že prchající lidé se svým útěkem, jímž se vyhýbají dopadení, dobře baví. Je to prostě děsnej rauš, musíš používat mozek, jsi pořád na cestě…“

„Já se tedy nijak dobře nebavím. A ty?“

„No… jo. Je to hra. A hry mě baví.“

To nekomentovala. „Penzion je odsud asi patnáct kilometrů, někde kousek za Cantonem.“

„Canton je v Ohiu.“

„Možná ho přestěhovali, anebo – představ si to, Johne! – Canton možná existuje i ve státě New York.“

„Uvidíme.“ Pokračovali jsme tedy po silnici číslo jedenáct na jihozápad.

Kate se vrátila k letáčku. „V této oblasti je hodně vysokých škol, takže procento vysokoškoláků zde převyšuje národní průměr.“

„Tady by ti umrzla ta tvá vysokoškolsky vzdělaná prdelka.“

„Průměrná teplota v lednu je mínus pět stupňů. To není tak zlé.“

„To mi vyprávěj v lednu.“

„Můžeš se na zimu odstěhovat k rodičům na Floridu.“

„To radši zmrznu na kost.“ Pohlédl jsem na hodiny na palubní desce. Bylo 11.47. Co nejdřív jsem potřeboval zavolat Dicku Keamsovi.

Cesta byla přehledná a protínala volnou krajinu, viděli jsme farmy a městečka. Jednoznačně jsme opustili region Adirondackých hor a dostali se do oblasti plání Velkých jezer. Tam v té bohem zapomenuté zemi, kde žije víc medvědů než lidí a provoz je velmi slabý, bychom s Kate upoutali pozornost a každý by si nás pamatoval. Tady se vmísíme mezi místní populaci. Pokud udržím svou proříznutou pusu na uzdě.

Malý Hyundai se řídil dobře, ale chtěl jsem čtyřkolku pro případ, že bychom potřebovali v nějaké situaci třeba prorazit plot v Custer Hillu.

Položil jsem Kate otázku: „Kolik máš munice?“

Neodpovídala.

„Kate?“

„Mám v kufříku dva náhradní zásobníky.“

Já jsem měl jeden v náprsní kapse. Nikdy s sebou nenosím dost munice. Možná kdybych nosil kufřík nebo tašku, jeden zásobník navíc bych měl. „Je v Cantonu nějaký obchod se sportovním zbožím?“

Kate se neptala na vysvětlení a listovala místním průvodcem. Pak přikývla: „Nějaký obchod se sportovním zbožím tady inzerují.“

„Prima.“

Pokračovali jsme v cestě mlčky. Asi za deset minut mě navigovala: „Tady odboč na silnici šedesát osm. Hledej ukazatel penzionu U Vilmy.“

„Třeba bychom si mohli také otevřít penzion. Ty bys vařila a uklízela a já bych střílel přijíždějící hosty.“

Žádná odpověď.

Zahlédl jsem směrovku k Vilmě a zajel na štěrkovou cestičku, která vedla přes velkou louku posetou stále zelenými keři. Před námi se tyčil prostý dům v novoanglickém stylu s krytou verandou.

Zastavil jsem, vystoupili jsme z auta a vešli na verandu. Ohlédl jsem se k silnici, která odsud téměř nebyla vidět.

Kate se zeptala. „Líbí?“

„Dokonalé. Připomíná to místo, kde by klidně přespali i Bonnie a Clyde.“

Zazvonila a vzápětí otevřel dveře pán ve středních letech. „Co si přejete?“

Kate se zeptala: „Rádi bychom dostali pokoj na jednu noc.“

„Tak to jste tady správně.“

Tohle je zřejmě místní špílec. Totéž vám asi řeknou, když dorazíte do nemocnice s akutním zánětem slepého střeva.

Vstoupili jsme do malé recepce v předsíni, kde se nás majitel jménem Ned zeptal: „Můžete si vybrat. Co chcete? Jsou volné dva pokoje nahoře v patře nebo dvě chatičky.“

Odpověděl jsem: „Vezmeme si chatičku.“

Ukázal nám dvě fotografie. „To je Domek u rybníka, který je u rybníka. A tady je Luční dům.“

Luční dům podezřele připomínal obytný přívěs. Kate prohlásila: „Myslím, že Domek u rybníka. Johne?“

„Jo.“ Zeptal jsem se Neda: „Máte v těch chatičkách i státní telefonní linky?“

Uchechtl se. „Jistě. Dokonce i elektřinu.“

Chtěl jsem mu prozradit, že jsme právě přijeli z luxusního hotelu bez televize a telefonu, ale tomu by nevěřil.

Ještě významně dodal: „V Domku u rybníka je kabelovka a video a přípojka na internet.“

„Fakticky? Poslyšte, a nemáte tady laptop, který bych si mohl půjčit? Klidně zaplatím.“

„Máme tady laptop, můžete si ho půjčit zadarmo, pokud mi ho vrátíte do půl sedmé. Tehdy se manželka totiž připojuje na eBay a sleduje, jak frčí dražby. Ta ženská kupuje staré krámy a pak je zase přes eBay prodává. Tvrdí, že přitom vydělává, ale já pochybuju.“

Kdybych nechtěl zůstat nenápadný, asi bych mu vysvětlil, že jeho paní má zřejmě poměr s hošíkem z UPS. Ale jen jsem se usmál.

Ihned jsem zaplatil za pokoj hotově, což se Nedovi zamlouvalo a netvářil se, že by potřeboval nějaké doklady nebo vratnou zálohu. Podal mi laptop v ceně asi tak tisíce babek. Nejraději bych ho ještě požádal o malý karton pivka, když už jsme byli u té štědrosti, ale nechtěl jsem jí zneužívat.

Ned nám předal klíče, odrecitoval základní informace a vysvětlil nám, jak se dostaneme k Domku u rybníka. „Je to přímo za nosem.“

To by mě dovedlo do jeho kuchyně, ale zřejmě nám opomněl sdělit, abychom nejprve nasedli do auta.

V autě mi Kate zdůraznila: „Vidíš, jak jsou místní lidé milí a důvěřiví?“

„Počkej, mám dojem, že mi schází peněženka.“

Mé poznámky si nevšímala. „Připomíná mi to venkov v Minnesotě, kde jsem vyrostla.“

„No tak to tam tedy odvedli dobrou práci. Hele, přestěhování domluvíme později.“

Jel jsem za nosem asi sto metrů, až jsme se dostali k malé chatce se šindelovou střechou postavené u rybníka.

Kate vytáhla kufřík a vešli jsme dovnitř. Bylo to tam poměrně příjemné, jakási kombinace obývacího pokoje, ložnice a kuchyně zařízená ve stylu, který vypadal jako pel mel z bazaru na eBay. Vzadu byla zastřešená veranda s výhledem na rybník. Doufejme, že vevnitř někde najdeme koupelnu.

Kate prohlížela kuchyni. Vyzvídal jsem: „Co máme v lednici?“

Otevřela dvířka. „Žárovku.“

„Zavolej pokojovou službu.“

Znovu mou poznámku přešla mlčením a našla koupelnu.

Zvedl jsem telefon na psacím stole a zavolal Dicka Keamse na účet volaného.

Naštěstí hovor přijal a podivil se: „Proč za tenhle telefonát platím já?“

„Jsem ve vězení a jeden povolený telefonát jsem už vyplýtval. Cinkl jsem svému bookmakerovi.“

„Kde jsi? Kdo je Vilma, co se mi tady zobrazila?“

„Nedova manželka. Jak sis vedl?“

„S čím? Aha, ten Puškin? Ruský spisovatel. Mrtvý. Žádné další informace.“

Dick zjevně cítil potřebu trochu mě poškádlit, když už mi nemohl poslat účet. Pobídl jsem ho: „Neblbni, Dicku. Tohle je důležité.“

„Nejdřív mám povinnost ti položit otázku, jaké máš prověrky?“

„Prověřili mě na celých mých sto sedmdesát sedm centimetrů.“

„Detektive Corey, bohužel většina těchto informací se neposkytuje lidem pod sto osmdesát, ale já tady prostě napíšu, že máte zažádáno o prověrky nad sto osmdesát cenťáků.“

Starý vtip, pěkně vousatý. Dick změnil tón: „Fajn. Můžeš si psát?“

„Počkej vteřinku.“ Kate vyšla z koupelny a přitáhla si ke stolu židli z kuchyně. Upozornil jsem Dicka: „Dávám si to na hlasitý odposlech.“ Zmáčkl jsem tlačítko, zavěsil a zahlaholil: „Pozdrav Kate.“

„Ahoj, Kate.“

„Ahoj, Dicku.“

„Jsem rád, že jsi tam a můžeš vytáhnout toho chlapa z průseru.“

„Pokouším se o to.“

„Vyprávěl jsem ti, jak jsme jednou…“

„Dicku,“ přerušil jsem ho. „Nemáme moc času.“

„Jo, to já taky ne. Fajn, připraveni?“

Kate vytáhla zápisník, já jsem si vzal papír a tužku ze stolu a vyzval ho: „Ven s tím.“

„Fajn. Puťov. Michail. Narozen v Kursku. Rusko – tedy Svaz sovětských socialistických republik, 18. května 1941. Otec zemřel v roce 1943, kapitán Rudé armády, zahynul v boji. Matka zemřela, nejsou další informace. Dotyčný studoval… neumím vyslovovat ty posraný ruský slova…“

„Tak to hláskuj.“

„Dobrá.“ Sděloval nám podrobnosti o vzdělání Michaila Puťova a mně se zakalil pohled, až dokud nepronesl: „Absolvoval leningradskou techniku s doktorátem z jaderné fyziky. A později pracoval v… krucinál… Kurčatov? Jo, v Kurčatovově institutu v Moskvě. Tady se píše, že to bylo hlavní sovětské výzkumné pracoviště zabývající se jadernou fyzikou, a ten chlap tam dělal vědeckou práci.“

Nekomentoval jsem to, ale vyměnili jsme si s Kate pohled.

Dick se zeptal: „Tohle teda hledáte?“

„Co máš ještě?“

„No, pak dělal v továrně na boršč a házel do polívky ty nejmenší brambůrky.“

„Dicku…“

„Zapojil se do práce na sovětském výzkumu jaderných zbraní někde na Sibiři…“ Hláskoval jméno nějakého města nebo výzkumného ústavu. „Tyhle údaje zřejmě podléhají utajení a od roku 1979 do pádu Sovětského svazu v roce 1991 příliš informací nemáme.“

„Fajn… Jak jsou ty informace spolehlivé?“

„Některé mám přímo z FBI. Puťov se vyskytuje na jejich seznamu sledovaných osob. Většinu údajů pak mám z vlastního Puťovova životopisu, který visí na webové stránce místa, kde pracuje.“

„Což je kde?“

„MIT. Proslulá Massachusettská technika. Je tam profesorem na plný úvazek.“

„A co učí?“

„Ruské dějiny rozhodně ne.“

„No tak…“

„Mám na něj také nějaké informace přímo online z akademických časopisů. Je uznávaný.“

„Za co?“

„Za jaderné sračky. Já nevím. Chceš, abych ti to přečetl?“

„Mrknu se na to později. Co ještě?“

„No, měl jsem kliku s bostonskou kanceláří FBI. Našel jsem tam známého, který byl ochoten mluvit mimo zápis. Prozradil mi, že Puťov se sem dostal v roce 1995 jako součást našeho postsovětského konzolidačního programu zaměřeného na neutralizaci podobných uvolněných talentů na jádro, než se ti chlapi prodají za nejvyšší nabídku. Práci profesora na MIT dostal jako součást toho konzolidačního programu.“

„Měli ho prostě zastřelit.“

Dick se zachechtal: „To by bylo lacinější. Koupili mu byt v Cambridge a on doteď dostává nějaké dolárky přímo od strýčka Sama. Nicméně jsem ho bleskurychle prověřil finančně a vyšel mi na tři A. Žádné finanční problémy ani půjčky, což, jak je nám známo, eliminuje polovinu motivů pro polovinu toho ilegálního svinstva, co se děje ve světě.“

„Jo.“ Mně vrtala hlavou právě ta druhá část. Typ motivu pro nezákonnou činnost, kterou naftový magnát patrně shledával neodolatelnou. Jako je moc. Sláva. Pomsta.

Kate se zeptala: „Proč je na seznamu sledovaných FBI?“

„Ten chlápek v Bostonu mi říkal, že to je pro podobné typy standardní postup. Úřad na něj nemá nic negativního. Ale požadují na něm, aby je uvědomil, když odjíždí z oblasti, protože podle toho mýho známýho je Puťov chodící mozek plný věcí, které by neměl sdílet s jakoukoli zemí, v níž probíhá ilegální jaderný výzkumný program.“

Zeptal jsem se: „Informoval Puťov bostonskou pobočku, že odjíždí z města?“

„Já nevím, neptal jsem se. I tak jsem měl obrovskou kliku, že byl ten chlápek ochoten se mnou mluvit upřímně. Ale mé otázky se týkaly výhradně jeho minulosti.“

Ozvala se Kate: „Manželka? Děti?“

„Dva dospělí synové, které si sem mohl přivést jako součást toho konzolidačního programu. O nich nemám nic. Manželka Světlana nemluví moc anglicky.“

Kate se zeptala: „Ty jsi s ní mluvil?“

„Jo, zavolal jsem do bytu. Předtím jsem mu ale ještě volal do kanceláře na technice. Jeho sekretářka, nějaká paní Crabtreeová, prohlásila, že jí o víkendu – konkrétně v sobotu – e-mailoval, že se nevrátí dřív než v úterý, což je dnes. Jenže zatím stále nedorazil a nikdo o něm nemá zprávy. Myslím, že je někde na severu v horách jako vy. Ne?“

„To nevíme.“ Divné. Myslel jsem si, že někdy včera večer zrušil svůj let ve 12.45 do Bostonu, ale přitom se nespojil ani se svou sekretářkou ani s aeroliniemi, aby si zarezervoval další let do Bostonu. Pokud mě paměť neklame, čas odletuje v 9.55 zítra ráno. Navíc se do Bostonu nevrátil ani autem, protože ho odevzdal v půjčovně.

Kate pokračovala v ptaní: „Měl jsi pocit, že si sekretářka dělá starosti?“

„To jsem nepoznal. Chovala se profesionálně a já jsem neměl důvod nijak na ni tlačit. A tak jsem zavolal Světlanu, a ta mi pověděla: ‚On ne doma.‘ Já jsem se tudíž zeptal: ‚A kdy bude doma?‘ a ona na to: ‚V úterý‘ a já namítal: ‚V úterý je dnes‘, načež pronesla: ‚Vole pátky‘ a zavěsila.“

„Vole pátky?“

„Jo, tak se ruský řekne ‚zavolejte ještě zpátky‘. A tak jsem zavolal zpátky tak za dvacet minut a sdělil jí: ‚Potřebuju sehnat Michaila. Vyhrál milion dolarů v losování Readeťs Digest a musí si převzít svou peněžitou výhru‘ a ona se divila:’Nežitou? Dýhu?‘ No prostě nepředpokládám, že by doma byl, protože jinak by mi ho dala, aby si ty peníze vyzvedl. Ten chlápek se teda pohřešuje?“

„Možná. Ještě něco?“

„Ne. Tohle spadá pod mou službu typu ‚Základní úvodní balíček zdarma‘.“

„Sehnals na toho chlapa číslo mobilu?“

„Ptal jsem se Světlany i jeho sekretářky. Sice mi ho nedaly, ale vsadím se, že ho párkrát volaly.“

„Jasně. A co telekomunikace? Nebo kancelář FBI v Bostonu?“

„Pokusím se do telekomunikací zavolat. Ale svůj zdroj z FBI znovu volat nebudu. Myslím, že jsem ho dotlačil, kam to šlo, a spolupracoval, jenže pak začal být zvědavý. Musíme to nechat na pokoji, pokud teda nechcete rozdmýchat nějaký průser.“

„Oukej, ulož to teda k ledu.“

„Kate, proč prosím tě tohle provádím? Když jsem dělal pro protiteroristické, byly tam ještě jejich vlastní počítače, telefony i záznamy.“

Přísně si mě změřila a záhadu Dickovi objasnila. „Tvůj kámoš si tady vytváří nějaké své vlastní teorie o určitých věcech.“

„Jasně. Ale neřeklas mu, že musí spolupracovat s týmem?“

„Párkrát jsem se o tom zmínila.“

V tomto okamžiku už jsem obracel oči v sloup.

Dick zahlaholil: „No tak až Johna vyrazí, můžeš ho sem poslat. Potřebuju pomoct.“

Kate opáčila: „Myslím, že se dostane na seznam nežádoucích osob, tudíž nebude smět provádět pro FBI ani sebemenší pomocné práce.“

Přerušil jsem je: „Oukej, tak se vraťme k naší práci, ano? Dicku, myslíš si, žes narazil ještě na něco, co by mohlo být důležité nebo relevantní?“

„Jak relevantní?“

Dobrá otázka. Než jsem si promyslel odpověď, Dick se zeptal: „Co tam šachujete s těma otázkama jaderné bezpečnosti?“

„Já si nemyslím, že je zrovna tohle příliš relevantní pro vyšetřování vraždy.“

„Proč by měl mít profesor z proslulé techniky něco společného s vraždou?“

„Myslel jsem, že by mohl patřit do ruské mafie, ale tohle na to nevypadá. Fajn, já teda…“

„Hele, takže toho chlapa unesli Arabáši?“

„To asi ne. Vezmu si od tebe telefony na Puťova. Domů i do práce.“

Nadiktoval mi je a začal se loučit: „Tak jo, vážení, míč je na vaší půlce hřiště. Přeju vám, ať Puťova objevíte, a doufám, že najdete i toho hajzla, kterej zabil Harryho Mullera.“

„Najdem, neboj.“

Kate se ozvala: „Díky, Dicku.“

„Dávejte na sebe pozor.“

Zavěsili jsme a Kate na mě pohlédla: „Jaderný fyzik…“

„Přesně tak.“

„Co dělá v klubu Custer Hill?“

„Že by spravoval mikrovlnku?“

„Johne, musíme odletět ještě dnes do New Yorku a předat to Walshovi, aby dal dohromady odborníky na…“

„Zadrž. Přeháníš. Nemáme žádnou znepokojující informaci. Jen to, že nějaký jaderný fyzik byl náhodou hostem v klubu Custer Hill…“

„Jenže máme ty písmena MAD, NUK, ELF a taky…“

„Ježíšikriste, doufám, že je teď našli snad už taky, ne?“

„A co když ne?“

„Pak jsou to idioti.“

„Johne…“

„Nemůžeme přiznat, že máme důkaz, který jsme zatajili… Teda o kterém jsme se prostě zapomněli zmínit.“

„My? Jací my?“ Vstala ze židle. „Ty jsi to neohlásil. My jsme spáchali trestný čin. Já jako spolupachatel.“

Také jsem vstal. „Nemyslíš si, že tě přikryju?“

„Já nepotřebuju, abys mě přikrýval. My oba musíme oznámit všechno, co máme, včetně Puťova, a to hned!“

„Pokud jde o to, co víme, tak FBI ví úplně všechno a nic nám nepředávají. Proč bychom teda měli my předávat informaci jim?“

„Je to naše práce.“

„Jistě. Ale my jim to sdělíme. Akorát ne teď. Zkus brát to, co děláme, jako doplňkové vyšetřování.“

„Ne. To, co děláme, je nezákonné vyšetřování.“

„Chyba. Walsh nám dal volnou ruku…“

„Ale Liam Griffith…“

„Ten ať jde do prdele. Pokud můžu hádat, tak nám sem zřejmě přivezl zásoby spodního prádla zhruba na týden.“

„Dobře víš, proč je tady.“

„Ne, nevím. A nevíš to ani ty.“

Přistoupila ke mně. „Johne, co máš teda za lubem?“

„Jako vždy. Heslem je pravda a spravedlnost.“ Ještě jsem to rozšířil: „Služba, čest, vlast.“

„Kecy.“

„No, skutečná odpověď zní: Potřebujem si zachránit kůži. Jsme v průseru, a jediný způsob, jak se dostat z tohoto průseru ven, je pokračovat v rozplétání Harryho případu a…“

„A hlavně nezapomeň na sebe. Pomasíruj si ego. Tohle je John Corey, policie New York, který se pokouší dokázat, že je chytřejší než celá FBI.“

„To si nemusím dokazovat. Je to prokazatelný fakt.“

„Já se vracím zpátky do New Yorku. Jedeš se mnou?“

„Ne. Musím najít Harryho vraha.“

Posadila se na postel a zírala na podlahu. Byla zjevně rozčilená.

Zůstal jsem stát mlčky snad minutu a teprve pak promluvil a položil jí ruku na rameno. „Kate. Věř mi.“

Chvíli nereagovala, a nakonec cosi zabručela téměř jako sama pro sebe: „Proč se prostě nemůžeme vrátit do New Yorku a vylíčit Tomovi všechno, co víme…? A taky bychom se mohli pokusit zachránit si práci…“

„Protože,“ opáčil jsem, „jsme zkrátka překročili určitou hranici a jsme tak daleko, že není cesty zpět.“ Odmlčel jsem se. „Promiň.“

Zůstala tam ještě chvíli sedět a pak vstala. „Dobrá… co bude dál?“

„ELF.“

36. KAPITOLA

Zdálo se, že se Kate trochu uklidnila a smířila se s tím, že ten idiot, který ji dostal do takové polízanice, je patrně jediný idiot, který ji z ní může také dostat ven.

Díky tomu jsem začal pociťovat mírný tlak, ale věděl jsem, že když se nebudu rozptylovat a zůstanu soustředěný na tento případ a vyřeším ho – tedy jak Harryho vraždu, tak Madoxovo tajemství potom naše pracovní i personální problémy zmizí. A když už budeme u toho, třeba bychom mohli zachránit také planetu. Jak koneckonců prohlašuje samotná Kate, nic neuspěje tak jako úspěch.

Opačnou stranou této mince je… ehm ehm… ostuda, ponížení, propuštění z práce, následná nezaměstnanost a nějaká forma nukleárního překvapení. Ale proč být škarohlíd?

Abych dal Kate pocit, že se také podílí na rozhodování, pronesl jsem: „Tak jo, dám na tebe a zavolám Johna Nasseffa.“

Sedli jsme si k psacímu stolu a vytáhli poznámkové bloky.

Raději bych sice použil Nedův laptop, ale byl jsem si dost jistý, že John Nasseff, který pracoval v oddělení technické podpory, nepatří do úzkých kruhů protiteroristické federální jednotky.

Vytočila číslo a použila svou osobní volací kartu, díky níž se neobjeví na displeji jako identifikace volajícího Vilmino číslo, pak se identifikovala operátorovi protiteroristické a požádala o spojení na kapitána Nasseffa. Stiskla tlačítko hlasitého odposlechu, a když hovor přepojovali, upozornila mě: „John Nasseff je námořní důstojník v aktivní službě, takže by bylo záhodno, abys ho oslovoval hodností.“ Ještě dodala: „Je to důstojník a džentlmen, tudíž si dávej bacha na jazyk.“

„A ty si zase dávej bacha, abys správně formulovala otázky.“

„Myslím, že tohleto umím. Ale proč by ses koneckonců nechytil kormidla ty sám, jak to obvykle děláš?“

„Rozkaz, madam.“

Důstojník námořnictva John Nasseff se ozval z telefonu. „Ahoj, Kate. Jak ti můžu pomoct?“

„Ahoj, Johne. Můj manžel John, který pracuje se… pracuje pro mě, by potřeboval zjistit… a já pochopitelně také, jisté informace o extrémně nízkých frekvencích rádiových vln. Můžeš nám s tím pomoci?“

„Myslím, že ano…“ Odmlčel se. „Smím se zeptat, o co jde?“

Zašvitořil jsem: „Dobré odpoledne, kapitáne. Tady detektiv Corey, který pracuje pro zvláštní agentku Mayfieldovou.“

„Říkejte mi jen Johne.“

„Nápodobně. Abych odpověděl na vaši otázku. Bohužel jde o citlivou záležitost a my smíme prozradit pouze to, že je naléhavá.“

„Ach tak. Chápu… Co byste chtěli vědět?“

Vypálil jsem: „Dalo by se na těch vlnách ELF usmažit vajíčko?“

Kate se zatvářila naštvaně, ale kapitán John odvětil: „To si nemyslím.“

John Nasseff mluvil jako škrobený důstojník, kterým pravděpodobně také byl, tak jsem pokračoval smířlivě: „Dělám si legraci. Nemohl byste nám poskytnout nějaké základní informace o vlnách ELF? Prosím jen, abyste nemluvil příliš odborně. Já si nedokážu nastavit ani předvolby na autorádiu.“

Tím jsem ho kupodivu rozesmál. „Tak dobrá… Je to poněkud technický problém, ale pokusím se mluvit lidsky. Tak především já nejsem odborníkem na signály ELF, ale přirozeně vám mohu poskytnout jisté základní informace.“

„Jsme jedno ucho.“ Otevřel jsem si blok a zvedl tužku.

„No… pro začátek tedy… podívám se, co o tom ví můj počítač… tady to máme. Vlny ELF jsou vysílány na extrémně nízkých frekvencích…“ Uchechtl se a ucedil: „Jistě, proto se jim tak říká… No nic. Jsou to extrémně dlouhé vlny, takže vysíláte na frekvenci 82 hertzů nebo 0.000082 megahertzů, což je rovno vlnové délce 3 658 536,5 metrů, respektive 3 658,5 kilometrů…“

Pustil jsem tužku na stůl a zarazil ho: „Dost, Johne. Zadržte. My nepotřebujeme odeslat zprávu na váš vysílač ELF. Kdo tyto vlnové délky používá? A na co se používají?“

Odpověděl: „Používá je pouze armáda. Konkrétně námořnictvo. Používají se ke kontaktování jaderných ponorek operujících v obrovských hloubkách.“

Vyměnili jsme si s Kate pohledy. Chtěl jsem se ho zeptat, jestli nezná Freda, ale raději jsem položil jinou otázku: „Dají se vlny ELF nějak monitorovat?“

„Jistě. Pokud máte vhodné vybavení. Ale čekali byste velice dlouho, než byste slyšeli nějaké vysílání na vlnách ELF.“

„Proč?“

„Mají velmi omezené využití. A všechno, co byste případně slyšeli, by bylo zakódováno.“

„Aha… zkuste nám to osvětlit. Kdo, co, kde, kdy, jak a proč?“

„Nemyslím si, že by něco z toho podléhalo utajení, ale přesto se vás musím zeptat, jestli jste na bezpečné lince.“

Typický chlápek z armády. A nadto technický odborník na informační technologie. Napadlo mě, že Ned možná poslouchá, aby si ukrátil dlouhou chvíli, ale nevypadal jako špion, a Vilma se patrně dívá na teleshopping. Informoval jsem tedy kapitána: „Jsme na normální pevné lince a použili jsme ji jednorázově v letovisku v Adirondackých horách.“ Vlastně jsme sice v Adirondackých horách už nebyli, ale Walsh a Griffith si musí myslet, že tam jsme – pro případ, že by se k nim tento rozhovor nějak dostal. Dodal jsem: „V letovisku zvaném Point. Šéfkuchař je Francouz, ale jsem si jistý, že neodposlouchává.“

„Dobrá… jak jsem říkal, většina z toho nespadá pod kategorii utajení. Dovolte mi tedy, abych vám vysvětlil praktické využití technologie ELF. Jak víte, máme jaderné ponorky působící v extrémních hloubkách po dlouhé časové období – někdy jsou to i měsíce. Většina z těchto ponorek operuje ve svých pravidelných hlídkových oblastech poblíž… no, toto je trochu citlivé, ale řeknu poblíž podvodních hydroakustických stanic, kde mohou být v kontaktu s námořními operacemi prostřednictvích normálních rádiových kanálů. Některé z těchto ponorek se mohou nacházet na území nikoho, příliš daleko od těchto podvodních stanic, takže v případech nouze se námořní velitelství pro Pacifické loďstvo v Pearl Harboru nebo v Norfolku pro atlantické loďstvo musí nějak spojit s těmito jadernými ponorkami, které nejsou blízko hladiny nebo blízko hydroakustické stanice. Stačíte mě prozatím sledovat?“

Pohlédl jsem na Kate, která kývla, a tak jsem ho vyzval: „Můžete dál. Sledujeme vás.“

„Tak tedy,“ pokračoval, „protože kupříkladu normálně používané vlny VLF – velmi nízké frekvence – neproniknou dostatečně hluboko pod hladinu oceánu, zejména pokud je voda velmi salinická. Slaná.“

„‚Slaná‘ chápu.“

„Dobrá. Ale vlny ELF mohou cestovat všude kolem světa bez ohledu na atmosférické podmínky a dokáží proniknout čímkoli, tedy i horami, oceány a ledovci. Mohou tedy zkontaktovat hluboko ponořenou ponorku kdykoli a kdekoli. Kdyby vlastně nebylo existence vln ELF, neměli bychom vůbec žádné spojení s některými z těchto plavidel v našem loďstvu jaderných ponorek, což by vedlo k zásadnímu problému, kdyby balónek praskl.“

„Balónek?“

„Ano. Slang pro jadernou válku.“

„Aha. Víc se mi líbí balónek.“ Znovu jsme na sebe s Kate pohlédli ve snaze to všechno pochopit. Nevěděl jsem, jaký z toho má pocit, ale při vzpomínce na Baina Madoxe jsem měl trochu obavy.

Velitel Nasseff se dopustil legračního vtípku o posledním dni lidstva: „Kdyby nebylo vln ELF, nemohli bychom rozpoutat pořádnou hezkou celosvětovou jadernou válku.“

„To tedy díky bohu za ELF.“

Uchechtl se. „To je starý vtip. Traduje se v námořnictvu mezi spojaři.“

„Fakt povedený. Znáte ještě nějaký?“

„No, od studené války už uplynula spousta let, ale…“

Přerušil jsem ho: „Takže to je jediný způsob… jediný důvod, proč by někdo použil rádiových vln na frekvenci ELF – aby komunikoval s ponorkou.“

Odpověděl: „No, nejde o klasickou hlasovou vysílačku, spíše takový vysílač signálů – jako telegraf – k zasílání zašifrovaných vzkazů složených z kódových písmen.“

„A k zasílání pouze do ponorek?“

„Přesně tak. Hluboko ponořených. Vlny ELF jsou velmi dlouhé, a proto je vysílání nesmírně pomalé. Ale dokáží proniknout čímkoli. Jejich jediným praktickým využitím je tedy kontakt s ponořenými ponorkami, s nimiž se nelze spojit normálním způsobem.“

„Chápu. Mohou vlny ELF narušit příjem mého mobilu?“

Znovu se uchechtl. „Ne. Tyto vlny jsou tak nízko ve spektru, že neruší žádné jiné rádiové vlny, mikrovlnky ani nic podobného, co v současné době používáme jako věci každodenní potřeby.“

Kate konstatovala: „Takže to vysílání na vlnách ELF probíhá v písemných kódech.“

„Správně.“

„A mohou je zachytit jedině ponorky?“

„No, může je zachytit kdokoli, kdo má přijímač na ELF. Jenže pokud neznáte kód, který se často mění, bylo by to nesmyslné. Slyšeli byste jen vysílané pulsy, což jsou ta písmena v zašifrované podobě. Pokud vím, nejobvyklejší je třípísmenný kód.“

Kate se zeptala: „A to stačí, aby se lidem v ponorce sdělilo všechno, co potřebují vědět?“

„Obvykle jim to pouze oznámí, že musí obnovit normální rádiovou komunikaci.“ Vysvětloval dál: „Přenosu na vlnách ELF se říká ‚zazvonění‘. Má pobídnout velitele ponorky, aby věděl, že se situace vyvíjí, a on musí udělat něco, aby se dostal do normálního kontaktu. Někdy se dá třípísmenný kód pochopit, protože je smluvený. Může znamenat například ‚Vynořit‘ nebo ‚Pokračovat ke stanovišti A‘, což je místo, které je předem určeno souřadnicovou sítí. Sledujete mě?“

Kate kývla: „Myslím, že ano.“

„ELF nemůžete používat na dlouhé mnohaslovné vzkazy. Než signál dorazí k ponorce, může to trvat třeba půl hodiny. A měl bych ještě zdůraznit, že ponorka nemůže vysílat signál ELF nebo vzkaz. Může ho pouze přijmout.“

Ozval jsem se: „Něco na způsob ‚Nevolejte nám, my se s vámi spojíme‘.“

„Správně.“

Kate se zeptala: „A proč ponorka nemůže odeslat zprávu po vlnách ELF?“

„Vysílač i anténa musí být na pevnině také proto, že jsou konstrukčně příliš velké. To mohu vysvětlit později. Prozatím tedy pokud ponorka potřebuje odpovědět na tento jednostranný vzkaz nebo pokud velitel ponorky potřebuje víc informací, pak se ponorka přiblíží k podvodní hydroakustické stanici – když má čas – nebo musí vyplout blíže k hladině a vyslat komunikační bóji, aby mohla odpovědět, nebo získat další údaje přes VLF nebo – v dnešní době – přes satelit nebo jiné prostředky.“ Vyzvídal jsem: „Počkejte, co myslíte tím ‚Když má čas‘?“

„No, kupříkladu když už na nás druhá strana vypustila interkontinentální balistickou střelu, tak není čas na ustavení normální rádiové komunikace, protože než ponorka přijme signál ELF, což – jak jsem již řekl – může trvat i půl hodiny, všechny formy komunikace ve Spojených státech by už mezitím byly dávno zničeny a jaderná válka by zkrátka skončila.“ Vysvětloval dál: „Pokud se na pevnině stane právě toto, pak dostane ponorka po vlnách ELF poslední a jedinou zprávu – třípísmenný kód, který znamená… zkrátka… ‚Palte‘.“ Kate se zatvářila poněkud ustaraně, ale velitel Nasseff měl i dobré zprávy. „Vlny ELF se nenaruší ani termonukleárními výbuchy.“

Vydechl jsem: „Díkybohu za to. Dovolte mi, abych se vás ovšem zeptal – co když ten chlápek, co mi posílá kód k jadernému útoku, odešle chybná písmena? Kupříkladu tam chce napsat XYZ, což znamená ‚přestávka na oběd‘, ale splete se a napíše XYV, což znamená ‚vystřelte rakety‘?“

Kapitán Nasseff odpověděl lehce pobaveně: „To se stát nemůže.“

„Proč ne? Jen se podívejte, jaké e-maily člověk občas dostane!“

„Víte,“ vysvětloval trpělivě, „má to své pojistky, a všechny rozkazy k odpálení musí být verifikovány.“

„Ale kýml Než dostane ponorka rozkaz – tedy půl hodiny po jeho odeslání – tak, jak jste právě řekl, nezbude nikdo, kdo by cokoli verifikoval.“

„To je pravda. Ale zbytek zaručuje, že se to nemůže stát.“

„Proč ne? Vždyť tady mluvíme o třech trapných písmenech. Jako když ty opice napsaly ‚Král Lear‘.“

„Pro vaši informaci – třípísmenný kód může mít v anglické abecedě 17 576 možných kombinací. V ruské abecedě s třiatřiceti písmeny má 35 937 různých kombinací.“ Vysvětloval dál: „Třicet tři krát třicet tři krát třicet tři je 35 937. Jaké jsou tedy šance, že námořní radista chybně vyšle ponorce kód, aby vypálila své jaderné střely na předem určené cíle?“

Vzhledem k faktu, že když se něco může podělat, tak se to podělá, jsem usuzoval, že šance jsou poměrně vysoké. „Možná bychom mohli užívat ruskou abecedu. Kdo ví? Víc písmen. Menší šance rozpoutat jadernou válku omylem.“ Připadalo mu to legrační. „Mimochodem, když chcete vědět víc, než potřebujete, tak kdokoli vysílá dotyčnou zprávu, ji musí vyslat jako opakující se kód, který opravuje chyby, následovaný dalším třípísmenným verifikačním kódem. Tohle nikdo nemůže podělat nějakou náhodou.“

Položil jsem poněkud palčivější otázku, která se však nabízela: „A co když to někdo chce udělat schválně? Třeba nějaký cvok, který chce rozpoutat jadernou válku?“

Zamyslel se nad tím a odpověděl: „Jak jsem říkal, kódy se často mění.“

„Ale co když někdo ten kód má…“

„Nedokážu si představit, že by se nějaká nepovolaná osoba mohla dostat k iniciačním a posléze verifikačním kódům plus že by mohla získat aktuální kódovací tabulky. Krom toho počítačový kódovací software je natolik inteligentní, že byste si to ani neuměl představit.“ Ještě mě uklidnil: „Neměl byste si dělat s podobnými věcmi vůbec starosti.“

Pomyslel jsem na Baina Madoxe a chtělo se mi kapitánu Nasseffovi říct: „Ale vy ano.“

Ozvala se Kate: „A pro tyto komunikační prostředky neexistuje žádné jiné možné využití? Vlny ELF zkrátka nemají jiné využití než v armádě?“

„Tak tedy… Bývala to pravda. Slyšel jsem ale, že od konce studené války byl ruský vysílač ELF využíván pro geofyzikální průzkum. Meče se překují v pluhy.“ Objasnil to blíže. „Vlny ELF dokáží proniknout hluboko do zemské kůry a mohou být tedy využity pro elektromagnetickou rezonanci a monitoring. Kupříkladu seismický výzkum. Předpovědi zemětřesení a podobné věci.

O tom toho ale já moc nevím.“

Kate pokračovala: „Takže teoreticky by někdo krom armády mohl vysílat na frekvenci ELF. Třeba výzkumníci.“

„Teoreticky ano, ale na celém světě existují pouze tři vysílače ELF, a ty patří armádě. My máme dva, oni mají ten třetí.“

Kate se zamyslela. „Aha, no, ale, čistě teoreticky… Je to přísně tajné neboje nezákonné postavit si takový vysílač?“

„O nezákonnosti nic nevím a na technologii výstavby respektive na technickém fungování vysílače nic tajného není. Problém ale je, že vybudování vysílače ELF může být nákladné a nemá to žádné praktické využití krom kontaktu s ponorkami nebo tedy donedávna pro omezený geofyzikální průzkum.“

Nemyslel jsem si, že by měl Bain Madox zájem o geofyzikální průzkum, ale bylo to možné, a tak jsem se zeptal: „Dokáží vlny ELF odhalit naleziště ropy?“

„To by asi dokázaly.“

„Takže geologové by je mohli využívat k hledání ropy.“

„Teoreticky, ale vysílače ELF se dají postavit jen na velmi málo místech na světě.“

Kate se podivila: „Pročpak to?“

„No, když teď hovoříme o samotném vysílači, dovolte mi, abych to vysvětlil. Ptali jste se, proč nemůže ponorka odeslat zprávu po vlnách ELF. Jedním z důvodů je, že vysílač ELF může být umístěn pouze na pevnině v oblasti, která má dobrou zemní vodivost. A na planetě existuje jenom pár míst, kde existují takto příznivě geologické podmínky.“

Pochopitelně jsem položil otázku: „No a kde to je?“

„Tak ruský vysílač, kterému se říká Zevs, je umístěn na severozápad od Murmanska, poblíž polárního kruhu. Další místo, kde jsou pro vysílač nutné podmínky, je zde, ve Spojených státech. Naše dva vysílače jsou ve Wisconsinu a Michiganu a oba stojí na téže geologické formaci zvané Laurentinská oblast Kanadského štítu.“

„A to je vše?“

„No, ano, pokud jde o existující vysílače ELF. Britové však téměř postavili za studené války také jeden pro královské námořnictvo na jednom vhodném místě ve Skotsku. Jmenuje se Glengarry Forest. Z nejrůznějších politických a praktických důvodů však tento projekt nevyšel.“

Ani Kate ani já jsme se chvíli nezmohli na slovo, ale ona se pak vzpamatovala jako první: „Takže na celém světě existují jen tři vysílače ELF.“

Kapitán Nasseff si maličko zašprýmoval: „Naposled, když jsem je počítal, tak ano.“

Tak tedy, pomyslel jsem si, počítej znovu, kapitáne.

Vyměnili jsme si s Kate pohled, ale ani jeden z nás nepoložil otázku, která se přímo nabízela, o dalších vhodných a snad i blízkých lokalitách. Věděli jsme, že musíme dotyčnou otázku nějak zakamuflovat, aby kapitán Nasseff po kavárnách nevyprávěl kamarádům, že se Corey a Mayfieldová vyptávali na vysílače ELF v Adirondackých horách.

John Nasseff si ticho vysvětlil tím, že jsme vyčerpali své nároky na jeho čas, a zeptal se: „Pomohlo vám to?“

Kate děkovala: „Ano, nesmírně. Jsi moc hodný. Ještě poslední otázka. Není mi jasná jedna věc. Ty tedy tvrdíš, že je možné, aby si soukromá osoba postavila vysílač ELF?“

John Nasseff už zřejmě uvažoval o obědě, ale odpověděl: „Jistě. Člověk si ho může postavit ve sklepě nebo v garáži. V podstatě jde o primitivní konstrukci a některé součástky by se daly najít v jakékoli dílně a to, co není momentálně k dispozici, se dá postavit nebo koupit za odpovídající sumu. Skutečným problémem je však umístění antény a její velikost.“

„Proč je to problém?“

„Protože nejde o standardní vertikální anténu. Anténa pro ELF vypadá vlastně jako dlouhý kabel nebo kabely. Musí být nataženy na sloupech jako pro elektrické dráty, obvykle ve velkém kruhu, a jsou dlouhé několik kilometrů.“

To mi připomínalo něco, co jsem nedávno viděl. Zeptal jsem se: „Proč je to obtížné… nebo drahé?“

„No, drahé to je,“ objasňoval Nasseff, „když to dělá vláda.“

Od srdce se tomu zasmál a pokračoval: „Jak jsem už řekl, jde výhradněo geologii a geografii. Nejprve musíte najít lokalitu, kde je vhodné geologické podloží, a pak musíte získat dostatečně rozsáhlé okolí. Velký pozemek.“

„No a potom?“

„No a pak natáhnete kabely, které vlastně napájejí anténu. Ty kabely mohou být dlouhé třeba stovky kilometrů – v kruhu, abyste ušetřili prostor – nebo, pokud jsou geologické podmínky dokonalé, si vystačíte s… řekněme… necelými devadesáti kilometry.“

Kate ho zarazila: „Ještě mi pořád není úplně jasné to s tím podložím.“

„No, víte… podívám se vám na to… Fajn, takže: ‚Nutné podmínky k vybudování antény ELF jsou v oblasti, kde je v podloží jen pár metrů písku nebo morénového štěrku. Pod touto vrstvou pak potřebujete kamenné podloží z magmatické žuly nebo metamorfické… ‚ Co to kčertu je za slovo? Aha. Ruly. R-U-L-A.“

Podotkl jsem: „Doufám, že to není heslo k vypálení jaderných hlavic z ponorek.“

Zasmál se. „Jde o typ horniny. Tady to máme…‘… oblasti velmi starých prekambrických horských hřebenů (metamorfované horniny sedimentárního původu), například Kanadský štít (Laurentinská oblast) ‚… kde jsou umístěny naše vysílače ELF… poloostrov Kola v Rusku, kde mají svůj vysílač oni… pak to místo ve Skotsku, kde se Britové nakonec rozhodli vysílač nepostavit… také nějaké místo u Baltského moře… no, podle toho si můžete udělat obrázek.“

Rozhodně jsem ho neslyšel jmenovat „Adirondacké hory“ a špicoval jsem uši velmi pozorně.

Pokračoval: „Když tedy někdo chce postavit vysílač pro vlny ELF, musí se vydat do jedné z uvedených oblastí, koupit si dostatek pozemků, pak instalovat stožáry a mezi ně natáhnout anténu. Do smyčky. Rezonance, která je důležitá pro vysílání na určité frekvenci, vyžaduje přesnou délku antény. Vodivé podloží má pouze vliv na vysílací odpor. Pak je jeden konec antény napojen na silný měděný uzemňovací kabel, který je svedený více tyčemi do hluboké díry ve skále s vysokou vodivostí. Silný elektrický generátor – a ten je značně nákladný – dodává energii kabelům antény a proud vede dokola po drátech antény a je sveden do měděných uzemňovacích kabelů ve skále. A potom se vlastně stává anténou samotná země. Chápete?“

Přikývl jsem. „Naprosto.“

Myslím, že mi nevěřil, protože přiznal: „I na mě je to poněkud technické. Ale zdá se, že pokud máte dostatečnou elektrickou kapacitu generátoru – jdeo stovky kilowatt – a jakmile máte správně umístěnou anténu, není vlastně tak obtížné ten vysílač vybudovat a můžete vysílat své signály ELF, co hrdlo ráčí.“ Odmlčel se. „Bohužel je nikdo neposlouchá.“

Připomněl jsem mu: „Ponorky přece poslouchají.“

„Ale jen v případě, že jsou náhodou na frekvenci, kterou vysíláte. Rusové vysílají na frekvenci 82 hertzů, my na frekvenci 76 hertzů. A i když ponorky na odpovídající frekvenci něco slyší, jejich přijímač ELF by patrně signál odmítl.“

„Proč?“

„Protože, jak jsem už říkal, armádní signály jsou počítačově zakódované. Při vysílání se zakódují a při přijetí odkódují. Jinak,“ vysvětloval trpělivě, „by mohl jakýkoli cvok – jak jste zřejmě naznačoval – teoreticky způsobit pěknou pohromu v ruském a americkém námořnictvu u ponorek. Rozumíte… začít třetí světovou válku.“

Věděl jsem přesně, co má na mysli, ani jsem nepotřeboval konkrétní příklad.

Kate vyskočila. „Už se někdo o něco podobného pokusil?“

Kapitán Nasseff mlčel, a tak jsem mu položil stejnou otázku.

Opáčil nám svou otázkou. „O co vám dvěma vůbec jde, vážení?“

Věděl jsem, co přichází, a nechtěl jsem, aby do Pentagonu odeslal třípísmenný kód, který znamenal „Odstřelte Coreyho a Mayfieldovou“, takže jsem mu sdělil: „No, jak patrně víte, pracujeme v oddělení pro Střední východ. To je vše, co mohu říci.“

Zamyslel se nad tím a nakonec odpověděl: „Tak tedy… dotyční lidé možná mají tuto technologii nebo jsou možná schopni ji získat, ale nemyslím si, že by v některé z těch zemí existovala vhodná geologická oblast.“

„To je dobrá zpráva.“ Pomyslel jsem si, že tohle se ale ve skutečnosti netýká našich blízkovýchodních přátel, a tak jsem se ho zeptal znovu: „Už se někdo v minulosti někdy pokoušel vyslat falešný signál naší podmořské flotile?“

„Slyšel jsem, že se o tom něco povídá.“

„Kdy k tomu došlo? Jak? Co se stalo?“

„No… pokud se těm povídačkám dá věřit, tak asi před patnácti lety. Naše flotila dostávala zakódované zprávy z vysílače ELF, ale počítače přímo na ponorkách nebyly schopné ověřit věrohodnost zakódovaných zpráv, takže byly odmítnuty.“ Odmlčel se. „A když velitelé ponorek kontaktovali generální štáb námořnictva v Pearl Harboru a Norfolku jinými způsoby, dostalo se jim informace, že žádné takové zprávy z Wisconsinu nikdo neodesílal. Michigan v té době ještě nebyl vybudován.“ Několik vteřin mlčel a pak dodal: „Zdálo se, že nějaký… jedinec vysílá falešné zprávy, ale zabezpečení fungovalo a nikdo na ponorkách na základě těch zpráv nezahájil žádnou akci.“

Podivil jsem se: „Jakou akci? Co ty zprávy znamenaly?“

„Útok.“

V našem pokoji se rozhostilo ticho. Prolomila ho Kate: „Mohli ty zprávy posílat Rusové?“

„Ne. Především Rusové neměli pro ELF žádné vysílací kapacity až do roku 1990, a i kdyby měli, neexistoval logický důvod, proč by měli posílat americkým ponorkám rozkaz, aby zaútočily na Sovětský svaz.“

Souhlasil jsem s ním. „No ale kdo to tedy byl?“

„Poslyšte, může jít o jednu z těch bajek studené války, které vymýšlejí spojaři z ponorek, aby udělali dojem na své dívky nebo kamarády v baru.“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Za takovou historku se člověk rozhodně dočká vřelého objetí nebo piva zadarmo. Ale může to také být pravda.“

„To může.“

„Takže,“ rozvíjel jsem své teorie, „zjevně máme chybný počet těch vysílačů ELF. V současnosti jsou tedy čtyři.“

Na chvíli se odmlčel. „Před těmi patnácti šestnácti lety vlastně existoval jediný vysílač ELF na světě – ten náš ve Wisconsinu. Jak jsem říkal, Michigan ještě nestál a Zevs také ne. Proto si myslím, že tato povídačka není opodstatněná. Kdo by si vybudoval a uvedl do provozu vysílač ELF za účelem rozpoutání jaderné války?“

Napadlo mě, že kupříkladu můj šílený bývalý tchán by toho schopen byl, ale to byl příliš velký skrblík, než aby za to utrácel. Proto jsem nadhodil: „Co Cíňani? Rozumíte, přikázali by nám, ať vystřelíme na Rusáky, a seděli by za bukem a sledovali, jak se navzájem zlikvidujeme.“

„No tak to je možné. Ale kdyby se nechali přistihnout, nepřekvapilo by mě, kdyby se Rusové a Američané domluvili a hodili tam za to bombu jim. Takové hry jsou velmi nebezpečné.“

To byla pravda, a kdybyste byli zemí, která dává v sázku svou kůži, jako je Cína nebo Rusko, pořádně byste si to rozmysleli. Ale pokud byste byli bohatým soukromým a dostatečně šíleným jedincem usazeným v horách, možná byste se chtěli vysílačem ELF pobavit. Namítl jsem tedy: „Říkal jste, že se ty vlny ELF dají monitorovat, takže předpokládám, že je možné lokalizovati zdroj vysílání.“

„To je dobrý předpoklad, ale odpověď zní ne. Nezapomeňte, že anténou se stává samotná zeměkoule, takže se zdá, že signály vycházejí odevšad.“

„Jako signály z vesmíru?“

„No, spíše by to připomínalo otřesy půdy při zemětřesení. Signál by vycházel ze všech stran.“

„Neexistuje tedy způsob, jak vystopovat původ signálu ELF?“

„Ne v tom smyslu, jak to chápete. Ale přijímače vln ELF mohou poskytnout jen všeobecnou představu o místě vysílacího zdroje, když posoudí sílu signálu, kterou na svém stanovišti přijímají. Má se to s ní jako se všemi zdroji energie. Čím jste dále od původce, tím je signál slabší. Tak jsme objevili i ten ruský vysílač Zevs – měli jsme podezření, že Rusové mají vysílač ELF, aby měli kontakt se svými ponorkami, tak jsme umístili přijímací stanici v Grónsku, a tato stanice zachytila silné signály. Za nějakou dobu jsme mohli lokalizovat jeho umístění přesně na poloostrově Kola a špionážní družice to potvrdily. Stalo se to však jen proto, že Rusové náhodou vysílali zároveň v okamžiku, kdy jsme hledali zdroj signálu.“

Zamyslel jsem se. „Dokázalo námořnictvo zjistit, odkud vycházely ty falešné signály k odpálení raket?“

„Nemám tušení. Ačkoli bych tedy řekl, že ne, jinak by se o tom doslechli všichni, kdo jsou nějak zapojení do námořní komunikace – oficiálně nebo neoficiálně. Já jsem o tom nikdy neslyšel.“ Upozornil mě: „Ale opakuji, ty falešné signály možná nikdy neexistovaly.“

Já jsem se ovšem domníval, že ano, a podezíral jsem kapitána Nasseffa ze stejného postoje. Také jsem byl přesvědčen, že zdroj znám.

Změnil téma a nasadil veselejší notu. „No nic. Díkybohu, že je studená válka za námi.“

„To si pište.“

Na to nereagoval. „Ještě něco?“

Pomyslel jsem na Michaila Puťova. „Mohl by se jaderný fyzik nějak zapojit do vývoje technologie extrémně nízkých frekvencí?“

„Vůbec ne. Ten by o ní patrně věděl méně než vy.“

„Pozor, já už jsem teď odborník. Nikdo se už nemůže pokusit prodat mi troubu na vlny ELF.“

Kapitán Nasseff můj vtípek ignoroval. „Proč by měly vlny ELF zajímat oddělení Středního východu federální protiteroristické jednotky?“

Vyměnili jsme si s Kate pohled a ona mi rychle naškrábala do notesu: „Kraviny vymýšlíš ty.“

Pěkně děkuju, Kate. Nicméně jsem odpověděl: „No, jak se ukazuje, podle toho, co jste nám řekl, zřejmě budeme… zkrátka na špatné vlnové délce.“ Pro větší efekt jsem se ještě uchechtl a vysvětloval: „Ve skutečnosti pracujeme na případu, který se týká té environmentalistické teroristické skupiny, která si říká ELF. Earth Liberation Front. To je jiný ELF. Omlouváme se.“

Důstojník a džentlmen, kterým kapitán Nasseff byl, nepoctil tento kec svou pozorností.

A Kate, která ví, jak klást otázky, které by tázanému neprozradily podstatu věci, se ještě ozvala: „Johne, dívám se tady do poznámek a myslím, žes nám říkal, že jediným vhodným americkým územím pro umístění antény a vysílače ELF je geologická oblast ve Wisconsinu a Michiganu zvaná Kanadský štít. Mám to správně?“

Mohl být ironický a zeptat se, co to má společného s protiteroristickou jednotkou, ale odpověděl jí: „Myslím, že to máš dobře… Počkej… Ve Spojených státech je ještě jedno místo, kam by se mohl vysílač ELF umístit.“

Ani já ani Kate jsme se nezeptali, kdepak že to je, ale John Nasseff přispěchal s informací: „V podstatě se na něm nacházíte.“

37. KAPITOLA

Seděli jsme na verandě, kterou zahřívaly sluneční paprsky procházející velkými okny. Venku padalo listí, kachny plavaly po rybníce a vypasené kanadské husy se kolébaly po trávníku a ani nepotřebovaly pasy.

Oba jsme byli zahloubaní do myšlenek, které se patrně nelišily. Kate nakonec promluvila: „Madox má velký elektrický generátor a anténu na vlny ELF přímo na svém pozemku, a někde ve srubu má pravděpodobně ukrytý i vysílač. Možná v tom protiatomovém krytu…“

Snažil jsem se zlehčit tón. „Myslíš si tedy, že Madox hledá naftu?“

Nebyla naladěná na mé vtipy. „Myslíme si, že Madox byl tou osobou, která vyslala dotyčné vzkazy přes ELF do ponorek amerického námořnictva před patnácti lety?“

„Myslíme.“

„Ale pročl“

„Počkej, popřemýšlím o tom. No proč, kruci, pokoušel se rozpoutat jadernou válku!“

„Ano, to chápu. Ale proč?“

„Podle mého odhadu si prostě hodil kostkama, podržel si palce a doufal ve šťastný konec.“

„To je šílenství.“

„Přesně tak. Ale myslel si to on.“ Změnil jsem tón: „Možná jsi moc mladá a nepamatuješ se, ale v této zemi byli v té době lidé – pan Madox dozajista patřil mezi ně –, kteří chtěli zmáčknout ten knoflík první a se vším skoncovat. Opravdu věřili, že Sověty nachytají na hruškách, ti budou někde chrápat a navíc jejich technologie a zbraně jsou nefunkční, a že tím pádem přežijeme, ať už na nás v odvetu hodí cokoli.“ Dodal jsem: „A navíc se prý radioaktivní spad přeceňuje.“

„Naprosté šílenství.“

„To naštěstí nikdy nezjistíme.“ Na chviličku jsem se zamyslel. „Madox má zjevně nějaké interní informace o vojenských kódech pro ELF a rozhodl se jevyužít. Konstrukční technologie vysílače a antény není utajená, jak jsme slyšeli, a před dvaceti lety v určitém okamžiku Madox věděl, že potřebuje pozemky a nemovitosti na správném místě, a než se kdo nadál, nakoupil si půdu v Adirondackých horách.“ Ještě jsem zdůraznil: „Nejlepší investice, jakou kdy udělal.“

Zamyšleně přikývla. „Myslím, že právě to se stalo… ale nefungovalo to.“

„Ne, díkybohu nefungovalo, jinak bychom si tady o tom nepovídali.“

„A proč to krachlo?“

Horečně jsem uvažoval. „Podle mého odhadu podcenil inteligenci a složitosti počítačové techniky a softwaru, což je určitě zásadní součást kódovaných vysílání přes ELF. A v určitém okamžiku ho varoval jeho nasazený špeh, že pokud se bude pokoušet odesílat správný kód k zahájení útoku, vláda napře veškeré své úsilí, aby odhalila zdroj toho falešného vysílání, a FBI mu hezky prokopne dveře klubu Custer Hill. Tak se svého zajímavého koníčka radši holt vzdal.“

„Nebo se do toho možná vložil Bůh.“

Zvážil jsem to. „Nepochybuji, že Bain Madox věří, že je na straně Boha a naopak Bůh na jeho.“

„Dobrá. Jenže On na jeho straně nebyl.“

„Evidentně ne. Mimochodem jaké je ale propojení vysílače ELF a Michaila Puťova, bývalého sovětského fyzika, odborníka na jaderné zbraně, v současné době profesora na MIT a hosta v domácnosti pana Madoxe?“

Kate se zamyslela. „Možná… tentokrát má možná Madox v úmyslu donutit naše ponorky vystřelit jaderné hlavice na předem určené cíle na Blízkém východě, v Číně nebo Severní Koreji.“

Chvíli jsem to zpracovával. „Jo, to na našeho Baina Madoxe vypadá. Zajímavá možnost. Ale pořád to nevysvětluje Puťova.“

Kate se nad tím zamyslela a pak také asi nad dalšími věcmi, o kterých se jí včera ani nesnilo a nenapadlo by ji, že se jí budou honit hlavou. Zeptala se mě – nebo možná sebe: „Krucinál, co má ten chlap za lubem?“

„Myslím, že hodlá uskutečnit nějaký plán B, a já nemám tušení, o co půjde, snad jen že to je nějaká verze plánu A, který před patnácti lety nevyšel.“

Podíval jsem se na hodinky a vstal. „Poslyš, už vím, co udělám, Kate. Mrkni se na internet a zkus vypátrat, jestli tam ještě je něco dalšího o vlnách ELF. Taky si na Googlu najdi Michaila Puťova, a když už budeš v tom, přideji Baina Madoxe.“

„Oukej…“

„A důležitá věc – vrať prosím tě Vilmě ten notebook před půl sedmou.“

Nasadila nucený úsměv: „Můžu se mrknout na eBay?“

„Ne, nesmíš se mrknout na eBay. Fajn, pak zavolej na Federální leteckou správu a sežeň průběžné letové plány Madoxových dvou letadel. Jejich registrační čísla najdeš ve svém kufříku. To bude asi chvilku trvat, známe byrokraty u federálů, nedělám si iluze, ale buď neodbytná a okouzlující…“

„Proč si myslíš, že je to tak důležité?“

„Vlastně přesně nevím. Ale rád bych věděl, kam Madox ty letadla poslal pro případ, že to důležité bude.“ Ještě jsem dodal: „Také bych byl rád, abys pořádně prohlídla ty seznamy cestujících, rezervace a smlouvy z půjčovny aut a zjistila, co dalšího z nich můžeme vymáčknout. A zavolej Puťovovi domůi do kanceláře a zjisti, jestli o něm někdo něco neví.“

„No fajn, ale co budeš dělat ty, než to všechno vyřídím?“

„Dám si šlofíka.“

„Velmi vtipné.“

„Vlastně musím vyřídit pár pochůzek. Seženu nám nějaké jídlo plus věci osobní potřeby, které zřejmě nejsou v ceně těch pětasedmdesáti babek, a cokoli dalšího dle tvého přání.“

Sdělila mi: „Nepotřebujeme žádné náhradní věci, Johne. Jakmile schrastíme všechny tyhle informace, a tím myslím my oba, pak se stejně tak my oba vracíme do civilizace.“ A zdůraznila: „Zamluvím let z Adirondackého oblastního letiště nebo z nějakého jiného tady v okolí.“

„Kate, myslím, že ještě nemáme dost informací na to, aby nám to stačilo k získání propustky z lochu.“

„Já myslím, že ano.“

„Ne. Podle mého ve Washingtonu existují lidé, kteří vědí přinejmenším tolik, co my teď.“

„Proč teda poslali Harryho na tu sledovačku do klubu Custer Hill?“

Dobrá otázka. A napadlo mě několik dalších. „No, možná to mělo co do činění s tím víkendovým setkáním. Ale krom toho nemám tušení.“

„Johne, já myslím, že Harry svůj úkol splnil. Myslím, že chtěli, aby ho chytili.“

To jsem si myslel taky, a teď na to přišla i Kate. „Jo, připadá mi to tak.“

„Ale proč chtěli, aby ho chytili?“

„To je zásadní otázka. A možná odpověď zní, že chtěli vyslat signál Bainu Madoxovi, aby věděl, že ho sledují. Určitě nečekali, že Madox dotyčnou osobu vyslanou na sledovačku zavraždí, až ji chytí.“

„Proč by mělo ministerstvo spravedlnosti a FBI chtít, aby Madox věděl, že je sledovaný?“

„V policejní práci se někdy sledování využívá k tomu, aby to podezřelého vyvedlo z konceptu. Někdy, v případě bohatých a mocných lidí, se využívá jako laskavost nebo varování. Jako výzva, ať s těma lumpárnama přestane, jinak všechny dostane do nepříjemné situace. Jako zvednutý prst, chápeš?“

Kate vstala a přistoupila ke mně. „Mohls to být ty.“

Já jsem si v podstatě myslel, že mám dost rozumu, abych se na takový úkol vyprdl, jakmile bych zblízka posoudil situaci. Harry byl na druhé straně prostá duše, která vždycky až přespříliš důvěřovala šéfům. Navíc za každých okolností poslouchal rozkazy.

Zeptala se mě: „Pokud máš pravdu, myslíš, že ta sledovačka měla Madoxe vyděsit, aby přestal dělat to, co měl v plánu?“

„Já myslím, že chlápek jako Madox se nedá vyděsit jen tak snadno. Je to chlap s konkrétním cílem a při prosazování tohoto cíle už spáchal přinejmenším jednu vraždu.“

„Jednu, o které víme.“

„Jasně. A jsem si poměrně jistý, že to, co se stalo tento víkend, mělo zcela opačný účinek, než v jaký doufal Washington. Vlastně tím zkrátili Madoxovi čas pro nejpříhodnější vykonání jeho lumpárny asi tak na plus mínus čtyřiadvacet hodin.“

„Ale možná že zkrátka ví, že hra je skončena, a má v plánu odjet ze země. To by přece udělala většina lidí.“

„Jenže já jsem hluboce přesvědčen, že on není jako většina lidí. Ale zkontroluj si, kde má ty svý letadla.“

Přikývla. „Fajn, ale pokud si fakticky myslíš, že bude pokračovat v akci, ať už má za lubem cokoli, a když se nechceš vrátit domů, pak se potřebujeme dostat k nejbližšímu federálnímu soudci a požádat o povolení k prohlídce klubu Custer Hill.“

„Zlatíčko moje, myslím, že jediný příkaz, který bys na federálním soudu našla, je příkaz k zatčení Kate Mayfíeldové a Johna Coreyho.“

„Tak zajděme za Schaefferem a zeptejme se, jestli může sehnat nějakého místního návladního, aby dostal povolení k prohlídce.“

„Kate, nikdo tady nevydá žádné povolení k prohlídce, na němž bude figurovat jméno Baina Madoxe, jen na základě toho, co jim povíme ty nebo já. Potřebujeme víc důkazů.“

„Jako například?“

„No, hlavně třeba nějaké chlupy a vlákna ze srubu Custer Hill, která bychom mohli porovnat s tím, co se našlo na Harryho těle a šatech. To budou usvědčující důkazy pro laboratoř, které jsou zapotřebí coby spojovací článek mezi Harrym a Madoxovým srubem a Harrym a Madoxem, který ve srubu byl.“

„Dobrá, ale jak chceš sehnat vlákna z klubu Custer Hill bez povolení k prohlídce?“

„Úplně stejně, jak to dělám, když bych vyšetřoval vraždu Johna X, který dle mého přesvědčení byl viděn naposledy v domě Joea Y.“

„Cože…?“

„Zajdu do klubu Custer Hill navštívit pana Madoxe.“

„Já nechci, abys tam chodil.“

„Proč ne? Přesně tohle dělám v tomto stadiu vyšetřování v případě jakékoli jiné vraždy. V tomto okamžiku nám docházejí vodítka a pojítka, tak se musím vrátit k hlavnímu podezřelému a promluvit si s ním.“

„Jedu s tebou.“

„Bohužel nejedeš. Potřebuju tě tady, abys pracovala na drobnostech, které potřebujeme k postavení celého případu… na materiálu nutném k získání povolení k prohlídce.“ Ve skutečnosti už na to nezbývalo moc času, ale znělo to dobře.

„Ne,“ namítla neústupně. „Sám tam nepojedeš.“ Pohlédla na mě. „Mohlo by to být nebezpečné.“

„To není nebezpečné. Není to žádný Drákulův hrad. Jsem federální agent a kladu určité otázky.“

„On už jednoho federálního agenta zabil.“

Dobrý postřeh. Ale bránil jsem se: „A patrně toho už lituje. A pokud nelituje, tak bude.“ Vrátil jsem se do obytné části pokoje a vzal si bundu.

Kate šla za mnou a vzala si sako.

Nadešel právě jeden z těch okamžiků, který si žádal oné dokonalé kombinace zarputilosti a něhy. Objal jsem ji. „Potřebuju tě tady. Dnes máme trošku málo rukou na práci. Tohle opravdu zvládnu sám.“

„Ne.“

„Myslím, že mám větší šanci se s ním vidět, když jsem sám.“

„Ne.“

„Zajdu za Schaefferovýma chlapcema, co dělají sledovačku na té křižovatce. Souhlas? Řeknu jim, ať mi dají hodinu, a když do té doby nebudu venku, tak ať tam pošlou celou kavalerii. Platí?“

Tohle zřejmě zabralo a Kate už se tvářila méně odhodlaně k tomu, že by mě doprovázela.

Rozloučil jsem se: „Zůstaň v kontaktu se Schaefferem. Také zavolej do Pointu a zjisti, kdo nás hledá. Pověz jim, že nakupujeme v Lake Placid, a pokud pan Griffith zavolá, může se s náma sejít dole ve městě. A připomeň Jimovi, že mi chtěl Sonny DeMott půjčit kravatu a sako na večeři.“

„On fakt chtěl?“

„Určitě by to rád udělal. Prostě je nějak ukecej.“ Mrknul jsem. „Předstírej, že jsi já.“

Usmála se. „Chci, aby sis zapnul mobil.“

„Kate, neblbni s mobilama. Jakmile tu věc zapneš, Liam Griffith bude do hodiny u těchhle dveří.“

„Johne… takhle se ta naše práce ale nedělá.“

„Srdíčko, občas si ty pravidla musíme trochu upravit.“

„Občas? Ty sis je přesně takhle upravoval při posledním případu.“

„Fakticky? No ale dopadl dobře, ne? Prozatím zkus zjistit, jestli by nám sem přivezli pizzu.“

Došli jsme ke dveřím a Kate mě nabádala: „Buď opatrrný.“

„Jasně. Žádné ančovičky.“

Dali jsme si pac a pusu a já jsem vyrazil do Drákulova hradu.

38. KAPITOLA

Na předměstí Cantonu jsem našel trafiku. Nebo možná to bylo centrum Cantonu. Těžko říct.

No zkrátka jsem vešel dovnitř a koupil jsem si vše potřebné pro mou misi. Byl to balíček těch plněných koláčků v čokoládě a taky lepkavý váleček, co se používá místo kartáče třeba na čištění kalhot od chlupů.

Chlápek u pokladny mi vysvětlil, jak se zkratkou dostanu zpátky do Coltonu, který byl necelých padesát kilometrů odsud. Také jsem se ho zeptal na obchod se sportovním zbožím, a on mě k němu nasměroval.

Sedl jsem si znovu do auta a promýšlel svůj další postup. Bylo těsně po třinácté hodině, což znamenalo, že bych se měl ke strážnímu domku na Custer Hill dostat před druhou, když se nezastavím pro krabičku devítimilimetrových nábojů a pár náhradních zásobníků. Pokud budu chtít vystřelit Madoxovi mozek, mělo by mi stačit, co mám v zásobníku na patnáct nábojů plus jeden v komoře.

Na druhou stranu, kdybych se odtamtud potřeboval prostřílet, tak by mi asi munice nestačila. S municí se to má totiž vždycky tak, že je lepší jí mít víc, než člověk potřebuje, protože když má míň, situace se obvykle nevyvine dobře.

Také bych patrně neměl provádět inventuru střeliva s Kate, která by si mohla začít myslet, že plánuju nějaký útok na Custer Hill. Já jsem vlastně nevěděl, co chci, ale ta možnost existovala.

Nicméně jsem usoudil, že mým prvotním pracovním úkolem bude dostat se do klubu Custer Hill a zjistit, co má Madox za lubem – pokud vůbec něco za lubem má. Kdybych potřeboval víc munice, věděl jsem, že u Madoxe se všude povalují zbraně.

Sedl jsem za volant a zapnul si rádio. Poslouchal jsem talk show ve francouzštině – živě z Quebecu.

Neměl jsem tušení, o čem se tam mluví, ale všichni působili nějak vypjatě a zachytil jsem slova Irák, Amerika, Bush a Husajn.

Z melodické francouzštiny jsem dostával bolení hlavy, tak jsem projížděl stanice ve snaze najít nějaký zpravodajský kanál, který by se třeba zmínilo lovecké nehodě, ale nacházel jsem jen hudbu a místní reklamy. Nakonec jsem si vybral country a nechal Hanka Williamse kvílet Tvé proradné srdce. Důvod, proč se mi tato hudba líbí, je pro mě naprostou záhadou a je to tajemství, které jen tak každému neprozrazuju.

Počasí bylo pořád dobré, silnice slušná a provoz malý, tak jsem si to užíval.

Otevřel jsem balíček čokoládových pochoutek a první kolečko v čokoládě zhltnul jako vlk a na druhém jsem si skutečně pochutnal. Skvělá ochutnávka čokolády.

Hezky jsem si pobrukoval s Hankem Hej, krasavice. A důvod jsem měl.

Tak především Kate byla v poměrně skvělém bezpečném úkrytu u Vilmy – ovšem pokud nepodlehne záchvatu zodpovědnosti vůči vlasti a nezavolá Walshe nebo Griffitha.

Paní Mayfieldová je mazanější, než vypadá, a doufal jsem, že se nachází ve svém správném pojedenáctozářijovém rozpoložení a chápe, že se v New Yorku a Washingtonu odehrává něco velmi podivného a že by kvůli tomu nikomu volat neměla.

Za druhé – když jsem se naposled majora Schaeffera ptal, byl na naší straně. To se však může velmi rychle změnit. Nebo ve skutečnosti na naší straně nikdy pořádně nebyl. Pokud mě zastaví státní policista v mém čerstvě vypůjčeném autě, budu znát odpověď dřív, než se dostanu do klubu Custer Hill.

Za třetí – Tom Walsh. On skutečně neměl sebemenší ponětí o tom, co se děje, a teď už je patrně po uši v průseru za to, že poslal ty naprosto nejnevhodnější agenty sem do divočiny, aby pracovali na případu pohřešovaného Harryho Mullera. No, pokud je skutečně v nějakých sračkách, tak si to zaslouží. Na druhou stranu původně chtěl, abych tady byl na místě Harryho já. Tak co má tohle všechno vůbec znamenat?

Za čtvrté Inkvizitor Liam Griffith. Musel jsem mít na paměti, že je přítelem mého nepřítele, šťastně uniknuvšího Teda Nashe, agenta CIA, takže bych se mohl držet arabského přísloví „Přítel mého nepřítele je můj nepřítel“. Obzvláště pokud jsou to oba kreténi. Tomu chlapovi jsem se potřeboval vyhýbat až do té doby, dokud nebudu mít moc ho sejmout.

A v neposlední řadě pan Bain Madox, který se evidentně už jedenkrát pokusil rozpoutat jadernou válku, aby zjistil, jak se to vyvine. Tedy tohle bylo tak nízko v mém spektru, že jsem měl potíž to sebemíň pochopit. Ale drobné kousky skládačky z toho, co jsem sám zažil, včetně osobního shledání s oním džentlmenem, skutečně ukazovaly na celkový obraz v tomto duchu. Napadlo mě, že Madox v dobách svého mládí – kdy se utváří osobnost – možná viděl příliš mnoho bondovek a příliš přilnul k šíleným padouchům.

Bain Madox však nebyl nějaký fillmový zloduch s cizím přízvukem, byl to skrznaskrz americký chlapec, válečný hrdina a měl za sebou značný úspěch – prostě americký sen. Něco jako Horatio Alger, který si ale přeje smrt v jaderné válce.

Nicméně, jak by pravil můj psychoterapeut, kdybych nějakého měl: „Johne, ta věc s jadernou válkou je minulost a musíme se pohnout dál.“ Tedy dobrá. Nyní jsem čelil problému, jak zjistit, co dělá Bain v tom velkém domě, aby proměnil své minulé neúspěchy v úspěch.

Vyrazil jsem po vedlejší silnici do Coltonu, pak po šestapadesátce na jih a vjel do ospalého městečka South Colton. A tam se práskač Rudy vykecával s nějakým chlápkem v náklaďáku.

Neodolal jsem a zajel k pumpě. „Hej, Rudy!“

Spatřil mě a přiloudal se k autu. Zahlaholil jsem: „Znovu jsem se ztratil.“

„Jo? A jak se pořád máte?“ Projevil postřeh: „Máte nový auto.“

„Ne, to je to samý!“

„Určitě? Včera to byl Taurus!“

„Fakt? Poslyš, viděl ses včera večer s panem Madoxem?“

„No jo. Chtěl jsem o tom s váma mluvit. On mě prý nevolal.“

„Mně řekl, že tě chce vidět.“

„Fakticky?“

„Tak to řekl.“ Neodolal jsem: „Promiň, že jsem mu prozradil, žes tvrdil, abych si nechal zaplatit předem.“

„Jo. Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale on to z nějakého důvodu považoval za dobrý vtip.“

„Jo? A co ještě říkal?“

„No, že jste si ze mě vystřelil. Taky říkal, že jste mazanej. A že děláte problémy.“

„Já? To má být projev díků za opravu jeho automatu na led?“

„On tvrdil, že se strojem na led nic není.“

„A komu chceš věřit? Mně, nebo jemu?“

„No… na tom nezáleží.“

„Na pravdě záleží.“ Ptal jsem se dál: „Má pořád hosty?“

Rudy pokrčil rameny. „Nikoho jsem neviděl. Ale před barákem mu stálo auto a já myslel, že jste to vy. Modrý Taurus.“

„Já mám ale bílý Hyundai.“

„Jo, teď jo. Ale včera jste měl modrý Taurus.“

„Jo jo. No a nezastavil se někdo od Madoxe dneska pro benzín?“

„Ne. Potřebujete natankovat?“

„Ne. Tohle jezdí na rýžové víno. Nezastavil se tady někdo a nevyptával se, jak se k němu dostane?“

„Ne… Jo, z Potsdamu přijel nějakej chlápek a chtěl se u mě podívat na mapu.“

„Proč?“

„Měl informace, jak se dostat na Custer Hill, a chtěl si je ověřit. Já jsem mu řekl, že to na mý velký mapě na stěně nenajde, tak jsem na to mrknul a poradil jsem mu, kde přesně odbočovat a tak.“

Existují různé způsoby, jak klást všetečné otázky, a tak jsem se tázal: „Nebyl to vysoký hubený chlápek s knírem jako hrom v červené Corvetě?“

„Ne, byl to opravář z firmy Potsdam Diesel.“

To mě zaskočilo, až jsem se málem nezmohl na slovo. „Jo aha… jasně. Charlie z Potsdam Diesel. Ten chlápek na generátory.“

„Jo. Ale myslím, že se jmenuje AI… Jasně. Teď je zrovna roční období, kdy je potřeba nechat si všechny generátory prověřit. Loni v listopadu… možná v prosinci… jsme tady měli zničehonic sněhovou bouři. Postihla obrovskej kus kraje, až po…“

„Jo. A je ten AI pořád ještě tam?“

„Nevím. Bylo to asi před hodinou. Neviděl jsem, že by se vracel. Proč? Vy ho hledáte?“

„Ne… Já prostě…“

„Kam máte namířeno?“

„Cože?“

„Říkal jste, že jste se ztratil.“

„Ale ne…“ Ještě jsem se Rudyho zeptal: „Vyřídils panu Madoxovi můj vzkaz? Že jsem dobrý střelec?“

Rudy trošku znervózněl. „Jo… To za moc vtipný teda nepovažoval.“

„Prosím tebe… A co odpověděl?“

„Vlastně nic. Jen mě požádal, abych to zopakoval.“

„Fajn… dobrá… Tak… zatím!“

Sedl jsem do auta a zamířil ke klubu Custer Hill.

Tak Potsdam Diesel…

Generátory se rozběhnou a brzy se začne zahřívat vysílač a rozezní se anténa, která vysílá signály ELF hluboko do útrob naší Země. A někde na téhle podělané planetě je přijímač, který ty signály zachytí.

Do prdele.

39. KAPITOLA

Po dřevorubecké cestě jsem jel příliš rychle a Hyundai se několikrát ocitl všemi koly ve vzduchu.

Nahoře jsem před sebou viděl místo, kde se McCuen Pond Road stáčela na sever k bráně klubu Custer Hill, ale nevšiml jsem si na křižovatce nikoho, kdo by se opíral o lopatu, ani jsem nezahlédl nějaké čerstvě opravené díry v silnici.

Na křižovatce jsem zastavil a pozorně se díval dál po dřevorubecké cestě a pak i po McCuen Pond Road.

Vypadalo to, že jsem tam sám.

Bylo to jako vystřižené z Kmotra, z té scény, kdy jde Michael do nemocnice podívat se, jak se daří tatíčkovi, a zjistí, že někdo stáhl policejní hlídky z jejich stanovišť a že úderné komando je na cestě. Mamma mia!

Chvilku jsem tam seděl a čekal, až z křoví vykoukne nějaký chlápek ze sledovačky. Byl jsem však jednoznačně sám. Tak co se děje se Schaefferem? Hanku? Kamaráde? Haló!

No, nemělo cenu plýtvat časem, tak jsem odbočil na McCuen Pond Road a namířil si to ke strážní budce.

Zpomalil jsem, jako kdybych dodržoval předepsanou rychlost, a pak jsem na retardéru zastavil, vytáhl z pouzdra zbraň a strčil si ji do kapsy u bundy.

Brána se otevřela a objevil se chlápek v maskáčích. Mířil ke mně. Když se přiblížil, uvědomil jsem si, že je to tentýž ostrý hoch, se kterým jsem měl co do činění minule, což bylo dobré. Anebo možná nebylo. Snažil jsem se nějak si vybavit, jestli jsem ho nějak naštval. Kate si vždycky pamatuje, koho jsem naštval, a upozorňuje mě předem.

Stáhl jsem okénko a strážný se tvářil, jako když mě poznává, bez ohledu na mé nové auto. Použil stejnou frázi jako minule: „Jak vám mohu pomoci?“

„Přijel jsem za panem Madoxem.“

„Očekává vás?“

„Poslyš, mladej, nemusíme zase odříkávat všechny tyhlety kecy. Ty moc dobře víš, kdo jsem, a taky víš, že mě neočekává. Otevři ty posraný vrata.“

Teď už se tvářil, jako že si mě pamatuje jednoznačně – snad proto, že jsem měl na sobě totéž, co minule, ale mnohem spíše proto, že jsem arogantní náfuka. Nečekaně mě vyzval: „Pokračujte dál.“ Ještě dodal: „On vás totiž čeká.“ A usmál se.

No, tak to se mi zamlouvalo! Jeho úsměv se mi však nezamlouval ani za mák. Dojel jsem k bráně a ve zpětném zrcátku jsem viděl toho mladýho Ramba cosi mumlat do vysílačky.

Brána se otevřela a já projel. Ze strážního domku vyšel další chlápek a zvedl ruku. Oplatil jsem mu pozdrav italským gestem a dupl na plyn. Řítil jsem se po klikaté cestičce ke srubu.

Znovu jsem si všiml tyčí jako na telegrafní dráty a tří těžkých tlustých kabelů natažených mezi nimi. To, co mi včera připadalo maličko podivné, mi nyní podezřele připomínalo anténu na vlny ELF. Pokud jsem ovšem nebyl vedle jak ta jedle. Potřeboval jsem pomyslnou dávku v podobě Baina Madoxe, aby mi potvrdil má podezření a závěry.

Proti mně jel černý džíp a řidič mi zamával, což bylo hezké, a tak jsem mu také zamával a stiskl jsem klakson, když sjel do příkopu.

Přede mnou stál vlajkový stožár a na něm pruhy a hvězdy a pod hvězdnatou vlajkou žlutá zástava Sedmé kavalerie. Vybavilo se mi, jak jsem někde četl, že ten prapor znamená, že je velitel v objektu, takže bylo jasné, že El Supremo je jednoznačně doma.

Objel jsem vlajkový stožár, zastavil před sloupovím u vchodu, vystoupil, zamkl auto a vyšel po schodech ke dveřím. Nebyly zamčené, a tak jsem vešel do atriové haly a vzhlédl k ochozu.

Nikde nikdo. Vzpomněl jsem si, že domovní personál má po třídenním víkendu volno, což znamenalo, že pan Madox je buď osvícený zaměstnavatel, nebo muž, který chce být sám.

Na zdi zaujímal generál Custer své poslední útočné postavení, a já jsem si až nyní všiml, že v ostění nad obrazem je rybí oko, které obsáhne celý velký prostor. Vlastně jsem si kamery možná podvědomě povšiml už poprvé a možná se mi právě z toho důvodu vybavil ten hloupý vtip o posvátné makrele. A možná ne.

Přistoupil jsem k obrazu, jako kdybych si ho pečlivě prohlížel, a pak ještě blíž, dokud jsem nebyl příliš blízko stěny, takže tam na mě oko nedohlédlo.

Znovu jsem vzhlédl k ochozu a pak vytáhl svůj malý lepivý váleček, který jsem měl v bundě, odlepil vnější vrstvu a hodil ho na koberec. Nohou jsem ho válel sem a tam. Pak jsem ho sebral a strčil zpátky do kapsy. Kdyby se někde objevil ten pitomý pes, převálcoval bych ho jakbysmet.

Mám rád, když podobné důkazy pro techniky sbírají jiní, pak je analyzují a výsledky mi sdělí. Někdy si však člověk musí tuto práci udělat sám. Nemyslel jsem si, že by zbývalo příliš mnoho času na nějaké testy v laboratoři, ale třeba někdo pak najde lepící váleček v mé kapse, kdybych někde zůstal po lovecké nehodě.

Zaslechl jsem za sebou jakýsi zvuk a otočil jsem se. Po schodišti scházel Carl. Podívali jsme se na sebe, ale nedokázal jsem odhadnout, jestli viděl, jak válečkem přejíždím po koberci.

Carl se na posledním schodu zastavil a upřel na mě pohled: „Přišel jste navštívit pana Madoxe?“

„Přišel jsem za tebou, Carle.“

Na to nereagoval. „Musíte mít doprovod do srubu i ze srubu.“

„Jo. Já vím. Bezpečnost. Mám to zkusit znovu?“

Myslím, že mě zrovna nadvakrát nemiloval a zřejmě byl pořád ještě naštvaný, že byl donucen připravit mi café au lait.

Odtušil: „Pan Madox naštěstí přijímá.“

„Co přijímá? Zprávy z vesmíru?“

„Přijímá návštěvníky.“

Pohlédl jsem na Carla, což byl – jak jsem si už všiml při své předchozí návštěvě – pořádný chlap. Žádný mladík, ale vypadal zdatně, a věkový handicap dle mého názoru bohatě vyrovnal zkušenostmi. V podstatě jsem si ho dokázal představit, jak omotává řemínek od dalekohledu Harry mu okolo krku a drží ho ve vztyčené poloze v kleku, zatímco jeho šéf prohání záda své oběti kulí.

Znám dost tvrdých starých válečných veteránů a člověk od nich čeká, že budou stále tvrdí, což patrně jsou, kdesi uvnitř. Ale většina z těch, co jsem znal, v sobě měla jakousi jemnost, jako kdyby chtěli říct: „Ano, zabíjel jsem. Ale nechci zabíjet znovu.“

Jenže z Carla jsem měl dojem, že by k tomu ještě dodal: „Pokud nemám rozkaz zabíjet.“

Nyní však prohlásil: „Pan Madox je ve své kanceláři. Pojďte za mnou.“

Následoval jsem ho vzhůru po schodišti do jakéhosi předsálí, z něhož byl dobrý výhled na halu dole.

Carl mě zavedl k táflovaným dveřím. „Pan Madox má čtvrt hodiny.“

„A to já mu dávám ještě víc.“ Pokud ho tedy nezabiju, než můj čas vyprší.

Carl zaklepal, otevřel dveře a ohlásil mě: „Plukovníku, přišel za vámi pan Corey.“

Plukovníku? Obrátil jsem se na Carla: „Jsem detektiv Corey. Zkuste to znovu.“

Zatvářil se navýsost otráveně a mě napadlo říct si mu o ledové kafíčko mochafreezie, ale on se skutečně opravil: „Přišel za vámi detektiv Corey, pane.“

Plukovník Madox kývl: „Děkuji ti, Carle.“

Vstoupil jsem do kanceláře a dveře se za mnou zavřely. Očekával jsem, že spatřím plukovníka Madoxe vyfintěného v uniformě se šňůrami a metály, ale seděl u stolu v džínách, bílém tričku s límečkem a modrém blejzru. Pozdravil mě: „Jak nečekané potěšení… detektive.“

Odpověděl jsem: „U brány jsem měl dojem, že mám otevřený přístup.“

Usmál se. „Ano, vlastně jsem se zmínil personálu své ochranky, že byste se možná mohl znovu zastavit v souvislosti s tím případem pohřešované osoby – který, jak jsem pochopil, je vlastně již pasé.“

Nijak jsem to nekomentoval a Madox mi podal ruku, já mu ji stiskl, a on ještě prohlásil: „Vítejte.“

Ukázal mi na židli před svým pracovním stolem a já jsem se posadil a vrtalo mi hlavou, jestli tady někdy byl Harry.

Pan Madox se zeptal: „Kde je paní Mayfieldová?“

„Na kurzech jódlování.“

Zašklebil se. „Takže si oba užíváte pohodlí Pointu?“

Neodpovídal jsem.

„Mimochodem jsem tam sám párkrát pobýval, jen tak pro změnu. Líbí se mi jezero, které tady nemám. Je to hezký podnik, ale jídlo mi připadá poněkud… ehm… příliš kontinentální na můj vkus. Dávám přednost obyčejnému americkému jídlu.“

Nereagoval jsem, a tak se mě zeptal: „Mají tam stále toho francouzského šéfkuchaře? Henriho?“

„Mají.“

„On je tedy opravdová primadona, jako všichni. Když si s ním ale člověk promluví, klidně připraví jednoduchý biftek a vynechá tajuplnou omáčku, a k tomu udělá pečené brambory.“

Snaží se mi ten mizera něco naznačit? Vzpomínal jsem si, že jsem mu neřekl nic o tom, že bychom byli s Kate manželé, ale porušil jsem jedno z jiných zásadních pravidel, když jsem mu prozradil, kde bydlíme, a on teď asi se mnou hraje nějaké inteligentní hry.

Vypadalo to, že je ve sdílné náladě, asi toho typu, v jaké se nachází většina podezřelých, když s nima mluví polda. „Když jsme u těch Francouzů – v čem tkví jejich problém?“

„Že jsou Francouzi.“

Rozesmál se. „V tom to je!“ Poťukal prstem na noviny na svém stole – všiml jsem si, že jde o New York Times – a zeptal se mě: „Viděl jste článek na titulní straně? Naši loajální francouzští spojenci naznačují, že si v Iráku jedeme na vlastní triko.“

„Viděl jsem.“

„Mám takovou teorii, že přišli o významný podíl své genové rezervy za první světové války. Milion chrabrých vojáků mrtvých v zákopech. Kdo tedy zbyl, aby se množil? Duševně a fyzicky slabí, zbabělci a buzici. Co si o tom myslíte?“

Myslel jsem si, že má v hlavě nasráno a totálně se zbláznil, ale odpověděl jsem: „Genetika není má silná stránka.“

„No, je to jen má soukromá teorie. Na druhé straně jsem ve svém pluku mimochodem dva bývalé francouzské vojáky měl. Jeden byl z cizinecké legie, druhý parašutista. Vstoupili do americké armády, aby bojovali, a bojovali ze všech sil. S rozkoší zabíjeli komouše. Kurážní chlapci.“

„To je vaše teorie.“

„Ne. Francie dost podobných mužů neprodukuje. Ale možná vlastně ano, ale jejich feminizovaná společnost je odstrkuje do pozadí. Už nemají úctu k válečnickému étosu. Zato my ano.“ Procítěně dodal: „Tato válka v Iráku bude dobojovaná za necelých třicet dní.“

„Kdy začíná?“

„Nevím.“

„Myslel jsem, že byste mohl mít přátele na vysokých místech.“

„No… vlastně je tam mám.“ Zaváhal, ale nakonec mi prozradil: „Vsaďte na polovinu března. Někdy kolem svátku svátého Patrika.“

„Já říkám konec ledna.“

„Vsadíte na to sto dolarů?“

„Jistě.“

Skutečně jsme si plácli a on se významně usmál: „Když prohrajete, vydám se vás hledat.“

„Federal Plaza číslo dvacet šest.“ Pohlédli jsme si do očí a já jsem se usmál. „Pokud prohrajete, přijdu hledat já vás.“

„Zavolejte do mé newyorské kanceláře. Od Federal Plaza to není daleko. Duane Street. GOCO.“ Zavzpomínal: „Tenkrát jsem byl v kanceláři, když letadla vrazila do… Na ten pohled nikdy nezapomenu…“ Ještě se zeptal: „Byl jste u sebe v kanceláři? Viděl jste to?“

„Zrovna jsem chtěl vyrazit procházkou do Severní věže.“

„Panebože…“

„Změňme téma.“

„Dobrá. Takže paní Mayfieldová se k nám připojí?“

Divná otázka vzhledem k tomu, že jsem mu sdělil informaci o kurzu jódlování, a k tomu všemu jsem měl u Jeho Veličenstva povolených jen patnáct minut. Možná se mu líbila anebo snad chtěl vědět, jestli ty její prsa jsou opravdický. „Dneska jsem to jen já.“

„Aha… tedy… pořád tady povídám a ještě jsem se vás nezeptal na důvod vaší návštěvy.“

Důvodem mé návštěvy bylo vyšetřování vraždy, ale nechtěl jsem do toho skočit rovnýma nohama. Bývá to obvykle na překážku uvolněné konverzaci a člověka pak někdy vyzvou k odchodu. Rozhodl jsem se tedy neříkat pravdu: „Jen jsem si myslel, že se zastavím a poděkuji vám za nabídku spolupráce při pátrání po pohřešované osobě.“

„Jste celkem vítán. Mrzí mě, že jste se dozvěděl špatné zprávy.“

„Jo, to mě taky mrzí.“ V této fázi bychom o tom chvilku pohovořili a já bych mu znovu poděkoval za splnění občanské povinnosti a odešel bych. Jenže já jsem téma pro tuto chvíli opustil a zeptal se ho: „Vadilo by vám, kdybych se podíval, jakou máte vyhlídku?“ Kývl jsem směrem k oknu.

Zaváhal, a pak pokrčil rameny. „Jak je libo…“

Vstal jsem a přešel k oknu. Otevíral se z něj výhled přímo za srub, na pokračující svah, na jehož vrcholku byl jeho soukromý vysílač, z něhož trčely jako větve všemožné výčnělky a já jsem si v duchu kladl otázku, zda mají nějakou souvislost s jeho anténou na vlny ELF.

V dálce jsem rozeznával několik sloupů elektrického vedení a viděl jsem, jak ptáci usedají na tři tlusté kabely a zase vzlétají. Nezdálo se, že by se přitom rozzářili nebo přiškvařili nebo lítali pozpátku, což jsem považoval za dobré znamení.

Spatřil jsem i velkou stodolu postavenou z hotových plechových dílů. Měla otevřená vrata a já jsem uvnitř zahlédl pár vozidel – černý džíp, modrou dodávku a traktůrek se sekačkou. Před stodolou parkovalo několik terénních vozů. Domníval jsem se, že se používají k hlídkovým objížďkám pozemků. Očekával jsem, že plukovník Madox bude mít i pár tanků Abrams, ale po stopách od tankových pásů nebylo ani vidu ani slechu.

Napravo, asi sto metrů od srubu, stály dvě dlouhé budovy. Podle Harryho mapy, kterou jsem měl v kapse u bundy, jsem identifikoval bílou dřevěnou stavbu jako ubytovnu pro ochranku, a podle velikosti jsem odhadoval, že by se do ní mohlo vejít na dvacet mužů. Druhá menší stavba připomínala obyčejný dům a byla vystavěna z kamenů, zastřešená plechovými pláty, s ocelovými žaluziemi na oknech. Ze tří komínů se valil černý kouř a nedaleko otevřených dveří budovy parkovala dodávka s nápisem POTSDAM DIESEL.

Madox ke mně přistoupil a konstatoval: „Nijak pozoruhodný výhled. Zepředu máme hezčí vyhlídku.“

„Myslím, že je zajímavý.“ Zeptal jsem se: „Proč máte všude na sloupech rozvedené ty kabely?“

Pohlédl jsem mu do očí a on neuhnul. „Ty sloupy a dráty jsme sem instalovali, abychom propojili všechny hlídkové posty na pozemku.“

„Opravdu?“

„Vzpomínáte si na svou službu u policie, kdy jste měli policejní nouzové telefony?“

„Jo. A taky jsme měli obousměrné vysílačky v autech ještě z padesátých let, které jsou mnohem lacinější než pár set telefonních sloupů vztyčených na kamenném podloží.“

Pan Madox neodpovídal. Patrně se věnoval horečnému uvažování a vrtalo mu hlavou, jestli jde jen o plané dotazy nebo zásadní otázky.

Nadechl se: „V ostrém boji jsem přišel na to, že vysílačky nejsou spolehlivé.

V každém případě se nouzové telefony nyní používají jen zřídka, když máme všichni mobily a velmi kvalitní krátkovlnné vysílačky.“ Prozradil mi další informaci: „Ty sloupy se používají k umístění a napájení bezpečnostních reflektorů.“

„Jasně.“ A k odposlouchávacímu zařízení a na videokamery. „Poslyšte, a co to tam je za bílou budovu?“

„Kasárna.“

„Ach tak, jistě. Pro vaši armádu. A támhle vidím váš záložní vozový park. To je teda parádní místečko.“

„Děkuji.“

„A ta kamenná budova?“

„V ní mám elektrický generátor.“

„Já ale vidím tři kouřící komíny.“

„Ano. Jsou tam tři generátory.“

„Vy prodáváte elektřinu do Potsdamu?“ podivil jsem se.

„Já si strašně potrpím na to, aby všeho bylo dost. Víte, mám rád redundanci.“

„Tak redundanci…“

„Ano. Stejně jako Bůh. Proto máme dvě varlata.“

„Ale jen jednoho pinďoura. O co tady jde?“

„Tuto otázku jsem často pokládal já sám.“

„Stejně jako já.“ Teď by se měl zeptat, proč se na to všechno ptám, ale neudělal to. Namísto toho mi poděkoval: „Tedy… jste velmi laskav, že jste se stavil. Ještě jednou se omlouvám za… je mi líto toho… Jak se jmenoval?“

„Harry Muller.“

„Ano. Lidé musí být v lese velmi opatrní.“

„To vidím.“

„Ještě něco?“

„Potřebuji jen ještě pár minutek vašeho času.“

Zdvořile se usmál a dovolil si mi připomenout: „To jste říkal minule a zůstal jste dost dlouho.“

Tu poznámku jsem přešel mlčením, odstoupil od okna a rozhlédl se po kanceláři. Byla to velká místnost, obložená světlou borovicí příjemně ladící s dubovým nábytkem. Na podlaze ležel orientální kobereček.

Nad Madoxovým stolem byla zarámovaná fotografie ropného tankeru s nápisem GOCO BASRA na přídi. Na další zarámované fotografii jsem viděl hořící ropné pole.

Madox vysvětloval: „Válka v Zálivu. Nebo bych měl říct První válka v Zálivu?“ Odmlčel se. „Nesnáším pohled na hořící kvalitní ropu, zejména pokud mi za ni nikdo neplatí.“ To jsem nekomentoval.

Můj obvyklý zvyk klást krátké otázky a vyžadovat ještě kratší odpovědi většinou podezřelé nalomí, ale tento chlapík byl mrazivě klidný jako mrtvola v lednici. Vycítil jsem však v jeho chování lehkou nervozitu. Zapálil si totiž cigaretu, ale tentokrát nevyfukoval žádné kroužky.

Ani jeden jsme nemluvili, já jsem se pak přesunul ke stěně plné rámečků s různými diplomy a fotografiemi.

Všechny se týkaly armády – vyznamenání, pochvaly, čestné propuštění, jmenování poddůstojníkem, povýšení, a tak dále, a k tomu řada fotografií, většinou samotného Madoxe v různých uniformách, dobrého půl tuctu obrázků pocházelo z Vietnamu.

Pohlédl jsem na fotografii, kde byl dobře vidět jeho obličej. Měl tvář pomalovanou maskovacími barvami a měl ji i od bláta a nad pravým okem čerstvé zranění, z něhož stékal pramínek krve. Celá tvář se mu leskla potem a ze zčernalého obličeje zářily oči a připomínaly pronikavý pohled dravého ptáka.

Komentoval to: „Tyto fotografie mi připomínají, jaké mám štěstí, že jsem tady.“

Podívejme se na to sami, jaké máš štěstí, pomyslel jsem si. „Vidím tři Purpurová srdce.“

„Ano. Dvě menší zranění, ale třetí Purpurové srdce jsem málem dostal posmrtně.“

Na podrobnosti jsem se neptal, a on ani nic dalšího nevysvětloval, jen stručně: „Zranění od kalašnikova. Na hrudníku.“

Zjevně mu to nezasáhlo žádné životně důležité orgány, ale mohlo to způsobit ztrátu krve v mozku.

Pokračoval: „Byl jsem potřetí nasazen do bojové akce a pokoušel jsem štěstí.“

„Aha.“ Harry takové štěstí neměl.

„Ale víte co? Klidně bych to udělal znovu.“

Napadlo mě, že bych mu měl připomenout, že definice šílence je dělat tutéž věc znovu a znovu a očekávat odlišné výsledky.

Samozřejmě bylo podivné již to, na co narážela už paní Mayfieldová, a totiž, že jsme byli s Bainem nějak propojení, a kdyby tak zjevně nezabil mého přítele a kdyby se nesnažil převzít nadvládu nad naší planetou nebo ji nějak zničit, patrně bych ho měl rád. Vlastně to vypadalo, že se i já zamlouvám jemu, bez ohledu na mé vlezlé otázky. Jenže já jsem ovšem nezabil žádné z jeho přátel a nijak jsem nezmařil jeho plány vyhodit do povětří naši planetu nebo cokoli, oč usiloval. Neměl tedy důvod si nemyslet, že jsem príma chlap.

Prohlížel jsem si ostatní fotografie a on se mě přitom zeptal: „Byl jste někdy zraněn ve výkonu služby?“

„Byl.“

„Ve vojenské nebo policejní službě?“

„V policejní.“

Sděloval mi: „Jak tedy víte, je to traumatizující. Je to tak nesmírně vzdáleno od naší normální každodenní zkušenosti, že stále tak nějak nedokážeme pochopit, co se stalo.“

„Já myslím, že jsem to pochopil.“

„Chtěl jsem ale říct, že když jste v bojové akci – nebo v policejní službě –, tak očekáváte, že můžete být zraněn – nebo zabit – a myslíte si, že jste na to připraven. Ale když se to skutečně stane, nemůžete uvěřit, že se to skutečně přihodilo zrovna vám.“ Zeptal se: „Nereagoval jste na to tak?“

„Já si ale opravdu myslím, že mi došlo, co se stalo.“

„Opravdu? No, různí lidé asi reagují různě.“ Začal své téma rozvíjet: „Pak tedy, jakmile pochopíte, co se stalo, dostanete se do jiného rozpoložení.“ Vysvětloval dál: „Abych parafrázoval Winstona Churchilla: ‚Nic není uspokojující tak, jako dostat zásah a přežít‘.“

„Přesně. Alternativou je dostat zásah a umřít.“

„O to jde. Je to zkušenost prožitku stavu blízkosti smrti, a když přežijete, už nikdy nejste tím, kým dřív. Ale já to myslím v pozitivním smyslu. Cítíte radost, nesmírnou… euforii… moc. Připadáte si téměř nesmrtelný. Měl jste také takovou zkušenost?“

Vybavil jsem si, jak ležím v příkopu na Západní 102. ulici poté, co mě dva hispánští džentlmeni zasypali salvou snad dvou tuctů ran, a dokázali se zcela neohromujícím způsobem na sedm metrů jen třikrát trefit. A vzpomněl jsem si, jak vidím svou krev stékat do kanálu přímo před svým obličejem.

„Jak jste se cítil?“ zeptal se.

„Myslím, že mi bylo ještě pár měsíců mizerně.“

„Ale já myslím bezprostředně potom. Nezměnilo to nějak váš život?“

„Jo. Ukončilo to mou kariéru.“

„No tedy,“ zvedl obočí, „to je velká změna. Ale myslel jsem spíše, jak to změnilo váš pohled na život? Jak jste se pak díval do budoucnosti? Napadlo vás třeba, že pro vás Bůh má nějaké větší plány?“

„Jaké myslíte? Že mě nechá znovu zastřelit?“

„Ne… něco jako…“

„Protože mě pak znovu postřelili.“

„Opravdu? Při výkonu služby?“

„No, v podstatě ano. Na dovolené jsem rozhodně nebyl.“

„Myslel jsem, že vaše kariéra skončila.“

„Teď mluvím o kariéře číslo dvě.“ Odmlčel jsem se. „Byl to Libyjec. Pořád ho hledám.“

„Aha.“ Toto téma ho zjevně zaujalo. „Zdá se, že ty útoky berete osobně.“

Je zapotřebí nechat podezřelého mluvit, protože on sám hovor někam nasměruje. A pokud neodhalí něco o svém trestném činu, odhalí něco o sobě. Odpověděl jsem: „Když na mě lidé střílí, mám sklon brát to osobně, dokonce i když mě neznají.“

Přikývl. „To je zajímavé, protože v boji to nikdy osobně neberete a nikdy neuvažujete o tom, že byste si vyhledal toho konkrétního člověka, který na vás střílel. To je to poslední, co by vás napadlo.“

„Vy jste tedy nebyl naštvanej na toho skrčka, který vás sejmul?“

„Vůbec ne. On si prostě vydělával na živobytí. Stejně jako si já vydělávámna své.“

„To je velmi smířlivý postoj. A vy mi zrovna nepřipadáte jako smířlivý typ.“

Nechal poznámku sklouznout takzvaně pod stůl a pokračoval: „Já tím chci říct jen to, že vojáci nechápou své nepřátele jako jednotlivce. Nepřítel je jedna velká beztvará hrozba. Nezáleží tedy na tom, kdo konkrétně se vás pokouší zabít, nebo koho na oplátku zabijete vy, pokud dotyčný, kterého zabíjíte, nosí stejnou uniformu jako chlápek, který se pokoušel zabít vás.“ Vysvětloval: „Střílíte na uniformu, ne na člověka. Chápete?“

„No, tedy… toho Libyjce jsem nikdy neviděl, ale ti dva hispánští hošani, kteří se mě pokoušeli zabít, na sobě měli úzké černé kalhoty, růžové trička a špičaté boty.“

Zvedl koutky. „Myslím, že byste neměl střílet po každém, kdo je takto oblečený. Ale já bych mohl střílet po každém, kdo vypadá jako nepřítel.“

„To je tedy výhrůžka.“

Věcně mi sdělil: „Pomsta je velmi zdravá, ale nemusí to být zrovna osobní pomsta. Postačí třeba voják nepřátelské armády.“

„To tedy nemusí být tak zdravé, jak se domníváte.“

„Snažně bych prosil o rozlišování. Pomsta přináší uzavření.“ Ještě doplnil: „Válka naneštěstí skončila dřív, než jsem se stačil vrátit do služby a vyrovnat skóre.“

Zničehonic mě napadlo, že pokud dokážu tomuhle chlapovi přišít Harryho vraždu, bude se jeho právník odvolávat na pominutí smyslů a soudce chápavě prohlásí: „Souhlasím, pane obhájce. Váš klient má vskutku vysranej mozek.“

Připadalo mi, jako kdyby tento člověk nějak usnul a zaspal dobu, kdy Rusové byli poraženi na hlavu, a najednou mu nezbyli žádní nepřátelé z nejvyšší ligy, kteří by si zasluhovali jeho pozornost nebo potřebovali být odstraněni, aby Bain Madox mohl spasit svůj národ.

Pak přišlo 11. září roku 2001. S určitostí bych tvrdil, že právě ono bylo klíčem k této záhadě.

Náhle změnil téma: „Dostal jste se vůbec do lesa?“

„Chviličku dnes ráno. Proč?“

„Tak mě napadlo, jestli jste už narazil na medvěda.“

„Ještě ne.“

„Měl byste se pokusit nějakého zahlédnout, než se vrátíte zpátky do města.“

„Proč?“

„Je to zážitek. Je fascinující je sledovat.“

„Na programu National Geographic tak zajímavě nevypadají.“

Usmál se. „V televizi necítíte jejich pach. Hlavní vzrušení je setkat se tváří v tvář s divokou šelmou, která by vás dokázala zabít.“

„Jistěže. To je vzrušení.“

„Jenže když jste ozbrojený, tak je to podvod. Na černých medvědech je zajímavé, že s nimi vlastně lze komunikovat. Na jednu stranu jsou nebezpeční, ale nejsou nebezpeční. Chápete?“

„Myslím, že jsem ztratil nit po tom prvním ‚nebezpeční‘.“

„Představte si na jedné straně lva a na druhé jehně. Při této kombinaci je jasné, na čí straně stojíte. Nemám pravdu?“

„Ano.“

„Ale medvěd – černý medvěd – to je mnohem složitější. Jsou inteligentní, jsou zvědaví a často se k lidem přibližují. Z pětadevadesáti procent jim jde jen o nějaký pamlsek. Ale v těch pěti procentech případů – a dost těžko se to odhaduje – vás chtějí zabít.“ Přistoupil ke mně blíž: „A právě proto jsou tak zajímaví.“

„Jo. To je teda zajímavé.“

„Chápete, co se snažím říct? Ta možnost, že zemřete, existuje, ale pravděpodobnost je natolik nízká, že vás to setkání láká jen pro ten adrenalin. Srdce vám tluče jako o závod, krev vám buší ve spáncích a vy stojíte na rozcestí. Zůstat jako solný sloup nebo vzít nohy na ramena? Je vám to jasné?“

Tedy musel jsem přiznat, že jsem z jeho dechu alkohol přímo necítil, ale možná pil vodku nebo něco čichal nebo byl zkrátka cvok. Nebo šlo možná o podobenství – příměr mezi Johnem a Bainem.

Svůj výklad završil slovy: „Ovšem medvěd hnědý nebo bílý, to je něco úplně jiného. Tam poznáte zcela přesně, o co jim jde.“

„Jasně. A jak je to teda s těma barvama? Hnědému medvědovi se teda říká…?“

„Grizzly. Zlý.“

„Takže černý naopak…“

„Zlý není.“ Považoval za nutné dovysvětlit: „A bílý je lední. Ten vás roztrhá na kusy.“ Uklidnil mě dodatkem: „My tady máme jenom ty černé.“

„Výborně. A oni vědí, že jsou černí?“

Zatvářil se, jako by to považoval za vtipné, a pak pohlédl na hodinky. „Takže… ještě jednou děkuji za návštěvu. Kdyby… tedy, kdyby se založil nějaký… dobročinný fond na pana Millera, dejte mi laskavě vědět.“

V tomto okamžiku jsem se málem neudržel, ale zhluboka jsem se nadechl a ovládl jsem se. Opravdu bych ho nejradši bolestivě postřelil a sledoval, jak pomalu umírá, a přitom bych mu vysvětloval, že když jsem po něm střelil, bylo to navýsost osobní, a vůbec ne profesionální, a že za to ani nejsem placený.

Zřejmě čekal, až se s ním rozloučím, ale já jsem pořád stál a otálel, až se ozval: „Mimochodem, včera večer se tady zastavil náš společný přítel Rudy.“

Nebo bych mu možná mohl vysvětlit, že ho střílím pro vlast a Boha. Nevěděl jsem, co má za lubem, ale byl jsem si poměrně dost jistý, že ho někdo musí zastavit, a když ho nezastavím okamžitě já, pak už pro kohokoli dalšího, kdo by se ho chtěl pokoušel zadržet, bude příliš pozdě. Bain Madox to pochopí.

Opakoval: „Rudy. Od benzínové pumpy v South Coltonu.“

Strčil jsem si obě ruce do kapes kožené bundy a v pravé ruce cítil pažbu své zbraně.

Madox pokračoval: „Zdálo se, že je kvůli něčemu zmaten. Byl přesvědčen, že jsem vás požádal, abyste mu vyřídil, že se s ním chci setkat.“

„A vy jste nechtěl?“

„Ne. Proč jste mu to povídal?“

Ale když ho zastřelím tady a teď, bude znát důvod jen a jen on. A to by patrně nestačilo.

Možná jsem přece jen potřeboval vědět víc. Rozhodně potřebovala vědět víc policie a FBI.

„Detektive?“

A snad, upřímně řečeno, jsem prostě nemohl vytáhnout zbraň a vystřelit na neozbrojeného člověka. A ještě upřímněji řečeno mě pan Bain Madox zajímal. Vlastně ne, dělal na mě velký dojem. A už byl jednou postřelen – přežil válku a byl, respektive věřil, že je, vlastencem, který pokračuje v plnění svých povinností, a kdybych mu řekl, že je ve skutečnosti psychopatický zabiják, šokovalo by ho to.

„Pane Corey? Haló!“

Pohlédli jsme jeden druhému do očí a já si myslím, že poznal, co se mi honí hlavou. Jeho oči se vlastně zaostřily na místo, kde jsem svou pravicí svíral v kapse zbraň.

Ani jeden jsme nepromluvili, ale ticho prolomil on: „Proč jste mu říkal, že jste ostrostřelec?“

„Komu?“

„Rudymu.“

„Rudymu?“ Znovu jsem se nadechl a vytáhl ruku z kapsy – beze zbraně. Hrál jsem nechápavého: „Rudy… Rudy… Aha, jak se má Rudy?“

Zřejmě vycítil, že zlomový okamžik pominul, a tak tedy téma Rudyho opustil. „Zavolám Carla, aby vás doprovodil.“ Přešel ke stolu, zvedl místní vysílačku a zrovna se chystal stisknout příslušné tlačítko, když jsem promluvil: „Jsem tady, abych vyšetřil případ vraždy.“

Zaváhal, ale pak vysílačku odložil. Pohlédl na mě: „Jaké vraždy?“

Přistoupil jsem ke stolu. „Vraždy Harryho Mullera.“

Zdál se být naprosto věrohodně překvapen a zmaten. „Ach tak… Bylo mi řečeno, že šlo o nehodu. Tělo našli… Promiňte mi, měl jsem vám vyjádřit svou soustrast. Byl to váš kolega.“

„Přítel.“

„Jistě, je mi to nesmírně líto. Ale… Volali mi ze šerifovy kanceláře a dotyčný člověk mi sděloval, že tělo toho muže se našlo v lese a případ byl uzavřen jako lovecká nehoda.“

„Nic nebylo uzavřeno.“

„Aha… takže… ještě zde existuje možnost nečisté hry.“

„Přesně tak.“

„Noa…?“

„Doufal jsem, že mi pomůžete.“

„Ne… nezlobte se. Co bych měl vědět o…?“

Seděl jsem na židli před jeho pracovním stolem a naznačil mu, aby se posadil.

Zaváhal, protože si byl vědom, že si nemusí sedat ani o tom mluvit, a že mě může okamžitě vykázat a vyhodit z této židle, z tohoto domu a vůbec ze svého života. Ale to neměl v úmyslu. Posadil se. Technicky řečeno vyšetřování vraždy nespadalo do mé jurisdikce. To byl stále úkol státní policie. Jenže Madox se netvářil, jako by to věděl, a já jsem neměl v úmyslu dávat mu lekci z ústavního práva.

Znovu jsme si zahráli hru na to, kdo dřív uhne pohledem, ale ten člověk ani nezamrkal. Úchvatné. Jak to dělá? Přece mrkají i lidé se skleněným okem!

Zeptal se: „Jak vám mohu pomoci, detektive?“

„Tak tedy, věc se má následovně, pane Madoxi. Harry Muller, jak asi víte, sem nepřijel sledovat ptactvo.“

„Vy jste tvrdil, že tomu tak bylo.“

„Jenže nebylo. Ve skutečnosti přijel sledovat vás.“

Nepředstíral šok ani překvapení. Vypadal spíš, jako když o tom přemýšlí, přikývl a promluvil: „Chápu, že se o mě vláda zajímá. Muže v mém postavení by naopak překvapilo, kdyby se o něj vláda nezajímala.“

„Ano? Proč si myslíte, že se o vás vláda zajímá?“

„No… kvůli mým jednáním s vlivnými zahraničními partnery. Kvůli určování cen ropy a podobně.“ Důvěrně mi sdělil: „Jsem osobním přítelem iráckého ministra zodpovědného za ropu.“

„Fakt? Neděláte si srandu? Jak bere celou tu věc s válkou?“

„V poslední době jsem s ním nemluvil, ale dokáži si představit, že bezprostřední invazi do své země příliš neschvaluje.“

„To si myslím. Podle vašeho názoru se tedy o vás vláda zajímá kvůli… proč vlastně?“

„Protože mé zájmy a zájmy vlády Spojených států se vždy neshodují.“

„Aha. Čí zájmy jsou tedy na prvním místě?“

Pousmál se. „Na prvním místě je vždy má vlast, ale země, v níž žiji, není vždy mou vládou dobře reprezentována.“

„Aha. To bych bral. Nicméně řekněme, že vláda za vaše jednání s cizími mocnostmi nedá ani zlámanou grešli. Možná se v tom mýlíte. Proč by se jinako vás měli zajímat?“

„Nemám ani zdání, pane Corey. Vy ano?“

„Ne.“

„A proč byl tedy vyslán detektiv Muller z protiteroristické federální jednotky, aby mě špehoval? Myslí si snad vláda, že jsem terorista?“

„Nevím. Kdo říkal, že byl detektiv Muller z protiteroristické jednotky?“

Chvilku zaváhal. „Je to váš kolega. A vy jste z protiteroristického.“

„Tak jest. Dobrá detektivní práce.“

Zapálil si cigaretu, ale znovu nevyfukoval žádné kroužky. „Takže vy tvrdíte, že ten Miller…“

„Muller. Detektiv Harry Muller.“

„Ano. Ten detektiv Harry Muller byl vyslán, aby mě tady… špehoval…“

„I vaše hosty.“

„JVavíc i mé hosty a vy nevíte…“

„Mimochodem se tomu říká sledování. Slovo špehovat je negativní.“

Naklonil se ke mně. „Komu na tom sakra záleží, jak se tomu říká?“

Konečně ztratil svůj ledový klid, bouchnul pěstí do stolu a zvýšil hlas: „Pokud ten člověk – detektiv Muller – byl vyslán na toto místo pozorovat mě a mé hosty, pak mě to zatraceně sere! Vláda nemá právo narušovat mé soukromí ani soukromí mých hostů, kteří se zákonně shromáždili na soukromém pozemku, aby…“

„Jistě, jistě, jistě. To je jiná otázka. Naší otázkou je vražda.“

„To říkáte vy. Podle šerifa jde o nehodu. A jestliže to vražda skutečně byla, co to má společného se mnou?“

Pokud na někoho vybalíte, že je podezřelý, pak jste povinni přečíst mu jeho práva, jenže já jsem u sebe neměl tu zatracenou kartičku, a i kdybych ji měl a přečetl to, odpověděl by: „Máte nesprávného muže, detektive. Omluvte mě na moment. Zavolám právníka.“

A tak jsem namítl: „Neřekl jsem, že to má něco společného s vámi.“

„Proč jste tedy zde?“

„Popravdě řečeno…“ začal jsem, i když jsem neměl v nejmenším úmyslu mu pravdu sdělovat, „si myslím, že to může mít něco společného s někým z vaší ochranky.“

Vlastně mi na to neskočil, ale dost dobře předstíral, že ano, a tak jsme oba hráli tu hru, že po něčem jdeme, a chvíli pokračovali v radovánkách jako kočka s myší.

Znovu se opřel: „To je… to je neuvěřitelné… ale… Poslyšte, máte nějaký důkaz?“

„O tom nemohu mluvit.“

„V pořádku. Ale podezíráte konkrétně někoho?“

„V této fázi to nemohu říci.“ Vysvětloval jsem: „Pokud sdělím jméno podezřelého a budu se mýlit, můžu si to zatraceně odskákat.“

„Jistě. Ale… v tom případě si nejsem jistý, jak mohu pomoci.“

„Víte, standardní postup FBI je vyžádat si všechny vaše materiály týkající se personálu a pak se zahájí výslechy všech pracovníků bezpečnostní službyi personálu z domu, aby se stanovilo, kde kdo v době smrti přesně byl, jak se pohyboval a podobně.“

Chvíli jsem v podobném tónu pokračoval a on naslouchal, ale pak se ozval: „Stále nerozumím, proč si myslíte, že někdo z mého personálu mohl spáchat vraždu. Jaký by měl důvod?“

„No, tím si nejsem jist. Třeba to byl případ přílišné horlivosti.“

Neodpověděl.

„Řekněme, že překročil svou pravomoc. Možná šlo o výměnu názorů. To, k čemu došlo, by se dalo považovat za neúmyslné zabití nebo nějaký méně závažný čin, jako důvodné zabití.“

Chvíli si to nechal procházet hlavou. „Naprosto mi nesedí pomyšlení, že by se některý z mých mužů něčeho podobného dopustil. Jsou dobře vycvičení a ještě nikdy tady k žádnému incidentu nedošlo.“ Zatvářil se ustaraně. „Myslíte, že bych jako zaměstnavatel mohl být žalován za protiprávní zabití?“

„To není můj obor. Na to se musíte zeptat právníka.“

„To také udělám.“ Připomenul mi: „Jak jsem řekl včera, právní spory ničí tuto zemi.“ Myslím, že tenkrát říkal právníci, ale teď jednoho potřeboval, tak nakonec nebyli všichni tak zlí. Zkusil jsem mu pomoci: „Zeptám se na to paní Mayfieldové.“

Neodpověděl, ale vytáhl cigaretu a teprve pak promluvil: „Poskytnu vám tedy všechny osobní svazky nebo kohokoli, koho budete potřebovat.“ Odmlčel se: „Kdy to všechno chcete?“

„Třeba zítra.“ Ještě jsem dodal: „Tým FBI pro odhalování důkazů už je na cestě.“

„Aha. Já nevím, jestli jsou ty záznamy zde. Možná je mám ve své newyorské kanceláři.“

„Až to zjistíte, sdělte mi to.“

„Jak se s vámi mohu spojit.“

„V Pointu. Jak se dá spojit s vámi?“

„Jak jsem řekl, přes pracovníky mé ochranky.“

„To by v tomto případě nemuselo fungovat,“ upozornil jsem ho.

„Pak tedy přes mou kancelář v New Yorku.“

„A co váš mobil?“

„V kanceláři máme čtyřiadvacetihodinovou službu. Na můj mobil zavolají oni.“‚

„Oukej. Jak dlouho se tady zdržíte?“

„To nevím. Proč?“

„Jeden den, dva, rok? Kdy odjíždíte?“

Evidentně nebyl zvyklý, že by ho někdo takto smažil ve vlastní šťávě, a odpověděl netrpělivě: „Tak za dva, tři dny. Jak dlouho tady zůstanete vy?“

„Dokud nebude případ vyřešen.“ Pokračoval jsem v otázkách: „A kam pojedete, až odsud odjedete?“

„Já… asi do New Yorku.“

„Dobrá. Musím vás požádat, abyste uvědomil centrálu FBI v New Yorku v případě, že byste měl v úmyslu odjet ze země.“

„Proč?“

„Můžete být korunním svědkem ve vyšetřování vraždy.“

Neodpověděl.

„Také potřebuju, abyste mi předal seznam všech vašich hostů z víkendu.“

„Proč?“

„I oni mohou být korunními svědky. Rozumíte, třeba něco zaslechli nebo nám budou moci poskytnout informace o pracovnících ochranky nebo o personálu z domu. Někdo z nich se mohl chovat divně. Případně o pohybu ostatních hostů.“ Vstřícně jsem doplnil: „Je to jako tajuplný víkend s vraždou ve velkém domě na venkově. Chápete, jako v těch detektivkách, kdy si pan… třeba Wolf, při čtení v knihovně povšiml, že… například sluha Carl nebyl přítomen celé dvě hodiny a vrátil se ve zkrvavených šatech. Něco takového.“

Žádná odpověď.

Pokračoval jsem: „Také potřebuji všechny nahrané kazety z bezpečnostních kamer, které byly pořízeny na vašem pozemku nebo uvnitř tohoto srubu. A budu potřebovat deník vaší soukromé ochranky, který si – tím jsem si jist – jako bývalý armádní důstojník, jistě vedete a trváte na jeho udržování. Kdo byl ve službě, kdy přišli ze služby, kdy odešli, jaké bezpečnostní obchůzky dělali, veškeré neobvyklé incidenty a tak podobně.“ Opětovně jsem ho ujistil: „Jsem si jist, že ten deník a nahrávky z bezpečnostních kamer existují.“

Mé tvrzení nepopřel, a stejně tak nevyvrátil existenci záznamní knihy nebo bezpečnostních videokazet.

Vytáhl jsem poznámkový blok: „Mohl byste mi laskavě sdělit jména vašich víkendových hostů přímo z hlavy?“ Připomněl jsem mu: „Myslím, že jste říkal, že jich bylo kolem šestnácti.“

V tomto okamžiku se pan Bain Madox cítil poněkud zaskočen, asi jako George Custer. Zdálo se, že z tohoto obklíčení neexistuje žádné východisko, ale on jedno našel. „Bohužel vás musím zarazit, detektive.“ Svou poznámku objasnil: „Musím si vyřídit několik důležitých telefonátů na Střední východ a tam se připozdívá. A mám další neodkladné obchodní záležitosti, které musím vyřídit.“ Dovolil si mi připomenout: „Vedu podnik, a dnes je pracovní den.“

„Já vím. Já zase vyšetřuju vraždu.“

„Toho si vážím, ale… Něco vám povím. Mám nápad.“

„Skvělé. Jaký?“

„Co kdybyste dnes večer přišli na návštěvu? Můžeme zkombinovat příjemné s užitečným. Řekněme koktejl na sedmou, a kdybyste chtěli zůstat na večeři, bylo by to příjemné.“

„Víte, s tou večeří, nevím, nevím. Henri dnes připravuje sluky.“

Usmál se. „Myslím, že to tady svedu ještě lépe. A také pro vás připravím seznam svých víkendových hostů.“

„Fantastické.“ Nemohl jsem upustit svůj lepicí váleček na koberec, aniž bych vysvětlil, proč si hraju s odstraňovačem chlupů, a tak jsem si zul boty a třel ponožkami po orientálním koberečku, jehož vlákna jsou vždy dobře rozpoznatelná.

Skutečně jsem měl silné tušení, že tady Harry byl, a do dvou dnů bych to mohl vědět najisto. Pak se sem klidně vrátím se zatykačem na jméno pana Baina Madoxe za vraždu nebo ještě lépe – vzhledem k tomu, že toto obvinění by nebylo zcela přesné – bych ho mohl s čistým svědomím zastřelit. Pokud ovšem do té doby nebude někde v Iráku hrát poker s ministrem přes ropu.

Zeptal jsem se: „Co dnes vaříte?“

„Něco vymyslím.“ Dodal: „Můžu připravit koktejly. Skotskou, je to tak?“

„Je. To je tedy od vás nesmírně laskavé.“

„A přiveďte pochopitelně paní Mayfieldovou.“

„Zjistím, jestli se vrátila ze svého jódlování.“

„Dobrá. Předepsaný oděv neformální.“ Usmál se. „Žádný frak.“

„Frak je na zítřejší večer.“

„Přesně tak. Středy a soboty.“ Naléhal: „Prosím, přesvědčte paní Mayfieldovou, ať přijde, a vyřiďte jí, ať si s oblečením nedělá hlavu.“ Prohodil ke mně jako muž k muži: „Však víte, jaké jsou ženy.“

„Já? Odkdy?“

Oba jsme se tomu krátce zasmáli a už jsme zase byli na stejné vlně. Skvělé. Prozatím jsem přemýšlel o tom, jestli se odsud s Kate vůbec dostaneme živí. „Připojí se k nám ještě někdo?“

„Tedy… Zatím nevím. Ale pokud budeme muset probrat nějaké obchodní záležitosti, můžeme se spolu uchýlit do knihovny.“

„Prima. Nerad mluvím o vraždě u večeře.“ Zeptal jsem se: „Máte tady ještě nějaké hosty z víkendu?“

„Ne. Všichni odjeli.“

Na Michaila Puťova asi zapomněl.

Vstal: „Takže v sedm koktejl, pak trochu zapracujeme a pak večeře – pokud si dokážete odříct ty své sluky.“

„To je těžké rozhodování.“ Vklouzl jsem do bot, vstal a zeptal se: „Poslyšte, co znamená zeleninové étuvée?“

„Nevím přesně.“ Rozhodl se udělit mi radu: „Nejezte nic, co neumíte vyslovit, a nikdy nejezte nic, co má v názvu nějakou čárku nad některým písmenem.“

„Senzační rada.“

„Ještě jednou se omlouvám kvůli detektivu Mullerovi. Modlím se k Bohu, aby s jeho smrtí neměl nikdo z mých lidí nic společného, ale pokud tomu tak je, můžete si být jist mou naprostou spoluprací.“ Ještě dodal: „A zjistím vše, co jste požadoval.“

„Díky. A prozatím držte jazyk za zuby. Nechceme nikoho vyděsit.“

„Chápu.“

Stiskli jsme si ruce. Vyšel jsem z jeho kanceláře a ejhle – Carl stál pár kroků ode dveří. Pronesl: „Vyvedu vás ven.“

„Díky. Člověk se tady ztratí jedna dvě.“

„Proto vás vyvedu.“

„Jistě.“Ty hajzle.

Sestoupili jsme po schodišti a já jsem se Carla zeptal: „Kde je toaleta?“

Zamířil ke dveřím vedoucím do haly. Vešel jsem dovnitř a popadl z kroužku ručník na ruce a otřel některé povrchy. Snažil jsem se setřít vlasy, šupinky kůže a bůhvíco ještě, z čeho lidé v laboratoři vyždímají DNA. Mrzelo mě, že jsem nezískal od Madoxe cigaretu, ale nějak jsem se ho nedokázal zeptat, jestli bych si od něj mohl vzít na památku nedopalek, a tak to nebylo možné. Nacpal jsem si ručník za opasek a vyšel ven.

Carl ukázal na dveře.

Rozloučil jsem se. „Nashle v šest.“

„V sedm.“

Nijak chytré. Ale důkaz loajality. A nebezpečí.

40. KAPITOLA

Ocelová brána přede mnou se stále neotevírala, a tak jsem při dojezdu ke strážnímu domku zatroubil.

Obě poloviny brány se rozpohybovaly a začaly se odsouvat do stran, a když jsem dojel ke strážnici, dva ostří hoši si mě změřili zlými pohledy, ale zůstali nehybně stát s palci zaháknutými za opasky, na nichž se skvěly zbraně v pouzdrech. Pokud je tohle to nejlepší, co svedou, nenamáhal bych se jim hodit ani hliněného holuba, ale přece jsem alespoň přidal plyn, přiřítil se těsně k nim, strhl volant a propasíroval Hyundai ven, ještě než se brána otevřela úplně.

Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak vztekle kopají do štěrku na silnici. Myslím, že jsem je vytočil.

Možná jsem nemusel být takový hajzl. Ale vždycky je potřeba od samotného začátku dát najevo, kdo je samec alfa. Pokud jde o místo v zasedacím pořádku, lidé mají rádi jasno.

Také jsem neměl sebemenší pochybnosti o tom, že jeden z těch hošanů – nebo možná oba – chytili na pozemcích klubu Harryho. A pokud ne oni, pak nějací jiní chlapíci ve stejné uniformě. Je to tak správně, Baine?

Ani teď jsem nezahlédl nikoho ze sledovačky a vrtalo mi hlavou, k čemu se asi Schaeffer kčertu chystá.

Najel jsem na šestapadesátku a zamířil na sever.

V duchu jsem si přehrál svůj rozhovor s Bainem Madoxem, protože mě zaujaly některé jeho vedlejší myšlenky. Pod čarou podotýkám, že Bain a John věděli, že Bain a John spolu hrají intelektuální partii.

Nicméně Madox mě pozval na večeři a paní Mayfieldová byla samozřejmě zvána též. A Madox z mého neměnného oblečení vyvozoval, že jsme s paní Mayfieldovou přijeli narychlo. Proto tedy slevil ze svých obvyklých požadavků na společenský oděv, aby se paní Mayfieldová necítila v klubu nepříjemně, ať už na sobě bude mít cokoli. Bylo to od něj nesmírně pozorné – ve všech smyslech toho slova. Pokud šlo o pozornost, Bain Madox si nezadal s dobrým detektivem.

Věděl jsem, že si Kate o mě bude dělat starosti, což lze vyřešit krátkým telefonátem z mobilu, který se pak musí vypnout do tří minut, aby ho nebylo možno lokalizovat, a tak jsem si ho zapnul a vytočil číslo Domu u rybníka. Kate telefon zvedla. „Haló?“

„To jsem já.“

„Díkybohu. Začínala jsem si dělat starosti…“

„Jsem v pořádku, Můžu mluvit jen chviličku. Potřebuju si něco oběhat a do hodiny jsem zpátky.“

„Prima. Jak to šlo?“

„Dobře. Po návratu tě poinformuju. Podařilo se ti zařídit něco z těch věcí?“

„Ano. Já…“

„Mluvilas se Schaefferem?“

„Nemůžu ho sehnat.“

„Fajn… Jo, poslyš a sehnalas pizzu?“

„Ne. Můžeš někde něco koupit?“

„Máš hlad?“

„Jako vlk.“

„To je skvělé. Povedlo se mi získat pozvání pro nás oba na večeři do klubu Custer Hill.“

„Cože?“

„Potom ti to vylíčím.“ Na uklidněnou jsem dodal: „Předepsaný oděv neformální.“

„Děláš si srandu?“

„Ne. Fakt neformální. V sedm se podává koktejl.“

„Ale já…“

„Musím to ukončit. Za chvilku jsem tam.“

„Johne…“

„Ahoj! Miluju tě.“ Zavěsil jsem a vypnul jsem si telefon. Opravdu jsem vypustil z úst, že budeme večeřet v klubu Custer Hill? Zbláznil jsem se?

Nicméně jsem se zrovna blížil k Rudyho benzínové pumpě a zahlédl jsem ho, jak se vybavuje s nějakým zákazníkem, který si opět tankoval sám. Odbočil jsem k pumpě a zavolal: „Rudy!“

Jakmile mě zahlédl, přiloudal se k mému autu a zvedl obočí: „Jste zpátky?“

„Odkud?“

„Z… Teda… nevím. Kam jste jel?“

„Pokoušel jsem se ti to vyžehlit u pana Madoxe.“

„Jo…? Říkal jsem vám přece, že jsem s ním mluvil. Je v pohodě.“

„Ne, je na tebe pořád nasraný. Mám pro tebe dvě zprávy. Jednu dobrou a jednu špatnou. Kterou chceš slyšet první?“

„No… Tu dobrou.“

„Dobrá zpráva zní, že se na tebe už nezlobí. A ta špatná je, že si chce naproti otevřít značkovou pumpu GOCO.“

„Co? Cože si chce otevřít? Panebože! To nemůže!“

„Může a taky to udělá.“

Rudy se zadíval přes ulici na volný pozemek a mně bylo jasné, že to vidí jako na dlani: osm naleštěných nových stojanů, čisté toalety a mapy přírodní rezervace.

Uklidnil jsem ho: „Konkurence je zdravá. Je to americké.“

„A do prdele.“

„Poslyš, Rudy, potřebuju službičku.“

„Co…?“

„Jedu pro střeleného jelena. Nemáš něco většího, za co bych s tebou mohl vyměnit tuhle korejskou sekačku na trávu?“

„Co?“

„Jenom na dnešek. A hodí ti to sto babek za ochotu.“

„Co?“

„A vrátím ti ho s plnou nádrží.“

„Potřebujete benzín?“

Objel jsem s Hyundaiem budovu benzínky, abych se ztratil z dohledu, a do pěti minut jsem domluvil s Rudým obchod. On ale pořád mluvil jako ve snách – nebo spíš jako kdyby ho kopl do hlavy kůň. Vlastně si ani nevšiml, že klíčky od Hyundaie nejsou v zapalování, jak jsem řekl.

Loučil jsem se s ním slovy: „Nic o tom Madoxovi neříkej. Tím se to jenom zhorší. Promluvím s ním sám.“

„To nemůže! Dám ho k soudu.“

Rudyho větší auto byl nicméně značně otřískaný Dodge, jehož vnitřek vypadal, jako kdyby utrpěl výbuchem benzinových výparů po souboji, v němž po sobě soupeři házeli jídlo. Ale jel jako namydlený blesk.

Pokračoval jsem dál a v Coltonu jsem minul odbočku na Canton a rozhodl se jet delší cestou přes Potsdam.

Když prcháte před policejním oddílem, musíte často měnit koně, toho posledního zastřelit, a nikdy nejezdit dvakrát stejnou cestou.

Dorazil jsem do Cantonu a našel „Scheinthalův obchod se sportovním zbožím“, kde jsem zakoupil krabičku nábojů ráže .40 pro Kate a krabičku devítimilimetrových pro sebe. Každý, kdo pracuje u bezpečnostních složek, by měl používat zbraň téhož kalibru jako armáda, ale to je jiný příběh. Zakoupil jsem pro nás i čtyři náhradní zásobníky do glocka. Majitelka obchodu, paní Leslie Scheinthalová, potřebovala při nákupu munice nějaký můj průkaz, a já jí ukázal svůj řidičák, ne průkazku od federálů.

Také jsem si potřeboval vyměnit ponožky, protože ty poslední se staly důkazním materiálem pro policejní laboratoř, a tudíž jsem si zakoupil pořádné vlněné, které budou ideální pro sběr dalších vláken z koberců a různých chlupů v jídelně a v knihovně páně Madoxe.

Celá tato investigativní koncepce půjde ovšem do háje, pokud nám Madox nasype do sklenic nějaký oblbovák nebo po nás střelí uspávači injekci a my se probudíme mrtví jako Harry. Také zde existovala možnost kvalitní staromódní přestřelky.

Pokud šlo o toto téma, měl jsem dojem, že by podobně nepříjemná situace mohla nastat, kdyby mě a Kate nějak odzbrojili. Neměl jsem v úmyslu nechat se odzbrojit bez boje, ale faktem zůstávalo, že jsme šli navštívit tábor ozbrojenců, a je dost obtížné handrkovat se s deseti drsnýma chlápkama, kteří na vás míří ostřelovacíma puškama. Byl jsem si jist, že Harry musel čelit stejné situaci.

Rozhlížel jsem se tedy v obchodě po něčem, co by neodhalil detektor kovů a mohlo by uniknout pozornosti při osobní prohlídce a zároveň by nám v nepříjemné situaci posloužilo víc než, řekněme, vlněné ponožky.

Paní Scheinthalová, což byla hezká mladá dáma – ačkoli jsem si toho nevšiml –, se mě zeptala: „Nechcete s něčím poradit?“

„No… je to trochu dlouhá historie…“ Skutečně se mi nechtělo zacházet do detailů ohledně mého hostitele a jeho soukromé armády, která si mě vezme na mušku a sebere mi zbraně, a já tudíž budu potřebovat nějakou skrytou zbraň, abych je mohl zabít, a tak dál. Tudíž jsem zakoktal: „Já… potřebuju se nějak vybavit pro táboření v divočině.“

„Kupříkladu jak?“

„Já nevím, Leslie. Co mi můžete nabídnout?“

Prošla ke mně uličkou mezi regály: „No, tady jsou různé věci. Ale všechno, co se používá k táboření, je vlastně výbava pro přežití v divočině.“

„Ovšem nikoli v tom smyslu, jak tábořila moje bývalá manželka – s obytným náklaďákem a uklízečkou k tomu.“

Leslie se usmála.

Prohlížel jsem si vystavené zboží a snažil se vymyslet, co bych tak pro všechno na světě mohl propašovat do srubu, abych nepodráždil detektor kovu. Vzpomněl jsem si na omračující granáty, v nichž není téměř žádná kovová součástka, a tak jsem vyhrkl: „Máte omračující granáty?“

Rozesmála se. „Ne. Proč bych měla mít takové zboží?“

„Nevím. Třeba pro rybáře. Víte, co myslím – jako na rybaření s dynamitem.“

Sdělila mi: „Jenže to je protizákonné.“

„Fakticky? V Central Parku jsme to dělali pořád.“

„Ale no tak, prosím vás, Johne.“

Tvářila se, že by mi chtěla pomoct, ale nějak jsem si nemohl pomoct ani já sám. Zkusila se vyptávat: „Takže chcete vyrazit někam do přírody?“

„Jo.“

„No a máte zimní výbavu?“

„Cože?“

Opět se rozesmála. „Tady se v noci ochladí, Johne. To není jako v New Yorku.“

„Aha. No, proto jsem si koupil ty ponožky.“

I to považovala za legrační. „Vy ale potřebujete zimní tábornickou výbavu.“

„Jenže já fakticky nemám moc peněz. Bývalá manželka mi ukradla kreditku.“

„Máte aspoň nějakou pušku?“

„Ne-e.“

„To si ale musíte dávat pořádný pozor na medvědy. V téhle roční době jsou nevypočitatelní.“

„Já taky.“

„A nemyslete si, že budete v bezpečí s těma špuntovkama, co máte. Z posledního chlápka, o kterém vím, že se snažil skolit medvěda pistolí, je teď předložka u krbu v medvědím doupěti.“

„Aha. Moc vtipné.“

„Jo. Ale ne moc vtipné. Pokud totiž začne medvěd obcházet vaše tábořiště a hledat tam něco k snědku, musíte začít tlouct do hrnců a pánviček…“

„Já nemám hrnce a pánvičky. Proto potřebuju omračovací granáty.“

„Ne. Víte, co ve skutečnosti potřebujete?“

„Nevím. Copak?“

„Potřebujete klakson na stlačený vzduch.“

Vytáhla z jedné přihrádky jakousi bombičku a já jsem se zeptal: „To je konzerva s čili fazolema?“

„Ne…“

„Já myslel ten stlačený vzduch…“

„Johne, prokristal Tohle je prostě něco jako siréna. Na bombičky.“ Pokusila se mi to vysvětlit: „Medvědy obvykle vyděsí a můžete to také využít jako signalizaci, když máte potíže. Zatroubíte dvakrát dlouze a jednou krátce. Je to jasné? Stojí jen šest babek.“

„Fakticky?“

„A tohle…“ sundala z jedné poličky nějakou krabici a pokračovala: „Tohle jsou petardy na plašení medvědů.“

„Co?“

„Je to něco jako světlice se zásobníkem. Vidíte? Tadyhle se píše, že ta světlice vylétne do výšky až čtyřiceti metrů a je vidět na patnáct kilometrů ve dne a na třicet v noci.“

„Jasně…“ V hlavě se mi najednou rozsvítila maličká světlice, a já přikývl. „Jo… to by šlo.“

„Samozřejmě. Když vypálíte tuhle nábojnici, vydá to navíc signální zvuk o síle sto patnácti decibelů. To teda medvěda vystraší, až se z toho po… však víte.“

„Jo. Takže medvěd se odběhne vykakinkat do lesa.“

Uchechtla se. „Jo. Tumáte.“ Podala mi krabičku a já ji otevřel. Byl v ní jakýsi odpalovač, o nic větší než kapesní svítilna ve tvaru propisky, a také podobně vypadal, plus šest náhradních světlic o velikosti tužkové baterie. Tahle věcička byla učiněná bomba.

Leslie mi to ukazovala: „Zásobník se světlicí vložíte tady, pak zmáčknete ten čudlík nahoře, jako byste otvíral propisku, a vyšlehne plamen. Je to jasné? Pokud možno si ale nemiřte do obličeje.“ Rozesmála se.

Mimochodem to nebude můj obličej, na co se tohle namíří, v případě, že budu muset tuto geniální pomůcku použít.

Pokračovala. „A také nemiřte přímo na medvěda, jasný? Mohl byste ho zranit nebo způsobit lesní požár. A to byste nechtěl.“

„Že ne?“

„Určitě ne. Výborně, takže máte oslňující světlo srovnatelné s… co se tady píše? Asi patnácti tisíci svíčkami – míněno jednotkami svítivosti.“ Zvedla koutky. „Když to uvidím nebo uslyším, vydám se vás hledat.“ Dodala: „Stojí třicet babek. Berete to?“

„Jo.“

„Takže tady máme bombičkový klakson a petardy na plašení medvědů. Je to tak?“

„Je. Ale, počkat, ty poplašňáky na medvědy si vezmu dva.“

„Budete mít společnost?“

„Ne, ale myslím, že je to krásný dárek k narozeninám pro mého pětiletého synovce.“

„Ne, to tedy ne, Johne. Není to hračka. Je to výhradně pro dospělé. Velký záblesk a silná rána. Mimochodem při koupi musíte podepsat formulář ATZ.“

„Jako Agresivní trenér zajíců?“

„Ne. Alkohol, tabák a zbraně.“

„Fakticky?“ Cestou k pokladně jsem si vzal ještě jednu soupravičku petard na medvědy a v duchu jsem poděkoval těm podělaným chlupáčům, že mi pomohli vyřešit můj problém.

Leslie mi podala formulář Úřadu pro kontrolu alkoholu, tabáku a zbraní, v němž jsem se zavazoval, že tímto zaručuji, že soupravička na medvědy bude využita pouze k zákonným účelům na zaplašení škůdců v divočině.

Pravda, velmi se to blížilo záměru, který jsem měl v hlavě, a tudíž jsem podepsal.

U pokladny stála krabice s výživnými tyčinkami, tak jsem jednu vzal Kate. Koupil bych dvě, ale chtěl jsem, aby měla večer dost velký hlad.

Leslie se zeptala: „Bude to všechno?“

„Jo.“

Namarkovala munici, bombičkový klakson, ponožky, výživnou tyčinku a dvě soupravičky na medvědy.

Zaplatil jsem jí poslední hotovostí, kterou jsem u sebe měl, a chyběly mi dva dolary, tak jsem se rozhodl nekoupit tu tyčinku, ale Leslie mě zadržela: „To jena mě.“ Podala mi vizitku a navrhla: „Zastavte se zítra a dejte mi vědět, co budete ještě potřebovat. Beru i šeky, ale ve městě máme i pár bankomatů.“

„Díky, Leslie. Nashle zítra.“

„Doufám, že dorazíte.“ Také jsem doufal.

Vrátil jsem se do Rudyho dodávky a vyrazil směrem k penzionu U Vilmy. Medvědi. Madox. Nuke. ELF. Puťov. Griffith.

Asad Chálil, libyjský terorista s ostřelovací puškou, mi momentálně připadal dost neškodný.

41. KAPITOLA

V 16.54 jsem odbočil na dlouhou příjezdovou cestu k penzionu U Vilmy. Všiml jsem si, jak nějaká žena nakukuje oknem v hlavní budově. Nepochybně šlo o Vilmu, která čekala na svého milence z UPS a patrně se jí teď honilo hlavou, co že je to za chlápka v dodávce.

Zastavil jsem u Domu u rybníka, posbíral igelitové tašky ze Scheinthalova sportovního obchodu, vystoupil, zaklepal na dveře a ohlásil se: „Tady tvůj sněžný muž.“

Kate mi otevřela a já vstoupil dovnitř. Zeptala se: „Kdes sehnal tu dodávku?“

„U Rudyho,“ vysvětloval jsem. „Když prcháš před zákonem, je důležité střídat auta.“

Nekomentovala to. „Jak to šlo? Co je v těch taškách?“

„Šlo to dobře, ačkoli Bain stále ještě není úplně oukej dle mých představ. Hned ti ukážu, co jsem koupil.“

Vyprázdnil jsem obsah obou tašek na stůl v kuchyni. „Pro mě čisté ponožky, nějaká munice navíc a zásobníky…“

„Proč…?“

„Vzduchová houkačka a dvě medvědí soupravičky…“

„Dvě co?“

„Zaplaší to medvědy plus to zároveň signalizuje, že máš potíže. Dost dobrý, co?“

„Johne…“

„Poslyš, mělas vidět ten obchod se sportovníma potřebama. Naprosto jsem netušil, že existuje tolik věcí vzorovaných jako maskáče. Tady máš energetickou tyčinku.“

„Sehnals něco k jídlu?“

„Dal jsem si sušenku.“ Nebo to byl věneček?

Posadil jsem se na kuchyňskou židli a sundal si boty a pak i ponožky, na nichž byly zespodu zřetelně viditelné nitky z koberce a také jeden dlouhý tmavý vlas nebo chlup. Doufal jsem, že může patřit Bainu Madoxovi, CísařiVilémovi nebo Harrymu Mullerovi. Ukázal jsem na ponožku: „To je z Madoxovy kanceláře a mám takové tušení – teda ve skutečnosti prostě jen doufám že Harry seděl na téže židli jako dnes já.“

Přikývla.

Strčil jsem ponožky do igelitového sáčku a pak jsem vytrhl papír ze svého notesu a zapsal stručný popis času, data, metody a místa odebrání vzorků, podepsal a uložil dovnitř do sáčku.

Pak jsem vytáhl lepicí váleček z kapsy, odstranil ochranný papír, odlepil první vrstvu lepkavého papíru, který byl pokrytý vlákny, a vysvětlil Kate: „To je z koberce v hale.“

Opatrně jsem nacpal lepicí papír dovnitř igelitového sáčku a zavzpomínal: „Jednou jsem ukradl podezřelému z vraždy šunkový sendvič z jeho kuchyně…“ Pustil jsem se do vypisování průvodky pro vzorky z lepicího válečku a pokračoval: „…a díky tomu jsem získal dostatek jeho DNA, abych ho mohl spojit s dotyčnou vraždou… jenže jeho právník namítal, že důkaz byl získán neodpovídajícím způsobem – ukraden, bez povolení k prohlídce – a proto tedy není přípustný, a já jsem musel odpřísáhnout, že mi podezřelý sám nabídl nedojedený sendvič…“ Uzavřel jsem pytlík a zeptal se Kate: „Nemáš lepicí pásku?“

„Ne, ale nějakou seženu. A jak to dopadlo?“

„S kým? Ach tak, s tím důkazem. Obhájce mě teda pěkně škvařil ve vlastní šťávě, proč by mi měl obviněný nabízet nedojedený šunkový sendvič, a já jsem zůstal na stanovišti svědků snad dvacet minut a vysvětloval, jak k tomu došlo, a proč jsem si sendvič strčil do kapsy, a nesnědl ho.“ Při vzpomínce na svou výpověď jsem se neubránil úsměvu. „Soudce byl ohromen, jak dokážu blábolit, a šunkový sendvič prohlásil za přijatelný důkaz.“ Odmlčel jsem se: „Obhájce obžalovaného se mohl zbláznit a obvinil mě ze lži.“

„No ale byla to přece lež. Ne?“

„Bylo to v šedé zóně.“

Nijak to nekomentovala, a jen se zeptala: „Měli podezření?“

„Spravedlnosti bylo učiněno zadost.“

Na dně druhé tašky jsem našel malý ručník a vysvětlil Kate: „Tohle je z toalety pro hosty dole v přízemí a použil jsem to k otření některých povrchů.“ Když jsem psal průvodku k ručníku, říkal jsem: „Tohle přesně spadá do kategorie šunkového sendviče. Nabídli mi ten ručník, abych si ho vzal, nebo jsem ho vzal bez povolení k prohlídce? Co bys řekla?“

„Já to nemám co posuzovat. To musíš posuzovat spíš ty.“

„Jo…“ Napsal jsem na papír komentář a přečetl ho: „Byl mi nabídnut Carlem, zaměstnancem a podezřelým, když si všiml… čeho? Že mi uvízl v poklopci?“

„Klidně to tak můžeš interpretovat.“

„Prima. Dodělám to později. No nic, takže s trochou štěstí by některé z těchto vlasů a vláken z Custer Hillu mohly odpovídat těm, které se nalezly na Harrym a naopak, možná v Custer Hillu zůstaly třeba Harryho vlasy nebo vlákna z oděvu, a ty mohou být v tomhle vzorku.“

Kate to nijak nekomentovala, jen uznale přikývla: „Dobrá práce, Johne.“

„Díky.“ Skromně jsem ji informoval: „Byl jsem dobrý detektiv.“

„Pořád ještě jsi.“

Houby!

Navrhla: „Myslím, že teď máme dostatek důkazů pro laboratoř i obecných, abychom mohli zavolat Tomovi Walshovi a bleskurychle se vrátit zpátky do New Yorku.“

Její návrh jsem ignoroval a ukázal jí své nové vlněné ponožky. „Máme další šanci sebrat nějaké důkazy z toho srubu.“ Zeptal jsem se jí: „Jaké máš na sobě ponožky?“

Na otázku mi neodpověděla a namísto toho reagovala svou otázkou: „S tou pozvánkou na večeři to myslíš vážně?“

„Myslím.“ Strčil jsem si lepicí váleček znovu do kapsy. „Kolikrát tě pozve na večeři podezřelý z případu vraždy?“

„No, Borgiové to dělali pořád.“

„Jo? To byla ta… rodina… Gambino? Je to tak?“

„Ne. To byla italská šlechta. Měli ve zvyku vždycky otrávit své hosty, které pozvali na večeři.“

„Opravdu? A ti hosté pořád chodili? To je dost idiotské.“

„Názorný příklad.“

Rozbalila výživnou tyčinku a já se jí zeptal: „Chceš, abych si kousl jako první a zjistil, jestli není otrávená?“

„Ne, ale pokud máš hlad, rozdělím se s tebou.“

„Já si šetřím hlad na večeři.“

„Pokud jde o mě, nikam nejdu.“

„Zlatíčko, ale on pozval výslovně tebe.“

„A ty tam taky nejdeš.“ Vybídla mě: „O čem jste vůbec s Madoxem mluvili?“

„Oukej, ale nejdřív zavolej Vilmě.“

„Proč?“

„Vyřiď jí, že bude mít zpátky svůj notebook do půl sedmé, a popros ji o lepicí pásku.“

„Tak jo.“ Sedla si ke stolu a já jsem přešel bos ke gauči, protože jsem si nechtěl zamořit své nové ponožky materiálem z penzionu Vilma.

Kate zvedla sluchátko a já jsem jí ještě připomněl: „Popros taky Vilmu, aby ti ihned zavolala, jakmile uvidí, že se vrací tvůj manžel v bílém Hyundai.“

Ihned jsem si pomyslel, že se na mě Kate osopí, jaký jsem infantilní idiot, ale ona se usmála a přikývla. Měla prapodivný smysl pro humor.

Kate vytočila číslo, zvedla to Vilma, a tak jí děkovala za notebook a slibovala, že ho před půl sedmou vrátí. Pak na ni vybalila: „Nemohla bych vás ještě obtěžovat se dvěma prosbami? Potřebuju velkou lepicí pásku, je jedno jestli barevnou nebo průhlednou. Mileráda vám za ni zaplatím. Mockrát děkuju. Jo, a ještě něco – kdybyste viděla přijíždět mého manžela… má bílý Hyundai… mohla byste mi ihned zavolat?“ Kate se usmála, protože Vilma jí něco říkala. Kate považovala za nutné vysvětlit: „Je to jenom kamarád, ale… jistě… ano.“

„Vyřiď jí, že potřebuješ dost té pásky na svá zápěstí a kotníky, a zjisti, jestli nemá šlehačku.“

„Momentíček, prosím vás…“ Zakryla mluvítko dlaní a potlačovala záchvat smíchu. „Johne… ty jsi ale…“

„A ať nám zavolá, kdyby se k Domu u rybníka blížilo jakékoli jiné auto.“

Kate si mě znovu změřila pohledem, ale přikývla a do telefonu řekla: „Můj manžel může jet i jiným autem. Takže kdybyste viděla jakékoli auto směřující k rybníku… ano, děkuju mockrát.“

Kate zavěsila. „Vilma navrhuje, aby můj přítel přeparkoval dodávku, a připomněla mi, že tady máme i zadní východ.“

Oba jsme se tomu od srdce zasmáli, což bylo přesně to, co jsme potřebovali. Kate dodala: „Jako kdybych sama nevěděla, jak se mám zbavit chlapa a vyslat ho ven zadními dveřmi.“

„No počkat…!“

Usmála se a vážně dodala: „Podle mého se teď z Vilmy stala naše pozorovatelna.“

„Má motivaci.“

Kate přikývla. „Někdy ti to myslí dobře.“

„I já mám motivaci.“

Poněkud opožděně jsme se objali a políbili, a pak mě Kate informovala: „Zabukovala jsem nám letenku ze Syrakus do LaGuardia na osm třicet zítra ráno. Byl to první volný let, který jsem sehnala.“

Nechtěl jsem se s ní v tomto směru přít. „Doufám, žes nepoužila svou kreditku.“

„Po telefonu teda obvykle šeky neberou.“

„No tak až přijdeš na letiště, vyřiď ode mě Liamu Griffithovi srdečné pozdravy.“

„Johne, oni nemůžou sehnat informace o použití kreditky tak rychle… no dobrá… můžeme zítra večer odjet do Toronta. Odtamtud se vypravuje spousta letů do New Yorku a Newarku.“

„My nesmíme překročit mezinárodní hranice.“ Změnil jsem téma: „No fajn, a jak jsi vyřídila ostatní?“

Otevřela si před sebou na stole poznámky. „Takže. Nejdřív, jak jsem říkala, jsem nemohla sehnat majora Schaeffera. Volala jsem mu dvakrát a nechala jsem zprávu, že znovu zavolám. Ale já si nemyslím, že chce mluvit zrovna se mnou. Možná bys měl víc štěstí ty.“

„Zavolám mu později.“ Lehl jsem si na gauč. „Na silnici McCuen Pond Road nebyl žádný viditelný tým dřevorubců na sledovačce.“

„Třeba se schovali.“

„Třeba. Ale taky je možné, že se na nás Schaeffer vyprdnul.“

„Ale tys jel do klubu tak jako tak.“

„Vyryl jsem vzkaz do březové kůry.“

Pokračovala ve své zprávě: „Prošla jsem seznamy cestujících, rezervace aerolinek a smlouvy z půjčovny aut. Nenarazila jsem na žádná nápadná jména, až na Paula Dunna a Edwarda Wolffera. A samozřejmě tam figuroval i Michail Puťov.“ Nahlédla do poznámek. „Bylo tam pár dalších jmen, která zněla povědomě, ale to bylo možná jen proto, že jsem se na to tak soustředila.“ Zkusila mi hodit udičku: „Tak třeba James Hawkins. Není ti to povědomé? A neříkej mi, že hrál na třetí metě za Yankees.“

„Tak dobrá. Nehrál. Hawkins. Mrkla ses na Google?“

„Jo. Jeden James Hawkins tam opravdu je. Ze sboru náčelníků spojených štábů americké armády. Ale nevím, jestli je to opravdu on.“

„No, pokud jel na Custer Hill, tak to asi on je. Půjčil si auto?“

„Ne. Dorazil z Bostonu v sobotu v devět dvacet pět ráno a odletěl v neděli ve dvanáct čtyřicet pět zpátky do Bostonu s navazujícím letem do Washingtonu.“

„Jasně… pokud jel do klubu Custer Hill, patrně ho tam odvezla jejich dodávka.“ Zamyslel jsem se. „Zajímavé, že Madox neposlal pro žádného z těchto významných VIP hostů své soukromé letadlo. Ale odhaduju, že si patrně nepřáli, aby mezi nimi byla taková přímá spojnice. A to je vždycky trochu podezřelé.“

Kate dodala: „Často je to jen kvůli tomu, že vládní úředníci zkrátka nepřijímají drahé dary nebo služby od bohatých lidí. Je to otázka etiky.“

„A to je ještě podezřelejší.“ Ušklíbl jsem se. „Takže Madox klidně mohl mít na své schůzce člověka ze sboru spojených štábů! Generála letectva.“

„Tak mi vrtá hlavou, jestli ti hosté věděli o přítomnosti Harryho a o tom, co se mu stalo…“

Nedokázal jsem si představit, že by takoví lidé mohli být spolupachateli vraždy. Na druhou stranu, pokud byly sázky dostatečně vysoké, pak je možné cokoli.

„Co ses ještě dozvěděla z letiště?“

„O to právě běží. Mám tucet dalších jmen, ale to budeme potřebovat celý tým lidí, aby ten seznam proklepli a zjistili, o koho jde a jaké spojení – pokud vůbec – by mohli mít na Baina Madoxe.“

Povzdechl jsem si. „Doufám, že naši kolegové na tom už pracují. Ale výsledky se bohužel nedozvíme.“

Nekomentovala to a pokračovala: „Pak jsem se podívala na internet, co tam je na pana Baina Madoxe. Kupodivu je toho překvapivě málo.“

„To není nijak překvapující.“

„Hádám, že ne. Většinou jsem našla pracovní informace – o jeho funkcích nejvyššího ředitele a akcionáře korporace Global Oil. Ale ani toho nebylo nijak moc. Také velmi málo, pokud jde o životopis, téměř nic osobního – žádná zmínka o bývalé manželce nebo dětech. Pouze půl tuctu citací z mediálních zdrojů a ani jediné nepublikované vyjádření nebo komentář od kohokoli.“

„Zjevně dokáže všechny blogy a další informace od třetích stran z počítače vymazat.“

„Jo, zjevně.“ Nahlédla do poznámek. „Jediná mírně zajímavá věc je ta, že asi padesát procent jeho ropy a plynu a polovina ropných tankerů patří nejmenovaným stranám na Středním východě.“

Zamyslel jsem se nad tím i v souvislosti s dnešní Madoxovou zmínkou o svém kámošovi – iráckém ropném ministrovi. Znamenalo to, že podobně jako většina ropných magnátů ze západních zemí musí líbat na tom velkém arabském pískovišti něčí prděl. Jenže Bain Madox vůbec nevypadal na chlápka, co se zabývá prdelolezectvím, úplně klidně mohl mít v plánu vyhladit své partnery z povrchu zemského. Možná tady jde právě o to.

Kate pokračovala: „Pak jsem se znovu mrkla na internet, tentokrát na ELF. Není tam o něm nic víc než to, co nám pověděl John Nasseff. Jen snad, že Rusové využívají svůj systém ELF jinak než my.“

„Jasně. Mají totiž víc písmen v abecedě.“ Zívnul jsem si a zaposlouchal se do kručení svého břicha.

„Je v tom ještě jeden rozdíl.“ Znovu sklopila pohled k poznámkám. „Poslechni si tohle – Američani, jak jsme zjistili, vysílají zprávy ELF loďstvu jaderných ponorek jako zvonění zvonku, ale Rusové v obdobích zvýšeného napětí posílají neustálou zprávu svým jaderným ponorkám, která v podstatě znamená něco jako ‚Všechno je v pořádku‘. Když kontinuální vysílání této pozitivní zprávy ustane, znamená to, že přijde nová, naléhavá zvěst, a pokud tato nedorazí do doby, po kterou trvá, než signál ELF dolehne k ponorkám, pak se toto ticho vysvětluje tím, že vysílačka na ELF byla zničena a ponorky mají oprávnění vypálit na své předem určené cíle v Americe, Číně nebo bůhvíkde.“

„Ježíši, doufám, že platí včas účty za elektřinu!“

„To já taky.“ Kate pokračovala: „Proto náš přijímač na vlny ELF v Grónsku dokázal identifikovat ruský signál ELF z poloostrova Kola – protože vysílali kontinuálně ‚Všechno je v pořádku‘ v období zvýšeného napětí přesně podle jejich zvyklostí, což jsme my urychlili právě z toho důvodu, abychom přiměli Rusy přepnout na jejich kontinuální systém, který nám tím pádem pomohl najít jejich vysílač ELF na ostrově Kola.“

„Panejo. Nejsme my chytrolíni? A pokud jde o politickou hru s jaderným ohněm – nejsme rádi, že je studená válka za námi?“

„Ano. Ale přivádí mě to na myšlenku, že Madox, který kdysi získal americké kódy ELF, mohl teď získat ty ruské.“ Vysvětlila mi to podrobněji: „Podle toho článku, co jsem četla – napsal ho mimochodem nějaký Švéd – není ruský šifrovací software tak chytrý nebo neproniknutelný jako náš, tudíž se mohlo stát, že Madox změnil svou frekvenci ELF a vyladil se na tu ruskou a je odhodlaný vysílat ruským ponorkám falešné signály, aby hodily bombu na… Čínu nebo Střední východ nebo co já vím, koho momentálně nemá v lásce.“

Nechal jsem si to projít hlavou. „Jo, k ruským šifrovacím kódům by mohl být fakt snadnější přístup než k našim, to je možné.“ Nahlas jsem uvažoval: „Stejný vysílač vln ELF z Custer Hillu ale vysílá jiným jaderným ponorkám. Máš ještě něco zajímavého o problematice ELF?“

„Snad jen to, že svou stanici ELF by rádi vybudovali také Ind…“

Vymrštil jsem se. „Myslíš indiáni? Proč by to sakra potřebovali? Házeli by z ponorek tomahavky? Mají přece kasina, proboha!“

„Nech mě domluvit. Indové říkám, ne indiáni.“

„Aha.“

„Pracují na vzniku svých vlastních jaderných ponorek. Krom nich taky Číňani a Pákistánci.“

„To je síla. Příště si jadernou ponorku postaví zaměstnanci pošt, ne? Pak se všichni můžem s tímto světem rozloučit.“

Kate odtušila: „Víš, svět se stává mnohem nebezpečnějším místem, než byl v průběhu studené války, kdy jsme to byli jenom my proti nim.“

„Hmm. Jaká je průměrná cena domu v Potsdamu?“

Zřejmě si to nevybavila. Seděla u stolu pohroužená v myšlenkách. Pak vyhrkla: „Taky jsem objevila takové… nepříliš dobré zprávy.“

„Myslíš jako špatné?“

„Jo.“

„Jaké?“

„Pořád tomu nemůžu přijít na kloub. Víš co? Nejdřív ti dopovím, o čem tě potřebuju informovat, abychom měli správný kontext.“

„Nepřijede třeba na návštěvu tvá matka?“

„To není vtip.“

„Aha. Co máš teda dalšího?“

„Michaila Puťova.“

42. KAPITOLA

„Aha, Michail Puťov,“ zvedl jsem obočí. „V klubu Custer Hill po něm není ani vidu ani slechu. Jak to vypadá u něj doma nebo v kanceláři?“

„Nejdřív jsem mu volala do kanceláře a jeho sekretářka, paní Crabtreeová, tvrdila, že není přítomen. Tak jsem prohlásila, že jsem jeho lékařka a že jde o vážný zdravotní problém.“

„Vynikající kousek. To jsem nikdy nepoužil.“

„Tohle pokaždé zabere. Nakonec to trochu obměkčilo i paní Crabtreeovou, takže mi prozradila, že se doktor Puťov neukázal v práci, ani nezavolal, a že když mu volá na mobil, ozývá se hlasová schránka. Volala i Puťovově manželce, ale ani paní Puťovová neví, kde se její manžel nachází.“ Kate dodala: „Puťov evidentně neprozradil živé duši, kam jede.“

„Sehnalas číslo jeho mobilu?“

„Ne, paní Crabtreeová mi ho nedala, ale dala mi své, abych se jí mohla ozvat po pracovní době, a já jsem jí dala číslo svého pageru.“ Kate se odmlčela: „Paní Crabtreeová měla zjevně obavy.“

„Fajn, takže náš Michail má na proslulé technice MIT prostě áčko. Tedy neomluvenou absenci. A co doma?“

„Totéž. Paní Puťovová neměla daleko k slzám. Prozradila mi, že i když je Michail u své milenky, tak se ozývá a omlouvá se, že nepřijde domů.“

„Je to zkrátka dobrý manžel.“

„Johne, neštvi mě.“

„Šprýmuju. Takže Michail nejenže má áčko v práci, ale dokonce ani nenastoupil do akce.“

„No, asi teda jo, pokud jde o jeho ženu a sekretářku. Ale zřejmě pořád prodlívá v klubu Custer Hill.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Kdyby tam byl, zavolal by. Člověk v jeho situaci, navíc s dozorem od FBI, si jen tak nezmizí a nedostane svou ženu, rodinu nebo kolegy do úzkých, aby je už napadlo zavolat policii, respektive FBI. To je poslední, po čem by Puťov toužil.“

Kate přikývla. „Takže…?“

„No,“ začal jsem zvolna, „je zjevné, že ne každý, kdo vkročí na území klubu Custer Hill, odchází ve stejném stavu, v jakém přijel.“

„Zjevně nikoli.“ Zdůraznila: „Tys tam byl dvakrát. Chceš to pokoušet ještě jednou?“

„Do třetice všeho dobrého.“

Na poznámku nereagovala a pokračovala v přerušeném hlášení o své činnosti: „Takže – na Googlu jsem si našla Puťov, Michail, a vyskočily na mě nějaké publikované články i nepublikované komentáře, které o něm napsali jiní vědci.“

„Je v kolektivu oblíben?“

„Je uznávaný. Je to hvězda na nebi jaderné fyziky.“

„To je hezké. Proč se tedy potlouká kolem Baina Madoxe?“

„Mohlo by jít o profesionálně-pracovní vztahy. Ačkoli, podle toho, co víme, by nebyly vyloučeny ani ty soukromé. Třeba jsou jen přátelé.“

„Proč by tedy neprozradil manželce, kam jede?“

„Dobrá otázka. Nicméně s plnou jistotou víme pouze to, že jaderný fyzik jménem Michail Puťov byl hostem klubu Custer Hill, a nyní je nezvěstný. Cokoli jiného je spekulace.“

„Jo. Poslyš, volalas do Pointu?“

„Ano. Máme tam dva nové vzkazy od Liama Griffitha. Prý ho musíme urgentně kontaktovat.“

„Urgentně? Ale pro koho? Ne pro nás. Řeklas, že sháníme hezkou vycpanou losí hlavu v butikách v Lake Placid?“

„Řekla jsem Jimovi na recepci, aby všem, kdo nás budou volat, řekl, že jsme očekáváni v Pointu na večeři.“

„Skvělé. To chvilku Griffitha zdrží u ledu, dokud se nedostaví do Pointu a nezjistí, že jsme si z něj vystřelili.“ Ještě mě zajímalo: „Volal Walsh?“

„Ne.“

„Vidíš? Náš šéf nás prostě vypustil. Roztomilý chlapec.“

„Já si myslím, že jsme spíš my vypustili jeho, Johne, a že nám teď vrací naši službičku.“

„To je fuk. Seru na něj. Kdo ještě volal?“

„Major Schaeffer. Prý na tvou žádost. Jeho vzkaz pro tebe zní: Auto vráceno do Pointu. Klíče na recepci.“

„To je milé. Zapomněl sice nechat na dohodnutém místě svý lidi na sledovačku, ale nezapomněl nám krýt záda před FBI.“

„Řekl ti už někdo, že jsi cynik?“

„Zlatíčko, byl jsem dvacet let normální newyorský polda. Jsem realista.“ Připomněl jsem jí: „Myslím, že jsme se o to už otřeli. Fajn. Co ještě máš?“

Opustila své oblíbené téma a pokračovala. „Nějaký člověk jménem Carl – to zní povědomě – nám nechal zprávu následujícího znění: Večeře je připravena.

Jim se ho vyptával na podrobnější informace, ale Carl prohlásil, že pan Corey už podrobnější informace má a ať laskavě přivede paní Mayfieldovou, jak bylo dohodnuto.“ Ještě dodala: „Takže Madox své jméno nikde nenechává, ani nic, co by mohlo naše případné zmizení vysvětlit. Žádné spojení nás a jeho klubu.“

„Jaké zmizení zase, kruci?“

„Vaše zmizení.“

„Proč jsi vůči lidem tak podezíravá?“

„Johne, běž s tím do prdele.“ Pokračovala ve zprávě. „Také máme tři vzkazy na hlasové schránce určené pro náš pokoj.“

„Griffith a kdo ještě?“

Kate četla z poznámek: „Liam Griffith v patnáct čtyřicet devět rozjařené hlaholil: Nazdárek, mládeži. Myslel jsem, že se sejdeme dopolko. Až budete moct, cinkněte mi, doufám, že všechno je v pohodě.“

Rozesmál jsem se. „To je ale debil. Co si o nás myslí? Ze jsme taky debilové nebo co?“ Rychle jsem dodal: „Promiň. To znělo cynicky.“

„Druhý vzkaz se jen ptal, jestli si chceme zamluvit masáž…“

„Chceme.“

„A poslední vzkaz od Henriho, který zněl dost vtipně – jaký druh hořčice máš prej rád na ty svý… pašíky v košilce.“

„Vidíš? Tys mi nevěřila.“

„Johne, máme na starosti naléhavější věci, než…“

„Zavolalas mu?“

„Ano, abych dodržela smluvenou verzi, že se jako vracíme do Pointu.“

„Cos Henrimu řekla? Lahůdkovou?“

„Jo. Je nesmírně okouzlující.“

„Chtěl mi ukázat svýho ptáka. Tu sluku jako.“

Mou poznámku přeslechla. „Na zítřek ráno jsem pro nás oba objednala masáž.“

„Skvělý. Moc se těším.“

„Jenže my na ni nepůjdeme.“

„No jo, pravda. Teda to mě mrzí, že Henriho zklamu po všech těch potížích, kterýma si prošel. Nicméně mě nijak nemrzí, že přijdu o koktejl s Liamem Griffithem.“

Kate se zatvářila poněkud znaveně, nebo možná ustaraně, a já jsem ji potřeboval trochu ukonejšit, tak jsem zalichotil: „Udělalas parádní kus práce. Jsi nejlepší partner, jakého jsem kdy měl.“

„Já jsem tvůj šéf.“

„Jo. Tak nejlepší šéf, jakého jsem kdy měl. Prima, takže Federální letecká správa…“

Zazvonil telefon, a já na ni překvapeně pohlédl. „Čekáš nějaký hovor?“

„Ne.“

„Možná je to Vilma. Tvůj manžel se vrací.“

Chvilku zaváhala a pak zvedla sluchátko. „Haló?“ Nějakou dobu poslouchala, a pak jen přikývla: „Díky. Ano… vyřídím mu to. Dík.“

Zavěsila se slovy: „Opravdu to byla Vilma. Lepicí pásku mám za dveřmi. Prý si má můj přítel přeparkovat auto.“

Oba jsme se rozchechtali, ale zjevně jsme byli trochu přetažení. Přistoupil jsem k oknu, rozhlédl se po okolí, a teprve pak jsem otevřel dveře a popadl ohromnou roličku široké lepicí izolační pásky.

Posadil jsem se ke stolu v kuchyni a začal zalepovat provizorní sáčky s nasbíranými důkazy, aby byly ve stavu podle všech pravidel a regulí. Přitom jsem ji vyzval: „Povídej mi o Federální letecké správě.“

Místo odpovědi se sama zeptala: „Proč si prostě nevyzvedneme u Rudyho Hyundai, nepopadneme tyhle pytlíky s důkazy a nevyrazíme směr New York?“

„Nemáš propisku? Potřebuju se tady na tu lepicí pásku podepsat.“

„V kanclu bychom mohli být tak kolem…“ Pohlédla na hodinky. „Kolem třetí nebo čtvrté ráno.“

„Klidně jeď. Já zůstávám tady. Události se odehrávají tady, tudíž potřebuju být tam, kde ony. Nějaké pero, prosím.“

Sáhla do kabelky a podala mi něco na psaní. „Jaké události se odehrávají?“

„Nevím, ale až k tomu dojde, budu tady.“ Podepsal jsem se. „Vlastně je to dobrý nápad. Měli bychom se rozdělit pro případ… Tak jo. Odjeď Rudyho autem do Masseny, půjč si jiné auto a vyraž do New Yorku.“

Posadila se vedle mě na židli, vzala mou ruku do své a řekla: „Buď tak hodný a nech mě dopovídat, co jsem všechno zjistila. Pak se rozhodneme, co provedem.“

Znělo to tak, jako kdyby měla eso v rukávu, ale tím esem byly patrně špatné zprávy. Tak či onak jí to vrtalo hlavou.

Pobídl jsem ji: „Federální letecká správa. Špatné zprávy?“

„Dobrá zpráva je, že jsem vůbec byla schopná nějaké informace sehnat. Špatná zpráva je ovšem ta informace samotná.“

43. KAPITOLA

„Takže Federální letecká správa,“ spustila Kate. „Přesně, jak jsi předvídal, šlo o pořádný oříšek. Nakonec mě ale kdosi z Federální letecké správy přivedl na myšlenku zavolat na místní leteckou základnu do Kansas City, kam ta dvě letadla, která patří firmě GOCO, přiletěla v neděli odpoledne z Adirondackého oblastního letiště.“

„Prima. Co ti na MLZ v KC pověděli?“

„No, vypadlo z nich, že ta dvě letadla přistála, dotankovala, ohlásila další letový plán, a odletěla.“ Nahlédla do poznámek. „Jedno z nich, Cessna Citation, pilotované kapitánem Timem Blackem, s imatrikulaěním číslem N2730G, letělo do Los Angeles. Druhé, které pilotoval kapitán Elwood Bellman, s imatrikulačním číslem N2731G, letělo do San Franciska.“

„Fakticky?“ Trochu mě tím dostala. Byl jsem si jistý, že jedno nebo dokonce obě Madoxova letadla poletí zpátky, sem k nám na Adirondacké regionální letiště, aby do nich Madox mohl naskočit a ulítnout do nějakého útočiště, až bude spěchat. „A jaké jsou jejich koncové destinace?“

„Asi tak před hodinou jsem zavolala na MLZ do LA a SF – abych tě potěšila zkratkami. Tam pro dotyčná letadla nemají hlášeny žádné další letové plány.“

„Prima. Jenže proč letěli do Los Angeles a San Franciska?“

„To právě musíme zjistit.“

„Bezva. Měli bychom také zjistit, kde v těch dvou městech přespávají piloti, abychom si s nimi mohli promluvit.“

„Napadlo mě totéž a zjistila jsem, že soukromá letadla používají takzvané pevné operační základny, aby se postaraly o přilétající i odlétající letadla. V LA jsem přišla na to, že letoun firmy GOCO používá jako svou základnu Garrettův letecký servis, a v SF využil letoun firmy GOCO společnosti Signatuře Flight Support. Zavolala jsem tedy do těchto základen s dotazem, zdaje jim známo, kde by mohli piloti letounů GOCO pobývat. Bylo mi řečeno, že někdy pilot zanechá místní telefonní číslo, obvykle v hotelu, na něž ho mohouv případě nutnosti kontaktovat. Někdy jim nechá číslo svého mobilu. Tentokrát tomu tak nebylo. Jedinou kontaktní informací, kterou tyto základny o pilotech mají, je letecké oddělení firmy GOCO na Stewartově mezinárodním letišti v Newburghu ve státě New York, kde má GOCO svou operační základnu, hangár, techniky a dispečery.“

„No a? Zavolalas jim?“

„Ano. Zavolala jsem dispečery firmy GOCO na Stewartovo letiště, ale z pochopitelných důvodů jsem se nepředstavila jako FBI, takže mi o těch dvou posádkách nikdo neposkytl žádnou informaci.“

„Copak tys jim neřekla, že jsi očařka, a že dotyční piloti dostali konečně bílou hůl?“

„Ne. Můžeš si tam ale zavolat sám a uvidíš, co se ti povede zjistit.“

„Možná později. Známe jména druhých pilotů?“

„Je to sice divné, ale v letových plánech neexistuje žádná kolonka pro vyplnění jmen druhých pilotů.“

Bylo jasné, že Federální letecká správa po 11. září nijak neutužila svou kontrolu, pokud jde o soukromá letadla. To jsem však už věděl.

Kate pokračovala: „Na letovém plánu je nicméně uveden počet osob na palubě a v případě obou letadel to byly pouze dvě. První pilot a druhý pilot.“

„Bezva… takže letadla přistála v LA – respektive v SF – bez pasažérů, a stojí tam od nedělního večera, neexistují další letové plány, a já předpokládám, že kapitán Black a kapitán Bellman a jejich nejmenovaní druzí piloti vesele poznávají památky Los Angeles a San Franciska a očekávají další příkazy.“

„Skoro to tak vypadá.“

Chvíli jsem nad tím uvažoval a dospěl k závěru, že to možná nemá žádný hlubší smysl a je to naprosto normální. Čtyři piloti si prostě přeletěli přes celý kontinent bez pasažérů, načerpali neuvěřitelné množství paliva, a jejich šéf v tankerech své firmy přepravil do USA další ropu. Zeptal jsem se Kate: „Nepřipadá ti to divné?“

„V podstatě asi ano. Ale my ten svět neznáme.“ Zvedla obočí: „Jeden ze zaměstnanců pevné operační základny v San Francisku mi kupříkladu sdělil, že je možné, že to letadlo někdo využil jako charterový let a má na něj zkrátka v San Francisku počkat.“

„Myslíš, že chlap typu Madoxe poskytne svá soukromá letadla na charterové lety, jen aby si vydělal pár babek?“

„Někteří boháči to zjevně dělají. Mám toho ale ještě víc.“

„To jsem doufal.“

Kate pokračovala. „Mluvila jsem s paní Carol Ascrizziovou, která pracuje pro firmu Signatuře Flight Support v San Francisku, a ta mi prozradila, že ji požádali, aby přepravila prvního i druhého pilota v letištní dodávce ke stanovišti taxíků u hlavního terminálu.“

To mi zrovna nepřipadalo neobvyklé ani důležité, ale z tónu hlasu paní Mayfieldové jsem pochopil, že to důležité je. „A co dál?“

„Paní Ascrizziová mi sdělila, že GOCO, podobně jako většina obřích společností, si vždycky předem objednává auto s řidičem pro posádku letadla, aby piloty podle potřeby rozvezlo. Proto jí tedy připadalo divné, že zrovna tito piloti museli jet taxíkem z hlavního terminálu. Paní Ascrizziová tedy chtěla být k dobrým klientům milá, a tak jim prý nabídla, že je oba odveze do hotelu.“ Kate zvedla obočí. „Je jasné, že tyto posádky obvykle bydlí v hotelu u letiště, kde mají slevu. Jenže druhý pilot jí poděkoval, že prý jedou zkrátka do centra a chtějí si vzít taxíka.“

„Fajn… a věděla, kam jeli?“

„Ne, neřekli jí to.“

Což by mohl být ten důvod, proč si brali taxíka, a ne nabízenou dodávku zdarma, a proč na ně nečekala žádná limuzína se šoférem, pomyslel jsem si. „No tak jo. Ještě něco?“

„Ano. Taky mi řekla, že oba – pilot i druhý pilot – s sebou vlekli dva velké černé kožené kufry s pořádnými zámky, navíc na kolečkách, protože byly velice těžké. Oba chlapi měli co dělat, aby ve dvou naložili jeden kufr po druhém do auta.“

„Aha. Takže velké a těžké. Zámky a kolečka,“ zamumlal jsem. „Tipuju, že jde o ten náklad, který viděl Chad tady na letišti. Teď byl tedy vyložen v San Francisku a předpokládám, že taky v Los Angeles.“ Kate na můj myšlenkový postup nereagovala, a tak jsem ji trochu provokativně pobídl: „Možná ti chlapi měli někde na palubě schované přítelkyně nebo manželky jako černé pasažéry a v těch velkých těžkých kufrech bylo oblečení na dva dny pro tyhlety dámy jejich srdce.“

Obořila se na mě: „Jak ty, člověče, dokážeš vpašovat sexistický podtón i do rozhovoru o letištním kargu?!“

„Promiň.“ Nebylo to vůbec snadné. „Jen jsem spekuloval.“ A v úvahách jsem pokračoval: „Takže… co. Zlato? Dvě mrtvoly? Co teda?“

„Měl bys o tom trochu víc popřemýšlet.“

„Prima. Co teda Carol Ascrizziová říkala? Měla nějaké podezření? Chovali se první a druhý pilot podezřele? Byli nervózní?“

„Oba piloti se podle paní Ascrizziové chovali naprosto normálně a vtipkovali o nadměrné váze obou kufrů i o tom, že pro ně GOCO neobjednala auto s řidičem. Druhý pilot s paní Ascrizziovou flirtoval a údajně vyslovil naději, že se s ní shledá i ve středu, kdy se vracejí na letiště, aby odletěli.“

„No vida. A odletěli kam jako?“

„Druhý pilot tvrdil, že jejich koncovou destinací je LaGuardia, ale neprozradil, jestli budou mít nějaké zastávky. Pilot nechal na Signatuře Flight Support instrukce, aby letoun připravili na odlet ve středu, s plnou nádrží.“

„Bezva… oba piloti tedy vypadali podle paní Ascrizziová normálně, ale náklad nikoli.“ Promyslel jsem si to. „Takže náklad byl převezen do LA a SF ve dvou soukromých letadlech, nikoli v jednom, které by udělalo prostě dvě zastávky v těchto nepříliš vzdálených městech.“

„To je přesné.“

„A nikdo neobjednal ani řidiče ani auto, aby posádku a dotyčný náklad odvezl, kam bylo zapotřebí.“

„Taky přesně.“

„A pilot předal instrukce firmě Signatuře Flight Support v San Francisku, aby připravili stroj na odlet ve středu v poledne, koncová destinace LaGuardia, ale podle tvých slov ještě zatím nevyplnili u Federální letecké správy letový plán.“

„Potřetí přesně. Ale není to nic neobvyklého. Zjistila jsem, že letové plány stačí vyplnit nedlouho před odletem, aby se v nich zohlednil aktuální povětrnostní stav, hustota letecké dopravy a podobně.“

„To je logické.“

„Promiň, nemohla jsem přikrmovat tvou paranoiu.“

„Ach tak, s tím si nedělej hlavu. Mám toho víc. Kupříkladu – tajná destinace obou pilotů v San Francisku.“

„Proč tajná?“

„Vždyť nebylo přistaveno najaté auto s řidičem, po kterém by zůstala papírová stopa v nějakých záznamech, plus oba přešli mávnutím rukou možnost využít dodávky soukromé firmy, která by je dovezla do města poté, co naložili ty kufry plné cihel, šutrů nebo bůhvíčeho. Pak je totiž museli znovu vyložit u taxíků a před výletem do centra je naložit do dvou taxíků – vzhledem k jejich velikosti. Dává ti to nějaký smysl?“

„Ne. No nic. Zavolala jsem do druhé firmy Garrett Aviation Service v LA a na drát dostala chlápka jménem Scott, který se za mě vyptával, když jsem mu visela na telefonu, a přišel se zatraceně podobnou historkou – dva velké černé kufry a dodávka zdarma od Garrett Aviation využitá jen pro převoz k taxíkům.“

„Ach tak. Takže tihle čtyři hoši měli zjevně stejné instrukce – odjet taxíkem, ať už s těma kuframa jeli kamkoliv.“

„Skoro to tak vypadá.“

„Je tedy celkem zjevné, že obě posádky měly tajnou destinaci nebo destinace v Los Angeles a San Francisku. Proto si tedy všichni brali taxíky, které se dají vystopovat jen s velkou dávkou štěstí. Teď před námi stojí otázka: Má tohle něco společného se šíleným plánem Baina Madoxe stát se císařem Severní Ameriky, nebo o co se to sakra snaží? Nebo to prostě není relevantní?“

„Myslím si, že to relevantní je.“

„A to je ta špatná zpráva?“

Pokrčila rameny: „Potřebujeme širší kontext. Teď mi pověz o svém rozhovoru s Madoxem.“

„Oukej. Pak mi teda naservíruješ ty špatné zprávy?“

„Jo. Pokud si je neodvodíš sám dřív, než se vypořádáme s ostatními body tvého programu.“

„To je teda výzva. Prima. Mám už všechny informace, které potřebuju, abych si tu špatnou zprávu odvodil?“

„Jsi přesně v bodě, kde jsem byla já, když jsem si ji odvodila. Pak jsem narazila na další detail, který mi potvrdil, čeho jsem se obávala.“

„Oukej. Wow.“

Zadumal jsem se, a najednou mi v mozku cosi secvaklo, ale než ten kamínek mozaiky dokonale zapadl na své místo, Kate mě přerušila: „Jsi na řadě. Custer Hill. Bain Madox.“

Všechny cesty znovu vedly na Custer Hill a k Bainu Madoxovi.

44. KAPITOLA

Znovu jsem se usadil na pohovku a Kate do křesílka.

„Jdu na to,“ povzdechl jsem. „Tak především – Bain Madox mě v podstatě očekával.“ Odmlčel jsem se: „Velké mozky přemýšlejí podobně.“

Miloval jsem pohled na ni, když obrátila oči v sloup. Je při tom neuvěřitelně roztomilá! „Personál z domu byl zřejmě pryč, ale ochranka nikoli a stejně tak Carl.“

Stručně jsem Kate informoval o své návštěvě u Baina Madoxe, včetně vedlejších témat, jako jsou pocity po zranění při výkonu služby nebo Madoxova zvláštní umanutost, pokud jde o medvědy.

„Vlastně ale tyhle témata nebyly až tak vedlejší. Madox možná mluvil obrazně.“

„Mým uším to zní spíš jako chlapácké pindy.“

„Jasně. To taky. Ale co je důležitější – oficiálně jsem panu Bainu Madoxovi sdělil, že je koninním svědkem v případu předpokládané vraždy.“ Vysvětlil jsem jí své matné podezření, že jeden z členů ochranky by mohl být Harryho vrahem. „Teď jsme ho tedy zatlačili do kouta.“

Kate mi připomněla: „Jenže vražda federálního agenta není federální zločin.“

„No ale měl by být.“

„Jenže není. Stát New York má svou jurisdikci. A tento zločin spadá pod majora Schaeffera.“ Podivila se: „Copak něco podobného nevyučuješ na svých přednáškách o trestním právu na policejní akademii?“

„Jistěže vyučuju. Ale v praxi to neprovozuju. Kryl jsem se užitím termínu násilný útok, což už federální zločin je. Madox není právník. Je podezřelý.“

„Ale má právníka.“

„Nenimrej se v kravinách.“

Znovu se zatvářila znaveně, ale pronesla: „Podle mého to byl dobrý krok. Někdy v té době tě taky pozval na večeři?“

„Vlastně ano,“ přikývl jsem. „Bude mít jednu z informací, o které jsem na dnešní večer požádal.“

„Jasně. Výborně. Tak teď tedy musíš oficiálně uvědomit majora Schaeffera a Toma Walshe o všem, cos udělal.“

„Jistě.“

„A kdy k tomu dojde?“

„Později.“ Podrobně jsem rozebíral další témata mého rozhovoru s Madoxem, ale nezmínil jsem se, že nastal okamžik, kdy jsem vážně uvažoval o klasicky jednoduchém řešení složitého problému. Chtěl jsem své manželce a parťákovi v jedné osobě sdělit: „Přesně tak, jak Madox vyřešil svůj problém s Harry Mullerem pomocí půl unce olova, jsem mohl dořešit celý Madoxův problém v časovém úseku menším, než člověku zabere zvednout lepicí váleček z koberce.“ Nakonec jsem to však nevyslovil a namísto toho zdůraznil: „Madox vyjádřil svou soustrast nad úmrtím Harryho, ačkoli si ani nepamatuje jeho jméno.“

Kate na mě tázavě pohlédla.

„Madox chtěl vědět, zdaje založený nějaký fond pro pozůstalé, do něhož by mohl přispět.“

Nepřestávala na mě hledět a já jsem měl dojem, že pojala podezření, zda jsem neuvažoval o urychleném procesu spravedlivé odplaty, který se tu a tam používá v případech vrahů policistů.

Povzdechla: „Volala jsem Harryho přítelkyni. Lori Bahníkové.“

Dost mě to zaskočilo, ale uvědomil jsem si, že jsem to měl udělat dávno. „To bylo od tebe hezké.“

„Nebyl to jednoduchý rozhovor, ale ujistila jsem ji, že děláme všechno, co je v našich silách, abychom se dobrali podstaty celé té věci.“

Přikývl jsem.

„Lori tě pozdravuje. Je ráda, že ten případ děláš ty.“

„Prozradilas jí i to, že jsem byl stažen?“

„Ne, to ne.“ Kate na mě upřela pohled. „Poslední, co jsem slyšela, bylo, že my oba na případu děláme.“

Pohlédl jsem jí do očí a oba jsme se usmáli. Změnil jsem téma. „No, podstatné, co se Baina Madoxe týče, je to, že se nyní cítí být pod tlakem, a může se dopustit nějaké pitomosti, případně zoufalého či naopak chytrého činu.“

„Myslím, že se už dopustil všech tří najednou tím, že tě pozval na večeři.“

„Pozval nás, miláčku. A myslím, že máš pravdu.“

„Já vím, že mám pravdu. Proč mu teda hraješ tak dokonale do karet a jsi odhodlaný se u něj ukázat? Možná by bylo chytřejší udělat opak a neukázat se. Můžu teď zavolat Toma Walshe?“

Její otázku jsem záměrně přeslechl a pokračoval jsem v hlášení. „Taky jsem se pořádně podíval na Madoxův zadní dvorek z okna jeho kanceláře v patře. Je tam kasárenská budova dost velká pro dvacet nebo třicet mužů, ale podle mého názoru jich nikdy neslouží ani polovina. K tomu je tam ještě taková kamenná budova se třemi kouřícími komíny. Byla před ní zaparkovaná dodávka servisní firmy pro dieselové generátory.“

Přikývla a znovu na mě zatlačila: „Snad je už načase s někým se o tyto informace podělit. Já zavolám Toma, ty zavoláš majora Schaeffera.“

„Prima. Nejdřív teda zavolám Hanka Schaeffera, abychom měli víc témat, o kterých se dá poklábosit s Tomem Walshem.“

Vstal jsem a přešel k telefonu na stole. Využil jsem svou kreditní telefonní kartu a zavolal na velitelství státní policie v Ray Brooku.

Major Schaeffer pro detektiva Coreyho přítomen byl a jeho první otázka zněla: „Kde jste?“

Stiskl jsem tlačítko pro hlasitý odposlech: „Nejsem si úplně jistý, ale dívám se na jídelníček psaný francouzský.“

Majora Schaeffera to nepobavilo. „Dostal jste můj vzkaz, že vaše auto půjčené v Hertzů je zpátky v Pointu?“

„Dostal. Děkuji vám.“

Považoval za nutné mi sdělit: „Váš přítel Liam Griffith z vás nemá radost.“

„Ať jde do prdele.“

„Mám mu to vyřídit?“

„Sdělím mu to sám. Mimochodem jsem zajel do klubu Custer Hill a nikde jsem tam nezahlédl dřevorubeckou partu na hlídce.“

„Nicméně,“ odpověděl zvolna, „tam byla. Jenže jsem je stáhl zpět na silnici padesát šest, protože ten černý džíp neustále čmuchal kolem nich. Mám teď další tým na dřevorubecké cestě pro případ, že někdo pojede tam nebo odtamtud po zadní silnici.“

„Výborně.“ Hned jsem se zajímal: „Zjistily vaše hlídky něco nového?“

„Do Custer Hillu nikdo nedorazil, jen vy v bílém Hyundai z půjčovny Enterprise a pak také ještě dodávka servisu dieselových agregátů.“ Podrobně mi sdělil dobu mého příjezdu a odjezdu a zeptal se: „Co jste tam ksakru pohledával?“

„Dostanu se k tomu. Už ta dodávka odjela?“

„Kontroloval jsem to před pěti minutami. Nikdo ze sledovaného objektu neodjel, takže odhaduju, že ten Puťov tam pořád ještě je.“ Zeptal se přímo: „Všiml jste si něčeho, co by svědčilo o jeho přítomnosti?“

„Ne, to tedy nevšiml.“ I já jsem se zeptal: „Byl jsem po návratu z klubu Custer Hill sledován?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože mi volala hlídka z mého sledovacího auta, a ta mi sdělila, že jde o vůz půjčený z Enterprise na jméno pan John Corey, a já jsem jim sdělil, že jste zapojen do vyšetřování.“

„Oukej.“ Jestli to byla pravda, tak státní policie zatím ještě nezaregistrovala výměnu vozidel u Rudyho benzínky. Pokud to pravda nebyla, pak se tu vozím v zatraceně horký dodávce. Jenže na tom by záleželo pouze v případě, kdybych majoru Schaefferovi nevěřil a šla po tom porota. Poznámka pod čarou – upřímně řečeno, já bych si rozhodně všiml, kdyby mě sledovali.

Major Schaeffer se vyptával dál: „Tak co jste tam dělal?“

„Oťukával jsem podezřelého a sbíral důkazní materiál pro laboratoř.“

„Jaký materiál?“

„Chlupy, vlasy a kobercová vlákna.“ Ještě jsem mu podrobně vylíčil, co jsem dělal.

Major Schaeffer soustředěně poslouchal. „Kde je ten materiál nyní?“

„V mém držení.“

„Kdy mi ho dáte?“

„No, myslím, že tady máme ještě otázku jurisdikce, a tu musíme vyřešit jako první.“

„Není co k řešení. Vražda spadá pod státní jurisdikci.“

Připomenul jsem mu: „Vy jste ten zločin neklasifikoval jako vraždu.“

Rozhostilo se ticho, jak major Schaeffer zvažoval následky vytyčování svého písečku. Nakonec pronesl: „Mohl bych vás zatknout za zadržování důkazů.“

„To byste mohl, kdybyste mě našel.“

„Já vás najdu.“

„Nenajdete. Jsem v tom fakticky dobrej. Budu myslet na to, co je nejlepší pro toto vyšetřování i nejlepší pro mě a mého partnera.“

„Nemyslete příliš dlouho.“ Nechal se přemoci zvědavostí. „No a co vám pověděl Madox?“

„Vyprávěli jsme si o medvědech.“ Považoval jsem za nutné majorovi sdělit: „Oficiálně jsem Baina Madoxe uvědomil, že je korunním svědkem v možném vyšetřování vraždy.“ Vysvětlil jsem mu, jak jsem to formuloval, a popis jsem uzavřel: „Teď musí spolupracovat, ať dobrovolně či nedobrovolně, a také ho tím dostáváme trochu pod tlak.“

Schaeffer opáčil:“Jistě. Je mi jasné, jak to funguje, detektive. Děkuji za objasnění.“ Ještě se zeptal: „A kdy se stala vražda ve státu New York federálním zločinem?“

„A kdy se ze smrti Harryho Mullera stala vražda?“

Major Schaeffer zjevně nebyl nijak nadšen ani mou maličkostí ani mými metodami, takže na mou otázku neodpověděl, ale pouze mi sdělil: „Madox možná teď bude spolupracovat při vyšetřování, ale už ho nikdy neuvidíte bez přítomnosti jeho právníka.“

Vrtalo mi hlavou, jestli přijde Madoxův právník na večeři. Pokud šlo o toto téma, usoudil jsem, že Schaefferovi neprozradím nic o Madoxově pozvání na večer, dokud nebudu v bezpečí na cestě do jeho haciendy. Potřeboval jsem totiž, aby věděl, kde jsem, v případě nějakých potíží. Nechtěl jsem však, aby se o tom dozvěděl příliš brzy pro případ, že by se on nebo Griffith stali součástí oněch potíží natolik, že by mě zatkli.

Dospěl k závěru: „Výborně. Takže já jsem pro vás něco udělal, vy jste pro mě něco udělal a teď si myslím, že jsme si kvit.“

„Mimochodem zrovna jsem vás chtěl požádat, zda byste pro mě ještě pár věcí neudělal…“

„Dejte mi to písemně.“

„A pak vám budu dlužit protislužbu zase já.“

Nezazněla žádná odpověď. Myslím, že byl vytočený. Přesto jsem pokračoval: „Když mluvíme o naftových motorech, zjistil jste někdy, jak jsou vlastně velké ty dieselové generátory v Custer Hillu?“

„Proč je to tak důležité?“

„Já nevím. Zcela jistě to důležité není. Ale viděl jsem tam tu budovu…“

„No jo. Také jsem ji viděl, když jsem tam byl na honu.“

Nechal jsem uplynout pár vteřin. Pak se znovu ozval on: „Řekl jsem jednomu ze svých mužů, aby zavolal do firmy Potsdam Diesel, ale on získal mylnou informaci. Nebo v kanceláři možná spletli záznamy.“

„V jakém smyslu?“

„No, můj člověk tvrdil, že podle jejich slov jsou to generátory na dva tisíce kilowattů.“ Odmlčel se. „Chápete, každý z nich vyprodukuje tolik. Ksakru, to by přece mohlo zásobovat menší město. Zřejmě to mělo být dvacet kilowattů. Možná dvě stě – celkem, maximálně. Anebo možná dvacet tisíc wattů.“

„Je v tom rozdíl?“

„To jo, když si strčíte jistý úd do zásuvky.“ Ihned opustil téma. „Dovolte, abych vám dal malou radu.“

„Prima.“

„Nejedete v tom sám. Vyšetřování je týmová práce. Připojte se k týmu.“

Kate zvedla souhlasně ruku.

Odpověděl jsem: „Na to už je trochu pozdě.“

„Vy i vaše žena byste se měli ihned dostavit sem na velitelství.“

Je vždycky příjemné, když vás zase pozvou domů, a je to lákavé, ale já jsem své rodině už nedůvěřoval. „Myslím, že tam máte dost federálních agentů, které potřebujete.“

Přišel s následujícím návrhem: „Setkám se s vámi někde, kde se budete cítit… bezpečněji.“

„Prima. Dám vám teda později vědět, kde to bude.“

Než stačil zareagovat, zavěsil jsem a pohlédl na Kate, která namítala: „Johne, myslím, že bychom měli jet na…“

„Konec diskuse. Nové téma. Potsdam Diesel.“ Zvedl jsem telefon a vytočil jejich číslo, které jsem si zapamatoval ze servisního vozidla.

Sluchátko zvedla mladá dáma. „Potsdam Diesel. Tady Lu Ann. Co si přejete?“

Zmáčkl jsem tlačítko pro hlasitý odposlech. „Ahoj, Lu Ann. Tady je Joe, správce klubu Custer Hill.“

„Ano, pane?“

„Mám tady Ala. Dělá servis na generátorech.“

„Je s tím nějaký problém?“

„Ne, ale mohla byste mi vytáhnout naše papíry?“

„Vydržte mi.“

Ve sluchátku začala hrát elektronická hudba a já jsem se rychle obrátil na Kate: „Jak je to s tím proudem nebo napětím – ale Schaeffer nevěřil šesti tisícům… čeho že? Megawattů?“

Kate zavrtěla hlavou: „Kilowattů. Jeden tisíc wattů je jeden kilowatt. Šest tisíc kilowattů je šest milionů wattů. Žárovka má obvykle pětasedmdesát wattů.“

„Pááni. To je teda hodně…“

Lu Ann se znovu ozvala: „Mám to. Co byste potřeboval?“

„No, když mi vypadne elektřina a zapnou se generátory, bude mi to stačit, abych si ráno uvařil kafe a opekl topinku?“

Rozesmála se. „Vy byste mohl upéct topinky pro celý Potsdam. I s kafem.“

„Jo? Takže kolik přesně máme kilowattů?“

„Takže, máte tři dieselové motory značky Detroit se šestnácti válci, každý je schopný napájet vlastní generátor na dva tisíce kilowattů.“

Vyměnili jsme si s Kate pohledy.

Zeptal jsem se Lu Ann: „Fakticky? Neutahujete si ze mě? Jak jsou ty generátory staré? Není načase je vyměnit?“

„Ne. Byly instalovány v roce… 1984… Ale měly by při správném servisu vydržet navždycky.“

„Ale kolik by stál nový?“

„No… Nejsem si jistá, ale cena zajeden v roce 1984 byla 245 000 dolarů.“

„Opravdu za každý?“

„Ano. Dnes by to bylo… zkrátka mnohem víc.“ Zeptala se: „Je nějaký problém se servisem?“

„Ne. AI odvádí vynikající práci. Vidím až odsud, jak se potí. Kdy s tím bude hotov?“

„No… máme jen Ala a Kevina… tohle se objednávalo v sobotu odpoledne a máme toho opravdu hodně… Víte, že platíte příplatky za rychlost?“

Znovu jsme si s Kate vyměnili pohled. Lu Ann jsem řekl: „To je v pohodě. Víte co? Přidejte k tíži pana Madoxe ještě tisíc dolarů pro Ala i Kevina.“

„To je od vás nesmírně štědré…“

„Tak co myslíte? Ještě hodinu?“

„Já nevím. Chcete, abych jim zavolala, nebo tam skočíte a promluvíte si s nimi sám?“

„Zavolejte jim vy. Víte, my máme velkou společnost na večeři, takže by se možná mohli vrátit, aby to dodělali jindy.“

„Na kdy byste si to představoval přesunout?“

„Třicátého prvního listopadu.“

„Dobrá… ale… tady vidím, že listopad má jenom třicet…“

„Ještě vám kvůli tomu brnknu. Jen prozatím dejte těm chlapcům echo, aby to přerušili. Vydržím na telefonu.“

„Nezavěšujte, prosím.“

Ze sluchátka z nějakého důvodu vyhrával valčík „Na krásném modrém Dunaji“ a já se obrátil na Kate: „Tohle jsem měl udělat před hodinou.“

„Lépe později než nikdy.“ Dodala: „Šest tisíc kilowattů.“

„Přesně tak. Proč poslouchám Na krásném modrém Dunaji?“

„Nechala tě viset na lince.“

„Smím prosit…?“

Lu Ann se ozvala místo valčíku: „Mám pro vás dobré zprávy. Už jsou hotoví a zrovna si balí náčiní.“

„Skvělé.“Do prdele!

„Mohu pro vás udělat ještě něco?“

„Modlete se za mír na celém světě.“

„Jistě… to je hezké.“

„Lu Ann, přeji vám hezký večer.“

„I vám, Joe.“

Zavěsil jsem a prohodil: „V dějinách světa je tohle poprvé, co nějací řemeslníci udělali svou práci dřív.“

„Madox by ty hochy stejně nenechal odjet. Takže pokud jsme si ještě nebyli jistí, že se díváme na anténu pro vlny ELF, tato informace by nás měla přesvědčit definitivně.“

„Mě to už přesvědčilo. Tohle je poslední stvrzující důkaz.“ Poznamenal jsem: „Pokud si dnes večer všimneš, že se tam rozzářilo stříbrné nádobí, upozorni mě.“

„Johne, my nejdeme na…“

„Jaký je rub naší návštěvy s večeří?“

„Strašlivá Smrt, Uříznutí Údu, Záhadné Zmizení a Rozhodný Rozvod.“

„To zvládnem.“

„Mám lepší nápad. Nasedněme do té dodávky a odfrčme na Manhattan. Hned. Cestou zavoláme Tomovi…“

„Na to zapomeň. Nemíním se prohánět po podělaný dálnici s Tomem Walshem na uchu, když přitom ten pravý průser se bude odehrávat tady. Prvotní důvod naší dnešní večerní návštěvy v klubu Custer Hill není ve skutečnosti večeře ani opatření dalších důkazů, ale stanovení míry pravděpodobnosti získání zatykače na jméno pana Baina Madoxe za vraždu – pardon za útok na – federálního agenta Harryho Mullera.“

Zamyslela se nad tím: „Já si nemyslím, že máme dostatek důkazů nebo přijatelný důvod pro…“

„Seru na důkazy. Ty koneckonců máme. Tady v těch pytlíkách. A přijatelný důvod je součet všeho, co jsme viděli a slyšeli.“

Zavrtěla hlavou. „Zatčení za jakýkoli federální zločin – zejména v případě muže, jako je Bain Madox – by bylo předčasné a mohlo by nás dostat do skutečnýchpotíží.“

„V těch už ale jsme,“ namítl jsem. „Potřebujeme toho hajzla zatknout dnes večer. Než provede, co má v plánu – ať je to cokoli.“

Mlčela a já jsem si říkal, že jsem jí to dostatečně vysvětlil. „Tak jo. Vyslechněme si tedy ty špatné zprávy.“ Milejším tónem jsem dodal: „Pak mohu dospět k racionálnějšímu rozhodnutí ohledně dalších kroků.“

Povzdechla: „Myslela jsem, že ti to teď už došlo.“

„Kdyby jo, nenechal bych si to pro sebe. Počkej.“ Plných deset vteřin jsem uvažoval a cosi se mi začalo v mozku propojovat, ale hlavou mi lítalo takové množství myšlenek, že jsem se radši zeptal: „Město, jméno, zvíře nebo věc?“

Přesunula se ke stolu a sice se neposadila, ale přitáhla si k sobě notebook. „Něco ti ukážu.“

45. KAPITOLA

Prsty se jí rozběhly po klávesách a vzápětí se na obrazovce objevila stránka nějakého textu. Objasnila mi, o co jde: „To je nepublikovaný článek o Michailu Puťovovi. Vznikl před deseti lety.“

Pohlédl jsem na obrazovku. „Ano? No a?“

Obrátila počítač ke mně. „Autorem je jeho kolega jménem Leonid Čemov, další ruský jaderný fyzik, který také žije v Americe. Článek je psán formou dopisu kamarádovi-fyzikovi a vychvaluje v něm Puťovovu genialitu.“

Nereagoval jsem.

Pokračovala: „A tady…“ posunula text. „Čemov píše – cituji: ‚Puťov je nyní naprosto spokojený ve svém postavení pedagoga a jeho práce mu připadá vzrušující a uspokojuje ho. Člověk se ovšem musí ptát, jestli mu to připadá stejně vzrušující, jako když pracoval v Kurčatovově institutu na sovětském programu miniaturizace‘.“Pohlédla na mě. „Konec citátu.“

„Miniaturizace čeho?“

„Jaderných zbraní. Kupříkladu jaderných hlavic nebo pozemních min. A také jaderných kufříkových bomb.“

Trvalo mi asi třicet vteřin, než mi to došlo, a měl jsem pocit, jako by mě někdo nakopal do břicha. „A do prdele…“ Tupě jsem zíral na svítící obrazovku notebooku a horečně jsem uvažoval o všem, co jsme slyšeli, objevili, věděli, a na co jsme měli podezření.

„Johne, já si myslím, že v Los Angeles jsou dvě kufříkové jaderné bomby a dvě v San Francisku.“

„A doprdele!“

„Nevím, jaká je cílová stanice těch zbraní nebo zda Madoxova dvě letadla mají v úmyslu převézt ty kufry do jejich místa určení – nebo míst. Nebo jestli je chtějí poslat lodí nebo…“

„Potřebujeme najít ty letadla.“

„To jsem už udělala. Zavolala jsem svého kámoše Douga Sturgise, který dělá zástupce zvláštního agenta pověřeného velením kanceláře v LA, a požádala jsem ho, aby začali obě letadla ihned sledovat, pokud se u nich ukážou piloti, případně aby nechali letadla zabrat jako důkazní materiál ve federálním vyšetřování případu, který je naléhavý a má nejvyšší prioritu.“

Přikývl jsem. Její „kámoš“ Doug byl podle mého její dřívější milenec z dob před několika lety, kdy byla odvelena do LA. Měl jsem tu čest se s tím debílkem seznámit, když jsme s Kate pronásledovali v Kalifornii Asada Chalíla. Nepochyboval jsem, že ten blbeček si klidně ztrhá žíly, aby udělal své staré kámošce Kate službičku.

Přesto jsem nechápal, jak dokázala Kate rozlousknout ten obtížný případ díky jedinému telefonátu nějakému asistentovi zvláštnímu agentovi působícímu v LA. Systém činnosti FBI mi zkrátka zůstává zahalen tajemstvím, ale matně si vybavuji něco o subordinaci.

Vysvětlila mi to: „Udělal jsem prostě jednu věc. Abych se vyhnula cestě přes Toma Walshe, tak jsem prostě požádala – poprosila – Douga, aby toto hlášení přijal jako anonymní varování před teroristickým útokem. Všechno samozřejmě bude probíhat mnohem rychleji, když Doug potvrdí, že se mu ten tip zdál hodně opodstatněný.“

„Jasně. A on to teda pro tebe udělal?“

„Slíbil mi to.“ Dodala: „Vysvětlila jsem, že já… a ty… máme jisté problémy s kredibilitou s protiteroristickým, ale že zkrátka mám tuto nanejvýš spolehlivou informaci, a je to naléhavé a v zásadě to je v jeho jurisdikci a…“

„Prima. Chápu. A on je tvůj kámoš, tak za tebe nastavuje krk.“

„Nastavil by takhle krk za kohokoli. Ale on skutečně musí reagovat na věrohodné varování před teroristickou hrozbou.“

„Jasně. Hádám, že tvou kredibilitu zná.“

„Můžeme pokročit trochu dál?“

„Jo. Jenom potřebuju vědět, že je to v těch pravých rukou, aby to někdo neodložil do budníku s nápisem Zítra.“

Pokročila dál. „Také jsem dala Dougovi jména Tim Black a Elwood Bellman a sdělila mu, že Black patrně bydlí v hotelu v Los Angeles a Bellman v San Francisku a že potřebujeme ty piloty okamžitě a střelhbitě najít. A svěřila jsem se mu se svým podezřením na převoz kufříkových bomb.“

Přikývl jsem. To byl jednoznačně správný krok. „Upoutalo to jeho pozornost?“

Mou jedovatou poznámku přešla a pokračovala k věci: „Slíbil, že ihned spustí pátrání v LA, a zavolal do místní pobočky FBI a dotyčnou informaci sdělil všem policejním a bezpečnostním složkám v obou městech a jejich okolí. Slíbil, že si promluví se svým šéfem v LA a oba pak zavolají ředitele se zvláštním pověřením v New Yorku a Washingtonu a oznámí jim zprávu o anonymním tipu. Doug potvrdí, že on je přesvědčen o jeho věrohodnosti založené na specifické povaze dotyčné informace a tak dále, a popíše jim dopodrobna všechny své kroky.“

„Dobrá. Ale pokud se z toho nakonec vyvrbí čtyři kufry nacpané pornografickými časopisy pro Madoxovy arabské přátele, vezme Doug na svou hlavui průser? Anebo prozradí tvou totožnost?“

Tázavě na mě pohlédla: „Myslíš, že se v tomhle mýlím?“

Zamyslel jsem se, ale celkem brzo odpověděl: „Ne. Myslím, že máš pravdu. Čtyři kufříky s bombama. Stojím za tebou.“

„Prima. Děkuju ti.“ Pokračovala: „Pověděla jsem Dougovi, aby taky požádal o zvýšení stupně ohrožení státu.“

„To by mělo srazit pracovníky pobočky v LA z jejich surfů.“ Připomněl jsem jí: „Jenže tohle vlastně není domácí hrozba.“

„Ne. A Bain Madox není terorista… tedy možná ano. Ale nemůžu přijít na to, jak klasifikovat plán vyslat čtyři kufříky s jadernými bombami za moře, tak jsem požádala Douga: ‚Ber to jako zvýšený stupeň ohrožení státu teroristy, dokud budeme přesvědčeni, že jsou ty kufry stále ještě v LA a San Francisku.“

„Dobrý krok.“

„FBI se v obou těch městech spojí s místními taxislužbami, jestli si některý z jejich řidičů nepamatuje, že nabíral na letišti rito s obrovským černým koženým kufrem. Ale myslím, že to bude na dlouhé lokte, protože – jak víš – většina z těch řidičů jsou cizinci, a ti neradi mluví s policí ani s FBI.“

To nebylo zrovna politicky korektní prohlášení od zaměstnance FBI, ale pod tlakem musí dokonce i federálové couvnout ze svých pozic do reality.

Pokračovala: „Máme ovšem lepší popis těch kufrů než pilotů a druhých pilotů. Požádala jsem tedy Douga, aby zavolal Federální leteckou správu a sehnal průkazové fotografie Blacka a Bellmana a e-mailem je poslal do centrál FBI v LA a San Francisku, a to všechno co nejdřív. Pak jsem se ovšem ke svému údivu dozvěděla, že na pilotních průkazech nemusí být fotografie.“

„Neuvěřitelné. Další neskutečný případ stupidity Federální letecké správy po 11. září.“

„Využila jsem tedy adres z pilotních průkazů, abych získala fotky Blacka a Bellmana z jejich řidičáků. Black bydlí v New Yorku, Bellman v Connecticutu.“

„Vidím, žes měla plno práce, zatímco jsem byl pryč.“

„Jo. Začala jsem se pořádně otáčet poté, co jsem se dozvěděla, že můžeme mít co do činění s kufříkovými bombami.“

„Jasně. A jak se má vůbec Doug?“

„Nestačila jsem se ho zeptat. Ale pozdravuje tě.“

„Jak milé.“ Ať jde do prdele. „Ocenil, žes mu sdělila, jak má vykonávat svou práci?“

„Johne, měla jsem dotyčné informace a přemýšlela jsem o tom všem a on byl… prostě šokovaný. Takže odpověď zní ano. Ocenil můj vklad.“

„Výborně.“ Vzpomněl jsem si, že taky vypadal dost přitrouble.

Uvědomil jsem si ten nový a vzrušující vývoj a v duchu jsem se snažil sestavit všechny úhly pohledu, rovnice a možnosti. „Pokud ti piloti odjeli do hotelů a pokud to má být nějaká Madoxova tajná mise, na což to rozhodně vypadá, pak se ti čtyři chlapci patrně i zapsali pod falešnými jmény.“

Přikývla. „Jenže máme skutečná jména dvou pilotů, takže by FBI měla sehnat velice brzo jejich fotky z řidičáků, pokud je už nemá.“ Dodala: „Doug požaduje po Kingstonské regionální kanceláři v New Yorku, aby vyslala agenta na dispečink firmy GOCO na Stewartově letišti, aby zjistil totožnost druhých pilotů.“

„Dobrý směr úvah.“ Zdálo se, že tento konec problému je dokonale pokrytý, ale napadlo mě, že najít ty čtyři piloty nebude snadné, zejména pokud jim Madox dal příkaz, aby se co nejvíc kryli, nezvedali mobily, zůstávali na hotelových pokojích a vystupovali pod falešnými jmény.

Kate povzdychla: „Bohužel ty kufříkové bomby – pokud je skutečně převáželi – už teď můžou být bůhvíkde.“

„Určitě to jsou bomby. Klidně je nazývej pravým jménem.“

„Oukej oukej. Madox je má v úmyslu poslat někam mimo Ameriku. Můj odhad je Blízký východ nebo některá islámská země.“ Vrátila se k tématu: „Znovu jsem zavolala službu Garrett Aviation Service a dostala k telefonu chlapa, který prohlásil, že Cessna Citation není schopná přeletět Pacifik, pokud neletí podél západního pobřeží na Aljašku, pak na Aleuty, do Japonska a tak dále.“ Zvedla varovně prst: „To by znamenalo mnoho zastávek na doplnění paliva, nemluvě o celní kontrole. Takže si myslím, že to můžeme vyloučit.“

Přikývl jsem a všechno to stále zpracovával. Madoxovy Cessny přistály v neděli večer v LA a San Francisku. Všichni piloti odešli a nezanechali místní kontaktní adresy, ale naznačili, že odlétají ve středu – tedy zítra – směr stát New York. A jsem si dost jistý, že si piloti mysleli, že doopravdy odletí, a možná fakticky odletí. Prozatím se ptám, kde je jejich náklad? Velmi pravděpodobně ho už nemají u sebe.

Nahlas jsem pronesl: „Právě si říkám, že Madox použije – nebo už použil – k převozu těch jaderných bomb jeden ze svých naftových tankerů. Proto přistála ta letadla v přístavních městech.“

Kate přikývla. „I já jsem dospěla k témuž závěru a požádala jsem Douga, aby začali prohledávat lodě a kontejnery s nákladem v obou přístavech a začali loděmi ve vlastnictví firmy GOCO.“ Zcela zbytečně dodala: „Je to strašná práce. Ale pokud aktivují v co nejkratší době dobrovolnické týmy NEST pátrající po jaderných zbraních a také ochranku z přístavů, která má detektory na gama záření a neutrony, třeba budeme mít štěstí.“

„To jo… ale musí pročesat nejenom lodi a kontejnery, ale také sklady a nákladní auta… a pokud víme, tak se ty bomby mohly poslat klidně nějakým komerčním letadlem.“

„Kontrolují také všechna letiště v dané oblasti.“

„Prima. Ale vlastně to dost připomíná hledání jehly v kupce sena.“

„Tyhle jehly jsou radioaktivní a máme celkem slušnou šanci je najít.“

„Možná. Pokud jsou ještě v LA a San Francisku. Ale existuje ještě i pravděpodobnější scénář, že jsou ty bomby už na cestě po moři nebo vzduchem na své místo určení. Vždyť od jejich dodání na západní pobřeží už uplynuly téměř dva dny.“

„Možná máš pravdu, ale musíme je v těch městech hledat pro případ, že tam pořád ještě jsou.“ Odmlčela se. „Bude také snadnější najít piloty, hlavně pokud se zítra ukážou na letištích v LA nebo SF.“

„Jo. A pokud jde o ty piloty – bylo by príma, kdyby se našli, ale nemyslím si, že je FBI najde i s jejich kufry. Nicméně piloti budou vědět, kam je přivezli, nebo možná i to, kdo si je vyzvedl. Jenže tam bude patrně stopa končit.“ Zdůraznil jsem: „Bohužel máme v tomto případu osmačtyřicet hodin zpoždění, a až ty kufry někdo příště spatří, budou mít už formu hřibovitého mraku někde v poušti.“

Kate chvíli zůstala bez hnutí a beze slova. „Panebože, to snad ne!“

„Jo.“ No, zdálo se, že Kate a ten… jaksejmenuje… z LA za tak krátkou dobu udělali, co mohli, a zvládli to opravdu dobře, ačkoli to nebyla žádná raketová věda, respektive v tomto případě spíš jaderná fyzika. Byla to standardní policejní práce a činnost FBI a její výstupy budou čtyři piloti a možná nějaké informace o kufříkových bombách. Nicméně problémem byl – jako v tomto případě vždy – čas. Madox rozehrál hru dřív, než mužstvo hostů vůbec dorazilo, a body si připisoval už ve chvíli, kdy jeho protivníci ještě seděli někde v šatně.

Ale možná na tom všem najdeme i dobrou stránku. I v tomto nukleárním řetězci existoval slabý článek. Obrátil jsem se na Kate: „Vysílač ELF. Tím má v úmyslu ty bomby odpálit.“

Přikývla. „Takže proto je tady ten ELF. Každá bomba musí na sobě mít přijímač na velmi nízkou frekvenci, připojený k rozbušce. Vlny ELF, jak jsme zjistili, mohou cestovat všude kolem světa a proniknou do čehokoli. Takže až se bomby dostanou tam, kde je Madox chce mít, vyšle odsud kód, a do hodiny signál pronikne do přijímačů v kufrech, ať jsou kdekoli na světě.“

„Přesně tak. Tak to skoro vypadá, že ten hajzl vybudoval svou složitou stanici na ELF téměř před dvaceti lety, aby vysílal falešné zprávy ponorkám amerického námořnictva a rozpoutal třetí světovou. Jenže mu to nevyšlo, tak si teď našel jiný způsob, aby se mu jeho investice vyplatila.“

Kate přikývla: „Teď to dává smysl.“

„Jo… a Puťov byl tím, kdo udělal s těma kufříkovýma bombama všechno, co bylo nutné, aby dokázaly vybuchnout pomocí vln ELF.“

„Také jsem na webu našla, že miniaturní jaderné zbraně vyžadují pravidelnou údržbu, což byl také Puťovův úkol.“

„Myslíš úkol zesnulého doktora Puťova.“

Kate přikývla.

Položil jsem řečnickou otázku: „Kam kruci Madox chce ty bomby dostat?“ Odpověděl jsem si sám. „Myslím, že se daly koupit od našich nových přátel z Ruska – proto Madox totiž taky najal Rusáka. Sakra, vždyť já ani nemůžu najít dobrého švédského mechanika, aby mi spravil mý starý Volvo, a ten hajzl Madox má klidně ruského jaderného fyzika, aby mu oprašoval jeho atomové bomby.“ Povzdechl jsem: „Všechno je otázka peněz.“

„Peníze a šílenství – to zrovna není moc dobrá kombinace.“

„Dobrý postřeh. Fajn… takže já myslím, že nějaká čtyři města bůhvíkde budou mít za pár dní problém… nebo za pár hodin. Islámská města. Ne?“

„Jo. Co jiného? To by bylo nesmyslné…“

Popřemýšlel jsem o tom, co by tak mohl mít Madox na mušce. Ale potenciálních cílů bylo příliš mnoho, než aby se daly spočítat. A do jisté míry záleželo i na tom, jestli se ty bomby převážejí letecky nebo po moři nebo pomocí nějaké kombinace letadla, moře a pevniny. Ani bych se nedivil, kdyby tenhle chlápek odbouchl Mekku nebo Medinu, ale třeba je to čistě obchodní záležitost a on si vybral ze seznamu těch, které mu posílají ropu, státy, které ho nejvíc vytáčejí. Tak či onak – není to jedno?

Kate řekla: „No, tak já si myslím, že jsem udělala, co jsem mohla, a Doug udělá všechno, co může on“

„Jo…“ Pohlédl jsem na hodinky. „Tohle poskytne detašované kanceláři FBI v LA něco, čím si ukrátí čas před večerními kurzy aerobiku.“

„Johne…“

„Ale pokud jde o to, kdo věděl, co a kdy se semele… tak v tom určitě jede Washington. Jenomže nám o tom zapomněl povědět.“

Zvláštní agent FBI Mayfieldová to nekomentovala.

„Jedině tak dostává Harryho úkol nějaký smysl.“ Nadechl jsem se. „Ministerstvo spravedlnosti a tudíž i FBI ve Washingtonu zná Madoxovy záměry. No ne?“

„Nevím. Nicméně, jak jsem ti už říkala, tohle je něco mnohem většího, než sis uvědomoval, když jsi začal strkat nos do vyšetřování ministerstva spravedlnosti.“

„Myslím, že to došlo nám oběma.“ Rozhodl jsem se to pro Kate shrnout: „Máš tady dvě konspirační teorie. Ta první: vláda ví, co se děje na Custer Hillu, a Harry je obětní beránek, který je vyslaný jako zástěrka pro FBI, která chce Madoxovi prokopnout dveře a zatknout ho. Aleje tady ještě lepší, druhá: Vláda ví, co se děje na Custer Hillu, a Harry byl obětním beránkem, kterého poslali, aby se Madoxovi pověsil na paty, aby zpanikařil a pokusil se ty bomby odpálit.“

Kate zavrtěla hlavou: „To je šílené.“

„Myslíš? Vidíš snad nějaké speciální týmy SWAT od FBI, jak vysílají své paragány na Custer Hill?“

„Ne… ale… třeba vyčkávají na nejvhodnější okamžik.“

„Pokud je to pravda, tak asi čekali trochu moc dlouho.“ Připomenul jsem jí fakta: „Harry byl na Custer Hillu v sobotu ráno. Madoxova schůzka s kamarády se konala v sobotu a v neděli. Puťov se objevil v neděli ráno, aby mu vypígloval ty bomby. Madoxova letadla přistála na západním pobřeží v neděli večer. Pondělek byl patrně dnem, kdy se bomby převážely na velké arabské pískoviště. Dneska je úterý a firma Potsdam Diesel dokončila servis generátorů.“ Výčet jsem uzavřel: „Někdy dnes večer nebo zítra je plánovaná detonace.“

Kate neodpovídala.

„A Madox v tom nejede sám. Nikoli náhodou byli mezi jeho víkendovými hosty dva, možná tři – a možná ještě víc – mužů zaujímajících vysoké postavení ve vládě. Kruci, pokud víme, můžou v tom jet klidně šéfové FBI a CIA.“ Dodal jsem: „A možná to jde ještě výš.“

Na pár vteřin se zamyslela. „Tak jo, ale má v tomto okamžiku nějaký smysl zjišťovat, kdo další by v tom mohl s Madoxem jet nebo kdo o tom ví? Jde přeceo to, že pokud je tohle všechno tím, na co to vypadá, pak jsem udělala správné rozhodnutí, že jsem zavolala na FBI do LA…“

„Předpokládám, žes svému příteli neřekla nic o Madoxovi, vlnách ELF anio tom, odkud jsi volala, nebo…“

„Ne… protože… Chtěla jsem prostě nejdřív mluvit s tebou. Co když se v tomhle všem mýlím? Rozumíš, když se nad tím zamyslíš, mohlo hy přece existovat ještě nějaké jiné vysvětlení…“

„Kate ty se nemýlíš. My se nemýlíme. Harry se taky nemýlil. Všechno je to velice jasné. Madox, NUKE, ELF. Plus Puťov.“

„Já vím. Já vím. Prima, proč teda teď nezavoláme Tomu Walshovi a nenecháme ho, ať oficiálně uvědomí centrálu FBI, pokud jde o zdroj této informace… teda já… a ty… a všechno, z čeho to vyvozujeme…“

„Jasně.“ Znovu jsem se podíval na hodinky. Ukazovaly 18.10. „Poper se s tím. Já půjdu mezitím na smluvenou večeři.“

Vstala. „Ne. Není důvod, proč bychom tam chodili.“

„Zlatíčko, Madox si vylaďuje svou vysílačku ELF, protože očekává nějakou zprávu, že jsou jeho čtyři jaderný kufry tam, kde mají bejt. Pak si vlna ELF bude hezky pomaloučku proplouvat přes kontinent a Tichý oceán – nebo naopak přes Atlantik –, dokud ji nezachytí přijímače na ELF v těch čtyřech kufrech.“ Ještě jsem dodal: „Zemřou miliony lidí a nad planetou se roztáhne radioaktivní mrak. To nejmenší, co můžu udělat, je, že se celou tuhle šílenost pokusím zastavit v zárodku.“

Zamyslela se nad tím a vyhrkla: „Jdu s tebou.“

„Ne. Ty povoláš obrněné jednotky a nasměruješ je na klub Custer Hill – bez podělanýho povolení k prohlídce nebo pravděpodobné příčiny nebo podobné kraviny – a popravdě jim povíš, že se na dotyčném pozemku nachází federální agent a je v nebezpečí.“

„Ne.“

„Zavolej Walshovi, zavolej Schaefferovi, zavolej i místnímu šerifovi, pokud budeš muset, a zavolej Liamu Griffithovi a pověz mu, kde najde Johna Coreyho. Ale dej mi půlhodinový náskok.“

Neodpovídala.

Zašel jsem ke kuchyňskému stolu a sbalil si svých pět švestek. Nastrkal jsem si do zásobníků devítimilimetrové náboje a strčil si dva poplašňáky na medvědy do kapsičky u košile vedle pera a nakonec si navlékl nové ponožky, které mi už nepřipadaly tak důležité. Také jsem si vzal bombičkový klakson, i když jsem na jeho použití nemohl ani pomyslet, ale co kdyby nefungoval klakson u Rudyho náklaďáku…?

Kate mezitím bušila do klávesnice notebooku. Zeptal jsem se jí: „Co děláš?“

„Posílám mail Tomovi Walshovi, aby se spojil s Dougem v LA a prozradil mu, že tím zdrojem jsem byla já.“

„Neposílej to dřív, než se ti ozvu.“ Dodal jsem: „Doufám, že si Walsh bude dnes večer kontrolovat poštu.“

„Obvykle to dělá.“

Pokud jde o tuto tematiku, FBI má stále ještě jen interní „zabezpečený“ e-mail, takže byť to zní neuvěřitelně, tak faktem zůstávalo, že Kate nemohla mailovat Walshovi na pracovní adresu do FBI a nemohla třeba poslat totéž v kopii někomu dalšímu v kanceláři, dokonce ani službě, která tam zůstávala přes noc. Proto tedy mailovala na Walshovu soukromou adresu v naději, že si ji pravidelně kontroluje. A to uplynul od jedenáctého září celý rok!

Přikázal jsem jí: „Fajn, zavolám ti na svůj mobil, až se dostanu do blízkosti Custer Hillu.“

„Počkej… Výborně. Odeslala jsem to na centrálu. Zaslání na cílovou adresu jsem odložila na devatenáctou hodinu.“ Vypnula počítač, odpojila ho ze sítě, postavila na kuchyňský stůl a oblékla si své semišové sako. „Kdo řídí?“

„Vzhledem k tomu, že tam jedu jen já, předpokládám, že řídím já.“

Strčila si do kabelky krabičku nábojů ráže .40, s nimi i dva zásobníky, pak popadla notebook a zamířila ke dveřím. Chytil jsem ji za rameno a zeptal jsem se: „Kam si myslíš, že jdeš?“

Připomněla mi: „Ríkals přece, že si Madox výslovně vybral mě, miláčku.

I tys chtěl, abych šla. Tak jdu.“

Upozornil jsem ji: „Situace se změnila.“

„To dozajista ano. Já jsem tady udělala, co jsem mohla.“ Zdůraznila: „Vláčels mě dva dny hubou v bahně, abychom se dostali tam, kde jsme teď – a já rozhodně chci jít do akce. A ty plýtváš časem.“ Odtáhla se, otevřela dveře a vyšla ven. Následoval jsem ji.

Byla už tma a chladno. Cestou k autu jsem prohodil: „Oceňuju sice tvé obavy o mou maličkost, ale…“

„Tohle má mnohem víc společného se mnou než s tebou – pro změnu.“

„Ale přece…“

„Já pro tebe nepracuju. Ty pracuješ pro mě.“

„No, technicky vzato…“

„Řídíš.“

Nastoupila si na místo spolujezdce a já za volant a vyjeli jsme k hlavní budově.

Kate dodala: „Také skutečně mám obavy o tvou maličkost.“

„Dík.“

„Potřebuješ dozor.“

„Já nevím…“

„Zastav tady.“

Zastavil jsem u domu Vilmy a Neda a Kate mi podala počítač: „Tumáš. Vrať ho Vilmě. Zbývá jí ještě deset minut do konce dražby.“

Neměl jsem tušení, co to má znamenat, ale znělo to důležitě, tak jsem popadl notebook, vystoupil a zazvonil.

Dveře se otevřely a na prahu stála Vilma.

Vypadala jako Vilma a já bych se s ní rozhodně nechtěl o počítač poprat v pěstním souboji.

Prohlédla si mě od hlavy až k patě a pak se zadívala k autu a spatřila Kate. Sdělila mi: „Já tady nechci žádný problémy.“

„Já také ne. Oukej, tady máte svůj počítač. Dík.“

„Co mám říct, když ji sem přijde hledat manžel?“

„Povězte pravdu.“ Ještě jsem dodal: „A udělejte mi službičku. Pokud se do rána nevrátíme, zavolejte majora Hanka Schaeffera na velitelství státní policie v Ray Brooku. Schaeffer. Rozumíte? Povězte mu, že John pro něj má nějaký matroš v Domě u rybníka.“ Neopomněl jsem jí popřát: „A hodně štěstí v dražbě.“

Pohlédla na hodinky a vydechla: „Panebože…“ A zavřela dveře.

Vrátil jsem se do auta a vyrazili jsme.

Kate si nabíjela své dva zásobníky a ohrnula nos: „Tenhle náklaďák je hnusný.“

„Myslíš?“ Vybavil jsem si svůj stručný rozhovor s Vilmou a Kate jako by mi četla myšlenky: „Do rána jsme zpátky.“

To znělo optimisticky.

Hodiny na palubní desce ukazovaly 15.10, což bylo patrně špatně. Mé náramkové hodinky ukazovaly 18.26, takže se na koktejl elegantně opozdíme.

Měl jsem takový pocit, že kdesi na neznámém místě odtikávají ještě nějaké jiné hodiny.

46. KAPITOLA

Cestou jsem se zeptal Kate: „Cos napsala do toho e-mailu Walshovi?“

„Říkala jsem ti to.“

„Doufám, že ses nezmínila, že vyrážíme do klubu Custer Hill na koktejl a na večeři.“

„Zmínila.“

„Tos neměla. Teď nás vyruší pořádkové oddíly – nebo tam budou před námi.“

„Ale nebudou. Vysvětlovala jsem ti přece, že posílám ten mail na službu, která ho odešle později. Odložené odeslání načasované na sedmou večer.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Bylo to vynalezeno přesně pro podobné situace, jako je tahle, a pro lidi, jako jsi ty.“

„Fakticky? To je boží.“

Snažila se mi to osvětlit: „Ty chceš být uvnitř srubu na Custer Hill dřív, než se někdo dozví, že tam vůbec míříš. A než si Tom Walsh přečte můj mail, doufejme, že už tam některé problémy stihneme vyřešit. Nemám pravdu?“

„Máš.“

„A budeme za hrdiny.“

„Přesně.“

„Nebo mrtví.“

„Teď se neoddávejme negativním myšlenkám.“

„Nechceš to ještě obrátit?“

Rozhlížel jsem se: „Proč? Přejel jsem naši odbočku?“

„Johne, nemyslíš, že je právě teď ideální situace, aby se v tobě probudil zdravý rozum?“

„Ne, na to není vhodná situace. Jelas se mnou, abys do mě hučela, nebo abys mi pomohla?“

„Abych ti pomohla. Ale pokud bys zamířil k hlavnímu stanu státní policie, myslela bych si, že jsi velice chytrý.“

„Ne, myslela by sis, že jsem posera, zbabělec a vykastrovaný zmrd.“

„Nikdo by si nikdy nedovolil říct o tobě něco podobného. Ale v některých případech – jako je tento – je rozvaha lepší část odvahy.“

„Takové rčení mohl vymyslet jedině nějaký idiot. Poslyš, nejsem žádný hlupák. Ale tohle je osobní, Kate. Má to co do činění s Harrym. A navíc jde hlavně o čas.“ Vysvětloval jsem jí to podrobněji: „Vysílačka na vlny ELF už je oživená – nebo možná brzo bude – a já nevím, jestli se na Custer Hill dokáže dostat někdo z bezpečnostních složek dřív než my, kteří jsme byli pozvaní‘.“

„To může i nemusí být pravda.“

„Pokud to pravda bude, pak bych si chtěl z toho hajzla urvat svůj kousek pro sebe dřív, než se k němu dostane někdo jiný.“

„Je mi to jasné, ale opravdu chceš riskovat možnou jadernou katastrofu, abys ukojil svou touhu po osobní pomstě?“

„Hej, poslyš, tos byla ty, kdo ten mail poslal tak, aby došel později!“

Zvedla prst. „Já ovšem klidně můžu z voleje zavolat majoru Schaefferovi a Liamu Griffithovi.“

„Uděláme to těsně předtím, než se dostaneme na Custer Hill. Momentálně se tam potřebujeme dostat bez sebemenšího narušování.“

Neodpověděla mi, ale zeptala se: „Myslíš, že Madox má v úmyslu vyslat dnes večer signál ELF?“

„Nevím. Musíme však předpokládat, že naše pozvání na večeři má co do činění s jeho časovým rozvrhem.“ Vybídl jsem ji: „Pusť rádio a zjisti, jestli se dá chytit nějaká zpravodajská stanice vysílající šokující zprávu o jaderném výbuchu někde na zeměkouli. Pokud něco takového uslyšíme, zpomalím a nebudu si dělat hlavu s tím, že se opozdím k večeři.“

Zapnula rádio, ale nic se nedělo. „Nefunguje.“

„Možná že vlny ELF vytlačily AM a FM. Zkus vlnovou délku ELF.“

„To není moc vtipné.“

Už jsem jel po silnici číslo padesát šest směrem k Jižnímu Coltonu a vytáhl jsem z kapsy klíčky od Hyundaie a vtiskl jí je do ruky. „Zastavím u Rudyho benzínky a ty skočíš do Hyundaie a odjedeš na policii.“

Otevřela okno a klíčky vyhodila ven.

„To mě bude stát padesát babek.“

„Prima, Johne. Budeme tam asi za dvacet minut. Využijme této příležitosti a proberme si, co očekáváme a co budeme říkat a dělat. Navíc bychom měli prodiskutovat plány pro případ nepředvídaných situací a ujasnit si, jaký svou návštěvou Custer Hillu vůbec sledujeme cíl.“

„Tím vším myslíš herní plán?“

„Jo, herní plán.“

„Tak fajn. No, myslel jsem, že to budeme hrát prostě jen tak podle sluchu.“

„To tedy asi ne.“

„Dobrá… tak především rozhodně nesmíme připustit kontrolu detektorem kovu. A už vůbec ne nějaké šacování.“

„To se rozumí samo sebou.“

„Já teda pochybuju, že by to vůbec zkoušeli. Snad jedině kdyby hodili za hlavu všechno to předstírání, že jsme hosté pozvaní na večeři.“

„Co když k tomu stejně dojde?“ ptala se Kate.

„No, když po nás budou chtít naše bouchačky, pak jim ukážeme naše bouchačky a taky naše placky.“

„Co když se jich na nás vrhne deset s flintama?“

„Tak normálně vplujeme do kolejí obvyklých pro federální agenty a povíme jim, že jsou všichni zatčení. A nesmíme se zapomenout Madoxovi zmínit, že celé kasárna béčkového oddílu policie státu New York ví, kde se nacházíme. To je naše eso v rukávu.“

„Je mi to jasné. Nicméně mimochodem ještě vůbec nikdo neví, kam jedeme. A co když bude Madoxovi fuk, jestli někdo ví, kde jsme? Co když bude Hank Schaeffer v kuchyni cmuchtit večeři a šerif míchat koktejly? Co když…?“

„Nedělej z Madoxe takovou hvězdu. Je prohnaný, bohatý, mocný a nemilosrdný. Ale není to žádnej superman, zlatíčko.“ Odmlčel jsem se. „Superman jsem totiž já.“

„Prima, supermane, na co ještě nesmíme zapomenout, abychom zůstali živí a zdraví?“

Poradil jsem jí: „Neobjednávej si zmražený daiquiri nebo cokoli, v čem by mohly být drogy. Pij to, co pije on. Stejně tak s jídlem. Buď opatrná. Měj na paměti rodinu Borgiů.“

„Ty měj na paměti tuhle rodinu. Přisahámbůh, že ty, Johne, bys do sebe cpal chilli a párky v rohlíku, i kdybys věděl, že jsou otrávené.“

„Svatá pravda.“ Pokračoval jsem v instruktáži: „Oukej, takže naše vystupování. Jde o společenskou událost kombinovanou s nepříjemnou prací, tedy federálním vyšetřováním. Chovej se prostě podle toho.“

„Což znamená?“

„Což znamená vyváženou kombinaci zdvořilosti a ovšem také neústupnosti.“ Pokračoval jsem: „Madox má rád skotskou. Zkus odhadnout míru jeho střízlivosti. Pokud nebude pít moc, ber to jako známku potíží.“

„Chápu.“

Probrali jsme ještě pár detailních bodů z kapitoly Etiketa, kterou by zrovna Emily Postová nebo Guth Jarkovský neprobírali.

Když jsme završili kapitolu Etiketa, Kate se vrátila k lekcím přežití ve volné přírodě. „Pověz mi něco o poplašňákách na medvědy.“

„Hele, ty jsou fakt suprový.“ Jeden jsem jí dal a vysvětlil, jak se nabíjí a jak se s tím střílí, a dotkl se i jeho možného využití coby zbraně poslední instance, kdybychom snad byli zbaveni své vlastní výbavy. „Mohlo by to ujít pozornostii při osobní prohlídce, protože to vypadá jako baterka v propisce. Ale možná by sis to mohla strčit mezi nohy.“

„Bezva. Mám ti napovědět, kam si to máš strčit ty?“

„Já nežertuju.“

Probrali jsme několik možných scénářů, několik nepředvídatelných okolností a také několik plánů B.

Sdělil jsem jí: „Mým původním plánem – který se mi pořád zamlouvá – bylo vpadnout tam nějakým slabším místem v plotu a vyrvat jeden nebo dva sloupy elektrického vedení plus případně vyřadit generátory.“

Na to nereagovala.

Pokračoval jsem: „To je velmi konkrétní řešení problému ELF. Právě tohle je slabým článkem v Madoxově plánu zaměřeném na odpálení kufříkových bomb. Nemám pravdu?“

„Ale co když žádné kufříkové bomby neexistují? Co když to není vysílací stanice na vlny ELF?“

„Tak se omluvíme za způsobenou škodu a nabídneme, že sloupy a generátory zaplatíme.“

Nechal jsem to uležet a jel jsem dál. Kate se nerozhovořila, a tak jsem vytáhl svou mapu pozemků klubu Custer Hill a položil ji Kate na klín.

Pohlédla na ni. „Kdes tohle vzal?“

„Dal mi to Harry.“

„Tys to vzal z márnice?“

„Nebyla inventarizovaná…“

„Tys ukradl důkaz?“

„Přestaň s těma federálníma pitomostma. Já jsem si to půjčil. Dělá se to pořád.“ Poťukal jsem prstem do mapy na jejím klíně. „Tady na východní části oploceného pozemku je stará dřevorubecká cesta vedoucí přímo k plotu a dál za něj. Poslyš, pojedeme po ní, probouráme se plotem a pak asi po sto metrech překřížíme tuhle obvodovou silnici, která spojuje všechny sloupy. Vidíš ji?“

Nedívala se do mapy, ale na mě.

Pokračoval jsem: „Takže pojedeme po té cestě, předkem auta najedeme do sloupu a srazíme ho. Jasný? Sloup půjde dolů, drát praskne a celá stanice ELF je mimo. Co si o tom myslíš?“

„No, krom toho, že je to šílenost, tak si nemyslím, že by tenhle nákladaček mohl vyvrátit některý z těch sloupů ukotvených ve skále.“

„Ale to víš, že to dokáže. Proto jsem si ho půjčil.“

„Johne, vyrostla jsem na venkově v Minnesotě. Viděla jsem pickupy a dokonce náklaďáky narážet do různých telegrafních tyčí a tyče obvykle vítězily.“

„Fakt? Nechce se mi tomu věřit.“

„A i když se sloup zřítí, drát to obvykle vydrží a sloup na něm zůstane viset.“

„Neděláš si srandu? Měl jsem si s tebou promluvit dřív, než jsem se pro to tak nadchnul.“

„A pokud by ty dráty fakticky praskly a dopadly na tohle auto, tak budem na škvarek.“

„Pravda. Blbej nápad.“ Povzdechl jsem si. „Fajn, tak se podívej na mapu a uvidíš dům s generátorem. Máš ho? Tady je.“

„Dávej pozor na cestu.“

„Hele, tak to bude fakt dobrá prácička, protože ten barák je kamenný a má ocelové dveře i okenice. Ale slabým článkem jsou komíny…“

„Nebylo něco takového v pohádce o třech prasátkách?“

„To sice jo, ale my komínem neprolezeme. Dostaneme se na střechu ze střechy tohohle náklaďáku a pak nacpeme naše bundy do komína, což měl ten hloupý vlk udělat především, a kouř nebude mít kudy vycházet ven a generátory se kousnou.“

„Já vidím tři komíny a jednu bundu a jedno sako.“

„Vzadu v nákladovém prostoru je deka a taky další krámy, které by ucpaly ještě přinejmenším šest komínů. Co myslíš?“

„No, tak technicky vzato zní ten plán celkem příhodně. Započítals do míry rizika taky deset nebo dvacet hlídačů se všema těma teréňákama a ostřelovacíma puškama?“

„Jo. Proto jsem nakoupil munici navíc.“

„Samozřejmě. Takže si řekněme, co provedem. Ukážeme se vůbec u hlavních dveří na večeři?“

„To záleží na výsledku přestřelky s hlídači. Sehrajem to prostě podle sluchu.“

„To zní jako plán. Kde je ta dřevorubecká cesta?“

Myslím, že se začínala uchylovat k sarkasmu. Když máte za parťáka ženskou, má to jisté výhody i nevýhody. Dámy mají sklon být praktické a obezřetné. Chlapi mají sklon být hloupí a lehkomyslní, což se dá přičítat faktu, že na světě žije míň mužů než žen.

Prohodil jsem: „No, byl to jenom nápad. Promýšlel jsem si ho dřív, než nás pozvali na večeři.“

„Já nechápu, jak ses mohl dožít tak vysokého věku, že jsem se s tebou stihla seznámit.“ Odmlčela se. „Doufala jsem, že evoluce a přirozený výběr problém s lidma jako ty dávno vyřešily.“

Pochopitelně jsem na to neodpovídal.

Pokračovala: „Ale abych tě přivedla k důležitému bodu. K systému ELF. Nejslabším článkem vysílací stanice ELF nejsou sloupy, dráty nebo generátor. Je to vysílač.“

„To je pravda.“

„Předpokládám, že vysílač je přímo ve srubu.“

„Velmi pravděpodobně. Tam bude v naprostém bezpečí a skrytý z dohledu.“

„Jasně. Třeba je ve sklepě. V protiatomovém krytu.“

Přikývl jsem. „Možná.“

„Takže pokud chceš Madoxovi odbouchnout stanici ELF, právě to je místo, kam bychom měli mířit.“

„Stoprocentně.“ Hned jsem vyrukoval s návrhem: „Omluvíš se, že musíš na dámy – což, jak Madox bude vědět, trvá něco mezi patnácti a dvaceti minutama – najdeš vysílač a odrovnáš ho.“

„Prima. A ty bys mě mohl krýt a vystřelit poplašňákem na medvědy ze svý prdele.“

Paní Mayfieldová byla ve zvláštně humorném rozpoložení. Zřejmě to bude její způsob, jak se vypořádat se stresem.

Řekl jsem jí: „Jak už jsem se zmínil, skutečný důvod této návštěvy není společenský. Jde o to, dostat Baina Madoxe pod zámek za… napověz mi nějaký federální zločin, který by na to seděl.“

„Únos. Musel Harryho nejdřív unést, než ho zabil.“

„Jasně. Únos a zabití. Stát ho zažaluje za vraždu.“

„Přesně tak.“

Mimochodem, pokud by mě Madox nějak vyprovokoval, nebude si muset dělat hlavu s žádným procesem. Usmál jsem se na Kate: „Je príma mít za manželku právničku.“

„Ty potřebuješ právníka na plný úvazek, Johne.“

„Jasně.“

„A pokud chceš někoho zatknout, musíš mít trochu víc než svá podezření.“

„Pokud ho dnes večer nezatkneme,“ namítl jsem, „chceš nést spoluzodpovědnost za čtyři jaderné výbuchy zítra? Nebo dnes večer?“

„Ne… ale… Pokud odsuneme právní stránku bokem, tak v klubu Custer Hill není zatčení zrovna snadné.“ Upozornila mě: „My jsme jen dva a jich je moc.“

„Jenže my jsme zákon.“

„Já vím, Johne, ale…“

„Máš u sebe takovou tu kartičku, ze které mu můžeš přečíst jeho práva?“

„Myslím, že tu formulku už dokážu odříkat nazpaměť bez kartičky.“

„Dobrá. Máš pouta?“

„Ne. A ty?“

„U sebe ne.“ Zamyslel jsem se. „Měli jsme si vzít tu lepicí pásku. Možná má Madox ta pouta, která použil v případě Harryho. Anebo ho možná jenom nakopu do koulí.“

„Působíš velmi sebevědomě.“

„Jsem velmi motivovaný.“

„Dobrá. Mimochodem proč potřebujeme ty bouchačky na medvědy? Máme placky a zbraně. No ne?“

„Víš…“

„Jasně. Vím. Prima, Johne. Jsem na tvé straně. Ale zkus nás nedostat do něčeho, z čeho náš nebudeš umět vysekat.“

Možná jsem to už udělal, ale řekl jsem: „Buď prostě v pozoru, měj oči všude a buď připravená – jako v případě všech problematických zatčení. My jsme na straně zákona, on je kriminálník.“

Stačilo, aby řekla tři slova: „Pamatuj na Harryho.“

Pohlédl jsem na ni: „Kate, proto tuhle věc obstaráváme sami. Já fakticky hrozně toužím po tom bouchnout si v tomto případě sám. Jenom já. A ty taky, když budeš chtít.“

Pohlédli jsme si do očí. Přikývla. „Dávej pozor na řízení.“

Kate působila, jako když se večera trochu bojí, ale zároveň to vypadalo, že se i těší. Znal jsem ten pocit velmi dobře. Svou práci jsme totiž nedělali kvůli penězům. Ale kvůli vzrušení a okamžikům podobným tomuto.

Povinnost, čest, vlast, služba, pravda a spravedlnost jsou dobré. Ale to můžete dělat v kanclu od stolu.

Nakonec popadnete pušku a placku a vyrazíte do terénu jen pro to čiré potěšení ze střetu s padouchy. S nepřítelem. Pro boj v předních liniích neexistuje jiný důvod.

Kate to chápala. Já jsem to také chápal. A asi tak za hodinu to pochopí i Bain Madox.

47. KAPITOLA

Minuli jsme Rudyho ztemnělou benzínovou pumpu a pokračovali do Adirondacké státní přírodní rezervace.

Blížili jsme se k odbočce na Stark Road a spatřili nákladní auto elektrozávodů parkující u krajnice s rozsvícenými světly a já jsem si byl jistý, že jde o policejní sledovačku. Zpomalil jsem, abych se ujistil, že nás spatří, jak odbočujeme na Stark Road.

Když jsme ujížděli tunelem stromů, promluvil jsem na Kate: „Prima, zavolej na státní policii a vyřiď jim, že potřebuju mluvit s majorem Schaefferem a že je to naléhavé.“

Kate vytáhla z kabelky svůj mobil, zapnula ho a pokrčila rameny: „Nemám tady signál.“

„Co blbneš? Madoxova vysílačka je odsud asi tak šest kilometrů.“

„Jsem bez signálu.“

Vytáhl jsem svůj mobil a zapnul ho. Žádný signál. „Možná se musíme dostat blíž.“ Podal jsem jí svůj telefon, aby kontrolovala oba.

Odbočil jsem na dřevorubeckou cestu a Kate přelétala pohledem z jednoho telefonu na druhý. „Pořád bez signálu.“

„Prima…“ McCuen Pond Road se blížila a já jsem zpomalil a rozsvítil dálky v naději, že spatřím nějaké auto s policejní hlídkou, ale žádné na křižovatce nebylo.

Odbočil jsem doleva na McCuen Pond Road a pohlédl na hodinky. Bylo 18.55. Za pár minut jsme dorazili k osvětlené vrátnici na Custer Hill a varovným značkám před ní. Zeptal jsem se Kate: „Máš ten signál?“

„Nemám.“

„Jak je to možné?“

„Nevím. Možná má Madoxova anténa nějaký problém. Anebo ji vypnul.“

„Proč by to dělal?“

„Počkej, popřemýšlím o tom.“

„Ach jo… jasně. On je fakticky debil. Paranoik.“

„Možná debil a paranoik, ale prohnaný.“ Zeptala se mě: „Chceš se otočit?“

„Ne. A nechej ty telefony zapnuté.“

„Prima, ale nikdo tady nedokáže náš signál zachytit, pokud se vysílač na Custer Hillu nevzpamatuje a nezačne znovu fungovat.“

„Může jít jenom o dočasný výpadek.“ O tom jsem však pochyboval. Teď, když jsme chtěli být nalezeni, jsme elektronicky neexistovali. Smůla smůloucí.

Zpomalil jsem u retardéru a zastavil u značky přikazující zabrzdit. Brána se pootevřela a já jsem spatřil ve vchodu do areálu klubu zalitého světlem svého oblíbeného vrátného. Vykročil směrem k nám. Zastrčil jsem si glock zezadu za kalhoty. Kate jsem přikázal: „Dávej bacha.“

„Jasně. Zeptej se ho, jestli si nemůžeme zavolat z pevný na státní policii, abychom jim sdělili, že jsme v klubu Custer Hill.“

Ignoroval jsem její sarkastický tón a sledoval toho halamu, jak se k nám pomalým krokem blíží. Kate jsem uklidnil: „Stejně jsem si jistý, že nás aspoň viděla ta předsunutá policejní hlídka.“

„Ta tě zahlídla určitě, Rudy.“

„Ale, kruci… To bylo dost idiotské jet dnes jeho autem.“

Klidně mohla kvůli tomu být rozčilená nebo překypovat kritikou, ale poplácala mě po ruce a promluvila uklidňujícím hlasem: „Všichni máme slabé chvilky, Johne. Já si jen přeju, aby sis k té své nevybral zrovna konkrétně dnešní večer.“

Neodpověděl jsem, ale v duchu jsem si uštědřil políček.

Ten nácek z ochranky přistoupil k autu a já jsem otevřel okýnko. Zdálo se, že je překvapený, že mě vidí v autě, o němž patrně věděl, že patří Rudymu. Pohlédl na Kate a ohlásil: „Pan Madox vás očekává.“

„Seš si tím jistej?“

Neodpověděl, ale zůstal stát a já jsem měl sto chutí mu ten jeho debilní ciferník rozmáznout. Všiml jsem si jmenovky. Maminka a tatínek pojmenovali svého chlapečka Luther. Asi nevěděli, jak se přesně píše Lucifer. Zeptal jsem se ho: „Přijde dnes na večeři ještě někdo, Lucifere?“

„Luthere. Ne. Jen vy.“

„Pane.“

„Pane.“

„A madam. Zkus to znovu.“

Zhluboka se nadechl, aby mi předvedl, že se pokouší ovládat, a pak pronesl: „Jen vy, pane, a vy, madam.“

„Výborně. Trénuj si to.“

„Ano, pane. Cestu znáte. Pane. Prosím, jeďte tentokrát pomalu a opatrně. Pane.“

„Běž do prdele.“ Pokračoval jsem v jízdě k bráně, která se mezitím úplně otevřela.

Kate se podivila: „Co myslel tím ‚tentokráť?“

„No, víš, on a támhleten jeho kámoš…“ U strážnice jsem zpomalil a zatroubil bombičkovým klaksonem z okna na druhého strážného, takže leknutím vyskočil skoro dva metry do vzduchu, „…se mi snažili dnes odpoledne vrhat pod kola.“ Jel jsem dál.

„Proč jsi to udělal? Málem jsem se podělala.“

„Kate, tihle dva hajzlové a jejich kámoši byli ti, kdo Harryho v sobotu chytili. A pokud je mi známo, tak jeden nebo oba ho pomáhali v neděli zavraždit.“

Přikývla.

„Se všema se sejdeme u soudu.“

Připomněla mi: „Možná se se všema sejdem v příští půlhodince.“

„Prima. Ušetřím daňovým poplatníkům trochu peněz.“

„Uklidni se.“

Neodpověděl jsem.

Pokračovali jsme v jízdě po dlouhé silničce vinoucí se vzhůru a lampy se senzory nastavenými na pohyb se rozsvěcely.

Na trávníku pod jednou lampou jsem spatřil něco, co vypadalo jako velký drtič na větve. Připomněla mi mafiánský výraz „rozdrtit nepřítele“. Vždycky mě to z nějakého důvodu rozesmávalo, a tak jsem se i teď usmál.

Kate se podivila: „Co je tady legračního?“

„Zapomněl jsem.“ Mnohem méně srandovní bylo to, že vedle toho stroje neležely na trávníku žádné pokácené stromy nebo uschlé větve.

Obvykle člověk neleze do podobných situací, jako je tato, bez nějakých posil v zádech. Jenže naše situace byla cokoli, jen ne obvyklá. Jaká ironie! Skrývali jsme se před protiteroristickou jednotkou, Liamem Griffithem, FBI i státní policií – a teď, když jsem chtěl, aby všichni věděli, kde jsme, to věděl jenom Bain Madox.

Když podlehnu podobnému záchvatu stihomamu, začnu si představovat, že je do toho zapojena i CIA. A vzhledem ke všem okolnostem tohoto případu, proč by nakonec nebyla?

Kate se zeptala: „Na co myslíš?“

„Na CIA.“

„Jasně. Ukazuje se, že by do tohohle mohli být zapletení taky.“

„To by mohli.“ Přesto je člověk jen zřídka vidí nebo se o nich jen dozví. Proto se jim říká duchové, a pokud je člověk vůbec zahlídne, obvykle až na konci. Jako kupříkladu zhruba teď.

Pohlédl jsem na Kate: „Mimochodem v tom vidím zásah Teda Nashe.“

Nechápavě zavrtěla hlavou. „Teda Nashe? Johne, Ted Nash je mrtvý.“

„Já vím. Jenom rád slyším, když to říkáš.“

Podle ní to zase tak vtipné nebylo, ale podle mě ano.

Nahoře v místech, kde silnice tvořila okruh, aby se auta mohla otočit, stál stožár a na něm se třepotala americká vlajka a pod ní zástava Sedmé kavalerie. Obě ozařovaly dva reflektory.

Sdělil jsem Kate: „Vlajka nebo zástava znamená, že velitel je v objektu.“

„Vím. Cožpak sis ještě nikdy nevšiml mé zástavy na sloupku u postele?“ Usmál jsem se a stiskl jsem jí ruku. Špitla: „Mám trošku… obavy.“ Povzbudil jsem ji: „Nejsme sami. Máme za sebou moc a autoritu vlády Spojených států.“

Ohlédla se přes rameno. „Nikoho tady nevidím, Johne.“ Byl jsem rád, že si uchovala smysl pro humor. Stiskl jsem jí ruku a zastavil dodávku u vchodu. „Máš hlad?“

„Jako vlk.“

Vystoupili jsme a vyšli po pár schodech ke dveřím. Já jsem stiskl zvonek.

48. KAPITOLA

Carl nám otevřel dveře a ohlásil: „Pan Madox vás očekává.“

Zareagoval jsem: „A přeju vám dobrý večer, Carle.“

Podle mě chtěl určitě říct: „Táhni do prdele,“ ale neřekl to a uvedl nás do atriové vstupní dvorany. Nabídl se: „Vezmu vám bundy.“

Kate zavrtěla hlavou: „Necháme si je.“

Carl se kvůli tomu zatvářil nešťastně, ale nedal to slovně najevo. Oznámil jen: „Koktejly se budou podávat v místnosti s barem. Prosím, následujte mě.“

Prošli jsme dveřmi u schodiště a kráčeli do zadního traktu budovy.

Dům působil tiše a já jsem neviděl, neslyšel, ani nevycítil nikoho v naší blízkosti.

Pořád jsem měl glock zastrčený za opaskem, ale byl schovaný pod košilí a bundou. Moje mimoslužební osmatřicítka si hověla v pouzdře připevněném ke kotníku. Kate si zasunula svůj glock do kapsy saka a podobně jako většina agentů FBI – pokud ne všichni – neměla druhou zbraň s výjimkou poplašňáku na medvědy, který ukrývala někde v džínách. Můj poplašňák vězel vedle propisky v kapsičce u košile a vypadal jako tenká svítilna v tužce. Dva náhradní zásobníky jsem ukrýval v kapse bundy a Katiny čtyři byly v její kabelce a saku. Byli jsme ozbrojení na medvěda nebo na Baina.

Nečekal jsem žádné legrácky, dokud jsme byli stále v pohybu, a také jsem usoudil, že nás Madox chce přinejmenším pozdravit a odhadnout situaci, než se odhodlá k nějakému kroku.

Pokud šlo o to, hlavou mi vrtalo, jestli zvolí nějaký krok hodný chlapáka – jako je třeba ozbrojený boj. Nebo si zvolí méně konfrontační přístup a namíchá nám něco do drinků a pak bude následovat krátký výlet k drtiči na větve?

Pokud měl Madox v plánu vybalit na nás nějaké zbraně, pak jsem spoléhal na to, že ne všichni jeho dozorci jsou profesionální zabijáci, takže se budeme potýkat možná jen s Madoxem, Carlem a dvěma nebo třemi dalšími.

Mnohem pozitivnější – ale patrně nereálnou myšlenkou – bylo, že v klubu Custer Hill nedojde ani k travičství ani k přestřelce, a že jakmile BainaMadoxe konfrontujeme s našimi důkazy a zatkneme, uvědomí si, že hra je u konce, a přizná se k vraždě federálního agenta Harryho Mullera a pak nás odvede k vysílači vln ELF. Případ uzavřen.

Krátce jsem pohlédl na Kate, která vypadala klidně a soustředěně. Pohlédla mi do očí a já se usmál a mrkl na ni.

Podíval jsem se i na Carlův obličej. Člověk obvykle dokáže odhadnout podle obličeje a držení těla, jestli dotyčný ví, že se má přihodit něco nepříjemného. Carl nevypadal nijak nervózně, ale zároveň ani uvolněně.

Carl se postavil před dvojité dveře, na nichž byla mosazná tabulka s nápisem BAR. Zaklepal, otevřel dveře a vyzval nás: „Prosím.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Až po vás.“

Zaváhal, ale vstoupil a zamířil doleva, kde stál za mahagonovým barem Bain Madox, pokuřoval a měl na uchu telefon. Všiml jsem si, že nejde o mobil, aleo pevnou linku.

Na opačné straně matně osvětlené místnosti byl krb s hořícími poleny, napravo od něj závěsy až k podlaze, které mohly zakrývat normální nebo francouzské okno.

Slyšel jsem, jak Madox říká: „Prima. Mám společnost. Zavolej později.“ Zavěsil a usmál se: „Vítejte. Pojďte dál.“

Kate si místnost také rychle obhlídla a vydala se k baru po jiné trase než já. Slyšel jsem, jak se dveře za námi zavřely.

Madox uhasil cigaretu. „Nebyl jsem si jist, jestli jste dostali v Pointu Carlův vzkaz, a doufal jsem, že jste nezapomněli.“

Došli jsme s Kate k baru a nejdřív jsem promluvil já: „Na tento večer se velmi těšíme.“

A Kate dodala: „Děkujeme za pozvání.“

Podali jsme si ruce a Madox se zeptal: „Co vám mám namíchat?“

Byl jsem rád, že neřekl něco ve stylu: „Který jed máte nejradši?“ Zeptal jsem se tedy: „Co pijete vy?“

Ukázal na láhev na baru: „Mou speciální soukromou whisky, single malt, která vám včera tak chutnala.“

„Výborně. Dám si ji jen tak, bez ničeho.“Pro případ, žes naházel nějaké svinstvo do sodovky nebo do ledu.

Kate se přidala: „Nalejte dvě sklenky.“

Madox nalil dvě skotské do broušených sklenic a pak si dolil tu svou ze stejné láhve, což mohl být způsob, jak nám zdvořile dokázat, že nás whisky nezabije.

Madox dostál svému slovu a byl oblečený neformálně, ve stejných šatech, které měl odpoledne: v modrém blejzru, bílém golfovém tričku s límečkem a v džínách. Kate i já se tudíž nebudeme cítit ohledně volby oděvu nepříjemně, až ho budeme zatýkat.

Zvedl sklenku: „Nejde o žádnou šťastnou událost, ale připijme si na šťastnější časy.“

Přiťukli jsme si a napili se. On polkl. Já jsem polkl. Kate polkla.

Viděl jsem odraz ztemnělé místnosti v zrcadle za barem. Vzadu byly ještě jedny otevřené dveře vedoucí do herny s karetními stolky nebo do něčeho podobného.

I za barem, nalevo od polic s láhvemi, byla malá dvířka, která vedla patrně do skladu nebo do vinného sklípku. V téhle místnosti bylo až příliš mnoho dveří plus ty závěsy zatažené přes francouzské okno. A já nerad stojím v baru obrácený zády do místnosti, když je navíc za barem chlápek, který by mohl zničehonic zmizet z mého dohledu. A tak jsem navrhl: „Co kdybychom si sedli ke krbu?“

Madox přikývl: „Dobrý nápad.“ Obešel bar a já s Kate jsme přešli ke skupince čtyř kožených klubovek u ohně.

Než nás stačil usadit, vybrali jsme si s Kate křesla stojící proti sobě, takže na Madoxe zbylo jedno z křesel postavených proti krbu. Musel sedět zády k zavřeným dvojitým dveřím. Já jsem ze svého pohledu viděl otevřené dveře do karetní místnosti a Kate měla v zorném poli bar s malými postranními dvířky.

Jakmile jsem si zabral místo, vzápětí jsem vstal a přešel k závěsům na pravé straně od krbu a zeptal se: „Nevadí?“ Nečekal jsem na odpověď a roztáhl je. Skutečně za nimi bylo francouzské okno, vedoucí na temnou terasu.

Vrátil jsem se ke klubovce a prohodil: „Hezký výhled.“

Madox to nekomentoval.

V zásadě byly všechny mety pokryté a mně bylo jasné, že Bain Madox – bývalý velitel dělostřelectva – dokázal ocenit naše obavy o palebná pole.

Madox se nás zeptal: „Nechtěli byste si odložit?“

Kate zavrtěla hlavou: „Ne, díky. Je mi pořád ještě trochu zima.“

Já jsem neodpovídal a všiml jsem si, že ani on si nesvléká blejzr, patrně z téhož důvodu, proč jsme si my nesundávali saka. Neviděl jsem pod blejzrem žádnou bouli, ale věděl jsem, že někde něco ukrývá.

Prohlížel jsem si místnost. Byla zařízená spíše ve stylu soukromého pánského klubu než adirondackého srubu. Podlahu pokrýval draze vyhlížející perský koberec a všude byla spousta mahagonu, zelené kůže a naleštěné mosazi. Nikde nablízku jsem neviděl jediné mrtvé zvíře a doufal jsem, že to tak i zůstane.

Madox promluvil: „Tento pokoj je přesnou replikou pokoje v mém newyorském bytě, a ten jsem zase okopíroval podle jednoho londýnského klubu.“

Vyptával jsem se: „Neplete vás to trošku, když si dáte pár skleniček?“

Zdvořile se usmál: „Tak se pusťme trochu do práce.“ Obrátil se ke mně. „Mám tady seznam služeb mých lidí z ochranky, kteří tady byli přes víkend, a dohlédnu na to, abyste ho před odchodem dostal.“

„Výborně. A co váš domovní personál?“

„Dopsal jsem úplný seznam lidí, kteří tady o víkendu pracovali.“

„A co deník bezpečnostní služby a jejich videonahrávky?“

Přikývl. „Všechno jsem vám to zkopíroval.“

„Fantastické.“ A tím pádem zůstala viset ve vzduchu nepříjemná otázka na seznam jeho bohatých a slavných hostů. „A co seznam víkendových hostů?“

„Potřebuju si to promyslet.“

„Co se na tom musí promýšlet?“

„No jména těch lidí jsou pochopitelně důvěrná. Nikomu do toho nic není.“ Dodal: „Podle mého odhadu to byl ten důvod, proč sem vláda vyslala pana Mullera, aby ta jména získal… nečestnými prostředky. A vy teď chcete, abych vám je prozradil dobrovolně?“

Připomenul jsem mu jednu věc: „Harry Muller je mrtvý a toto je vyšetřování jeho smrti.“ Dodal jsem: „Dnes odpoledne jste prohlásil, že nám ta jména dáte.“

„Toho jsem si vědom a zavolal jsem i svému právníkovi, který se mi ještě v průběhu večera ozve. Pokud mi poradí, abych ta jména netajil, dám vám je.“

Kate se do toho vložila: „Jestliže vám to neporadí, můžeme si tu informaci vyžádat prostřednictvím soudní obsílky.“

Madox odpověděl: „Tento způsob bude pro mě možná nejlepší.“ Objasnil nám to: „Tím se alespoň ospravedlním svým hostům.“

V zásadě byly tohle všechno kecy, které nás měly přimět k přesvědčení, že musí brát ohledy na něco moc důležitého. Jenže on ve skutečnosti nemyslel na nic jiného, než jak vyslat signál ELF do velkého arabského pískoviště, a jakým nejlepším způsobem rozdrtit Corey ho a Mayfieldovou.

Sdělil nám: „Můj právník mi tvrdí, že případ vraždy nespadá pod jurisdikci federální vlády, ale pod jurisdikci příslušného státu.“

Tohle jsem nechal na Kate, a ta se do něj hned pustila: „Jakákoli obvinění z vraždy, která vyplynou z tohoto vyšetřování, budou převedena na stát New York. My ovšem vyšetřujeme zmizení federálního agenta a jeho možný únos, což je federální zločin, stejně jako možný útok na onoho zesnulého agenta.“ Položila Madoxovi otázku: „Jak by se vám líbilo, kdybych si s vaším právníkem promluvila?“

„Nelíbilo. Jsem si jist, že vláda Spojených států dokáže najít federální zákon, který by byl v dnešní době vhodný na jakýkoli zločin, včetně trestů za špatné přecházení silnice.“

Zvláštní agent Mayfieldová odvětila: „Myslím, že v tomto případě jde o něco závažnějšího než o špatné přecházení.“

Madox to nechal spadnout pod stůl, a tak jsem změnil téma, abychom se všichni uklidnili. „Dobrá skotská.“

„Dík. Připomeňte mi, abych vám dal před odchodem láhev.“ Obrátil se na Kate: „Ženy většinou single malt nemívají v oblibě.“

„Pokud jde o mé pracoviště, jsem prostě jedním z chlapců.“

Usmál se na ni. „Myslím, že by na vašem pracovišti potřebovali brýle.“

Starý dobrý Bain. Milují ho muži, milují ho ženy. Prostě okouzlující sociopat.

Madox stejně usoudil, že s pracovní konverzací je konec, a pokračoval v obluzování paní Mayfieldové. „Tak jak vám to šlo v kurzu jódlování?“

Kate jeho otázka poněkud zmátla, tak jsem přispěchal na pomoc: „V kurzujógy“

„Ach…“ vydechl pan Madox. „Myslel jsem, že jste říkal jódlování.“Uchechtl se a svěřil se Kate: „Můj sluch už není, co býval.“

Kate po mně bleskla pohledem. „Byla to příjemná hodina.“

Madox se jí ptal dál: „Jak se vám líbí v Pointu?“

„Je to tam velmi hezké.“

„Doufám, že zůstáváte na večeři. Slíbil jsem panu Coreymu, že to zvládnu lépe než Henri.“

Kate přikývla: „Ano, měli jsme v plánu zůstat na večeři.“

„Výborně. On tady vlastně nikdo není, tudíž můžete zůstat i přes noc a nikdo z klubu se to nedozví.“

Nevěděl jsem, jestli toto pozvání zahrnuje i mou maličkost, ale zareagoval jsem: „Možná vaší nabídky využijeme.“

„Dobrá. Zpátky do Pointu je dlouhá cesta – zejména pokud budete pít, což neděláte nijak důsledně.“ Usmál se na mě a své téma rozšířil: „Také nejedete autem, na které jste zvyklý.“

Neodpovídal jsem.

Pokračoval dál: „Tak kupříkladu včera jste měli Taurus, dnes Hyundai a večer jste pro změnu přijel Rudyho dodávkou. Už jste si našel nějaký vůz, který by vám vyhovoval?“

Nesnáším vtipálky – pokud tím vtipálkem nejsem sám, a tak jsem na něj vypálil: „Zrovna jsem vás chtěl poprosit, jestli byste mi nepůjčil svůj džíp.“

Mou poznámku nechal bez povšimnutí, ale pokračoval ve vyptávání: „Proč tak často měníte auta?“

Chtěl jsem ho zmást pravdivou odpovědí: „Prcháme před zákonem.“

Ušklíbl se.

Kate mu to zkusila vysvětlit: „S našimi dvěma auty z půjčovny jsme měli nějaké potíže.“

„Ach tak. Nicméně jsem si jist, že by vám půjčili nějaké jiné – ale od Rudyho bylo milé, že vám přenechal svou dodávku.“ Vrátil se k vyšetřování. „Trošku jsem se poptal a ta údajná vražda dokonce ani nedorazila v podobě spisu do šerifovy kanceláře.“ Podal nám zasvěcenou informaci: „Stále to evidují jako nehodu.“

Podotkl jsem: „Toto vyšetřování se odehrává na federální a státní úrovni, nikoli na místní. V čem je tedy vaše pointa?“

„Žádná pointa není. Jen to podotýkám.“

„Myslím, že byste měl nechat právní aspekty tohoto případu na právnících.“

Neodpověděl, ale zároveň to ani nevypadalo, že by ho mé pokárání nějak rozčílilo. Zjevně chtěl, aby nám bylo jasné, že ví mnohem víc, než by měl. Patrně včetně toho, že detektiv Corey a agentka FBI Mayfieldová nejsou v blízkém kontaktu se svými kolegy a chtějí, aby to tak zůstalo i nadále, a proto si mění každých dvanáct hodin auto.

Neměl jsem představu, zda to Bain Madox ví jistě, ale určitě mu bylo jasné, že jsme neměli šanci zavolat si z mobilu v okruhu dvaceti kilometrů.

Chvíli jsme setrvali v neutrálním mlčení – špalky v krbu plápolaly, v plamenech se blýskala skotská i broušené sklenky až se Madox obrátil ke Kate: „Dnes jsem vyslovil panu Coreymu svou soustrast a rád bych ji vyslovil i vám. Byl pan Muller také vaším přítelem?“

Kate přikývla: „Byl to blízký kolega.“

„Tedy, to je mi skutečně líto. A nesmírně mě vyvádí z míry, že pan Corey věří tomu, že by se smrtí pana Mullera mohl mít něco společného někdo z mé ochranky.“

„Já tomu věřím také. A pokud jde o vyvedení z míry, dokážete si představit, jak budou vyvedeny z míry děti detektiva Mullera, až se dozví, že jejich otec nejenže je mrtev, ale že byl patrně zavražděn?“ Upřela na našeho hostitele zkoumavý pohled.

Madox před jejím pohledem neuhýbal, ale nijak nereagoval.

Kate pokračovala: „A zbytek jeho rodiny a jeho přátelé a kolegové? Když jdeo vraždu, zármutek se velmi rychle mění v hněv.“ Svěřila se našemu hostiteli: „I já jsem zatraceně rozzlobená.“

Madox pomalu přikyvoval. „To chápu. A upřímně doufám, že do té věci nebyl zapleten nikdo z mé ochranky, ale pokud ano, dohlédnu na to, aby byl dotyčný pohnán k zodpovědnosti.“

Kate přikývla: „To také bude.“

Otevřel jsem novou možnost: „Mohl to být i někdo z vašeho domovního personálu… nebo některý z vašich hostů.“

Upozornil mě: „Myslel jste si, že to byl někdo z ostrahy. Teď to vypadá, jako když lovíte naslepo v kalných vodách.“

„Lovím, ale v lesích.“

„Tak či onak.“ Soustředil se na mě: „Mohl byste být konkrétnější, pokud jdeo důvod, proč si myslíte, že někdo z mých lidí – nebo hostů – byl zapleten do události, která je ve vašem podání vražda?“

Myslím, že všichni zúčastnění věděli, že ve skutečnosti máme na mysli Baina Madoxe – a tak nějak jsem si nemyslel, že by mu to bylo opravdu úplně ukradené.

Nicméně jsem se domníval, že jisté interní informace o případu by jím mohly poněkud otřást, a tak jsem to na něj vybalil: „Dobrá. Tak za prvé mám nezvratný důkaz, že detektiv Muller byl na vašem pozemku.“

Pohlédl jsem na Madoxe, ale nedával nic najevo.

Pokračoval jsem: „Za druhé. Díky důkazům potvrzeným soudní laboratoří jsme přesvědčeni, že detektiv Muller byl ve skutečnosti uvnitř tohoto domu.“

Madox znovu nehnul brvou.

Tak prima, ty mizero: „A za třetí. Máme důvod předpokládat, že detektiv Muller byl zadržen lidmi z vaší ochranky. Máme také důkazy, že jeho obytný vůz původně stál mnohem blíže vašemu pozemku a pak byl přemístěn.“ Vysvětloval jsem mu to podrobně.

Madox stále nijak nereagoval, jen přikyvoval, jako kdyby mu to připadalo zajímavé.

Načrtl jsem panu Bainu Madoxovi celý případ v hrubých rysech, popsal, jak byla vražda provedena minimálně dvěma osobami – jedna řídila obytný vůz oběti, druhá jela v samostatném vozidle, což by podle mého názoru mohl být džíp nebo nějaký terénní vůz, vzhledem ke dvěma typům otisků pneumatik, které jsme ve skutečnosti neobjevili, ale to nemohl vědět jistě.

Lhal jsem, že předběžná toxikologická zpráva odhalila silná sedativa v krvi oběti, a pak jsem vylíčil, jak podle mého došlo k vraždě samotné, s omámenou obětí drženou v poloze v kleku pomocí řemínku od dalekohledu a tak dále.

Madox opět pokýval hlavou, jako kdyby to bylo stále dost zajímavé, ale poněkud abstraktní.

Jestliže jsem očekával nějakou reakci – jako kupříkladu šok, nedůvěru, neklid nebo údiv –, pak jsem měl být zklamán.

Upil jsem doušek skotské a hleděl na něho.

V místnosti bylo ticho, ozývalo se jen praskání ohně z krbu. Pak Madox konstatoval: „Neuvěřitelné, jak jste dokázali shromáždit tolik důkazů v tak krátké době.“

Poučil jsem ho: „Prvních osmačtyřicet hodin je kritických.“

„Ano. Slyšel jsem.“ Zeptal se mě: „Jak je možné, že důkazy ukazují na tento srub?“

„Pokud to skutečně chcete vědět, tak jsem odebral vzorky vláken z koberců plus chlupy a vlasy, když jsem tady byl, a ty se shodují s tím, co se našlo na šatech a těle detektiva Mullera.“

„Vskutku?“ Upřel na mě pohled: „Nevybavuji si, že bych vám k tomu dával svolení.“

„Ale měl byste.“

Dál to nerozebíral a jen konstatoval: „V laborce si tedy velice pospíšili.“

„Jde o vyšetřování vraždy. A obětí je federální agent.“

„Dobrá… takže… z těch vláken…?“

Poskytl jsem mu rychlokurz analýzy vláken: „Vlákna nalezená na oběti odpovídají těm, která jsem nalezl zde. Psí chlupy budou patrně odpovídat chlupům vašeho psa… jak se jmenuje…?“

„Císař Vilém.“

„To je fuk. A lidské vlasy nalezené na těle detektiva Mullera plus jakákoli další DNA, která se objeví na šatech nebo těle oběti, nás přivede k vrahovi nebo vrahům.“

Střetli jsme se pohledem a on stále ještě nemrkal, takže jsem zopakoval: „S vaší pomocí můžeme vytvořit seznam všech osob, které zde byly o dotyčném víkendu přítomny, pak získat jejich vzorky vlasů a DNA a nějaká vlákna z jejich šatů, třeba z těch maskáčových uniforem, které nosí vaše ochranka. Rozumíte?“

Přikývl.

„Když už mluvíme o vaší armádě, kde a jak vůbec ty chlapce najímáte?“

„Jsou to bývalí vojáci.“

„Aha. Musíme tedy předpokládat, že jsou všichni dobře vycvičení v používání zbraní a různých typů boje.“

Sdělil mi: „A co je důležitější, všichni dodržují tuhou disciplínu. A jak vám řekne kdokoli od armády, budu mít raději deset disciplinovaných a dobře vycvičených mužů než deset tisíc nevycvičených a nedisciplinovaných oddílů.“

„Nezapomínejte ještě loajálních a motivovaných vznešeným cílem.“

„To se rozumí samo sebou.“

Kate si dovolila položit našemu hostiteli otázku: „Kolik lidí z ochranky je tady vůbec dnes večer?“

Zdálo se, že je mu podtext otázky jasný, a lehce zvedl koutky, asi jako by to udělal hrabě Drákula, kdyby se ho u večeře host vyptával: „Tak v kolik hodin tady tak asi svítá?“

Madox ale odpověděl: „Myslím, že dnes má službu deset mužů.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vzápětí se otevřely a dovnitř vstoupil Carl, který před sebou tlačil servírovací vozík s velkou mísou zakrytou poklopem.

Jakmile ho zvedl, spatřil jsem na stříbrném tácu doslova tucty „pašíků v košilce“, s lehoučce dohněda opečenou kůrčičkou, přesně tak, jak to mám rád. Uprostřed tácu stály dvě broušené misky – v jedné byla hustá, tmavá lahůdková hořčice a v druhé řidší světlá, co barvou připomíná zvratky.

Náš hostitel slavnostně pronesl: „Musím se vám s něčím svěřit. Zavolal jsem Henrimu a zeptal se ho, jestli mu někdo z vás sdělil, co má nejraději, a – voilá!“ Usmál se.

Nesvěřil se nám sice s tím, v co jsem doufal, a bylo mu to jasné, ale ani toto nebylo vůbec špatné.

Carl se zeptal: „Ještě něco?“

Madox zavrtěl hlavou. „Ne, ale…“ Pohlédl na hodinky. „Mrkni se, jak to vypadá s večeří.“

„Ano, pane.“ Carl se odporoučel a Madox se podržel tématu: „Dneska nebude žádná sluka, jen obyčejný steak a brambory.“ Obrátil se ke mně: „Nabídněte si.“

Zachytil jsem Katin pohled a bylo jasné, že si nemyslí, že bych odolal maličkým „pašíkům“, ať už byli nacpaní nějakým uspávacím práškem nebo ne. A měla pravdu. Už mi do nosu stoupala vůně kůrčičky a tučných hovězích párečků v té spoustě malých hot dogů.

Ve všech těch miniaturách bylo zapíchnuté párátko – červené, modré nebo žluté –, takže na mě bylo, už jen abych poznal, která barva označuje nezávadný pokrm. Vybral jsem si modrou, svou oblíbenou barvu, a jedno párátko popadl a to, co na něm bylo, jsem vymáchal v lahůdkové hořčici.

Kate mě upozornila: „Johne, měl by ses šetřit na večeři.“

„Dám si jich jen pár.“ Strčil jsem si „pašíka“ do pusy. Chutnal fantasticky – horký, tvrdá kůrčička a ostrá hořčice.

Madox kývl směrem ke Kate: „Prosím, poslužte si.“

„Děkuji, nebudu.“ Vrhla po mně ustaraný pohled a usmála se na něj. „Ale vy si klidně dejte.“

Madox si také vybral modré párátko, ale sousto si smočil ve světlé hořčici. Takže jsem si možná vybral nevhodnou hořčici.

Jenže jsem se cítil dobře, a tak jsem si dal druhý kousek, tentokrát pro jistotu se žlutou hořčicí.

Madox přežvykoval, polkl sousto a uznale pokýval hlavou: „To není špatné.“ Vybral si červené párátko a znovu nabídl Kate. „Určitě si nedáte?“

„Ne, děkuji.“

Jedl tedy sám, tentokrát si vybral lahůdkovou hořčici. Tak jsem si dal ještě nášup.

Pojídání párečků mě přivedlo na myšlenku na Císaře Viléma. Jeho nepřítomnost po boku svého pána byla případ „Psa, který neprdí v noci“.

Psi upozorňují své pány – a všechny ostatní přítomné –, že se něco blíží, a já jsem měl silné tušení, že Madox nechce, abychom se já nebo Kate dozvěděli, jestli náhodou někdo nestojí za některými těmi dveřmi.

Kdyby tady Císař Vilém byl, určitě bych do něj nacpal minimálně dvacet jednohubek, abych zjistil, jestli po nich chcípne, případně jestli mi Madox v krmení zabrání.

Na druhou stranu jsem to všechno možná překombinovával, což jsem měl ve zvyku, když se ve mně probouzely mé instinkty loveckého psa.

Dospěl jsem k závěru, že je načase zvýšit hladinu nepříjemných pocitů, tak jsem prohodil směrem k Madoxovi: „I já se vám musím s něčím svěřit. Víte, jak to chodilo u rodiny Borgiů, že?“

Přikývl.

„No, a když jste nás sem pozval, dostali jsme zprávu z toxikologie o tom, že v krvi Harryho Mullera se našlo značné množství sedativ. A Kate si začala dělat… zkrátka začalo ji trápit… však víte.“

Madox přelétl pohledem ode mě ke Kate a pak zpět ke mně a zavrtěl hlavou. „Ne. Nevím.“ A ještě úsečně dodal: „A možná ani nechci vědět.“

Pokračoval jsem: „Myslím, že se zařadíme do kategorie nezdvořilých hostů, ale Kate… a myslím, že i já… máme trošku obavy, že byste možná… že tady máte v personálu někoho, kdo má přístup k silným sedativům, což by mohla být osoba, která je použila i na zesnulou oběť.“

Pan Madox to nekomentoval, ale zapálil si cigaretu, aniž by se ptal, jestli to někomu z nás nevadí.

Pohlédl jsem Kate do očí a ona vypadala ještě nervóznější než Bain, který se skutečně tvářil věrohodně pobouřeně.

Abych ho trošku ukonejšil, sáhl jsem po dalším pašíkovi v košilce – modré párátko, žlutá hořčice – a strčil si ho do pusy. „Na druhou stranu,“ pokračoval jsem, „se zdá, že sedativa dostal detektiv Muller formou uspávači střely, po níž následovaly dvě klasické injekce, které ho měly udržet v bezvědomí delší dobu.“ Pohlédl jsem na Madoxe, ale ten vůbec nereagoval. „Takže možná můžeme dnes večer vyloučit nějaká uspávadla ve skotské nebo oblbující kapky v hořčici.“ Madox upil ze své sklenky, potáhl z cigarety a zeptal se mě: „Naznačujete snad, že se vás tady někdo pokouší… omámit?“

„No, víte…“ odpověděl jsem, „já jen vyvozuji z důkazů, které mám k dispozici.“ Pro odlehčení jsem přidal vtípek: „Dost lidí prohlašuje, že potřebuju uklidnit, a možná mi to prospěje – pokud nebude následovat kulka do zad.“

Madox seděl bez hnutí v krásném zeleném koženém křesle, vyfukoval kroužky a pak pohlédl na Kate a promluvil s ní: „Myslím, že pokud tomu budete věřit, pak se při dnešní večeři moc nepobavíme.“

Slušnej zásah, Baine. Tenhle chlápek se mi opravdu zamlouval. Fakticky škoda, že musí umřít nebo – při troše štěstí – stráví zbytek života na nějakém místě mnohem méně luxusním, než je toto.

Kate se rozhodla pro ofenzívu. „Mě zajímá Carl.“

Madox se na ni zadíval. „Carl je můj nejstarší zaměstnanec a přítel, kterému důvěřuji nejvíce ze všech.“

„Proto mě zajímá.“

Madox ostře odpověděl: „To je téměř totéž jako obvinění mé osoby.“

„Snad bychom vás s detektivem Coreym měli informovat, že nikdo, kdo byl na tomto pozemku o víkendu, není mimo podezření. Což zahrnuje i vás.“

V tomto okamžiku nám měl Madox říct, ať zapomenem na večeři, a požádat nás, abychom z jeho domu odešli. Jenže to neudělal, protože s námi neskoncoval – úplně stejně jako my s ním.

Vlastně jsme se dočkali bodu obratu, a teď byla zahájena proměna neznámého podezřelého v osobu, s níž jsme mluvili. Doufejme, že podezřelý už vyslovil něco inkriminujícího, případného udělá, až na něho zatlačíme. Pokud nic z toho nevyjde, potřebujeme se spolehnout na existující důkazy a dobrá tušení. Všechno to skončí tím, že řeknu něco ve smyslu: „Pane Madoxi, zatýkám vás za vraždu federálního agenta Harryho Mullera. Pojďte prosím s námi.“

Pak se takový zatčený odveze do města a oficiálně obviní. Nebo, což je tento případ, bych ho musel odvézt na velitelství státní policie, z čehož by měl radost major Schaeffer.

Pokud jde o toto téma, začínal jsem si myslet, že Schaefferův sledovací tým nás vůbec neviděl jet do klubu Custer Hill, respektive pokud ano, a ohlásil to, Schaeffer s tou informací nijak nenaložil. A proč by také měl? A co víc – živě jsem si dokázal představit Toma Walshe, jak se cpe večeří nebo sleduje bednu, namísto aby si přečetl e-mail od Kate. Vlastně jsem měl takový pocit, že žádné posily jen tak brzy nepřijdou. Možná vůbec nikdy. Zatčení tedy zbylo na nás dva.

Tento případ měl však jisté unikátní problémy, jako třeba soukromou armádu našeho podezřelého, a některé známé problémy – což bylo postavení podezřelého ve společnosti. Byl bohatý a mocný.

A samozřejmě vedle případu vraždy existovalo ono podezření, že náš člověk byl zatažen do konspiračního plánu odpálit celou planetu jadernou bombou. A to ve mně probouzelo mnohem aktuálnější obavy. Navíc to patřilo do naší jurisdikce.

Pokud jsem měl na paměti všechny tyto aspekty, byl nejvyšší čas vyrukovat s bombou, a tak jsem Bainu Madoxovi řekl: „Pokud jde o hosty, zdá se, že jeden k vám přijel v neděli a zjevně ještě neodjel. Připojí se k nám na večeři?“

Madox náhle vstal a přešel k baru. Při nalévání drinku utrousil: „Není mi zcela jasné, o čem – nebo o kom – to tady mluvíte.“

Nezamlouvalo se mi, že jsem ho měl v zádech, tak jsem vstal a pokynul Kate, aby udělala totéž. Když jsem se obracel k baru, odpověděl jsem: „Myslím doktora Michaila Puťova. Jaderného fyzika.“

„Ach tak. Michaela. Ten je pryč.“

„A kde pryč?“

„Nemám tušení. Proč?“

„No, pokud není tady,“ mluvil jsem pomalu, „tak se asi patrně pohřešuje.“

„Kde ho jako pohřešují?“

„Doma i v práci,“ sdělil jsem mu. „Puťov nemá opouštět domov, aniž by hlásil FBI, kam jde.“

„Skutečně? Proč tomu tak je?“

„Myslím, že to má ve smlouvě.“ Vznesl jsem otázku: „Patří k vašim přátelům?“

Madox se opřel o bar se sklenkou v ruce a vypadal jako hluboce pohroužený v myšlenkách.

Zeptal jsem se: „Byla to těžká otázka?“

Usmál se. „Ne. Promýšlím si odpověď.“ Pohlédl na mě a pak na Kate. „Mám s doktorem Puťovem profesionální vztah.“

Jeho slova mě tak trochu zaskočila, ale myslím, že jsme si všichni uvědomili, že je načase být upřímný, otevřený a vnímavý k potřebám a pocitům druhých. Že bychom se pak měli všichni obejmout a hezky si poplakat, než ho zatknu nebo zastřelím.

Vyptával jsem se dál: „A v jakém smyslu je váš vztah profesionální?“

Mávl rukou. „Ach Johne… Můžu vám říkat Johne?“

„Jasně, Baine.“

„Výborně. Takže v jakém smyslu je ten vztah profesionální? Na to se ptáte? No, jak bych to asi tak měl popsat…?“

Přispěchal jsem mu na pomoc: „Začněte s miniaturizací jaderných zbraní.“

Pohlédl na mě a přikývl. „Ano, to je dobrý začátek.“

„Výborně. Můžu to specifikovat jako kufříkové bomby?“

Usmál se a znovu přikývl.

Hm, tak to bylo jednodušší, než jsem čekal, což nemuselo být tak docela dobré znamení, ale pokračoval jsem. „Dva další hosté vašeho srubu byli Paul Dunn, poradce prezidenta pro otázky národní bezpečnosti, a Edward Wolffer, náměstek ministra obrany.“

„A co je s nimi?“

„Byli tady – mám pravdu?“

„Byli.“ Ušklíbl se. „Tak vidíte, proč nechci, aby mi tady lidi čmuchali.“

„Není protizákonné mít na víkendové návštěvě slavné a mocné přátele, Baine.“

„Děkuji vám. Jde o to, že do toho nikomu nic není.“

„Jenže v tomto případě by do toho mohlo něco být nám.“

„No, Johne, vlastně byste mohl mít pravdu.“

„Já pravdu mám. Také James Hawkins, šéf Air Force a člen sboru náčelníků spojených štábů. Byl tady také. Mám pravdu?“

„Máte.“

„A kdo ještě?“

„No, asi tak tucet dalších, ale nikdo z nich nebyl nijak důležitý vzhledem k dotyčným obchodním vztahům. Snad až na Scotta Landsdalea. Je to styčný důstojník CIA pro Bílý dům,“ dodal. „Což je tajná informace, takže se nemůže vynášet mimo tuto místnost.“

„Oukej…“ Toto jméno jsem ještě neměl, ale zklamalo by mě, kdyby nějaký agent CIA nebyl zapojený do… ať to bylo cokoli. Ujistil jsem Madoxe: „Vaše tajemství je u nás v bezpečí, Baine.“

Madox nám vysvětlil: „Tito čtyři muži tvoří můj Výbor.“

„Výbor čeho?“

„Tohoto klubu.“

„Aha. Tak o čem jste se svými chlapci mluvil?“

„O projektech Zelená a Odvetný úder.“

„Aha. A jak pokračují?“

„Dobře.“ Pohlédl na hodinky, a tak jsem si také rychle zkontroloval čas. Bylo 19.33 a Walsh se snad konečně dostal ke čtení svých soukromých e-mailů. Doufejme, že už brzy dorazí i státní policie. Na to jsem však nespoléhal.

Madox se chopil aktivity. „Víte, teď bych se chtěl něco zeptat já vás. Jste dnes večer sami?“

Zvládl jsem dokonalou imitaci smíchu. „Jasně.“

„No,“ pokrčil rameny. „V tomto stadiu na tom nezáleží.“

Nic takového jsem nechtěl slyšet.

Zeptal se: „Jak jste na to přišli?“

S radostí jsem mu odpověděl. „To Harry Muller. Napsal nám vzkaz na látku dovnitř své kapsy.“

„Páni… tedy, to bylo chytré.“

Opáčil jsem. „Jděte do prdele.“

Mou poznámku naprosto ignoroval a zeptal se. „Slyšel jste o Odvetném úderu?“ Zkusil mi napovědět: „Velmi citlivý vládní protokol.“

„Upřímně řečeno, Baine, já rozhodně nečtu všechny ty oběžníky, co mi mailujou z Washingtonu.“ Pohlédl jsem na Kate, která stála zády ke krbu s rukou v kapse se zbraní. Zeptal jsem se jí: „Co ty, Kate? Slyšelas někdy o Odvetném úderu?“

„Ne.“

Pokrčil jsem rameny a obrátil se znovu k Madoxovi: „Asi nám dotyčný oběžník nějak unikl. Co v něm bylo?“

Vypadalo to, jako kdyby mu docházela trpělivost. „Něco takového by nepsali v nějakém oběžníku, Johne. Myslím, že máte většinu toho, co potřebujete, tak trošku procvičte mozek a nečekejte, že to za vás všechno propojím.“

Promluvil jsem na Kate: „On nás obviňuje z intelektuální lenosti! Po vší té práci, kterou jsme udělali!“

Madox uznale pronesl: „Vlastně jste asi vyřešili svůj případ vraždy a tu druhou věc máte na dosah mnohem blíž, než jsem si myslel. Ale musíte si to všechno složit správně dohromady.“

„Jasně.“ Přešel jsem k francouzskému oknu a otevřel ho.

Byla krásná noc a jasný srpek měsíce nám zářil téměř přímo nad hlavou a osvětloval bledým svitem trávník za srubem.

V dálce jsem viděl plechovou střechu budovy s generátorem a tři komíny, z nichž se valil kouř. Parkovala tam dvě terénní auta jako strážci a na případné narušitele číhal černý džíp.

Prohodil jsem směrem k Madoxovi: „Vidím, že dieselové motory jedou na plný výkon.“

„Jistě. Nechal jsem si je od techniků seřídit.“

Vrátil jsem se od francouzského okna a přešel k Madoxovi, který se stále ještě opíral o bar. „Šest tisíc kilowattů.“

„To je přesné. Kdo vám to prozradil? Potsdam Diesel?“

Na tuto otázku jsem neodpovídal. „Kde je vysílač ELF?“

Netvářil se překvapeně. „Nijak zvlášť mě neohromuje, že jste přišli na to, že toto je vysílač ultradlouhých vln. Je tady všem na očích – generátory, kabely, umístění konkrétně tady v Adirondackých horách…“

„Kde je ta vysílačka, Baine?“

„Ukážu vám ji. Později.“

Naléhal jsem: „Teď by ale byla ideální chvíle.“

Nereagoval a chvíli jsme se měřili pohledy. Nevypadal jako člověk, který má vážné problémy. „Takže jste dospěli k nějakým alarmujícím závěrům.“ Obrátil se ke Kate. „Kate? Vítězoslavný okamžik? Heuréka!“

Kate klidně promluvila. „Čtyři kufříkové jaderné bomby byly odeslány vašimi dvěma letadly do LA a do San Franciska.“

„Správně. A dál?“

Pokračovala: „A váš vysílač ELF vyšle signál, aby byly ty bomby odpáleny, jakmile dorazí do svých cílových destinací.“

„No… přihořívá.“

Jeho hrátky mě začaly pomalu unavovat, a tak jsem ho přerušil: „Hra skončila, kamaráde. Zatýkám vás za vraždu federálního agenta Harryho Mullera. Otočte se, položte ruce na bar a roztáhněte nohy.“ Vybídl jsem Kate: „Kryj mě.“ Vykročil jsem k Madoxovi, který mých rozkazů vůbec neuposlechl.

Slyšel jsem, jak Kate říká: „Johne…“

Ohlédl jsem se a u dveří spatřil Carla, jak míří puškou na Kate.

Na opačné straně místnosti stál v otevřených dveřích do karetního salonku další chlap s puškou M16 připravenou k výstřelu.

Třetí přicházel dveřmi z terasy a svou M-šestnáctkou mířil na mě.

Když oba vstoupili dovnitř do místnosti, všiml jsem si, že chlápek, který vycházel z karetního salonku, je Luther, a ten, co šel z terasy, je strážce od brány, na kterého jsem zatroubil svou bombičkovou houkačkou.

Pohlédl jsem zpátky na Madoxe a spatřil v jeho ruce velký armádní Colt automat ráže .45, jak mi míří do obličeje.

Tedy… nemohl jsem říct, že bych to nečekal, ale pořád mi to připadalo neskutečné.

Pak Madox pronesl: „Věděli jste, že se odsud živí nedostanete.“

49. KAPITOLA

Podívali jsme se s Kate na sebe a ona se netvářila vyděšeně, ale naštvaně. Bůh ví proč. Možná kvůli mně.

Madox rozkázal: „Tak výborně. Oba na podlahu, obličejem dolů.“ Dodal na vysvětlenou, kdybychom to náhodou nechápali: „Jediný podezřelý pohyb a jste oba mrtví.“ A ještě považoval za nutné nám sdělit: „Myslím to vážně.“

A tak jsme si lehli obličejem k podlaze, což byla správná policejní a vojenská procedura pro odzbrojení vězňů. Zjevně jsme měli co do činění s lidmi, kteří věděli, jak se tyto věci provádějí.

Slyšel jsem, jak Madox říká: „Kate, vy první. Všechny zbraně. Pomalu. Johne, ty měj obličej na koberci a radši ani nedýchej.“

Neviděl jsem, co se děje, ale slyšel jsem něco, co mohl být zvuk boty odkopávající Katin glock přes koberec. Madox jí řekl: „Vždycky nosíte zbraň v kapse?“

Neodpověděla a Madox pokračoval: „To vám tedy opravdu pomohlo.“ Vzápětí se jí zeptal: „Ještě nějaké zbraně?“

„Ne.“

„Kde máte pouzdro na zbraň?“

„Na zadku.“

Rozkázal: „Vezměte jí pouzdro a také hodinky, boty, ponožky a sako, a pak ji projeďte detektorem.“

Slyšel jsem, jak ty jednotlivé věci někdo sundává a hází stranou, a pak Madoxe, jak přikazuje: „Prohledejte ji.“

Vzápětí se ozvala Kate: „Dejte pryč ty ruce, kurva!“

Madox na ni vyjel: „Chcete se svlíkat, nebo jen nechat ohmatat a projet detektorem?“

Žádná odpověď. Pak se ozval Lutherův hlas: „Je čistá.“

Madox přikázal: „Převrátit.“

Slyšel jsem, jak ji obracejí, a za pár vteřin se ozvalo pípání a Carl se zeptal: „Co to je?“

Kate vyštěkla: „Můj pásek a zip na kalhotách, do prdele. Co jinýho?“

Madox přikázal: „Sundat pásek.“

Nevěděl jsem, jestli ji znovu ohledali detektorem kovu, ale bzučení jsem už neslyšel, takže petardy na medvědy asi nenašli.

Madox znovu vydával rozkazy: „Carle, ohmatej ji.“

Neviděl jsem, kde ji ohmatává, ale Kate na Carlovu adresu ucedila: „Bavíš se dobře?“

A za pár vteřin Carlův hlas: „Čistá.“

Nevěděl jsem přesně, kde si Kate na těle ukryla poplašňák na medvědy, ale buď unikl pozornosti i detektoru, anebo ho měli a nevěděli, co to je.

Madox přikázal dalšímu chlápkovi: „Dereku, dej jí řetízky.“

Slyšel jsem kovové zvuky a pak cvaknutí, jak se pouta zavřela a zamkla. Vzápětí Madox promluvil na mě: „Teď jsi na řadě ty, Johne. Postup znáš. Nejdřív zbraň.“

Ležel jsem pořád obličejem k zemi a sáhl jsem si pod hrudník, jako kdybych vytahoval zbraň, ale vysunul jsem poplašňák na medvědy z kapsičky u košile a položil ho na koberec pod břicho.

Madox se zjevně přesunul za mě zezadu k mým nohám. „Ať tě ani nenapadne hrát si na hrdinu, jinak je s tvou ženou konec.“ A dodal: „Ano, já vím, že je to tvoje manželka.“

„Běž do hajzlu.“ Vytáhl jsem si zpoza opasku glock a odsunul ho po koberci.

„Co ještě? Nelži mi, Johne, jinak ti udělám do prdele díru pětačtyřicítkou.“

„Pouzdro na kotníku. Na levém.“

Někdo mi prohmatal nohavici a sundal mi pouzdro s revolverem ráže .38.

Pak mi dva hoši stáhli boty a ponožky a sundali koženou bundu i hodinky. Madox rozkázal: „Prohledat detektorem.“

Jeden z poskoků – myslím, že Luther – mě obešel s detektorem, ale nic se neozvalo.

Madox pokračoval: „Ohmatejte ho.“

Někdo mi poplácal nohy, sebral mi peněženku a poplácal mi zadek. Luther oznámil: „Cistý.“

Žaloval jsem na něj: „Baine, Luther mi mačká zadek.“

Luthera to nepobavilo: „Zavřete laskavě hubu, pane.“

„Vy máte hmatat, ne mačkat.“

Najednou mi přistála na pravé straně hrudního koše těžká bota a Luther řval: „Ty hajzle!“

Madox mu varovně sdělil: „Tohle už nikdy bez mého svolení nedělej.“

Jakmile jsem popadnul dech, neodolal jsem, abych si nerýpl: „Nejsou zase tak moc disciplinovaní, Baine.“

Madox zařval: „Zavři hubu.“ A pak klidněji: „Tvůj sarkasmus se mi tedy opravdu nezamlouvá.“ Vyštěkl: „Převalit!“

Potřeboval jsem se převalit tak, aniž bych prozradil, že pod břichem schovávám petardy na medvědy. Namísto toho, abych se normálně převalil na bok, jsem předstíral, že se svíjím bolestí po kopanci do žeber, a docela slušně napodobil velrybu vyvrženou na pevninu, která sebou plácá, takže jsem se převalil na místě a poplašňák na medvědy ukryl pro změnu pod zády.

Viděl jsem teď, jak mi Madox stojí u nohou a Carl míří na Kate puškou.

Luther stál opodál po mé pravici a držel ruční detektor kovu. Plácal si s ním do dlaně jako obuškem nebo baseballovou pálkou, kterou by mě jistě milerád omráčil.

Druhý chlapík z ochranky, Derek, někam zmizel, protože jsem ho ze svého místa, kde jsem ležel, neviděl, ale odhadoval jsem, že se přesunul za mou hlavu a míří na mě M šestnáctkou.

Jedinou dobrou zprávou v této situaci bylo to, že Madox z nějakého důvodu nezahájil otevřenou palbu.

Zřejmě vycítil, na co myslím: „Pokud se ti honí hlavou, proč se s vámi dvěma takhle zdržuju a obtěžuju, důvod je následující: potřebuju od vás jisté informace. Taky si nechci potřísnit krví tento vzácný peršan.“

Oba důvody zněly dobře.

Madox mi přikázal: „Sundej si pásek.“

Rozepnul jsem si pásek, vysunul ho z poutek a odhodil.

Dereka vyzval: „Spoutej ho.“ Derek na mě vzápětí zavrčel: „Zvedni nohy.“

Zvedl jsem nohy a Derek mi zacvakl kovová pouta kolem kotníků a pořádně je utáhl. Překvapilo mě, jak jsou těžká, a nechal jsem nohy klesnout k zemi, až pouta zarachotila.

Luther mi vytáhl z kapsičky u košile pero a pak mě objel detektorem se slovy: „Rozhodně nemá ocelový koule, plukovníku.“

Všichni se tomu zachechtali s výjimkou mě a Kate.

Připadalo mi, že jsem vytočil úplně všechny v této místnosti – možná včetně Kate – a že, ačkoli se doposud chovali vysoce profesionálně, by se to mohlo rychle zvrtnout ve velmi osobní útoky. Tudíž jsem si pomyslel, že bych se měl s ohledem na mou ženu snažit držet jazyk za zuby.

Pohlédl jsem na Kate, která ležela asi tři metry ode mě také na zádech a také se spoutanýma nohama. Naše oči se setkaly a já ji uklidnil: „Bude to v pohodě. Za chvilku jsou tady.“

„Já vím.“

Samozřejmě zásadní otázka nezněla „kdy“, ale „jestli“.

Madox vyštěkl: „Mlčet! Mluvit jenom, když jste tázáni.“ Obrátil se k Lutherovi: „Prohlídni ho ještě jednou.“

Luther mě hrubě ohmatal a zašel tak daleko, že mi zapíchl palec do varlat, a pak kývl: „Cistej.“

Madox přešel k baru a začal nám prohledávat bundy, průkazy, boty a opasky, a pak na bar vysypal obsah Katiny kabelky a prohrabával se jejími věcmi. Prohodil naším směrem: „Napočítal jsem šest plných zásobníků. Mysleli jste si, že dojde k přestřelce?“

Ostatní tři idioti se rozesmáli.

Neodolal jsem, abych neucedil: „Táhni do prdele.“

Madox mi sdělil: „Přesně tohle pořád opakoval tvůj kámoš Harry. Táhni do prdele. Jdi do hajzlu. Nemůžeš říkat něco inteligentního?“

„Jo. Pořád jsi zatčený.“

Považoval to za vtipné a roztáhl koutky: „Ty taky.“

Madox se stále probíral našimi věcmi na baru a já jsem viděl, jak vytahuje baterie z našich mobilů a pak pečlivě prohlíží mé pero. Pořád ještě nenašel Katiny petardy na medvědy, a tak jsem doufal, že je Kate má někde u sebe.

Madox prohlásil: „A, tady máme služební odznak detektiva Mullera. Johne, proč ho máš u sebe?“

„Abych ho předal jeho rodině.“

„Aha. A kdo předá tvůj odznak tvé rodině, až zemřeš?“

„To je řečnická otázka?“

„Možná by sis to přál.“

Vytáhl naše notesy a já jsem věděl, že moje poznámky nepřečte, protože nikdo na světě – včetně mě – nedokázal přečíst můj rukopis. On se však obrátil ke Kate, jejíž rukopis je velmi úhledný: „Vidím, že vám to logicky myslí. Což je v případě žen nezvyklé.“

Odpověděla samozřejmě: „Běžte do prdele.“

Přehlédl to a přitom listoval jejím poznámkovým blokem. „Kate, ví někdo, že jste tady?“

„Jenom FBI a státní policie, která už je na cestě.“

„Pokud by se na velitelství státní policie dělo něco podobného, věděl bycho tom.“

To jsme tedy rozhodně slyšet nechtěli.

S další otázkou se obrátil na mě: „Johne, co vědí na Federal Plaza v čísle 26?“

„Všechno.“

„To si nemyslím.“

„Tak se neptej.“

„Byls viděn, jak mluvíš s Harrym v pátek odpoledne, když jste oba nastupovali do výtahu. O čem jste mluvili?“

Opravdu jsem nechtěl slyšet, že by měl Bain Madox nějaký zdroj informací u nás v Šestadvacítce na Federal Plaza.

„Johne?“

„Nemluvili jsme o práci.“

„Výborně… Jsem poněkud v časové tísni, Johne, takže s tímhle můžeme pokračovat později.“

„Později je oukej.“

„Ale později už nebudu tak příjemný.“

„Ty nejsi příjemný ani teď, Baine.“

Rozesmál se: „A tos ještě nic neviděl, frajere.“

Poskytl jsem mu důvěrnou radu: „Běž se bodnout, frajere.“

Stál už přímo nade mnou a shlížel na mě těma jestřábíma očima, jako kdyby kroužil vysoko na obloze a zahlédl dole na zemi raněné zvíře.

Pronesl: „Existují dva typy výslechů. Já nevím, jak ty, Johne, ale já tedy dávám přednost tomu bez krve a zpřerážených kostí, výkřiků a proseb o slitování.“ Odvrátil se ode mě: „Kate? A co vy?“

Neodpověděla.

Pokračoval ve stejném duchu. „Také existují dva způsoby, jak se dostat přes drtič větví – živý nebo mrtvý.“ A neopomněl se nám svěřit: „Puťov prošel mrtvý, protože to bylo zabití z rozumu. Jenže vy dva mě vytáčíte. Nicméně, pokud budete spolupracovat, dávám vám své čestné slovo, že se dočkáte rychlé milosrdné smrti střelou do hlavy, ještě předtím, než projdete drtičem a stane se z vás potrava pro medvědy. Oukej? Dohodnuto? Johne? Kate?“

Příliš jsem nechápal, jaké to pro mě skýtá výhody, ale abych získal trochu času, přitakal jsem. „Dohodnuto.“

„Výborně,“ kývl Madox. „Takže… chtěli jste vidět můj vysílač na vlny ELF. Já vám ho tedy ukážu.“

„Víš, Baine,“ přerušil jsem ho, „ony by nám stačily ty seznamy víkendových hostů a personálu a mohli bychom hned odejít.“

„Johne, tohle není legrace.“

Vyslovil to sice Madox, ale klidně to mohla být Kate.

Viděl jsem a slyšel jsem všechny čtyři muže, jak přecházejí po místnosti, a pak se ozval Madox. „Teď tedy, pane a paní Coreyovi, můžete vstát. Ruce nad hlavu.“

Pomalu jsem si sedal a křivil jsem obličej bolestí v žebrech, které se mezitím už skutečně dostavily. Strčil jsem si ruku pod zadek, abych se podepřel, ukryl jsem bouchačku na medvědy v dlani a zastrčil si ji vzadu za spoďáry a teprve pak vstal. Prozatím dobrý.

Obrátil jsem se na Kate, která už stála a sledovala mě. Promluvil jsem na ni: „Medvědí službu mi uděláš později.“

Přikývla.

Madox mi připomenul: „Držet hubu.“ Pohlédl na hodinky a pak řekl Carlovi: „Půjdeme.“

Carl nám rozkázal. „Oba za mnou. Třímetrový odstup.“ A zamířil k otevřeným dveřím do karetní herny. Madox nás pobídl: „Pohyb! Ruce za hlavu.“

Vyrazili jsme za Carlem.

V poutech jsem ještě nikdy nechodil, a i když měl řetěz trochu prověs, nebylo snadné klást jednu nohu před druhou a já jsem se šoural jako trestanci přikovaní na galejích. Kovová pouta mi už navíc rozdírala obnažené kotníky.

Kalhoty bez pásku mi začaly padat a několikrát jsem si je musel povytáhnout, až mě Luther okřikl: „Ruce za hlavu!“

Viděl jsem, že i Kate přede mnou má s chozením dost velké obtíže a jednou téměř upadla. Ovšem její těsné džíny držely na svém místě, tudíž mohla držet ruce poslušně nahoře.

Nevěděl jsem, kdo průvod uzavírá, a tak jsem se otočil přes rameno a spatřil Madoxe asi tři metry za sebou, s pětačtyřicítkou v ruce, která mu volně visela u boku.

Luther byl ještě dál se zvednutou M šestnáctkou, Derek – oběť bombičkového klaksonu – stál ještě v baru a sbíral všechno, co nám sebrali.

Madox zavrčel: „Až se příště obrátíš, budeš mít třetí oko uprostřed čela. Jasný?“

Myslím, že mi to bylo celkem jasný.

Jak se tedy ukázalo, pan Bain Madox nebyl až tak okouzlující, dobře vychovaný, ba ani civilizovaný. Postupně to vylézalo na povrch. Nicméně jsem měl pocit, že se mi takto líbí víc – žádné vystupování v rukavičkách, všechny masky spadly a – co bylo důležitější – vedl nás k vysílači na vlny ELF.

Carl se uprostřed herny zastavil a Madox rozkázal: „Stop!“

Oba jsme s Kate udělali, co poručil, a já jsem se rozhlédl. Na jedné stěně visel velký terč na šipky s dokonale vyvedenou barevnou fotografií obličeje Saddáma Husajna.

Madox mi osvěžil paměť: „Ptal ses, kdy má začít válka. Tak tedy pracovní datum je 15. březen – březnové idy – plus mínus den dva na vychytání drobností. Ale já začínám brzy. Ani ne za hodinu.“

„Nedáme si nejdřív večeři?“

Aspoň že tuto poznámku Luther považoval za legrační.

Madox, který se nyní ocitl přede mnou, působil napjatým dojmem, nebo byl možná příliš zahloubaný do myšlenek, a na mou otázku neodpověděl.

Carl si nicméně přehodil pušku přes rameno a já si ji mohl řádně prohlédnout. Byla to brokovnice, Browning automat, odhadem tak dvanáctka, a ta by vypálila pět ran ve vteřině, kdy zmáčknete kohoutek a udržíte se na nohou. Pro Carla rozhodně žádný problém.

Madoxova pětačtyřicítka Colt mohla mít maximálně osm nábojů – v zásobníku sedm a jeden v komoře. Tahleta zbraň byla proslulá svou nepřesností, ale když vás tuponosá kuželovitá kulka trefila kamkoli, doslova vás to vyneslo do vzduchu. Jak s oblibou říkali mí kámoši, bývalí vojáci: „Zabije tě vlastně ten pád z výšky.“

Lutherova Ml6, to bylo naprosto něco jiného. Velmi přesná na střední vzdálenosti, a pokud měl Luther plně automatickou verzi, dokázala vás pokropit dvaceti střelami s ocelovým pláštěm dřív, než byste stačili říct „Kurvafix, jsem mrtvej“.

Rozhodně jsme přišli o Dereka, chlapce postiženého bombičkovým klaksonem, který si patrně musel odskočit na ušní, tak jsme se s Kate měli vypořádat jenom se třemi hošíky. Jenže to nebyli takoví ti normální pouliční bouchači typu mých hispánských kámošů, kteří tak trochu zavírali oči, když na mě stříleli, ani džentlmeni ze Středního východu, kteří – jak upřímně věřím – nemohli počítat s tím, že by někoho při své střelbě z kalašnikovů trefili.

Navíc nejenže tito hoši byli profesionálové, ale my s Kate jsme byli spoutaní, bez opasků, bosí a zahnaní do kouta.

A mimochodem tento okamžik nebyl zrovna příhodný pro petardy na plašení medvědů. Doufal jsem, že to Kate chápe.

Také jsme se potřebovali dostat k vysílači ELF.

Všiml jsem si, že Carl sahá pod velký kulatý karetní stůl. Vzápětí couvl. Nespouštěl jsem z něj zrak a stůl začal levitovat a já slyšel bzukot elektromotoru, jak se zvedal stůl i s kulatým koberečkem a pod ním v podlaze se objevil kulatý otvor. Už jsem viděl i hydraulický píst, který to všechno nadzvedl, a když byly nohy stolu a kulatý kobereček i s kruhovou výsečí podlahy asi tak metr a půl nad úrovní země, všechno se zastavilo a pod tím zela díra o průměru zhruba jednoho metru.

Carl seděl na zemi a nohy mu visely do otvoru. Vzápětí zmizel. Za chvilku se ze ztemnělého prostoru linulo světlo.

Madox přikázal: „Kate, vy první.“

Zaváhala a on k ní bleskově přiskočil, popadl ji za rameno a postrčil ji směrem k díře v podlaze.

Kvůli spoutaným nohám málem upadla a já na Madoxe vyjel: „Pomalu, ty hajzle.“

Prudce se po mně ohlédl: „Ještě slovo a dáma bude litovat. Jasný?“

Přikývl jsem.

Madox držel Kate za rameno a dostrkal ji k okraji díry se slovy: „Je tam točité schodiště. Držte se lana a hněte sebou.“

Kate seděla na podlaze, chytila se lana sloužícího místo zábradlí, které viselo ze spodní části zvednutého dílu podlahy, a začala sestupovat dolů.

Madox dostrkal k díře mě. „Tak jdeme.“

Cítil jsem, jak do mě Luther strká, a uvědomil jsem si, že ten idiot je až moc blízko, takže bych ho mohl šoupnout do díry sám. Madox okamžitě zařval: „Ustup dozadu, ty debile!“

Ihned jsem Madoxe uklidnil: „Nic mu neudělám.“

Jakmile jsem začal sestupovat dolů, tak ode mě Madox – který rozhodně žádný idiot nebyl – ustoupil a zamířil na mě pětačtyřicítkou. „Stop!“

Zastavil jsem se.

Za pár vteřin se ozval Carlův hlas: „V pořádku.“

Madox mi sdělil: „Kate leží na zemi a Carl jí min přímo na hlavu. Jen pro tvou informaci.“ Ukázal do otvoru. „Běž.“

Posadil jsem se na podlahu, předklonil jsem se, nohy spoutané řetězem jsem strčil do díry jako první, dokud jsem neucítil první schod. Věděl jsem, že jakmile budeme s Kate v tom podzemí, nikdo na povrchu zemském nás nenajde.

Madox mě pobídl: „Tak honem, Johne. Nemám moc času.“

Scházel jsem po spirálovém schodišti, které se ovíjelo kolem hydraulického pístu. V poutech to nebylo zrovna snadné, ale měl jsem volné ruce, a tak jsem se držel provazového zábradlí po obou stranách a v podstatě klouzal dolů.

Pokud jde o volné ruce, jestliže měl Madox v úmyslu nás v nějakém okamžiku spoutat i na rukou, pak jsem musel udělat nějaký krok dřív, než k tomu dojde. Věděl jsem, že Kate to chápe jakbysmet.

Nacházeli jsme se asi sedm metrů pod úrovní země, což byla výška dvoupatrové budovy, a já jsem ani nemusel příliš dlouho uvažovat, aby mi došlo, že jde o protiatomový kryt.

Dole pod spirálovým schodištěm byla kulatá betonová místnost osvětlená holými úspornými zářivkami.

Přímo proti poslednímu schodu – asi dva metry od něj – byly do betonové zdi zasazené lesklé ocelové tlusté dveře jako do bankovního sejfu.

Za mnou se ozval Carl: „Obličejem dolů.“

Obrátil jsem se a na opačném konci kruhového prostoru jsem spatřil Carla, jak míří na Kate, která ležela obličejem dolů na podlaze.

Mohla by to být dobrá příležitost k tomu, abych udělal nějaký krok, ale než jsem se stačil rozhodnout, Carl přitiskl hlaveň Kate ke spánku a řval: „Tři! Dva…!“

Lehl jsem si na studenou betonovou podlahu a Carl vykřikl: „V pořádku!“

Slyšel jsem, jak se po točitém schodišti škrábe dolů Madox, jako kdyby si to už několikrát nacvičoval.

Prohodil: „Johne, myslím, že jeden z vás musí jít.“

Neodpovídal jsem.

Uplynulo několik vteřin a na schodech jsem zaslechl Lutherovy vysoké boty a pak syčivý zvuk hydraulického pístu a po chvíli stůl i s výřezem podlahy zapadl na své místo.

Luther sešel dolů a Madox mu poručil: „Otevři ty dveře.“

Slyšel jsem, jak cvaká ciferník na dveřích sejfu, a pak se ozvalo tiché zavrzání, jak se těžké dveře otevřely.

Madox se znovu obrátil ke mně: „Johne, bez ohledu na to, jaký pohyb uděláš nebo se pokusíš udělat, Kate bude první, která to koupí.“ Obrátil se na Carla a Luthera: „Slyšeli jste? Pokud se Corey pohne, zastřelíte Kate. Já se postarám o pana Coreyho.“

Carl a Luther sborově odpověděli: „Ano, pane.“

Pak pronesl Madox varovně: „Pokoušíš mou trpělivost a už mám téměř desetiminutové zpoždění, takže buď se budeš chovat normálně a uděláš rychle, co se ti řekne, nebo jednoho z vás zastřelím, abychom mohli postupovat podle původního časového plánu. Je to jasné?“

„Jasné.“

„Dobrá. V očích své ženy jsi stejně nikdy nebyl hrdina, tak se o to ani nepokoušej.“

„Dobrá rada.“

Vzápětí jsem slyšel, jak Madox říká: „Kate? Vstaňte. Ruce za hlavu.“

Vstala a Madox jí přikázal: „Běžte za Carlem.“ Pak se otočil ke mně: „Johne, vstaň. Ruce za hlavu. Jdi v odstupu sedmi metrů za ní.“

Vstal jsem, ruce jsem si založil za hlavu a teprve v této chvíli jsem si všiml velkého plátěného pytle na podlaze. Měl rozepnutý zip a viděl jsem, jak z něj čouhá rukáv mé kožené bundy. Derek zjevně Lutherovi předal všechny naše věci a poslední stopy po našem pobytu v klubu Custer Hill tak zmizely – s výjimkou Rudyho dodávky, které se zbaví později.

Madox viděl, na co se dívám. „Ručím ti za to, že tvou DNA nenajdou ani v medvědím hovně.“ Vykročil ke dveřím. „Běž.“

Prošel jsem do sejfu dveřmi, které byly zabudované do minimálně metr tlusté betonové zdi.

Madox za mnou znovu promluvil: „Vítej v mém protiatomovém krytu.“

Luther průvod uzavíral a já jsem zaslechl, jak se zavírají bezpečnostní dveře a jak zacvakl zámek.

Měl jsem pocit, že se nacházíme pod zadní terasou, hluboko pod povrchem země ve skále, a nejsme nijak propojeni se sklepem domu. Také jsem měl pocit, že venku nahoře není nikdo, kdo by nás mohl vůbec někdy najít.

50. KAPITOLA

Nacházeli jsme se v široké chodbě, jejíž betonové zdi byly vymalované světle zelenou, která se v horní třetině zhruba třímetrové výšky měnila ve šmolkově modrou. Strop byl zakrytý matovým sklem, za nímž zářila jasně fialová světla – podle mého odhadu světla pro rostliny do skleníků, ačkoli jsem zde žádnou vegetaci neviděl, pokud se tedy nepočítá přízračná umělá tráva z osmdesátých let pokrývající podlahu.

Kdosi se zřejmě pokoušel vytvořit iluzi, že je člověk venku na louce zalité sluncem, která čirou náhodou vypadá jako podzemní betonový koridor.

Madox zcela zbytečně poznamenal: „Máte si myslet, že jste nahoře na zemi.“

Podivil jsem se: „A nejsme?“

Neodpověděl a pokračoval ve vysvětlování: „Nápad mé debilní bývalé manželky. Měla iracionální strach z jaderné války.“

„Hlupačka!“

Zdálo se, že je v lepší náladě. Nasměroval mě k otevřeným dveřím napravo, které vedly do dětského pokoje. „Děti byly tenkrát malé a ona si myslela, že jim to tady dole bude svědčit.“

Poznamenal jsem: „Jo, to skleníkové osvětlení by možná pomohlo, ale kamarádů na hraní by se poněkud nedostávalo.“

Nevěnoval mi pozornost a vlastně působil, jako když mluví sám se sebou. „Katastrofické filmy On the Beach a Doktor Divnoláska viděla snad dvacetkrát a nemyslím, že by si uvědomovala, že jeden z nich je míněn vážně a druhý je černý humor.“ Povzdechl si: „Po filmech o jaderných katastrofách strávila celé měsíce u psychologů.“

Měl jsem pocit, že Bain Madox měl něco společného s obsesí své bývalé ženy a možná že se nyní pokoušel v sobě tu obsesi zpracovat tím, že rozpoutá svou vlastní malou jadernou válečku. Byl jsem si jistý, že paní Madoxová bude první, komu zavolá, až bude po všem.

Nicméně já i Kate jsme se pomalu šourali chodbou v poutech a pokaždé, když jsem si povytáhl kalhoty, na mě Luther zařval: „Ruce za hlavu!“ A já odpovídal: „Běž do prdele.“

Slyšel jsem hučení ventilátorů, ale vzduch byl cítit vlhkostí a čímsi trošku nepříjemným.

Na obou stranách chodbičky byly otevřené dveře, jimiž bylo vidět dovnitř do zařízených pokojů – několik ložnic, obývací pokoj, kuchyň a dlouhá jídelna s dřevěným obložením na zdech, těžkými závěsy, kazetovým stropem a vysokým plyšovým kobercem. Za jedněmi zavřenými dveřmi jsem zřetelně slyšel hovor, a vzápětí jsem si uvědomil, že je to rádio nebo televize, takže dole byl možná ještě někdo další.

Madox si znovu pro sebe zabručel: „Za vybavení tohoto bytu utratila hromadu peněz. Chtěla prosedět ten podivný čas na půli cesty od smrti v radioaktivním spadu ve stylu, na který byla zvyklá.“

On byl z naprosto stejného těsta, ale nekomentoval jsem to.

Pokračoval: „Na druhou stranu mi tenhle prostor připadá užitečný. Tak především pro můj vysílač ELF a také jako místo, kde si můžu uskladnit majetek ve formě uměleckých děl, ve zlatě i v hotovosti.“ Zavtipkoval: „Poslední úředník z daňového úřadu, který mi sem přišel čmuchat, je tady dole ještě pořád zavřený v ajnclíku.“

Tak to bylo tedy dost vtipné, Baine. Tohle místo v podstatě silně připomínalo Vůdcův bunkr v Berlíně, ale teď asi nebude vhodná doba k podobnému srovnání.

Došli jsme na konec chodby, která byla dlouhá snad padesát metrů, a Carl odemkl ocelové dveře, otevřel je a rozsvítil.

Madox přikázal: „Kate, běž za Carlem. Johne, zastav se.“

Kate zmizela ve dveřích a já zůstal stát.

Carl zavolal: „V pořádku.“

Madox do mě strčil: „Johne, běž za ní.“

Ty jeho psí povely už mě trošičku unavovaly, ale nemělo moc cenu se o tom zmiňovat, když jsme teď byli tak blízko… konci.

Vešel jsem dovnitř a viděl, že je Kate znovu na podlaze a Carl stojí u zadní stěny. Mířil na Kate a po mém vstupu na mě.

Madox zavelel: „Johne, lehni.“

Lehl jsem si obličejem do plyšového modrého koberce. Z profesionálního hlediska jsem oceňoval Carlovu a Bainovu vojenskou přesnost a jejich dokonalé zacházení se dvěma vězni – jako vystřižené z vojenské učebnice –, kteří ačkoli byli spoutaní, odzbrojení a tři ozbrojení muži nad nimi měli početní převahu, byli stále považováni za potenciálně nebezpečné.

Na druhou stranu mi ti hoši nedávali ani milimetrový prostor, abych se z této šlamastyky nějak vykroutil.

Použití řetězů na nohy namísto spoutání rukou bylo známkou správného úsudku a chápal jsem, proč Madox zašel tak daleko.

Jediná skutečná chyba, které se doposud dopustili, byla, že nenašli petardy na medvědy – z tohoto důvodu policie zadržené prohlíží svlečené do naha a zkoumá jejich tělní otvory. Teď, když jsme byli v žaláři, bude dalším Madoxovým krokem právě tato prohlídka a po ní i pouta na ruce – a to bude náš signál k útoku.

Madox s Carlem se mezitím zabývali čímsi jiným než námi, ale koutkem oka jsem zahlédl, že poblíž dveří stojí Luther se zvednoutou M šestnáctkou namířenou na nás, přičemž hlavní přejíždí od Kate ke mně a zase zpátky. Neviděl jsem plátěný pytel, který Luther zjevně odložil někde cestou. Jediné zbraně v této místnosti tudíž byly ty, které na nás mířily.

Pokud jde o zbraně, tak Carlova volba automatické brokovnice v uzavřeném prostoru byla také velmi profesionální – kulky z rychlopalných pušek obvykle projdou jedním člověkem a zasáhnou další lidi, které trefit nutně nechcete, a pak se mohou odrážet jako míček v ricochetu, čímž se stanou nebezpečnými pro střelce i jeho přátele.

Tady dole byla vlastně Lutherova M šestnáctka stejně nebezpečná pro nás jako pro něj samotného. Nicméně jsem rozhodně nechtěl, aby na nás vypálil.

Pokud šlo o Madoxův Colt pětačtyřicítku, ta byla v uzavřených prostorách se zděnými povrchy v pohodě. Vyvrtá do vás zblízka velkou díru a výchozí rychlost kulky obvykle není nikomu na druhé straně zamýšlené oběti osudná. Také když zasáhne betonovou zeď, její kónická kulka se spíše rozplácne, než že by začala hrát ricochet.

Poté, co jsem si všechna tato fakta analyzoval, jsem musel dospět k závěru, že jsme s Kate v zásadě v prděli. Petardy na medvědy se mi v představách scvrkávaly a byly stále menší.

Madox přikázal: „Na kolena. Ruce za hlavu.“

Zvedl jsem se do pozice v kleku, ruce jsem dal za hlavu a viděl, že Kate dělá totéž. V matně osvětlené místnosti jsme byli od sebe vzdálení asi tři metry a podařilo se nám podívat se na sebe. Nenápadně sklopila obličej a oči dolů k místu, kde měla zastrčený poplašňák na medvědy, někde v kalhotách nebo v prádle a možná za poklopcem. Podívala se znovu na mě a já jsem nenápadně zavrtěl hlavou. Teď není vhodný okamžik, snažil jsem se naznačit. Až to půjde, poznáš to.

Jakmile mé oči přivykly šeru, rozhlédl jsem se po místnosti.

Madox seděl zády k nám u nějakého elektronického přístroje, umístěného u zadní stěny. Předpokládal jsem, že jde o vysílač ELF. Heuréka! Co teď?

Luther stál pořád u dveří a střídavě mířil na mě a na Kate. Kontroloval situaci.

Carla vidět nebylo, ale slyšel jsem, jak oddechuje kdesi za námi.

Místnost byla zařízena úsporně a funkčně jako kancelář. Zjevně jsme se nacházeli v Bainově hlavním stanu jaderné války, kde bude trávit své dlouhé dny a telefonovat, aby zjistil, jestli je venku po Velkém třesku někdo naživu. Patrně měl někde i dálnopis, aby mohl kontrolovat, jak si vedou jeho obranné a ropné akcie.

Nikdy jsem v sedmdesátých a osmdesátých letech nechápal, proč lidé chtějí přežít jaderné peklo. Teda já jsem si kromě pár plechovek čili a basy piva nikdy nedělal žádné dlouhodobé poatomové plány.

Abychom však byli k Bainovi spravedliví, tohle byl v podstatě nápad jeho bývalé ženy. Přemítal jsem, co se s ní stalo. Že by drtič na větve?

Nicméně jsem si všiml i toho, že na táflované stěně vpravo od ovládacího panelu elektronického přístroje byl na pohyblivé konzoli upevněn plochý televizní monitor. Obrazovka. Vypadal nově a v těchto kulisách z osmdesátých let poněkud nemístně.

Nalevo od ovládacího pultu byl shluk šesti starých televizorů a všechny byly zapnuté, ale bylo obtížné rozeznat černobílý obraz, který se neustále pohyboval. Uvědomil jsem si, že to jsou monitory bezpečnostních kamer, a na jedné obrazovce jsem rozeznal strážní domek, pak záběr na srub ze směru od brány, který se vzápětí změnil na záběr budovy s generátorem a tak dále.

Madox by se tak tedy dozvěděl, jestli dorazila kavalerie, a stejně tak bychom se to dozvěděli já s Kate. Doposud však všechno tady na pozemcích Custer Hillu vypadalo normálně, mírumilovně a klidně.

Znovu se mi do hlavy vracela nešťastná myšlenka, že i kdyby bránu prorazila státní policie s FBI a vykopla hlavní vchod do srubu, nikdo nás tady dole nenajde.

A i kdyby si Schaeffer vzpomněl, že by tady někde měl být protiatomový kryt, patrně bude hledat ve sklepě srubu a nějakou místnost v něm může klidně za kryt považovat.

Bylo totiž zatraceně jisté, že nenajde hydraulickou podlahu pod karetním stolkem, a i kdyby ji nějakým zázrakem našel, trvalo by mu celé hodiny neboi déle, než by se mu sem podařilo povolat specialisty na výbušniny a tým pyrotechniků by otevřel sejfové dveře k nám do krytu.

Panejo. Byli jsme dvojnásobně v háji. Z tohoto průšvihu existovalo jediné východisko, a to jsem si měl vybrat už dnes odpoledne. Tenhle mizera a jeho kámoši měli zemřít, tady a teď, ještě než zabijí nás a než Madox odpálí ty čtyři bomby v Království pískovišť.

Madox se otočil a zeptal se mě: „Chápeš, co se děje, Johne?“

„Myslím, že jsme se shodli na tom, že máte v úmyslu poslat přes vlny ELF zprávu na čtyři přijímače připevněné k jaderným náložím ve čtyřech kufříkových bombách.“

„Přesně tak.“ Ještě dodal: „Já jsem už mimochodem s vysíláním začal.“

Kruci.

Vybídl mě: „Pojďte blíž. Po kolenou. Pojďte.“

Já i Kate jsme se přišourali po kolenou k ovládacímu pultu a pak Carl stojící za námi rozkázal: „Zastavit.“

Zůstali jsme na místě.

Madox se nás zeptal: „Vidíte tato tři okénka?“

Podívali jsme se, kam nám ukazoval, na černou krabičku na ovládacím pultu.

V prvním okénku na krabičce se střídala rozmazaná řada zeleně poblikávajících písmen ze světelných diod a Madox nám to vysvětloval: „Poslal jsem první písmeno třípísmenného kódu, který odpálí ty čtyři bomby. Mohl jsem sice do všech kufrů umístit časový spínač, ale pak by čas výbuchu musel být předem nastaven a vymkl by se mé kontrole. Zvolil jsem si tedy jiný způsob detonace pomocí příkazu, tedy mého vysílače na vlny ELF, který se pro tento účel ideálně hodí a navíc je spolehlivý.“ Zvedl koutky: „Konečně se mi vyplatila investice do této stanice ELF.“

Poučil jsem ho: „Víte, Baine, že pomocí vln ELF můžete hledat ropu?“

Usmál se. „Vidím, že jste udělali domácí úkol.“ Nicméně mi sdělil: „Já nepotřebuju hledat ropu. Já už vím, kde je, a současní vlastníci teď dostanou zásah.“

„Proč to všechno děláte?“

Pohlédl mi do očí. „Aha, zjišťovací otázka.“ Zapálil si cigaretu. „Proč? Protože mě navýsost sere a unavuje ta řada prezidentů, co jsou celí podělaní a lezou Arabášům do prdele. Proto.“

Usoudil jsem, že jistým Arabášům do prdele lezl sám, a tímto způsobem se s tím vyrovnával. Také jsem usoudil, že s ním budu souhlasit, a tak jsem pronesl: „Víte, Baine, my s Kate vídáme tenhleten bordel každý den v naší práci. S ilegálními muslimskými přistěhovalci se zachází jako s ústavními soudci, všichni podezřelí teroristé mají právníky a vyhrožují žalobami za neoprávněné zatčení.“ Pokračoval jsem ve své litanii o problémech v práci, ale Madox kupodivu nevypadal, že by ho to příliš zajímalo. Svůj projev jsem tedy uzavřel: „Chápu vaše frustrace, ale nechat vybuchnout čtyři jaderné bomby v Království spojených pískovišť problém rozhodně nevyřeší. Jen se tím všechno zhorší.“

Rozesmál se, což mi připadalo prapodivné.

Pak se znovu otočil a stiskl na klávesnici pár tlačítek. Vysvětloval svůj postup: „Každé písmeno musí být kódováno do čtyřpísmenné kódové skupiny.“

„Aha,“ přikývl jsem. „Můžeme si o tom popovídat?“

Zdálo se, že mě snad neslyší, a zjevně se soustředil na čtení svých písmen a poslouchal cosi ve sluchátkách, která si krátce přidržel u ucha.

Všiml jsem si, že první okénko v černé krabičce přestalo chrlit jedno písmeno za druhým a ustálilo se na jasně červeném „B“.

Promluvila Kate: „Až se sem dostane státní policie a FBI, mají v úmyslu zlikvidovat vaše generátory a sloupy s anténou.“

Madox si pořád ještě hrál se svou elektronikou a odpověděl, aniž se obrátil. „Kate, tak za prvé oni ještě dokonce ani nevyjeli z velitelství policie, což je odsud hodinu cesty. A za druhé, oni ve skutečnosti nemají ponětí, co se tady děje. A za třetí, i kdyby se sem dostali v následujících třiceti minutách, bude pozdě.“ Sdělil nám důležitou informaci: „Toto vše bude za necelých dvacet minut hotovo.“

Všiml jsem si, že už i ve druhém okýnku v černé krabičce víří rej červených písmen.

Madox se otočil v židli: „Poslal jsem druhé písmeno a čtyři přijímače v kufříkových bombách ho asi tak za patnáct minut přijmou.“

Myslel jsem si, že nás třeba trochu tahá za fusekli, pokud jde o to, kolik času zbývá, tak abych mu dokázal, že jsme svůj domácí úkol splnili, podotkl jsem: „Spíš za třicet.“

„Ne, za patnáct. Za tuto dobu každá opakující se vlna ELF dosáhne San Francisco, respektive Los Angeles, a dekóduje signál v přijímači.“

„Jde o Blízký východ,“ opravil jsem ho. „To je třicet minut.“

„Ne,“ zavrtěl netrpělivě hlavou pan Madox. „Pořád to nechápete – což je pro mě novinka.“

Kate zvedla obočí: „Co nechápeme?“

„Podstatu projektů Zelená a Odvetný úder.“

Madox se znovu otočil na židli a četl něco na obrazovce. „Generátory udržují šest tisíc kilowattů.“ Položil ruku na klávesnici. „Teď mi zbývá jen naťukat šifru pro poslední písmeno třípísmenného kódu.“

Když to řekl, v černém okýnku zůstalo stát rudé písmeno „U“. Teď tam tedy byla dvě „B-U“.

Všiml si mého pohledu. „Máme B a U. Jaké je tedy heslo? Nemůžu si vzpomenout. B-U-M? B-U-S?“ Rozesmál se na nás přes rameno. „B-U-V-O-L? Ne, to má moc písmen! Pomozte mi. Johne? Kate? Panebože, prosím tě, ať si vzpomenu… aha! Už to mám! B-U-H, Bůh.“

Ten člověk se zjevně dobře bavil tím, jak přicházel o rozum.

Vyťukal něco na klávesnici a v posledním čtverečku začala vířit písmena.

Obrátil se k nám. „Tak, teď právě můj dešifrovací software úspěšně odeslal písmena B a U přes vlny ELF směrem ke čtyřem přijímačům, které potvrdily přijetí písmen B a U v černém rámečku. Ale jak víte, chvíli trvá, než tyto opakující se vlny skutečně dojdou k přijímačům a než je přijímače správně dekódují. Chápete?“

Myslel jsem si, že ve skutečnosti mu bylo naprosto u prdele, jestli to chápeme, pokud se tedy nesnažil zjišťovat, co víme, a tak jsem kývl: „Chápeme.“

„Opravdu?“ Pokračoval ve výkladu: „Použil jsem opakující se samoopravný kód, který se neustále vysílá, dokud není přijato správné pořadí písmen. Jinými slovy kombinace H-U-B by neprošla. Jedině B-U-H může iniciovat explozi. Chápete?“

Připomenul jsem mu: „Nezapomeňte aktivovat své izotopy.“

„Cože nemám zapomenout?“ Díval se na mě, jako bych byl snad šílenec já, a za chvilku pokračoval: „Stejný softwarový systém používá námořnictvo pro své jaderné ponorky. Ale to možná víte. Dozvěděli jste se o mém malém pokusu z osmdesátých let?“

Kate odpověděla: „Dozvěděli. Stejně jako všichni v FBI.“

„Opravdu? No… to je teda zlé. Nicméně nyní už na tom nezáleží. V každém případě, jakmile bude v černé krabičce napsáno B-U-H, tak do čtvrt hodiny dostanou čtyři přijímače celý třípísmenný kód ve správném pořadí. B-U-H. Pak po dvou minutách – pokud nedojde ke změně v kontinuálně vysílaném signálu, pošlou čtyři přijímače elektronický impuls do čtyř detonátorů, které jsou k přijímačům připojeny, a výsledkem budou – díky doktoru Puťovovi – čtyři hezké jaderné výbuchy.“

Ani já ani Kate jsme na to neodpovídali.

Madox si zapálil další cigaretu a sledoval černou krabičku, v jejímž třetím okénku se míhala čísla. Pak se tam ustálilo „H“ a v rámečku stálo „BUH“. Madox, který si myslel, že to je ve skutečnosti on, promluvil: „Takže, všechna tři písmena se teď odesílají napříč Amerikou ve správném pořadí.“

Pořád jsem nechápal, proč říká „napříč Amerikou“, ale možná jsem nerozuměl a nechtěl jsem to vědět.

Madox zmáčkl několik tlačítek na ovládacím pultu a na velké obrazovce se objevila čtyři zelenkavá čísla: 15.00. Pak stiskl další knoflík a spustil tak odpočítávání. Obrátil se k nám: „Je obtížné přesně určit, jak dlouho bude vlně ELF trvat, než bude přijímači správně dekódována, ale patnáct minut je dobrý odhad. Poté, jak už tady zaznělo, musí přijímače podržet písmena v signálu po dobu přesně dvou minut, aby se ujistily, že čtou stálý sebeopravný kód správně. A potom…“ Hlasitě tleskl. „PRÁSK!“

Já jsem si toho všiml včas, ale chudák Luther si málem nadělal do kalhot.

Madox to považoval za náramnou taškařici, a tak to ještě třikrát zopakoval. PRÁSK! PRÁSK! PRÁSK! Jenže teď už to nebylo žádné překvapení, a tak nikdo další nenadskočil.

Teda tenhle chlápek normálně přišel o svůj zparchantělý rozum a já jsem doufal, že Carlovi a Lutherovi to začíná docházet. Bylo mi jasné, že Harry na to v určitém okamžiku také přišel, a možná si Carl a Luther vzpomenou, co se Harrymu stalo.

Zaměřil jsem pozornost na odpočítávací hodiny, které nyní ukazovaly 13.36, pak 13.35, a tak dále, stále blíž a blíž jaderné extázi Baina Madoxe.

Madox si zapálil další cigaretu od té předchozí, pohlédl na hodinky na svém zápěstí a pak na obrazovku, poté si zkontroloval nějaké přístroje a pohledem zalétl k šesti monitorům bezpečnostních kamer.

Zdálo se, že se Madox nachází v maniakálním rozpoložení, a chápal jsem, že sklízí ovoce dlouhých let naplněných prací a plánováním.

Já jsem na druhé straně neměl moc co dělat krom klečení s rukama za hlavou. Ještě jsem se mohl dívat a poslouchat. Tedy, nedá se říct, že bych se zrovna při sledování toho, jak se rozpoutává jaderná katastrofa, nudil, ale jsem poněkud akčnější typ.

Pokud šlo o toto téma, Carl stál pořád za námi, takže nebylo možné, abych si sáhl pro poplašňák na medvědy, který mi spadl ještě trochu níž do spodního prádla. Možná bych ho vydoloval, ale byl bych mrtvý dřív, než bych zkontroloval, kterým koncem mám mířit, a než bych stiskl tlačítko na konci opačném.

Kate měla lepší šanci zalovit pod zipem svých kalhot a vytáhnout tu věc dřív, než si toho Carl nebo tupý Luther všimne. A zaregistroval jsem, že je stále napjatější při pouhém pomyšlení na tu akci.

Sledovala Luthera tak bedlivě, jak jen to šlo, ale Carla vidět nemohla a já jsem neměl tušení, jak pozorně nás sleduje. A navíc zrovna ve chvíli, kdy se zdálo, že Lutherův tupý mozek vypnul ještě o trochu víc, Madox se zničehonic prudce otočil v židli a začal s námi klábosit.

Vlastně jenom prohodil: „Patrně si budete myslet, že jsem šílený.“

Odpověděl jsem: „Ne, Baine, my víme, že jsi šílený.“

Už se mu začaly zvedat koutky, ale uvědomil si, že je přítomné jeho mužstvo, a nechtěl, aby se mu do hlavy vkrádaly nepříhodné myšlenky. Udržel tedy vážný tón, jako kdyby byl při smyslech: „V dějinách lidstva se nevyskytuje jediný význačný člověk, kterého by neoznačovali za šílence. Caesar. Attila. Cingischán. Napoleon. Hit… No, možná že ten byl trošičku nevyrovnaný. Ale chápete snad, co tím myslím.“

„Já chápu, že pokud si myslíš, že jsi Napoleon, tak by sis snad měl raději promluvit s odborníkem.“

„Johne, já si nemyslím, že jsem někým jiným než tím, kým jsem.“

„To je dobrý začátek, Baine.“

Sdělil nám udivující informaci: „Myslím, že rozhodně neoceňujete to, co dělám.“ A nato přešel k nekonečné litanii na téma velkých mužů, kteří změnili směr běhu dějin, včetně nějakého chlápka jménem Jan III. Sobieski, což byl polský král, který zachránil Vídeň před Turky a nic z toho neměl. Teda, komu na tom alespoň zbla záleží, Baine?

Mezitím hodiny odpočítávaly čas. 11.13 a stále míň.

Kate využila toho, že Madox zmlkl, aby si zapálil cigaretu, a zeptala se: „Co je to Odvetný úder?“

Vyfoukl pár kouřových kroužků a odpověděl. „To je přísně tajný vládní protokol, který vstoupí v platnost jedině za předpokladu, že někdo zaútočí na Spojené státy zbraněmi hromadného ničení. Je to jediná dobrá a smysluplná záležitost, kterou jsme dali dohromady od dob platnosti MAD – Vzájemně zaručeného zničení.“

Kate pokračovala: „Co to má společného s… s tím, co se teď odehrává?“

Pohlédl na ni přes závoj dýmu a zeptal se: „Takže vy to vlastně doopravdy nevíte, že?“

Měl jsem dojem, že kdybychom odpověděli na některé z těch otázek chybně – kdyby si myslel, že doopravdy nemáme o ničem ani ponětí –, pak bychom se přiřadili k Puťovovi a tomu chlápkovi z berňáku spíše dříve než později, a tak jsem odpověděl: „Dostali jsme výtah z určitých informací, ale…“

„Výborně. Ven s tím.“

„Dobrá… tedy… Odvetný úder je tajný vládní protokol, který vstupuje v platnost…“

„Johne, ty jsi takový kecal!“ Zavrtěl hlavou: „Víte co? Já vám to tedy povím.“ A pustil se do vysvětlování podstaty projektu Odvetný úder, což mi připadalo poněkud strašidelné, ale zároveň zvláštně uklidňující. Nejstrašidelnější na tom bylo, že Bain Madox věděl nejmenší detaily přísně tajného protokolu, který spadal pod nejcitlivější státní tajemství naší země – včetně těch, kde se ukrývají údajní mimozemšťani nalezení v roce 1947 u Roswellu.

Odpočet mezitím klesl na cifru 9.34 a při Madoxově projevu klesl na 9.00 a poté na 8.59.

Zachytil jsem většinu toho, co Madox říkal, a když začal recitovat seznam měst islámského světa, která by byla zničena jadernými hlavicemi, kdyby byla operace Odvetný úder někdy spuštěna, měl jsem dojem, že ten chlápek z toho snad bude mít orgasmus.

Přesněji řečeno prožíval naprostou extázi a já jsem tak trochu doufal, že třeba upadne do mdlob nebo tak něco.

Když se v kapitole Odvetný úder dostal k jaderné raketě zaměřené na Asuánskou přehradu, celý ožil, rozhazoval rukama do vzduchu a básnil: „Miliardy litrů vody. Celé jezero Násir a řeka Nil spláchnou Egypt a odnesou šedesát milionů obětí do Středozemního moře.“

Ježíííši! Baine, neříkej mi, že nejsi cvok.

Celá scéna byla stále více strhující, a já jsem si všiml dvou věcí: Za prvé, Madox si zastrčil svou pětačtyřicítku Colt do vnitřní kapsy modrého blejzru, a za druhé Luther se tvářil trochu vyděšeně, jako kdyby to všechno pro něj bylo nové. Nakonec si zapálil cigaretu, což nesměl, když byl ve službě. Zejména pokud to znamenalo, že nechá pušku viset na popruhu přes rameno v okamžiku, kdy se potýkal s cigaretami a zapalovačem.

V té chvíli bylo v místnosti dost zakouřeno a já jsem měl v úmyslu podotknout, že pasivní kouření není zdravé pro nikoho z nás přítomných, ale pak by Bain poznamenal, že ani já ani Kate bychom neměli plánovat moc dlouho dopředu.

Na odpočítávacích hodinách bylo 7.28.

Někde v místnosti zazvonil telefon. Byl to Madoxův mobil, který si vytáhl z kapsy. Představil se: „Madox.“ Pak chvíli poslouchal a potvrdil: „Projekt Zelená se rozjel.“ Následovalo: „Císař Vilém,“ který v tom musel být také zapojený, nebo ještě pravděpodobněji to bylo nějaké heslo, které znamenalo, že je všechno v pořádku a že on, Madox, není pod žádným tlakem.

Madox se znovu zaposlouchal a odpověděl: „Dobrá.“ Pohlédl na odpočítávací hodiny a řekl do mobilu: „Asi tak za pět šest minut, plus mínus, a pak dvě minuty, než se to sepne. Ano. To je dobré. Co si dávají k večeři?“ Poslouchal, zasmál se a konstatoval: „Možná vás všechny zachraňuju od osudu horšího než smrt. Oukej. Dobrá. Díky, Paule.“ A dodal: „Bůh žehnej nám všem.“ Zavěsil a obrátil se na mě: „To se ti bude líbit, Johne. Prezident a jeho hosté mají k večeři francouzskou krmi – vařeného trnité saumonée s omáčkou relevée. Takže… kde jsem to přestal?“

Pokrčil jsem rameny: „Promiň, Baine. Asi jsem nedával pozor, ale…“

„Ach tak, pardon. To byl Paul Dunn. Zvláštní poradce prezidenta pro otázky národní bezpečnosti.“ Na vysvětlenou dodal: „Dnes večer pořádají v Bílém domě malou soukromou večeři. Což je dobré, protože prezident a první dáma mohou být rychle evakuováni z Washingtonu. Spolu s Paulem.“

„To je to jídlo tak odporné?“

Madox se rozesmál. „Ty jsi fakticky vtipálek.“ Vytáhl znovu z kapsy mobil. „Jen pro vaši informaci, mám tady dole anténu na mobilní signál a moje pozemní vysílačka už je aktivovaná, ale – pro mé neplatící zákazníky v okolí je to smutná informace – systém je nyní kódovaný.“ Znovu se zeptal: „Kde jsem to přestal?“

„U šedesáti milionů mrtvol plujících v Nilu.“

„Jistě. Největší jednorázová ztráta na životech v dějinách světa. Plus nezapomeňte dalších sto milionů nebo víc našich muslimských přátel uškvařených v další stovce jaderných výbuchů.“

Pořád jsem to nějak pořádně nechápal. Bylo mi jasné, co je Odvetný úder – což znělo jako poněkud extrémní odveta za teroristický jaderný útok proti Americe ale rozhodně jsem nebyl v postavení, abych to posuzoval. Nerozuměl jsem však tomu, jak Madox, tím, že hodí bomby na čtyři islámská města, rozpoutá akci Odvetný úder… a pak mi to došlo. Nešlo o čtyři islámská města, ale o dvě americká. Ta města, v nichž se bomby momentálně nacházely – Los Angeles a San Francisco. Do prdele… Pohlédl jsem na Kate. Měla obličej bílý jako duch.

Madox popadl dálkové ovládání ze svého pultu a zapnul tři ploché obrazovky.

První se rozzářila a já jsem viděl televizní zpravodajské studio a dámu, která předpovídala počasí a ukazovala na mapu. Madox ucedil: „Washington.“ Pak stiskl tlačítko pro vypnutí zvuku.

Na druhé obrazovce se rozzářilo jiné zpravodajské studio a nějaký chlap zrovna hlásil sportovní přehled. Madox podotkl: „San Francisco,“ a i na této televizi vypnul zvuk.

Na třetí obrazovce spolu vtipkovali dva známí hlasatelé a stáli zjevně venku v denním světle. Pár vteřin mi trvalo, než jsem pozadí identifikoval jako předměstí Los Angeles. Madox pár vteřin poslouchal a pak sklopil pohled k hodinkám na svém zápěstí. „Oukej, tady je devatenáct padesát šest, takže na západním pobřeží je šestnáct padesát šest.“ Přelétl pohledem k obrazovce s odpočtem času. Problikávaly tam číslice 4.49, 4.47, 4.46…

Pokračoval: „Takže máme pět nebo šest minut, než poslední písmeno – H – dojde k přijímačům. Pak bude dvě minuty trvat sepnutí.“ Nadechl se. „BŮH.“

Odkašlal jsem si. „Tys…? Jako…?“

„Jen to vyslov, Johne.“

„Co to kurva děláš?“

„Co bys tak myslel?“

Neodpověděl jsem a mlčela i Kate.

Opřel se ve svém otočném křesle, přehodil si nohu přes nohu a zapálil další cigaretu. „Projekt Zelená. Tak se nazývá můj plán k rozpoutání akce Odvetný úder. Chápete? Čtyři kufříkové atomovky – dvě v LA a dvě v San Francisku.“ Hrdě dodal: „Stály mě deset milionů babek plus náklady na údržbu.“

Madox zase pohlédl na odpočítávání času. „Všechny vybuchnou za necelých šest minut.“ Obrátil se k nám: „Tím se spustí odvetná reakce, tedy projekt Odvetný úder, a všichni ti islámští mizerové vylítnou do povětří a zmizí z povrchu zemského za to, co nám provedli v Los Angeles a San Francisku…“ Najednou se zarazil, jako by si na něco vzpomněl. „Tedy, opravuji: za to, co jsem já provedl San Francisku a Los Angeles.“ Rozchechtal se.

Do prdele. Obrátil jsem se na něj. „Baine, pro Boha živého, nemůžeš přece…“

„Johne, drž hubu. Mluvíš teď jako Harry. A když už tu hubu budeš držet, jen pomysli, jaká je to nádhera. Projekt Zelená. Odvetný úder. Ptáš se, proč zelená? Protože…“ Pohlédl na ploché obrazovky. „Vidíte, jaký proužek je dole na televizním kanálu z Los Angeles? Co znamená? Stupeň ohrožení Oranžová. Víte, jaký tam bude zanedlouho? Zelená. Stále zelená. Chápete? Už nikdy vás nebudou prohledávat na letišti… no, teda zrovna ty na letišti už nikdy nebudeš. Ale pomysli na naše americké spoluobčany, kteří prožívají na letištích takové nepohodlí!“

Chvíli ještě mlel svou a já jsem se díval na zpravodajství z LA a San Franciska v naději, že si všimnu nějakého náznaku, že v dotyčných městech došlo k odhalení nebezpečného spiknutí. Ale hlasatelé se normálně prokousávali jednotlivými hodinami dne. Doufal jsem – doslova jsem se modlil –, že v obou městech našli piloty. Ale šance, že už byli všichni nalezeni i se svými kufříkovými bombami, nebyly příliš velké.

Zakroutil jsem hlavou: „Baine, vláda ale pozná, žes to byl ty, a ne teroristé, kdo…“

„Johne, i kdyby na to náhodou přišli, už bude pozdě. Odvetný úder je nastavený takříkajíc natvrdo a spouštěcí mechanismus je naprosto přesně zacílený.“

„Baine, oni tě tady budou hledat…“

„Víš ty co? Mně je to naprosto u prdele, hlavně když bude islámský svět zlikvidovaný atomovýma bombama. Mně nevadí, když se stanu mučedníkem pro svou vlast, víru…“

„Do hajzlu, příšels fakt o rozum, kurva? Zavraždíte miliony Američanů, miliony nevinných muslimů…“

„Johne, zavři hubu.“

Rychle zalétl pohledem k Carlovi a Lutherovi a pak mi odpověděl: „Účel světí prostředky.“

„Ne, to tedy ne…!“

Zvýšil hlas: „Ale ano! Mluvíme tady o naprosto novém světě. Jsi tak pitomý, že tomu nerozumíš…?“

„Potřebuju se vyčurat.“

Madox překvapeně zvedl obočí. „Cože?“

„Musím se vyčurat. Prosím, už to nemůžu vydržet. Nechci se… nerada bych si to udělala do kalhot…“

Madox se tvářil rozzlobeně, na okamžik se zamyslel a pokrčil rameny: „No, já taky nechci, abyste se tady podělala vzhledem k tomu, jak mizernou práci odvedli lidi, co dělali to odvětrání.“ Přikázal Carlovi: „Dávej na ni pozor.“

Carl Kate přikázal. „Dolů na všechny čtyři. Obrátit se.“

Kate ho poslechla a Carl jí ukázal směr: „Támhle.“

Zmizela mi ze zorného pole, ale slyšel jsem, jak se Carl pohybuje, a pak se za mnou otevřely dveře.

Madox sledoval, co se děje, stejně jako Luther, který si znovu vytáhl cigarety.

Carl přikázal Kate: „Běžte. Nezavírám dveře.“

Nadešla ta chvíle. Carl sledoval Kate a stál ke mně zády, Madox rozděloval pozornost mezi odpočítávací hodiny, na nichž nyní svítilo 3.26, monitory bezpečnostních kamer, na kterých to stále nevypadalo na nějaký problém, a ploché obrazovky se zpravodajskými pořady prokousávajícími se dnem hodinu po hodině.

Luther upíral zrak na otevřené dveře koupelny jako omámený.

Otočil jsem hlavu a ohlédl se. Carl stál u dveří s puškou u boku a mířil na Kate, kterou jsem viděl stát před záchodovou mísou. Rozepínala si kalhoty. Nejdřív knoflík, potom zip.

Nevím, co si Carl myslel, že uvidí, ale měl rozhodně vidět něco jiného.

Madox mě upozornil: „Johne, nemusíš přece sledovat, jak tvá manželka močí. Otoč se sem.“

Obrátil jsem se zrovna ve chvíli, kdy se za mnou rozzářilo velmi jasné světlo, zadržel jsem dech a zavřel oči. Byl jsem na to připraven, ale když k tomu skutečně došlo, málem jsem si nadělal do kalhot sám.

Ozval se ohlušující výbuch, který naplnil celý prostor, jako kdyby se zvuk proměnil v pevnou hmotu. Ve stejném okamžiku místnost zalilo oslepující světlo, které jsem snad viděl i přes zavřená víčka, a slyšel jsem, jak Carl vříská bolestí.

Ležel jsem nyní na podlaze obličejem k zemi s poplašňákem na medvědy v ruce, ale prostor byl plný kouře, a tak jsem neviděl Madoxe ani Luthera a doufal jsem, že ani oni nevidí mě. Už jsem analyzoval situaci a dospěl k závěru, že největší hrozbou je Luther se svou M šestnáctkou, a tak jsem svého medvědobijce namířil tam, kde jsem zahlédl pohyb u dveří, a vypálil.

Další ohlušující výbuch naplnil místnost a z mého poplašňáku na medvědy vystřelil plamen jako rudý laserový paprsek a vybuchl na stěně – nebo na Lutherovi.

Nezáleželo na tom, jestli jsem ho trefil nebo ne, protože v této chvíli už byli všichni napůl slepí, hluší a rozhodně totálně v prděli.

Prudce jsem se ohlédl a vrhl se tam, kde jsem zahlédl ležet na zádech Carla. Hledal jsem kolem něj jeho zbraň, ale nemohl jsem ji najít.

Pak Kate cosi zakřičela, ale já jsem ji neslyšel.

Pohlédl jsem na ni a viděl, že jeho zbraň už drží.

Na koberci hořely malé plamínky od zážehu petard na medvědy a také jsem si všiml, že doutná pohovka.

Krátce jsem se zastavil očima na Carlově obličeji – nebo tedy na tom, co jeho obličejem bývalo – a pak jsem se shrbil a vrhl se na Madoxe, kterého jsem už konečně viděl na podlaze vedle otočné židle, jak tápe kolem sebe, evidentně dezorientovaný, ale rozhodně ne paralyzovaný. Udělal jsem ale příliš dlouhý krok, takže mě řetěz pout zarazil a já jsem padal dopředu a dohrabal jsem se k němu po čtyřech.

Než jsem se stačil k Madoxovi dostat, vstal Luther, zvedl si pušku k rameni a málem mě provrtal spoustou malých dírek, když vtom zahřměla další rána a najednou to vypadalo, jako kdyby Luther popíral zákony zemské přitažlivosti, protože se zvedl nohama z podlahy a rozplácl se o zeď.

Ještě než dopadl, Kate vypálila podruhé a Lutherovi zmizela spodní čelist.

Znovu jsem se vrhl na Madoxe, který nyní klečel na jednom koleni obrácený ke mně s pětačtyřicítkou připravenou k palbě.

Chtěl zamířit, ale Kate vykřikla: „Ani hnout! Ani hnout! Zahoďte to! Zahoďte to, jinak je po vás!“

Uplynula dlouhá chvíle, než si Bain Madox vyhodnotil své šance. Kate mu s rozhodováním pomohla tím, že prostřelila díru ve stropě nad jeho hlavou. Ještě než ho trefil první kousek omítky, pustil zbraň na zem.

Najednou jako by se čas na chvilku zastavil a já s Madoxem jsme oba klečeli a dívali se na sebe ze vzdálenosti necelých dvou metrů. Kate stála zhruba čtyři metry od nás a puškou mířila Madoxovi na hlavu.

Celá místnost páchla výbušninami a ve vzduchu visel modrý dým. Pomalu jsem se rozkoukával, ale kamkoli jsem pohlédl, všude mi před očima tančily černé tečky. Pokud jde o sluch, sice jsem slyšel výstřely z pušky, ale připadaly mi nesmírně daleko, a pokud by se v místnosti ozval nějaký jiný hluk, vůbec bych ho nezaregistroval.

Pomalu jsem vstával a snažil se udržet rovnováhu, vzápětí jsem rychle popadl Madoxovu pětačtyřicítku z koberce a přešel k Lutherovi, který seděl u zdi vedle dveří. Nebyl ještě mrtvý, ale určitě by si přál, aby mrtvý byl, kdyby snad přežil bez spodní čelisti. Katin první výstřel mu pocuchal ruku a puška mu pořád visela na popruhu na hrudi, tudíž jsem mu ji radši vzal a zajistil, a pak jsem si pušku hodil přes rameno.

Kate kývla na Madoxe, ať si lehne na břicho, a tak zůstal s obličejem zabořeným do tlustého modrého plyšového koberce. Kdyby se mě zeptal hned, okamžitě bych mu prozradil, že to nebude pohodlné.

Pohlédl jsem na odpočítávací hodiny a všiml si, že než ukážou samé nuly, máme ještě plné dvě minuty času.

Potřeboval jsem se vypořádat se situací přesně podle příručky, abych si byl jistý, že nezůstal naživu nikdo, kdo by představoval pro Kate nebo pro mě nebezpečí. A tak jsem zamířil ke Carlovi, který byl ještě stále naživu a také měl některé části obličeje tam, kde nepatřily.

Začal jsem ho šacovat, ale on se k mému překvapení posadil – asi jako Frankenstein na stole v laboratoři – a já ucouvl.

Sledoval jsem, jak se postavil na nohy. Byl zjevně slepý, nikoli dočasně oslepený, ale z popálenin kolem jeho očí bylo jasné, že je slepý navždy. Nicméněi přesto sáhl do vnitřní kapsy své bundy a vytáhl pětačtyřicítku Colt.

Málem jsem řekl: „Pusť to!“ Jenže to by pak poznal, kterým směrem má střílet, a tak, protože čas běžel, jsem dospěl k obtížnému rozhodnutí a prohnal mu kulku z pětačtyřicítky čelem.

Byl příliš mohutný na to, aby ho náraz zvedl z podlahy, ale padal dozadu, jako když se kácí nějaký obrovský strom.

Kate ohlásila: „Osmapadesát vteřin.“

Přešel jsem k Madoxovi, který hleděl na Carlovo tělo, a zeptal se ho: „Jak to mám zastavit?“

Obrátil hlavu ke mně a opáčil: „Jdi do prdele.“

„Nemůžeš vyrukovat s něčím inteligentnějším? No tak, Baine. Pomoz mi. Jak to mám zastavit?“

„Nemůžeš to zastavit. A proč bys měl chtít? Johne, jen na to pomysli.“

Musím být upřímný a přiznat, že jsem o tom skutečně přemýšlel. Sice jsem se omlouval bohu, ale opravdu mě napadlo, že k tomu nechám dojít.

Jenže Kate zvolala: „Čtyřicet vteřin.“

Znovu se mi vyjasnilo v hlavě a vzpomněl jsem si, co Madox říkal o signálu ELF, a jako kdybych si vzpomněl na cosi o kontinuálním signálu a spínacím časovém úseku, a tak jsem si říkal, že kdybych přerušil vysílání vln ELF, přímo zde, u vysílače, tak by přijímače nemohly evokovat sepnutí a vyslat svůj signál k detonátorům atomových bomb. Elektronika sice nepatří k mým silným stránkám, zato ničení ano, a tady nebylo co ztratit, až na dvě města, a tak jsem ustoupil a přikázal Kate, ať udělá totéž.

Na odpočítávacím displeji stálo 0.15, ale vzpomněl jsem si, jak Bain vysvětloval, že vlny ELF a jejich dekódování v přijímačích může trvat o minutu či dvě rychleji či pomaleji, a pokud jsem správně počítal, tak dvě minuty nutné k sepnutí už také běžely – nebo dokonce uběhly.

Pohlédl jsem na tři ploché televizní obrazovky, ale v San Francisku, Los Angeles ani ve Washingtonu se nedělo nic neobvyklého.

Kate znovu promluvila: „Johne…“

Pohlédl jsem tam, kam ona, a viděl, že na odpočítávacích hodinách je 0.00 a černý rámeček s písmeny nyní problikával zelenkavým LED světlem „BUH-BUH-BUH“.

Zvedl jsem pětačtyřicítku Colt a namířil na vysílač ELF.

Madox se vztyčil a byl na kolenou před vysílačem, jako kdyby ho chránil. Zvedl ruce a křičel: „Johne! Nedělej to! Ať k tomu dojde! Zapřísahám tě! Spas svět! Zachraň Ameriku…“

Vypálil jsem tři dávky nad Madoxovou hlavou do vysílače a další tři do zbytku ovládacích panelů, jen tak pro jistotu. Pak Kate vypálila dva poslední náboje z pušky do zbytku elektronických zařízení, z nichž stoupal dým.

Všechny kontrolky, obrazovky a další žárovičky pohasly a velký kontrolní panel se proměnil ve změť trosek, stoupal z něj dým a občas se v něm zajiskřilo. Slovo „BUH“ též zhaslo.

Madox se otočil a díval se na skomírající vysílač ELF, pak se obrátil ke mně, vzápětí na Kate, pak zase ke mně a téměř šeptal: „Všechno jste zničili! Měli jste to dovolit. Proč jste tak hloupí?“

Měl jsem pro něj připraveno několik břitkých odpovědí o povinnosti, cti a vlasti a také něco v duchu „Když jsem tak hloupý, proč mám teda tvou bouchačku?“, ale dostal jsem se rychle k jádru pudla a pronesl: „To je za Harryho Mullera!“ a svou poslední kulkou jsem mu prostřelil mozek.

51. KAPITOLA

Našli jsme v Carlově kapse klíč a sundali si pouta. Také jsme na podlaze našli jeho pětačtyřicítku a Kate si ji zastrčila za opasek.

Stáli jsme s Kate bok po boku v místnosti plné dýmu, oněmělí stejně jako tři funkční televize, které jsme sledovali. Srdce mi málem roztrhlo hruď – a myslím, že Kate měla podobné pocity.

Po pár minutách reklam – v nichž se nevyskytovaly žádné naléhavé zprávy běžící jako text ve spodní části obrazovky – jsme vyčkali, zda obrazovky v LA nebo San Francisku nepohasnou, a když k tomu nedošlo, oddechl jsem si: „Myslím, že je všechno v pohodě.“

Přikývla.

Zeptal jsem se jí: „A co ty? Jsi v pořádku?“

„Jsem. Jenom si připadám… jako omráčená.“

Nechal jsem uplynout pár minut a teprve potom jsem promluvil: „Odvedlas dobrou práci.“

„Cože? Jenom dobrou? Odvedla jsem kurevsky skvělou práci!“

„Skvělou práci.“ Nedalo mi to, abych se nezeptal: „Poslyš, kam jsi vůbec schovala ten poplašňák na medvědy?“

„Ve skutečnosti to nechceš vědět.“

„Jasně.“

Po další minutě mlčení zakroutila hlavou: „No věřil bys tomu? Věřil bys tomu, co chtěl Madox provést?“

Díval jsem se na ovládací pult velkého počítače a odpověděl: „Zoufalé časy vyžadují zoufalá opatření.“

Chvilku nereagovala a pak se opatrně zeptala: „Johne… na minutku… jsem měla pocit… jako když trochu váháš.“

Zamyslel jsem se. „Fakticky?“

„Radši neodpovídej.“

Jenže já jsem něco říct musel. „Stejně se to stane.“

„To nevypouštěj z úst.“

Pokusil jsem se zavtipkovat. „Co kdybychom tady dole pár let pobyli?“

Neodpovídala.

Pohlédl jsem na Baina Madoxe, který stále setrvával v poloze vkleče, ale nyní se zvrácenou hlavou na okraji stolu s řídicím panelem. Ty šedé jestřábí oči měl doširoka otevřené a působily stejně bezcitně a nehybně jako vždycky. Tedy tentokrát to mělo jedinou výjimku – červenou dírku uprostřed jeho čela. Jen stěží bych poznal, že je mrtvý, což mi nahánělo hrůzu.

Kate si všimla, jak na něj zírám. „Udělals, cos musel.“

Oba jsme nicméně věděli, že to není pravda. Udělal jsem, co jsem chtěl.

Odvrátil jsem se od Madoxe a upřel pohled na šest monitorů bezpečnostních kamer, ale nikoho jsem neviděl, až na stín, pohybující se kolem strážního domku. Tipoval jsem ho na Dereka. Pak jsem zahlédl, jak před budovou s generátorem projíždí džíp.

Obrátil jsem se na Kate: „Ještě tam jsou, a z velitelství státní policie pořád nikdo nepřijel.“

Přikývla. „No tak tady chvilku zůstaneme.“

Neměl jsem příliš mnoho chuti setrvávat v této místnosti ani o minutu déle – se dvěma mrtvolami na zemi a doutnajícím kobercem a pohovkou, navíc se všudypřítomným zápachem spálené elektroniky.

Luther začal chroptět a já jsem ten zvuk slyšel. Nic jsem pro něj v podstatě nemohl udělat, ale napadlo mě, že bych to snad mohl zkusit, a tak jsem se rozhlížel po nějakém telefonu, z něhož bych zavolal velitelství státní policie, aby sehnali sanitku, nemluvě o nějakém oddíle, který by zatkl Dereka a případné další, kteří museli být zatčeni, a aby nás zkrátka odsud někdo dostal.

Kate nepřestávala sledovat televizní obrazovky a zalétala pohledem k hodinám na zdi. „Opravdu si myslím, že je to v pohodě.“

„Jo.“ Nemohl jsem najít telefon a zrovna mě napadlo, že bych to mohl zkusit v nějaké jiné místnosti, a to mi připomnělo pokoj se zavřenými dveřmi, zpoza nichž jsem slyšel televizi.

Rozhodně jsem byl po těch ohlušujících explozích petard na medvědy trochu otupělý, ale měl jsem být bdělejší.

Také se mi ještě zcela neobnovil sluch a Kate také ne, protože jsme ani jeden neslyšeli, že by někdo přicházel po chodbě, a první okamžik, kdy jsem si uvědomil, že nejsme sami, byl ten, když jsem zaslechl hlas: „No tedy, tohle jsem nečekal.“

Prudce jsem se otočil a u dveří jsem spatřil ducha Teda Nashe. Nezmohl jsem se na slovo.

I Kate stála na opačné straně místnosti naproti dveřím a jen zírala doslova s otevřenou pusou.

Nakonec jsem zakoktal: „Jsi mrtvý.“

Odpověděl: „Vlastně se cítím dobře. Omlouvám se, že jsem tě rozrušil.“

„Nejsem rozrušený, ale zklamaný.“

„Proč se chováš nepříjemně, Johne?“ Pohlédl na Kate: „Tak co, jak se máš ty?“

Neodpověděla.

Věděl jsem, cítil jsem v kostech, že v tom má prsty CIA, ale ani v nejhorších nočních můrách mě nenapadlo, že se ještě někdy setkám s Tedem Nashem. Nicméně mě to zřejmě napadnout mělo.

Nash se rozhlížel po místnosti, ale ten obraz zkázy nekomentoval, ani neměl poznámky k všudypřítomným krvavým šmouhám, Lutherovi, umírajícímu pár metrů od něj, ani ke Carlovi, který ležel mrtvý na podlaze uprostřed. Ted byl odjakživa chladnokrevný. Nicméně na Baina Madoxe se podíval a pronesl: „Toho je tedy opravdická škoda.“

Zjevně jsme měli na zesnulého různý názor.

Nash prohodil, ale nikoli směrem k nám, ale spíše sám k sobě: „No, ve Washingtonu bude spousta zklamaných lidí.“

Ani já ani Kate jsme neodpovídali, ale napadlo mě sundat si M šestnáctku z ramene do palebné polohy.

Nebylo to nijak přehnaně paranoidní gesto, protože Ted Nash byl pravděpodobně docela obyčejný zabiják a navíc docela určitě nijak nemiloval Johna Coreyho. Krom toho na sobě měl sportovní bundu a pravou ruku měl strčenou v kapse jako nějaký manekýn z katalogů. Působil nonšalantním dojmem chlapíka s bouchačkou v kapse.

Kate ze sebe konečně vymáčkla: „Co tady děláš?“

„Pracuju.“

„Tys… přece byl ve Dvojčatech…“

„Vlastně jsem přišel – jako ty, Johne, a někteří další – pozdě.“ Filozoficky prohodil: „Není to legrační, jak ten osud funguje?“

Přikývl jsem. „No jasně. Osud je vlastně jako hrnec smíchu. Jaká je domluva, Tede? Chceš mi říct, že jsi tady, abys zastavil Madoxe, ale že ses zase o pár minutek opozdil?“

Usmál se. „Nejsem tady proto, abych Madoxe zastavil.“ Znovu se na zesnulého Baina Madoxe zahleděl. „Ale ty zjevně jo.“

„Já jsem zaskočil jen na večeři.“

A pak, ještě než jsme mohli pokračovat v ostrovtipném rozhovoru, vytáhl pistoli – což byl glock podobný tomu mému – a prohlásil: „Teda vážení, vy jste to fakticky posrali.“

„Ne, Tede. Jenom jsme zachránili San Francisco a Los Angeles.“ A ještě jsem dodal, aby mu to bylo stoprocentně jasné: „My jsme hrdinové. Padouši jsou mrtví.“

Tvářil se trochu naštvaně, jako koneckonců vždycky při konfrontaci se mnou, a když teď vytáhl bouchačku, všichni jsme věděli, na které straně v této věci stojí. Pokračoval: „Nemáte ani tušení, jak strašně jste to posrali.“ Upíral na mě hněvivý pohled a pak přelétl ke Kate. „Svět, jaký známe, měl být navždy změněn. Chápete to? Chápete to vůbec?“

Vytáčel sám sebe, a tak jsem na jeho hloupou otázku neodpověděl.

„Byl to nejlepší, nejgeniálnější, nejsmělejší a nejodvážnější plán, s jakým jsme kdy přišli. V jediném dni, kurva – v jediném, Johne! – v jediném dni bychom vyhladili z povrchu zemského hlavní hrozbu Ameriky. A ty – ty a tahle píča – jste to posrali.“

„Hele, fakticky mě to mrzí.“

Kate se zhluboka nadechla a břitce odpověděla: „Tak za prvé, Tede, nejsem žádná píča. Za druhé – pokud chce tato vláda zlikvidovat islám jadernými zbraněmi nebo jim vyhrožovat zničením, pak by měla mít koule na to, aby to provedla tak, aniž by musela předstírat nějaké zasrané teroristické útoky na dvě americká města a zabít miliony Američanů…“

„Do hajzlu, drž klapačku! Nějaký Los Angeles a San Francisco je mi naprosto u prdele. Naprosto. Jenže vám ne. Nesnaž se mi tady vznešeně kázat o morálce, Kate. Měli jsme tady šanci dovést ten podělaný problém s muslimama ke šťastnému konci, ale ty a ten zkurvený šašek, co sis ho vzala…“ Pohlédl na mě a poprvé si všiml popruhu od zbraně na mém rameni a černé hlavně M šestnáctky, která mi čouhala za zády. Namířil na mě glock: „Sundej si tu flintu z ramene, kurva. Nedotýkej se jí. Nedotýkej se ničeho. Nech ji sklouznout na zem. Teď!“

Naklonil jsem se doleva, aby mi začal kožený popruh klouzat z ramene po ruce dolů, a snažil jsem se nějak vymyslet, jak tu bouchačku popadnout, uvolnit bezpečnostní pojistku od boku a přesně vystřelit.

Pan Nash byl zjevně mou pomalou reakcí otráven. „Ať tě to ani nenapadne. Zůstaň stát. Zemřeš.“ Namířil mi na hruď. „Jen abys věděl – zatahal jsem za pár nitek, aby tě sem poslali, a doufal, že tě zabijou místo chudáka Harryho Mullera, ke kterému se za tři vteřinky přidáš. A taky…“ Kývl směrem ke Kate. „…potvrzuju, že jsem s ní šukal.“

Slyšel jsem hlasitou ránu, ale neviděl jsem žádný záblesk z jeho hlavně. Nicméně vyhodil zbraň do vzduchu. Nebo to tak aspoň vypadalo. Jeho tělo upadlo přesně dozadu, jako kdyby ho někdo kopl do hrudníku, a narazilo do zdi vedle Luthera. Když klouzal dolů k podlaze, Kate vyprázdnila Carlův Colt do těla Teda Nashe, které sebou divoce cuklo pokaždé, když ho zasáhla další kulka.

Sledoval jsem, jak třikrát naposledy vystřelila, ale ve způsobu, jakým k tomu přistupovala, nebyla žádná hysterie nebo zuřivost. Držela velkou automatickou zbraň oběma rukama v předpisové poloze, pokrčená kolena, paže natažené, zamířila, stiskla, vypálila, vydechla, zadržela dech, stiskla a tak dále, dokud měla munici.

Přešel jsem k ní, abych jí pistoli vzal, ale odhodila ji stranou sama.

Kývl jsem. „Dík.“

Nemohla odtrhnout pohled od Nashova těla, nyní pokrytého krví a tkání z rány v hlavě.

Zopakovala: „Já nejsem žádná píča, Nede.“

Zapsal jsem si to za uši, abych to slovo náhodou někdy nepoužil v nějaké manželské hádce.

52. KAPITOLA

Našel jsem telefon napojený na pevnou linku a zavolal majoru Schaefferovi, který – jak se ukázalo – neměl sebemenší ponětí o tom, kde jsme, natož co se děje.

Poskytl jsem mu velmi stručné hlášení o zásadních bodech akce, zmínil jsem se o vraždě a značných ztrátách na životech a vyžádal si posily, sanitku, techniky a jeho osobně.

Spolu s Kate jsme si vzali Lutherovu plně nabitou M šestnáctku a Nashův díkybohu plně nabitý glock a prozkoumali jsme ostatní místnosti v podzemních obytných prostorách a zajistili je. Mimochodem zasloužily by si samostatný díl v pořadu Jak zlepšit svůj domov – protiatomové kryty.

Našli jsme plátěný pytel s našimi věcmi a znovu se stali sami sebou.

Na stavu bezmocného vězně není nic zajímavého ani poučného, obzvlášť když jsou vaši věznitelé psychicky labilní a schopní vraždy, tudíž jsem nikdy zcela nepochopil tu záležitost se Stockholmským syndromem, kdy se vězeň začíná identifikovat se svým věznitelem a sympatizovat s jakýmikoli pindy, kterými jeho věznitel ospravedlňuje své nepřijatelné chování.

Tu a tam se však někdy přihodí, že se to, co dotyčný magor dělá nebo říká, v podstatě shoduje s tím, v co vězeň už věří, případně o čem sám přemýšlel v nejtemnějších zákoutích své mysli.

Ale dosti již o tom.

Našli jsme s Kate bar pana Madoxe, který byl menší verzí toho nahoře, a ona si nabídla šampaňské Dom Pérignon ročník 1978, které si sama otevřela a pila z obyčejné skleničky na vodu.

Já jsem našel pár lahví teplého piva Carlstadt, které časem na kvalitě nezískává a – popravdě řečeno – od roku 1984 se už trochu zakalilo, ale i tak mi pomohlo.

Prohlížel jsem si pana Teda Nashe, který už podruhé, a doufejme že naposled, vstal z mrtvých. Napočítal jsem v něm sedm – opravdu sedm – dírek, což nebylo vůbec špatné, vzhledem k osmi možným zásahům. Musím přiznat, že jsem si připadal trochu hloupě, když jsem se mu snažil nahmatat puls a Kate se mě ptala, co to sakra dělám. Ale potřeboval jsem se skutečně ujistit.

Ještě jedna věc k Tedu Nashovi – za necelé tři minuty se mu podařilo mě totálně nasrat. Já nejsem šašek, Tede, a moje manželka není píča. A pokud jde o tu věc… No, tedy, stalo se. Dokonce i Kate se může někdy v chlapech seknout. Jsem si jistý, že ne všichni její milenci byli Johnové Coreyové.

Určitě poznala, na co myslím, dopila druhou sklenku šampaňského a ujistila mě: „Nikdy k tomu nedošlo. Lhal.“

Nemohl jsem se dost dobře mrtvého Teda zeptat, tak jsem to nechal být. „Chlápci od CIA lžou často,“ konstatoval jsem.

„Věř mi.“

Měla v ruce Tedův glock, a tak jsem přikývl: „Věřím ti, zlatíčko.“

Vzhledem ke svému postavení právníka a zároveň agenta FBI považovala za nutné mě informovat: „První a druhou ránu můžu vysvětlit jako sebeobranu. Ale pro těch dalších šest vysvětlení nemám.“

Snažil jsem se jí pomoct. „Řekněme, že tě Ted vyprovokoval, abys ho střelila osmkrát.“ Odkašlal jsem si. „Mimochodem budu šťastný, když na sebe budu moct vzít ten průser – nebo čest – a tvrdit, že jsem ho zastřelil já.“

„Dík, ale… zvládnu to.“

Znovu jsme se přesunuli do místnosti s vysílačem ELF, abychom zkontrolovali bezpečnostní kamery, a zahlédli jsme, jak přijíždějí Schaefferovi hoši v označených i neoznačených autech i se sanitkou, a všichni se řadí na McCuen Pond Road před zavřenou bránou.

Brána se kupodivu neotevírala, a tak ji první auto prorazilo.

Pak vpadli do budovy strážnice dva uniformovaní policisté a za pár minut vynášeli dva saniťáci ven nějaké tělo na nosítkách směrem k sanitce.

Kate se mě zeptala: „Co to má znamenat?“

„Jsem si jistý, že je Derek mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Jo. Madox ho potřeboval na to, aby udělal pořádek ve srubu a zbavil se dodávky, kterou jsem si vypůjčil od Rudyho. Jenže Madox nechtěl, aby o tom Derek mluvil, vlastně potřeboval, aby vůbec nemluvil o tom, že se všichni schovávají v protiatomovém krytu… No a tak sehnal někoho, kdo se Dereka zbavil.“

Kate si povzdechla: „Bain Madox zřejmě myslel na všechno.“

„Na všechno rozhodně ne, a teď už nemyslí na nic.“

Počkali jsme čtvrt hodiny, abychom se ujistili, že nahoře mají situaci v rukou ti správní lidé, a pak jsme se vydali ke spirálovitému schodišti, našli spínač hydraulického zařízení, zvedli karetní stolek a vystoupili nahoru do herny, kde už byl čerstvý vzduch.

Vytáhli jsme odznaky a státní policisté si nás předávali, dokud jsme se neocitli ve velké místnosti, v níž si major Schaeffer zřídil velitelské stanoviště s vysílačkou a několika policisty na výpomoc. Císař Vilém spal a prděl u krbu.

Schaeffer se nás zeptal: „Co se tam proboha svátého děje?“

Odpověděl jsem: „Vražda Harryho Mullera je vyřešena. Spáchal ji Bain Madox a komorník Carl.“

„Jo? A kde je Madox?“

„V protiatomovém krytu.“

„Prohledali jsme celý sklep.“

Vysvětlil jsem mu, jak najde kryt, a dodal jsem: „Máte tam dole tři mrtvé a jednoho vážně zraněného.“

„Kdo je mrtvý?“

„Madox, Carl a ještě jeden.“

„Madox je mrtvý? Jak zemřel?“

Vyhýbavě jsem odpověděl: „Vezměte si tam své lidi z laborky a nechte je dělat jejich práci. A ten raněný potřebuje rychle pomoc.“

Schaeffer popadl vysílačku a vydával příkazy ohledně protiatomového krytu.

Poradil jsem mu ještě: „Měl byste odzbrojit a spoutat pracovníky ochranky.“

„Jsou odzbrojeni a pod zámkem v kasárnách. Hlídají je.“

„Dobře.“

„Co na ně máme?“

„Spolupachatelé nebo svědkové Harryho vraždy. Řekněte jim, že šéf je mrtvý, a uvidíte, jestli rozvážou.“

Přikývl. „Ty tři dieselové motory a generátory běžely na plný výkon, a my jsme je vypnuli. Víte o nich něco?“

Odpověděl jsem: „No, jak se nakonec ukázalo, Fred měl pravdu. Ponorky.“

„Cože…?“

Kate se vložila do hovoru: „Nezlobte se, majore, ale to spadá do kategorie národní bezpečnosti.“

„Ano?“

Změnil jsem téma a vrátil se k vraždě: „A nenamáhejte se s hledáním Puťova v tomto objektu.“

„Proč ne?“

„No, zesnulý pan Madox podle svých vlastních slov svého hosta – doktora Puťova – zavraždil a mrtvolu pak nechal projet drtičem na větve.“

„Cože?“

„Pokud na tom tedy záleží, tak Puťov dostal, co si zasloužil. Ale nemůžu zacházet do podrobností.“ Přispěchal jsem s nápadem: „Snad byste mohl techniky upozornit, aby se obzvláště zaměřili na drtič. Když tam nic nenajdou, možná byste mohli uvažovat o sběru medvědího trusu a zjistit, jestli v něm nenajdete stopy DNA doktora Puťova.“

Schaeffer zakroutil hlavou: „Já tedy vůbec nechápu…“

„Poslyšte,“ zvedl jsem ruku. „Co se vlastně stalo tomu chlapovi ve strážnici?“

„Je mrtvý.“

„Derek, že?“

„Tak to stojí na jeho jmenovce.“ Kupodivu šel do detailů: „Lékař se domnívá, že to vypadá jako otrava. Možná nějaký neurotoxin. Ten člověk se před smrtí svíjel, jako kdyby měl epileptický záchvat.“

Pohlédl jsem na Kate: „Jéžiši, doufám, že to nebylo v těch párkách.“

Schaeffer na to reagoval: „Žádné párky jsme nenašli, ale ve strážnici stála konvice s čerstvě uvařenou kávou a ten člověk měl vylitý hrnek na stole. Takže uvažujeme spíš o kávě. Dáme ji do laborky a na toxikologii.“

Kate zavrtěla hlavou: „Madox tedy skutečně plánoval dopředu.“

„Teď už plánovat nebude.“

Kate se zeptala: „Je tady FBI?“

„Ach, ano. Zřídili si vlastní velitelské stanoviště.“ Kývl hlavou vzhůru: „V Madoxově kanceláři. Váš kámoš Griffith je tam taky a pořád vás hledá.“

Kate navrhla: „Co kdybychom ho zašli pozdravit?“

„Tak jo.“ Rozloučil jsem se se Schaefferem: „Nashle.“

Prohlédl si nás od hlavy k patě: „Smrdíte kouřem a vypadáte, jako když jste vylezli z pekla. Co se tam dělo?“

Odpověděl jsem: „Víte, to je fakticky dlouhá a prapodivná historie. Ještě se k ní vrátím.“

Připomněl nám: „Musíte zůstat na místě činu, abyste pomáhali s vyšetřováním.“

„Tak nashle.“

Vzal jsem Kate za ruku a společně jsme vyšli z prostorné místnosti.

Po domě se procházelo na tucet uniformovaných státních policistů, kteří zjevně nevěděli, co se od nich čeká. Blýsknul jsem odznakem a jednoho se zeptal: „Kde je tady kuchyně?“

„Kuchyně? No… to musíte touhle chodbou.“

„Dík.“ Zamířil jsem do kuchyně a Kate mi překvapeně řekla: „Copak nejdeme za Liamem Griffithem?“

„A nepovídal Schaeffer, že je v kuchyni?“

„Ne, v Madoxově kanceláři‘.“

Přiložil jsem si dlaň k uchu. „Kdeže?“

Našli jsme kuchyň, v níž bylo volno. Všiml jsem si, že nikde není ani stopy po přípravě večeře, a upozornil jsem na to Kate, která pokrčila rameny: „Myslím, že ta večeře byla jenom finta, Johne.“

„Fakt? Žádný steak ani brambory?“

„Proč jsme tady?“

„Protože mám hlad.“

„Můžu ti přinést šálek kávy ze strážnice?“

„Jistě a vezmi jeden i pro sebe.“ Otevřel jsem obří lednici, která by se hodila klidně do slušné restaurace, a našel v ní sýr a plátky studeného masa.

„Jak můžeš jíst?“ podivila se. „Já mám stažený žaludek.“

„Mám prostě hlad.“ Hodil jsem sýr a maso na kuchyňskou linku, potom jsem zamířil ke dřezu a umyl se. Měl jsem dojem, že kdybych to neudělal, mohl bych do sebe dostat něco z Madoxe.

A zrovna, když jsem byl v nejlepším, vstoupil do kuchyně pan Liam Griffith a zeptal se nás: „Kde jste vy dva kruci byli?“

Vzhlédl jsem od dřezu: „Můžeš mi podat tu utěrku?“

Zaváhal, ale podal mi ji. „Co tady děláte?“

Utřel jsem si obličej. „Zachraňujeme planetu před nukleární katastrofou.“

„Fakticky? A to je všechno?“

Podal jsem utěrku Kate, která také přistoupila ke dřezu, aby se umyla.

Oznámil jsem Griffithovi: „No, a taky jsme zabili tvýho kámoše.“ Rozbalil jsem si čedar a pokračoval: „Teda Nashe.“

Pan Griffith neodpověděl, ale z jeho obličeje jsem poznal, že mi nerozumí. Nakonec se zmohl na větu: „Ted Nash je přece dávno mrtvý…“

„Přesně tak. Nezní to skvěle?“

Pořád ještě nechápal, co tím myslím, takže jsem si byl ztraceně jistý, že Liam Griffith, přestože je kretén, nemá o ničem z toho ani potuchy.

Kate si utřela ruce i obličej. „Nezahynul v severní věži Dvojčat. Ale teď je mrtvý.“ Dodala: „Zabila jsem ho.“

„Cože?“

Přidal jsem se: „V této chvíli neřekneme o tomto tématu nic bližšího. Nechceš trochu čedaru?“

„Co? Ne.“ Nakonec nám sdělil: „Jak víte, jste oba v dost velkém průšvihu. Mám příkazy odvézt vás ihned zpátky do města, jakmile vás najdu, což se právě stalo. Mám to potěšení vás informovat, že jste oba vyšetřováni disciplinární komisí. A doufám, že dojde i na něco horšího.“

A tak dále a tak dále.

Určitě jsem snědl minimálně čtvrt kila sýra a studeného nářezu, zatímco on mlel a mlel. Několikrát jsem se přitom podíval na hodinky, abych mu naznačil, že by to měl zabalit.

Když domluvil, zeptal se: „Co se tady přesně stalo?“

Odpověděl jsem: „Našli jsme s Kate vraha Harryho Mullera.“

„Kdo to je?“

Tentokrát se ozvala Kate: „Byl to Bain Madox, majitel tohoto srubu.“

„A kde je teď?“

V odpovědích jsme se střídali: „V protiatomovém krytu. Mrtvý.“ Upřesnil jsem: „Zabil jsem ho.“

Ticho.

Pokračoval jsem: „A to je vše, co potřebuješ vědět, a taky všechno, co k tomu řeknem.“

„Dobrá… pak tedy potřebuju, abyste šli se mnou.“

„Kam máš namířeno, Liame?“

„Jak jsem říkal. Zpátky do města. Na letišti čeká vrtulník.“

Sdělil jsem mu důvěrně: „Ale my v žádném případě nesmíme opustit místo činu. Major Schaeffer…“

„Tak dobrá. Všichni tři tady ještě hodinu zůstaneme se státní policií, abyste mohli vysvětlit, co se přihodilo. Pak musím trvat na tom, aby vás policie svěřila do mé péče.“

Pohlédl jsem na Kate, a ta přikývla, tak jsem Griffithovi potvrdil: „My s Kate si necháme všechny výpovědi na téma vraždy Harryho Mullera pro sebe. Všechno ostatní, co tady ty i státní policie vidíte, je otázkou národní bezpečnosti, a s nikým se to nebude probírat, dokud se nevrátíme na Šestadvacítku. Rozuměno?“

„Možná byste mi mohli alespoň naznačit, jak se pletou otázky národní bezpečnosti do toho, že Kate zabila agenta CIA.“

Kate odpověděla: „Liame, obávám se, že nemáš dostatečně vysoké bezpečnostní prověrky na to, abych byla oprávněná ti něco z toho povídat.“

Zatvářil se trochu uraženě, ale vyplodil drzou poznámku: „Ted o tobě vždycky mluvil velmi uznale, Kate.“

„Nikoli když jsme spolu hovořili naposled.“

Liam Griffith není úplný idiot, a tak prohlásil: „Oba jste buď v obrovském průšvihu, nebo jste zralí na vyznamenání. Tak budu radši mlčet, dokud nezjistím, která z těch možností je pravděpodobnější.“

Poznamenal jsem: „Na dnešek zřejmě připadl ten jediný okamžik v roce, kdy ti to myslí.“

A tak jsme strávili hodinu s majorem Schaefferem, státními detektivy a techniky na místě činu. Kate i já jsme se snažili vybruslit z odpovědi na zásadní otázku, co se ksakru dělo ve Fuhrerově bunkru. Pak, po souboji mezi Schaefferem a Griffithem o to, kdo koho nejvíc přečůrá, jsme s Kate usedli do Liamova auta z půjčovny a vyrazili na cestu ze srubu, která vedla kolem vlajkového stožáru, na němž se stále třepotala americká vlajka osvětlená reflektorem a pod hvězdami a pruhy vlála Madoxova zástava Sedmé kavalerie.

Jasně, choval jsem k tomu chlápkovi smíšené pocity, zpravidla negativní, ale… Kdyby nezabil Harryho a kdyby se nechystal zabít pár milionů dalších Američanů včetně Kate, mé maličkosti a kohokoli dalšího, kdo by mu stál v cestě, a navíc pár set milionů nevinných mužů, žen a dětí… No ano, byl to složitý člověk a chvilku mi potrvá, než to v sobě zpracuju.

Projeli jsme i kolem drtiče a to mě tak trochu přeneslo zpět do reality. Velké věci – jako například jaderný Armageddon – jsou poněkud abstraktní. Člověk pochopí zlo až na takových drobnostech, jako je kupříkladu drtič větví.

Nicméně jsme se vrátili vrtulníkem do New Yorku, a když jsme dorazili na Šestadvacítku, okamžitě se kolem nás vyrojilo na tucet lidí z úřadu včetně – pochopitelně – Toma Walshe a další tucet z Washingtonu. Všichni na nás čekali s otevřenými poznámkovými bloky a diktafony.

Tom Walsh nás vřele uvítal slovy: „Co jsem kurva asi mohl čekat, když jsem tam vás dva poslal.“

Odvětil jsem: „A cos čekal, kdyžs tam poslal Harryho?“

Na to neměl odpověď, tak jsem zaútočil: „Čí to byl vůbec nápad poslat na ten kšeft mě samotného?“

Opět neodpovídal.

Rád jsem ho tudíž informoval: „To ti povím. Byl to nápad Teda Nashe.“

„Nash je mrtvý.“

„Teď už jo, zato já ne.“

Kate ucedila: „Ale klidně to mohlo dopadnout naopak.“

Walsh přejížděl pohledem ze mě na Kate a zase zpátky a mně bylo jasné, že se snaží určit, jestli se od něj čeká reakce nechápavá, vzteklá nebo bezelstná. Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, a tak si zašel na toaletu.

Viděl jsem, že ohledně toho, co se přesně stalo, panuje pořád ještě značný zmatek a nikdo neví, jakou hrajeme roli – jestli jsme hrdinové nebo padouši –, nicméně jsem jednoznačně vycítil, že jeden nebo dva lidi z Washingtonu vědí zcela přesně, o co jde, ale nechávají si to pro sebe.

Ve Walshově kanceláři nás několik hodin vyslýchaly tandemy vyšetřovatelů, ale drželi jsme se s Kate dost dobře a poskytovali jsme tazatelům přesný přehled – hodinu po hodině, výstřel po výstřelu – o tom, co se přihodilo od chvíle, kdy jsme na Kolumbův den vstoupili do čísla 26 na Federal Plaza a mluvili s Tomem Walshem – přes hovor s Betty na Adirondackém oblastním letišti a s Max a Larrym v půjčovně aut, způsob jakým jsme proklepli Madoxova letadla v kanceláři řízení letového provozu, až po naše rozhodnutí zajet do srubu Custer Hill namísto na velitelství státní policie… a tak dále a tak dále.

Všiml jsem si, že na lidi od FBI udělala naše iniciativa celkem dojem, a stejně tak na ně zapůsobily i naše kvalitní vyšetřovací techniky, ale zároveň jim poněkud působil vrásky náš naprostý neúspěch na poli dodržování subordinace i to, že jsme se stali uprchlíky. Doufal jsem, že si z toho aspoň vezmou ponaučení.

A nakonec, jak noc ubíhala, jsem se odvážil tipovat, že jsme s Kate jediní přítomní, které nic netrápí – jinak si všichni s něčím dělali hlavu.

Zajímavé bylo, že většina vyšetřovatelů FBI se tvářila nešťastně proto, že je Bain Madox – hlavní mozek a klíčový svědek celé té konspirační akce – mrtvý, a že jsem ho zabil já. Pochopitelně jsem to označil za sebeobranu, přestože šlo o sebeodměnu. Připouštím, že to byla hloupost a zkomplikoval jsem tak vyšetřování celého spiknutí. Samozřejmě bych to milerád kdykoli zopakoval, naprosto stejně, ale musel jsem si v prvé řadě připomínat, že jsem se nechoval profesionálně.

Nadto ještě – pokud to nebylo výplodem mé bujné fantazie – minimálně dva z chlapíků od FBI z Washingtonu nebyli zase tak nešťastní, že Madox nemůže mluvit.

Pokud šlo o zabití agenta CIA Teda Nashe, nikdo z FBI to nekomentoval, ani se na to dopodrobna nevyptával, což bylo zvláštní, ale pochopitelné. Neměli v úmyslu se příliš tohoto tématu dotýkat, pokud nedostanou příkazy z vyšších míst.

Užil jsem si trochu legrace, když jsem sledoval, jak se Tom Walsh kroutí, a ještě víc legrace jsem si užíval, když jsem při výslechu seděl v jeho kanceláři s nohama na jeho velkém stole určeném pro porady. Asi kolem třetí ráno jsem dal průchod své silné touze po čínské kuchyni, a jeden agent FBI vyběhl ven a našel otevřený bufet. Panečku, neděje se každý den, že je člověk středem pozornosti, tak si to našinec musí trochu užít.

Přesto všechno toho zůstalo k objasňování dost a dost, a já jsem neměl tušení, kam to povede, případně jak vysoko spiknutí zvané Projekt Zelená sahá. A samozřejmě se to s Kate nikdy nedozvíme.

Za svítání nás dva agenti FBI odvezli domů a popřáli nám dobrou noc a hezké sny, i když bylo ráno.

Doma jsme stáli na balkoně a sledovali východ slunce nad Manhattanem a oba jsme si vzpomněli na ráno 12. září 2001, kdy jsme sledovali černý dým zakrývající slunce, a to nejen nám a New Yorku, ale celé naší zemi.

Promluvil jsem jako první: „Jak oba moc dobře víme, v téhle branži je každý násilný čin a každá vražda pomstou za dřívější vraždu a výmluvou pro vraždu následující…“

Přikývla. „Víš… chtěla jsem se už na tuhle práci vykašlat… jít někam jinam… ale teď po tom všem chci zůstat a dělat, co je v mých silách…“

Pohlédl jsem na ni, pak zpátky na Manhattan, kde jsme kdysi vídali věže Dvojčat zvedající se k obloze. A odpověděl jsem – možná sám sobě: „Tak nevím, jestli se ještě někdy v životě dočkáme, že by stupeň ohrožení někdy klesl na zelenou barvu.“

„Pochybuji. Ale pokud se nepřestaneme snažit, můžeme se postarat, aby se nikdy nezměnil na červenou.“

No a mimochodem FBI v Los Angeles a San Francisku našla všechny Madoxovy piloty i kufříkové jaderné bomby, které měli v hotelových pokojích. Jeden pilot přímo na jedné z nich seděl a díval se na televizi, když FBI otevřela dveře jeho pokoje.

A ještě mimochodem, úplně pod čarou – dostal jsem účet na tři tisíce dolarů z Pointu, a přesně jak předpovídala Kate, účtárna nechtěla poslouchat žádná vysvětlování a Walsh si umyl ruce, takže teď s Kate nechodíme tak často večeřet do restaurací.

Musíme ještě navštívit centrálu FBI ve Washingtonu, aby nás dovyslechli, upřesnit své výpovědi do posledního detailu a napsat zprávy.

Pokud jde o Výbor klubu Custer Hill, doposud jediné informace – uvolňované do médií po malých porcích – jsou ty, že náměstek ministra obrany Edward Wolffer odešel na zdravotní dovolenou, Paul Dunn, poradce prezidenta pro otázky národní bezpečnosti, na svou funkci rezignoval, a generál James Hawkins odešel z aktivní služby u letectva do penze.

Tyto tři události samy o sobě nebyly nijak pozoruhodné a rozhodně nezvedly vlnu zájmu vždy bdělých médií. Nicméně my s Kate čekáme na nějaké zásadnější zprávy o těchto mužích – třeba na jejich zatčení. Ovšem Dunn, Wolffer a Hawkins se doposud nepropracovali na titulní stránky ani do hlavní zpravodajské relace a nepřekvapilo by mě, kdybychom o nich již nikdy neslyšeli, bez ohledu na to, co jsme s Kate prozradili FBI. Agenti zřejmě dotyčné poznámky ztratili.

Pokud jde o čtvrtého člena Madoxova Výboru, agenta CIA Scotta Landsdalea, v jeho případě žádné zprávy nemusí být nutně dobré zprávy. Ten člověk je pořád někde venku a buď se z toho vykroutí, nebo o jeho případných značných potížích nikdo nikdy neuslyší. Tím chci naznačit – měli bychom věřit organizaci, které je placená za lži?

Pokud jde o další, snad související téma, tak válka v Iráku vypadá na spadnutí a já beru v úvahu Madoxovu interní informaci a sázím na týden od 17. března, což je podle mého bookmakera sázka naslepo v kurzu tři ku jedné. Když ztrojnásobím svou tisícidolarovou sázku, pokryju náklady na Point. Pokud jde o budoucnost cen ropy, můj makléř tvrdí, že poválečná irácká ropa zaplaví trh a ceny půjdou dolů – ne nahoru, jak prohlašoval Madox. Musím popřemýšlet o tom, komu věřit – jestli makléři nebo Bainu Madoxovi. Těžká volba.

Jediná věc, kterou jsme ve Washingtonu nemuseli vysvětlovat, bylo to, jak a proč Kate mohla zastřelit agenta CIA. Pokud jde o toto téma, nejvyšší boss v CIA ve federální protiteroristické jednotce nám sdělil, že mrtvý muž nalezený ve srubu v Custer Hill zůstal neidentifikován a že zaměstnanec CIA jménem Ted Nash, kterého jsme kdysi znávali, zahynul v severní věži Dvojčat 11. září 2001.

Nemínil jsem se s ním o tom přít, a Kate jakbysmet.

O Madoxově Projektu Zelená jsem skutečně hluboce přemýšlel a jsem si dost jistý, že to, co se téměř přihodilo – tedy útok na americké město (nebo více měst) zbraněmi hromadného ničení –, se stejně jednou stane. Pouze si nejsem jistý, odkud ten útok přijde.

A pokud jde o stejné téma – aniž bych teď chtěl mluvit příliš schizofrenicky myslím, že Kate a já jsme patrně viděli a slyšeli víc, než co by většině lidí bylo příjemně. Tedy… nenaznačuji, že CIA má snad v plánu nás odkráglovat, protože víme příliš mnoho nebo proto, že víme o Scottu Landsdaleovi. Anebo proto, že Kate zabila agenta CIA Teda Nashe. Ale člověk nikdy neví, takže si možná koupíme psa, a než nastartujeme auto, mrkneme se vždycky pod kapotu.

V našem oboru totiž opatrnosti nikdy nezbývá a člověk musí vědět, kdo jsou jeho přátelé i nepřátelé, a pokud to nedokáže odlišit, musí si pravidelně čistit, mazat a nabíjet zbraň a mít ji pořád po ruce.

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako v případě svých předešlých románů chci poděkovat kapitánovi (ve výslužbě) společnosti US Airways Thomasi Blockovi, který je přispívajícím redaktorem a sloupkařem mnoha časopisů o letectví, spoluautorem mé knihy Mayday a navíc autorem šesti dalších románů. Tomova rada a pomoc s technickými detaily a jeho redakční návrhy byly jako vždy neocenitelné, ačkoli on je ocenil a poslal mi účet, který jsem pochopitelně s radostí zaplatil. S Tomem jsme se seznámili před pětapadesáti lety a jediný člověk, kterého znám déle, jsem já sám.

Chci poděkovat i Sharon Blockové – což je Tomova manželka a bývalá letuška společnosti Braniff International a US Airways – za pečlivost při čtení rukopisu a vynikající rady.

Rád bych také vyjádřil dík svým dobrým přátelům Rogerovi a Lori Bahníkovým za to, že mi dělali společnost v divočině na severu státu New York a byli mi vynikajícími průvodci v lesích zamořených medvědy.

Znovu mnohokrát děkuji svému příteli Kennymu Hiebovi, detektivovi newyorské policie ve výslužbě, který sloužil ve spojené protiteroristické jednotce (NYPD Joint Terrorism Task Force), za odbornou radu a pomoc.

Dík za rady a připomínky patří i mému celoživotnímu příteli Johnovi Kennedymu, zástupci policejního komisaře (ve výslužbě) z policejního oddělení okresu Nassau, rozhodci v pracovně-právních věcech a členu newyorské státní soudní komory.

Soupeří-li „básnické střevo“ a realita, obvykle vítězí múza, takže pokud se zde vyskytují jakékoli chyby týkající se právní nebo policejní praxe, jdou výhradně na můj vrub.

Zvláštní dík patří Bobovi Atiyehovi, soukromému pilotovi a vynikajícímu odborníkovi v oblastní navigace, který se se mnou podělil o své znalosti všeobecných letových postupů, plánů, všemožných leteckých základen a všeho dalšího, co jsem potřeboval vědět a o čem jsem neměl ani potuchy.

Jako vždy děkuji též svým vynikajícím asistentkám Dianne Francisové a Patricii Chichesterové. Myslím, že v nebi existuje zvláštní oddělení pro asistentky spisovatelů, a Dianne a Patricia si místo v něm rozhodně zaslouží.

A v neposlední řadě děkuji své snoubence Sandy Dillinghamové, které jsem navíc vděčný za dar nového života. Miluji tě.

Mezi spisovateli se v dnešní době objevuje nový trend děkovat slavným lidem za inspiraci, neexistující pomoc, případně za nějakou ledabylou poznámku na adresu autorova díla. Kolegové to dělají nejspíš proto, aby zcela bezezbytku vyčerpali svůj potenciál. Takže kdyby to náhodou k něčemu mělo být, rád bych poděkoval následujícím lidem: japonskému císaři a anglické královně za prosazování gramotnosti. Williamu S. Cohenovi, bývalému ministru obrany USA, za to, že prohodil poznámku na téma, jak se mu líbí mé knihy, a stejně tak jeho šéfovi Billu Clintonovi. Bruci Willisovi, který mi jednoho dne zavolal a prohlásil: „Hej, jste dobrý spisovatel!“Albertu Einsteinovi, který mě inspiroval k psaní o jaderných zbraních. Generálu Georgi Armstrongu Custerovi, z jehož ukvapenosti u Little Bighomu jsem si vzal ponaučení o důležitosti dobrého úsudku. Michailu Gorbačovovi, jehož odvážné činy nepřímo vedly k tomu, že se mé knihy začaly překládat do ruštiny. Donu DeLillovi a Joan Didionové, jejichž knihy jsou vždycky na polici v knihkupectví před mými a za mými, a jejichž jména se vždy objevují před, respektive za mým v různých encyklopediích a seznamech amerických spisovatelů – díky za to, že tam jste, vážení. Juliu Caesarovi za to, že světu ukázal, že negramotní barbaři mohou být poraženi. Paris Hiltonové, jejíž rodinný hotelový řetězec nabízí mé knihy ve svých dárkových obchodech. A nakonec – což ovšem nesnižuje jeho důležitost – Albertu II., belgickému králi, který mi jednou zamával v Bruselu, když královský průvod přecházel od paláce k budově parlamentu, na půl hodiny zablokoval dopravu, a tím pádem mě donutil, abych ubíjel čas vymýšlením skvělé zápletky, jak sesadit z trůnu belgického krále.

Existuje ještě dlouhá řada lidí, kterým bych měl poděkovat, ale čas, prostor a slušnost mi velí, abych na tomto místě skončil.

Teď ještě na vážnější notu. Následující lidé věnovali štědré dary na dobročinné účely výměnou za to, že jejich jména budou použita pro některé postavy tohoto románu: James (Jim) R. Hawkins, který přispěl společnosti pro výcvik pracovních psů (Canine Companions for Independence), Marion Fannelliová a Paul Dunn – přispěli na longislandské letecké muzeum Cradle of Aviation Museum, Carol Ascrizziová a Patty Gleasonová na nadaci pro nemocné dětiMake-A-Wish Foundation, Gary Melius jménem svého přítele Johna Nasseffa a Lori Bahniková přispěli mládežnické organizaci Boys & Girls Club of Oyster Bay-East Norwich, a Leslie Scheinthalová zase na dětské středisko dramatické tvorby Variety Child Learning Center.

Vřelé díky těmto nesobeckým mužům a ženám zachovávajícím ducha občanské společnosti. Doufám, že se vám vaše alter ega líbila a že budetei nadále podporovat užitečné organizace.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai