Nelson DeMille

OSTROV ANTRAX

Kapitola 1

Dalekohledem jsem hleděl na krásnou, asi patnáct metrů dlouhou jachtu, která zakotvila pár set metrů od

pobřeží. Na palubě lenošily dva páry ve věku kolem třiceti let. Na první pohled neměly na práci nic jiného

než se opékat na slunci, popíjet jeden drink za druhým a vůbec se věnovat samým bohulibým činnostem.

Ženy měly na sobě jen titěrné monokiny a jeden z mužů se postavil na příď, stáhl si plavky, stál tamdobrou minutu v předklonu a pak se vrhl do vod zátoky a plaval kolem lodi. Báječný kraj. Odložil jsemdalekohled a načal další Budweiser.

Léto se chýlilo ke konci, což se v těchhle končinách děje až v září někdy kolem rovnodennosti, nikolivkoncem srpna jako všude jinde. Víkend před Svátkem práce{1} byl za námi a začínalo indiánské léto.

A já, John Corey, takto policista na zdravotní dovolené, jsem seděl na verandě domu svého strýce vproutěném křesle a oddával se planému filozofování. Došel jsem k závěru, že pokud se zabýváte zejménatím, že neděláte nic, váš problém je obvykle v tom, že nevíte, jestli už jste hotovi.

Veranda byla staromódní stejně jako celý farmářský dům z devadesátých let předminulého století. Byl samá věžička, lomenice a štít, učiněná perníková chaloupka. Z místa, kde jsem seděl, jsem přes travnatýsvah viděl na jih k zátoce Peconic Bay. Slunce se sklánělo k západu, což nebylo ve tři čtvrti na sedm večer

nic podivného. Jsem městské dítě, ale venkovský život si mě naprosto získal, obloha plná hvězd a takovéty věci, před pár týdny jsem dokonce našel i Velký vůz.

Měl jsem na sobě obyčejné bílé tričko a džínové šortky, které mi sedly výborně, ovšem před tím, než jsem

strašně zhubl. Bosé nohy jsem měl opřené o zábradlí, za nímž jsem viděl jachtu, o které jsem se jižzmiňoval.

V tuhle denní dobu můžete naslouchat cvrčkům, cikádám a bůhvíčemu ještě, ale já nejsem žádný zvláštnífanoušek hlasů přírody. Měl jsem proto na stolku vedle sebe přenosný magnetofon, ze kterého rámusil hitThe Big Chill, v levé ruce jsem držel plechovku Budweiseru, na klíně jsem hýčkal dalekohled a na podlazena dosah pravé ruky ležel můj pracovní nástroj, blahé paměti, revolver Smith & Wesson ráže 38. Báječně

se mi vešel do kabelky, s tou svou dvoupalcovou hlavní. To měl být vtip.

Ve zhruba dvousekundové odmlce mezi nahrávkami When A Man Loves A Woman a Dancing In The

Street jsem zaslechl, jak zaskřípala podlaha staré verandy. Protože jsem bydlel sám a nikoho jsem zrovnanečekal, zdvihl jsem pravačkou osmatřicítku a položil si ji do klína. Abyste si nemysleli, že jsem nějakýparanoik – ta zdravotní dovolená nebyla po příušnicích, ale po třech průstřelech. Dva měly na svědomíkulky ráže 9 milimetrů a jedna byla čtyřiačtyřicítka Magnum. Tedy ne že by na velikosti děr záleželo. Sestřelnou ranou je to stejné jako s nemovitostí – záleží jen na umístění. Podle všeho se moje rány umístilysprávně, protože jsem byl v rekonvalescenci, ne v rozkladu.

Podíval jsem se vpravo, kde veranda zatáčela kolem západní stěny domu. Na rohu se objevil muž, kterýse zastavil asi pět metrů ode mne a pohledem pátral v dlouhých stínech, které sem vrhalo zapadajícíslunce. Jeden z těch dlouhých stínů, které mě kryly, vlastně vrhal on sám, a nezdálo se, že by mnezpozoroval. Jenže jak měl slunce v zádech, neviděl jsem nic ani já, nerozeznal jsem jeho tvář a nemohl

ani vytušit jeho úmysly. Ozval jsem se tedy: „Jak vám mohu pomoci?“

Obrátil ke mně hlavu. „Nazdar, Johne. Vůbec jsem vás neviděl.“

„Posaďte se, šerife.“ Zasunul jsem revolver do pouzdra na opasku pod tričkem a ztlumil jsem rádio.

Sylvester Maxwell zvaný Max, muž zákona v místních končinách, se dokolébal až ke mně a opřel sezadnicí o zábradlí. Upřeně se na mne zadíval. Měl na sobě modré sportovní sako, bílou košili, bavlněnéhnědé kalhoty a na bosých nohou námořnické sandály. Nedokázal jsem odhadnout, jestli je teď ve službě,

nebo ne. Řekl jsem jen: „Támhle v ledničce je ještě nějaké nealko pití.“

„Díky.“ Natáhl se za sebe a z hromádky ledu vytáhl plechovku Budweiseru. Pro Maxe bylo pivo vždyckynealko.

Usrkával pivo a hloubavě pozoroval jakýsi bod v prostoru asi půl metru před svým vlastním nosem. Otočiljsem se znovu k zátoce a zaposlouchal se do tónů Too Many Fish In The Sea od Marvelettes. Bylopondělí, takže většina rekreantů už byla na štěstí pryč, a jak už jsem řekl, bylo po Svátku práce, toznamená, že letní dovolené končí a člověk cítí, jak se vrací klid. Max tu byl vlastně doma, a protože ještěnepřešel k věci, musel jsem čekat. Nakonec se mě zeptal: „Vám to tu patří?“

„Mému strýci. Chce, abych to koupil.“

„Nekupujte nic. Já se řídím pravidlem, že cokoli, co popojíždí, plave nebo píchá, je lepší si jen

pronajmout.“

„Díky za radu.“

„Počítáte s tím, že tu chvíli zůstanete?“

„Než se mi zacelí díry a přestane mi táhnout do krku spodem.“

Usmál se, ale pak jako by se znovu zahloubal. Max byl mohutný chlap asi v mých letech, tedy něco počtyřicítce, s vlnitými světlými vlasy, růžovou pletí a modrýma očima. Ženské na něj letěly, což šerifu

Maxwellovi, který byl svobodný a nebyl teplouš, nijak nevadilo.

Pak řekl: „Tak jak se cítíte?“

„Není to tak zlé.“

„Snesete menší duševní rozcvičku?“

Neodpověděl jsem. Maxe jsem znal už asi deset let, ale vzhledem k tomu, že jsem tu nežil, jsme se teďviděli po docela dlouhé době. Asi bych o sobě měl říci, že jsem newyorský detektiv z oddělení vražd a žejsem pracoval na severním Manhattanu, než mě sejmuli. To se stalo dvanáctého dubna. V New Yorku to

do detektiva z mordparty nikdo nenasypal dobrých dvacet let, takže z toho byly palcové titulky v

novinách. Naše tiskové oddělení se tomu nijak nebránilo, potřebujeme totiž nabrat nové lidi a já jsem bylpodle nich ideální reklama – sympatický, pohledný a tak dál, takže celý případ jen trošičku přibarvili azbytek práce vykonaly sdělovací prostředky. Ti dva parchanti, co to do mě napálili, byli ale pořád venku.Strávil jsem měsíc v nemocnici Columbia Presbyterian Hospital a pak pár týdnů ve svém newyorskémbytě. Poté strýček Harry dostal nápad, že jeho letní byt je vhodné místo pro hrdinu. Proč ne? Přijel jsemsem na konci května, někdy kolem Dne obětí války.

„Toma a Judy Gordonovy jste asi znal,“ ozval se Max.

Podíval jsem se na něj. Naše pohledy se setkaly a já jsem pochopil. Zeptal jsem se jen: „Oba dva?“

Přikývl. „Oba.“ Po několika sekundách pietního mlčení řekl: „Rád bych, kdybyste se podíval na místočinu.“

„Proč?“

„A proč ne? Třeba kvůli mně. Ještě předtím než k tomu budu moct někoho poslat. Detektivů přes vraždy

tu moc nemám.“

Ve skutečnosti policejní oddělení v Southoldu nemělo žádné detektivy na trestné činy vraždy, což málokdy

vadilo, protože tady se tyhle věci stávaly jen opravdu zřídka. Když už k tomu došlo, převzalo věc okresníoddělení v Suffolku a Max si šel po svém. Max na tohle prostě nebyl.

Místní kraj, to znamená North Fork patřící k Long Islandu ve státě New York s městečkem Southold, bylpodle tabulí u dálnice osídlen poprvé kolem roku 1640 nějakými lidmi z New Havenu v Connecticutu, kteří

bůhvíproč prchali před královskou mocí. V kraji South Fork na Long Islandu pak leží Hamptons, hnízdo,kde si dávají dostaveníčko spisovatelé, výtvarníci, herci, lidi z nakladatelské branže a další podobné typy.Tady v North Forku žili hlavně farmáři, rybáři a tak podobně. A nejspíš taky aspoň jeden vrah.

Dům strýčka Harryho stojí ve vesničce Mattituck, která je asi sto padesát kilometrů od 102. západní ulice,kde po mně dva džentlmeni – na první pohled hispánského původu – vypálili čtrnáct nebo patnáct ran, zčehož byly na pohyblivý terč ve vzdálenosti necelých deseti metrů úspěšné tři zásahy. Nic moc výkon, alenechci si hrát na kritika. A už vůbec si nehodlám stěžovat.

Takže abych to shrnul – městečko Southold zabírá převážnou část North Forku a patří pod něj osm osad a

jedna vesnice jménem Greenport, a to všechno spadá pod pravomoc jednoho policejního oddělení. Tomá asi čtyřicet policistů, jimž velí šerif Sylvester Maxwell.

Max řekl: „Za podívání nic nedáte.“

„Jistěže ne. A co když mě pak předvolají ke svědecké výpovědi, když se mi to zrovna nebude hodit? Zatohle mě nikdo neplatí.“

„Abych se přiznal, volal jsem starostovi a dostal jsem povolení, abych vás oficiálně najal jako konzultanta.

Sto babek na den.“

„Sakra. To vypadá jako kšeftík, na který bych si měl udělat čas.“

Max se usmál. „Jo, aspoň budete mít na účet za plyn a za telefon. Stejně nemáte do čeho píchnout.“

„Snažím se zacelit si díru v pravé plíci.“

„Nebude to žádná námaha.“

„Jak to víte?“

„Je to vaše šance, jak se stát zasloužilým občanem Southoldu.“

„Jsem občan New Yorku. Nečeká se snad ode mě, že budu sedět na dvou židlích.“

„Tak co, znal jste ty Gordonovy? Nebyli jste přátelé?“

„Dá se to tak říct.“

„Jo? Takže důvod máte. Pojďte, Johne. Vstaňte a jdeme. Budu vaším dlužníkem. Vážně.“

Abych pravdu řekl, začínal jsem se nudit a Gordonovi byli bezvadní lidé… Vstal jsem a odložil pivo. „Pokud

bych měl vystupovat oficiálně, muselo by to být vzhledem k mé zdravotní dovolené za dolar na týden.“

„Fajn. Ale litovat nebudete.“

„Ale to víte, že budu.“ Vypnul jsem rádio, ze kterého se právě linulo Jeremiah Was A Bullfrog, a zeptaljsem se Maxe: „Je tam hodně krve?“

„Trochu. Rány do hlavy.“

„Myslíte, že budu potřebovat sandály?“

„No…, trochu toho mozku a kostí se tam najde…“

„O.K.“ Vklouzl jsem do žabek a vyšli jsme z verandy na kruhovou příjezdovou cestu před domem. Nasedljsem do Maxova služebního bílého Jeepu Cherokee bez policejního označení, ve kterém bez ustánívřeštěla policejní vysílačka.

Sjeli jsme po příjezdové cestě pokryté staletým nánosem skořápek z ústřic a škeblí, které tam strýčekHarry a všichni jeho předchůdci sypali, aby se na cestě netvořila vrstva prachu a bláta. Farma strýčkaHarryho byla takzvaná pobřežní farma, neboť všechny pozemky sousedily se zátokou, ale většina výměryfarmy byla již dávno prodána. Okolní krajina je tu zarostlá poměrně neužitečnými rostlinami, jako jsouforzýtie, vrba Wimmerova a ptačí zob. Strýčkův dům je krémový, rámy zelené, stejně jako střecha.Všechno to tu vypadalo báječně a říkal jsem si, že ten dům možná opravdu koupím, pokud policejnídoktoři rozhodnou, že jsem pro další práci vyřízený. Měl bych začít nacvičovat vykašlávání krve.

Pokud bych byl propuštěn ze služby, měl bych nárok na tříčtvrteční invalidní důchod, nezdaněný a sdoživotní platností. To je podobné terno, jako když se vám povede při prohlídce zámku zakopnout okoberec a rozbít si hlavu přímo před zraky vašeho pojišťováka.

„Posloucháte mě?“

„Cože?“

„Říkal jsem, že byli nalezeni v 17.45 sousedem…“

„Už jsem ve službě?“

„Jistě. Oba byli střeleni jednou ranou do hlavy a soused je našel ležet na podlaze na verandě…“

„Maxi, vždyť to všechno uvidím. Řekněte mi něco o tom sousedovi.“

„Jasně. Jmenuje se Edgar Murphy, je to starší chlap. Uslyšel kolem půl šesté připlouvat loď Gordonových,

za čtvrt hodinky k nim přišel a našel je zavražděné. Žádný výstřel neslyšel.“

„Není už nahluchlý?“

„Ne. Ptal jsem se ho. Tvrdí, že on i jeho žena slyší dobře. Možná že měl vrah tlumič. Anebo Murphyovislyší hůř, než si myslí.“

„Ale loď slyšeli. Časem si je Edgar jistý?“

„Naprosto. Volal nás v 17.51, takže je to přesné.“

„Jasně.“ Podíval jsem se na hodinky. Bylo 19.10. Maxe muselo napadnout, že mě přivolá, brzy potom, codorazil na místo činu. Předpokládal jsem, že chlapci z mordparty z okresu Suffolk už jsou na místě. Muselipřijet z městečka Yaphank, kde má okresní policejní oddělení sídlo a odkud je to asi hodinu cesty k místu,

kde Gordonovi bydleli.

Max pokračoval ve vyprávění a já jsem se snažil dostat myšlenky do obrátek, ale už tomu bylo pětměsíců, co jsem naposledy musel uvažovat o věcech, jako bylo tohle. Měl jsem co dělat, abych honeokřikl: „K věci, Maxi!“ Ale nechal jsem ho žvanit dál. Kromě toho jsem v duchu pořád slyšel tuodrhovačku Jeremiah Was A Bullfrog. Není nic hroznějšího, než když nemůžete dostat z mysli nějakoumelodii, to určitě znáte. A notabene takovou, jako byla tahle.

Podíval jsem se staženým bočním oknem ven. Jeli jsme po hlavní silnici vedoucí z východu na západsměrem k místu zvanému Nassau Point, kde žili Gordonovi. North Fork je něco jako Cape Cod – větremošlehaný kus země obklopený ze tří stran vodou a plný historie.

Starousedlíků tu moc není, něco kolem dvacet tisíc lidí, zato sem spousta lidí jezdí na víkendy a dovolenéa nově zbudované vinné sklepy sem přitahují výletníky. Kdybyste prošli všechny vinné sklepy, napočítalibyste dobrých deset tisíc ochlastů z nejbližší městské aglomerace. Vážně.

Stáčeli jsme se k jihu na Nassau Point, což je oblast dlouhá asi tři kilometry, která dosahuje až k zátocePeconic Bay. Z mého kotviště ke kotvišti Gordonových je to asi šest kilometrů.

Nassau Point je oblíbenou rekreační oblastí od dvacátých let a hemží se to tu jak prostými bungalovy, takhonosnými vilami. Dovolenou tu trávil i Albert Einstein a právě odsud napsal Rooseveltovi svůj slavnýDopis z Nassau Pointu, v němž na prezidenta naléhal, aby zahájil práce na výzkumech atomové bomby.To ostatní je, jak se říká, historie.

Je zajímavé, že Nassau Point je pořád domovem řady vědců. Někteří pracují v ústavu BrookhavenNational Laboratory, což je tajné nukleární cosi nějakých padesát kilometrů odsud, a další jsouzaměstnáni na Plum Islandu, kde se provádí supertajný biologický výzkum, který je zřejmě tak strašný, že

ho musí schovávat na ostrově. Plum Island je asi tři kilometry od Orient Pointu, což je poslední kousekpevniny North Forku. Příští stanice – Evropa.

Tom i Judy Gordonovi byli biologové a pracovali na Plum Islandu. Můžete se vsadit, že jsme na to v tu

chvíli mysleli oba, já i Sylvester Maxwell. Zeptal jsem se Maxe: „Volal jste federály?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Vražda není záležitost pro ně.“

„Vy víte, co myslím, Maxi.“

Šerif Maxwell neodpověděl.

Kapitola 2

Blížili jsme se k domu Gordonových, který stál na západním břehu mysu. Byl to ranč ze šedesátých let,přestavěný podle módy let devadesátých. Gordonovi, kteří pocházeli odněkud ze středozápadu a kteříneměli žádnou jistotu dlouhodobější pracovní kariéry, se mi kdysi zmínili, že si dům pronajali spředkupním právem. Myslím, že kdybych musel pracovat s takovým materiálem jako oni, asi bych si takénedělal dlouhodobé plány. Asi bych nekoupil ani nezralé banány.

Soustředil jsem se na výhled z okna jeepu. V uličce před domem postávali v dlouhých purpurovýchstínech hloučky sousedů, kteří živě debatovali a dívali se k domu Gordonových. Před domem parkovala třipolicejní auta oddělení ze Southoldu a dvě auta bez označení, kolem se motaly děti na kolech. Uličkublokovala dodávka z okresního soudu. Je rozumné zabránit vjezdu nebo parkování na místě činu, aby senezničily důkazy, a já byl velmi potěšen, že i Maxovi okresní policajti myslí takhle dopředu. Dále stály naulici dva televizní vozy, jeden patřil místnímu zpravodajskému kanálu a druhé bylo redakce NBC News.

Všiml jsem si také tlupy reportérů, kteří strkali mikrofon pod nos každému, kdo otevřel ústa. Ještě tonebyl ten pravý reportérský cirkus, ale ten brzy začne, jen co se sem dostane zbytek těch zpravodajských

hyen.

Od stromu ke stromu se táhla žlutá páska, která vyznačovala místo činu a ohraničovala pozemky kolemdomu. Max zacouval za dodávku ze soudního a vystoupili jsme. Několikrát bleskl fotoaparát, pak serozsvítila osvětlovací tělesa a už nás natáčeli pro zprávy v jedenáct. Doufal jsem, že se nedívá nikdo zposudkové komise a hlavně žádný z těch grázlů, co mě chtěli oddělat. Vážně bych nerad, aby se dověděli,

kde jsem.

Na příjezdové cestě stál uniformovaný policista s blokem – zapisovatel místa činu – a Max mu nadiktovalmé jméno i hodnost, čímž mne oficiálně zapojil do případu a udělal ze mne objekt pro zasílání obsílek zúřadu vyšetřujícího soudce a od případných obhájců. Bylo to přesně to, oč jsem ani v nejmenším nestál,ale osud tomu tak chtěl.

Kráčeli jsme po štěrkové příjezdové cestě a prošli jsme brankou na dvůr, který byl téměř celý krytýcedrovými deskami a postupně se kaskádovitě svažoval od domu k zátoce, kde končil u dlouhého mola, uněhož byla vyvázána loď Gordonových. Byl namouduši krásný večer a já si přál, aby ho s námi mohli Tom

a Judy vychutnávat.

Viděl jsem obvyklou skupinu lidí ze soudní laboratoře, pak tři uniformované policisty z oddělení zeSoutholdu a ženu, která měla na sobě světle hnědé sako a sukni téže barvy, bílou blůzu a obyčejnépohodlné boty. Nejprve mě napadlo, že patří k rodině a že ji přizvali kvůli identifikaci a takovým těmvěcem, ale pak jsem si všiml, že drží v ruce poznámkový blok a tužku a tváří se úředně.

Na hladké stříbrošedé desce z cedrového dřeva leželi vedle sebe na zádech Tom a Judy, nohama k domua hlavami k zátoce, s rukama rozpřaženýma, jako by chtěli do sněhu udělat andělíčky. Policejní fotograf je

snímal z různých úhlů, blesky ozařovaly prkna pod nimi, a těla tak na okamžik dostávala podivnýpřízračný vzhled a la Noc oživlých mrtvol.

Zíral jsem na ležící těla. Tom a Judy Gordonovi sotva přesáhli třicítku a dokonce i po smrti představovalipohledný pár. Zaživa je lidé často považovali za nějakou slavnou dvojici, pokud na ně narazili nasnobštějších místech.

Oba měli na sobě modré džíny, sportovní boty a košile. Tomova košile byla černá se znakem nějakénámořní společnosti na prsou a Judyina byla v barvě myslivecké zeleně s malou žlutou plachetnicí na levéstraně.

Podle mne Max neviděl příliš mnoho zavražděných, ale pravděpodobně byl zvyklý na přirozená úmrtí,sebevraždy, autonehody a podobně, protože nezelenal. Vypadal zachmuřeně, účastně, zahloubaně aprofesionálně, ale pořád na ta těla zíral tak, jako by nemohl uvěřit, že před ním na těch krásnýchpalubkách leží dva zavraždění lidé.

Protože dělám svoji práci ve městě, kde se stane 1500 vražd do roka, není pro mě smrt, jak se říká, žádná neznámá. Nevidím sice všech 1500 mrtvých, ale viděl jsem jich už dost, abych se při pohledu na ně

přestal trápit, lekat a abych přestal pociťovat překvapení nebo nutkání ke zvracení. Ale když jde oněkoho, koho jste znali a měli jste ho rádi, je to něco jiného.

Přešel jsem k Tomu Gordonovi. Měl vstřel v kořeni nosu, Judy v levém spánku.

Za předpokladu, že tu byl jen jeden střelec, to Tom koupil jedinou ranou do hlavy jako první. Judy, kteráse nevěřícně obrátila ke svému manželovi, dostala druhou ránu z boku do levého spánku. Obě kulkyprošly pravděpodobně lebkami a skončily někde v zátoce. Takže balistici nám nic platní nebudou.

Ještě nikdy jsem nebyl na místě vraždy, které by poněkud nepáchlo, zvláště tehdy, pokud už byly obětichvíli po smrti. Jestliže byla na místě krev, vždycky jsem ji cítil, a pokud došlo k porušení tělních dutin,vznášel se nad místem zločinu nepopsatelný pach vnitřností. Není to nic, co bych musel čichat nějakzvlášť často. Naposledy jsem takhle cítil svou vlastní krev. Každopádně v tomto případě věci prospělo, žek vraždě došlo venku.

Rozhlédl jsem se kolem, ale nikde jsem neviděl místo, kde by se střelec mohl ukrýt. Posuvné skleněnédveře do domu byly otevřené, takže by se mohl skrývat uvnitř, ale dům byl vzdálen dobrých šest metrů,což je vzdálenost, na kterou je pro většinu lidí dost obtížné slušně se trefit pistolí do hlavy. Já jsem tohobyl živým důkazem. Z šestimetrové vzdálenosti budete spíš nejdřív střílet na tělo, pak přistoupíte blíž adokončíte práci ranou do hlavy. Takže tu byly dvě možnosti. Buďto střelec neměl pistoli, ale pušku, nebosi mohl dovolit přistoupit až k nim, aniž by je vyplašil. Zkrátka někdo, kdo vypadal normálně a neškodně,možná dokonce někdo, koho znali. Gordonovi vystoupili z lodi, vyšli po bednění nahoru, uviděli tu osobu a

kráčeli směrem k ní. Dotyčný návštěvník namířil na vzdálenost maximálně půldruhého metru pistoli a oba

je provrtal.

Rozhlédl jsem se kolem těl a uviděl jsem značky zabodané v prknech. „Červená znamená krev?“

Max kývl. „Bílá je kost, šedá…“

„Je mi to jasné.“ Ještě že jsem si vzal ty žabky.

Max mne informoval: „Výstřelové otvory jsou veliké, urvalo jim to celou jednu stranu lebky. A jak vidíte,velké jsou i vstřely. Tipuji na kalibr 45. Ani jednu kulku jsme zatím nenašli. Pravděpodobně skončily v

zátoce.“

Neodpověděl jsem.

Max vykročil směrem k posuvným skleněným dveřím. Ke mně poznamenal: „Ty dveře byly otevřenénásilím a dům je vzhůru nohama. Nic moc nezmizelo – televize, počítač, CD přehrávač a všechno ostatníje tady. Možná ale budou chybět šperky a další věci.“

Chvilku jsem o tom uvažoval. Gordonovi stejně jako většina intelektuálů s platem státního zaměstnancenevlastnili moc klenotů, uměleckých předmětů a podobných věcí. Feťák by si vzal drahou elektroniku a

další legrácky a práskl by do bot.

Max řekl: „Představuji si to takhle – zloděj nebo zloději dělali svou práci, pak uviděli Gordonovyskleněnými dveřmi přicházet, vyšli ven, odpráskli je a zmizeli.“ Podíval se na mě.

„Mám pravdu?“

„Když to říkáte.“

„Říkám.“

„Jasně.“ Znělo to lépe, než případný titulek DŮM VĚDCŮ PRACUJÍCÍCH NA SUPERTAJNÉM VÝZKUMUBIOLOGICKÝCH ZBRANÍ VYRABOVÁN A VĚDCI ZAVRAŽDĚNI.

Max ke mně přistoupil blíž a potichu se zeptal: „Co si myslíte vy, Johne?“

„Říkal jste stovka na hodinu?“

„Nechte toho, člověče, nezkoušejte mě ždímat. Možná že tu máme co dělat s dvojnásobným vrahemsvětového významu.“

Odpověděl jsem: „Vždyť jste zrovna nastínil svou verzi o nevhodně načasovaném příchodu majitelů domua prudké otravě olovem.“

„Jo, ale ono jaksi nejde přehlédnout, že majitelé byli…, no prostě tím, čím byli.“ Podíval se na mě a řekl:

„Zkuste rekonstrukci.“

„O.K. Asi je vám jasné, že pachatel nestřílel z těchto dveří. Stál přímo před nimi. Dveře byly zavřené, abyGordonovi, když se blížili, nezpozorovali nic neobvyklého. Možná že střelec seděl v některém tady z těchkřesel a možná že tu byl člunem, protože nechtěl parkovat auto před domem, kde by ho mohla vidětspousta lidí. Možná se schovával. Ať je to, jak chce, buďto Gordonovi pachatele znali, nebo je jehopřítomnost nijak nepřekvapila. Třeba to byla žena – pohledná, sympatická – a Gordonovi se blížili k ní aona k nim. Možná že spolu prohodili i pár slov, ale velice brzy vrah vytáhl pistoli a zastřelil je.“

Šerif Maxwell přikývl.

„Pokud pachatel uvnitř něco hledal, nebyly to ani šperky ani hotovost, ale papíry. Víte, oč jde – bakterie apodobné svinstvo. On je nezabil proto, že ho načapali – on je zabil, protože je potřeboval mrtvé. On naně čekal. A vy to moc dobře víte.“

Přikývl.

„A musím říct, Maxi,“ dodal jsem, „že už jsem viděl hodně nepovedených vloupaček, kde došlo k vraždělidí, co byli zrovna doma, a zloděj nic neodnesl. Pokud jde o fet, nemá cenu hledat v tom nějaký smysl.“

Šerif Maxwell si mnul bradu, jak přemýšlel o verzi s narkomanem a verzi s úkladným vrahem i o všech

možných meziverzích.

Zatímco přemýšlel, klekl jsem si k mrtvým a naklonil se k Judy. Oči měla otevřené, doširoka otevřené, azdálo se mi, že v nich vidím překvapení. I Tom měl otevřené oči, ale měl mnohem klidnější výraz než jeho

manželka. Mouchy už si našly krev v jejich ranách a já jsem pocítil nutkání je odehnat. Jako by na tomzáleželo.

Prohlédl jsem obě těla, aniž bych se dotkl čehokoliv, co by mohlo zajímat hochy ze soudního. Prohlíželjsem si vlasy, nehty, kůži, oděv, boty a tak dále. Když jsem byl hotov, třepl jsem Judy po tváři a vstal

jsem.

Maxwell se mě zeptal: „Jak dlouho jste je znal?“

„Asi od června.“

„Byl jste tu už někdy?“

„Ano. Musíte se mě zeptat ještě na jednu věc.“

„No…, musím se vás zeptat…, kde jste byl kolem půl šesté večer?“

„S vaší holkou.“

Usmál se, ale pobaveně to nevypadalo.

Zeptal jsem se Maxe: „Jak dobře jste je znal vy?“

Na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Jen od vidění. Moje přítelkyně mě občas tahá na ochutnávky vín a

podobné akce.“

„Vážně? A jak jste věděl, že je znám já?“

„Zmínili se, že se setkali s policajtem z New Yorku, který je tu na zotavené. Řekl jsem, že vás znám.“

„To jsou věci,“ řekl jsem.

Neodpověděl.

Rozhlédl jsem se po dvoře. Na východní straně stál dům, na jižní straně byl pás vysokého živého plotu aza ním byl dům Edgara Murphyho, který těla našel. Na sever se táhla pár set metrů dlouhá, otevřenámočálovitá louka, za níž stál další dům, který bylo odsud dobře vidět. Západním směrem prkenná podlaha

ve třech stupních sestupovala k zátoce, kde přístaviště asi po třiceti metrech přecházelo v hlubší vodu.Na konci přístaviště se na vlnách pohupovala loď Gordonových, asi desetimetrový elegantní, rychlýsklolaminátový motorový člun. Nesl jméno Spirocheta, což, jak jistě všichni víme z biologie na základníškole, je odporná bestie, která způsobuje syfilis. Gordonovi měli smysl pro humor.

Max řekl: „Edgar Murphy prohlásil, že Gordonovi někdy používali k cestám na Plum Island vlastní člun.Trajekt volili, jen když bylo špatné počasí, a v zimě.“

Přikývl jsem. Věděl jsem o tom.

„Zkusím zavolat na Plum Island a zjistit, jestli nevědí, kdy odpluli,“ pokračoval Max. „Moře je klidné, přílivpostupuje a vítr vane od východu, takže by z Plum Islandu mohli být doma v rekordním čase.“

„Já nejsem námořník.“

„Já ano. Dnes by to sem z Plum Islandu mohli stihnout za hodinu, ale obvykle to bývá hodina a půl, dvěhodiny i víc. Murphyovi slyšeli loď Gordonových připlouvat asi v půl šesté, takže pokud se nám podařízjistit čas odplutí z Plum Islandu, budeme moct s větší jistotou tvrdit, že to, co Murphyovi o půl šestéslyšeli, byla loď Gordonových.“

„Správně.“ Rozhlédl jsem se. Byla to veranda jako každá jiná, i s obvyklým vybavením – stolek, křesla,venkovní bar, slunečníky a tak podobně. Mezerami mezi prkny prorůstaly rostliny. Nikde tu však nebylomísto, kam by se mohl ukrýt člověk a následně přepadnout dva lidi ze zálohy.

„Na co myslíte?“ zeptal se Max.

„Přemýšlím o téhle verandě. Hezky sem zapadá, má pevnou podlahu a takřka nepotřebuje údržbu. To jeněco úplně jiného než ta moje, která se musí v jednom kuse natírat. Jestli dům svého strýce koupím,pořídím si něco takového. To bych pak vlastně ale měl zas menší trávník.“

Max pár sekund mlčel a pak řekl: „Opravdu myslíte na tohle?“

„Jo. Na co myslíte vy?“

„Na dvojnásobnou vraždu.“

„Dobrá. Tak mi řekněte, na co ještě jste tu přišel.“

„O.K. Sáhl jsem si na motor…“ Ukázal palcem za sebe ke člunu. „Když jsem přijel, byl ještě teplý, stejnějako těla.“

Přikývl jsem. Slunce se začínalo ponořovat do vod zátoky a vzduch se s přibývajícím soumrakemochlazoval. Byl jsem pořád jen v tričku a šortkách, tak se do mě postupně dala zima.

Září je na atlantickém pobřeží od Outer Banks po Newfoundland skutečně báječný měsíc. Ve dne jepříjemně a v noci se dobře spí. Je to ještě léto, ale bez horka a vlhkosti, a už podzim, ale bez studenýchdešťů. Tažní ptáci se dosud neodebrali na jih a ptáci, kteří sem ze severu létají přezimovat, zatím na svécestě za teplem někde odpočívají. Myslím, že kdybych opustil Manhattan a skončil tady, snadno bych dovší té přírody, rybaření, jachtaření a tak dále zapadl.

Max pokračoval: „A ještě něco – lano je uvázáno na lodní smyčku u pilotu.“

„No, to je ovšem kardinální zvrat v případu. Co s tím vším má ksakru co dělat lano?“

„Lodní lano není uvázané k úvazišti mola, ale je jen dočasně přivázané k jednomu z pilotů, které vybíhajído moře. Řekl bych, že chtěli brzy zase vyplout.“

„To je dobrá dedukce.“

„Jo. Napadá vás něco?“

„Ani náhodou.“

„Ničeho jste si nevšiml?“

„Doufal jsem, že mě k tomu dokopete, šerife.“

„Nemáte žádnou teorii, nápad, verzi, nic?“

„Ani omylem.“

Zdálo se, že šerif Maxwell chce říci ještě něco, například ,máte padáka‘ nebo tak něco, ale namísto tohořekl: „Musím si jít zavolat.“ Vešel do domu.

Pohlédl jsem znovu k tělům. Žena ve světle hnědé sukni právě obkreslovala Judy křídou. V New Yorkuplatí, že nákres místa činu provádí vyšetřující důstojník, a předpokládal jsem, že tady je to stejné. Platí, že

detektiv, který má dovést případ k závěru a který má spolupracovat s vyšetřujícím soudcem, by měl znátcelý případ a mít jej rozebraný do nejmenších podrobností. Došel jsem tudíž k závěru, že ta žena vhnědém je detektiv z oddělení vražd a že byla pověřena vyšetřováním tohoto případu. Napadlo mě i to, že

jestli se rozhodnu Maxovi pomoct, zažiju si s ní peklo.

Místo vraždy je jedním z nejzajímavějších míst na světě, pokud víte, co hledáte a na co se díváte. Je topodobné, jako když se Tom a Judy koukali pod mikroskopem na drobné potvůrky – dokázali vám říct, cozrovna ty potvůrky dělají, co by mohli udělat vám a tak podobně. Kdežto když jsem se pod mikroskoppodíval já, viděl jsem jen jakési hemžení. Nemám na to trénované ani oko ani mysl.

Když se ale podívám na mrtvé tělo a na jeho okolí, vidím věci, které většině ostatních unikají. Max si sáhlna motor a těla a všiml si, že obojí bylo teplé, všiml si, jak byl uvázán člun a řady dalších drobnýchdetailů, které obyčejnému smrtelníkovi uniknou. Max však nebyl detektiv a pracoval na nižším stupnirozpoznávání, jenže k vyřešení vraždy, jako byla tato, potřebujete fungovat mnohem pozorněji. On tověděl, a právě proto mě zavolal.

Znal jsem oběti, což je pro detektiva, který šetří vraždu, velký přínos. Věděl jsem například, že Gordonoviobvykle na lodi cestou na Plum Island nosili trička, šortky a podobné námořnické hadry a na práci vlaboratořích se převlékali do ochranných pracovních oděvů. Tom se sám sobě v černé košili mocnepodobal a Judy byla pastelovější než obvykle. Měl jsem pocit, že se tak oblékli kvůli nenápadnosti aběžecké boty že měli kvůli rychlosti. Začínal jsem dělat vývody. Člověk by je ale neměl dělat příliš brzy.

Na podrážkách bot měli červenou hlínu. Odkud pocházela? Určitě ne z laboratoře, pravděpodobněnepocházela ani z cesty k přístavišti trajektu na Plum Islandu nebo z jejich lodi a ani ze zdejšíhopřístaviště a okolí. Vypadalo to, že dnes byli někde jinde. Byli i jinak oblečeni. Den pro ně taky skončiljinak než obvykle. Bylo tu ještě něco, čemu jsem zatím nedokázal přijít na kloub, ale něco jsem cítil.

Pořád však existovala možnost, že prostě vyrušili zloděje při vloupání. To by nemělo s jejich zaměstnáním

nic společného. Max se však obával opaku a já jsem se tím nakazil, což však není vzhledem k okolnostem

moc vhodná slovní hříčka. Hádám, že tak do půlnoci se tu začnou promenovat chlápci z FBI, CIA aobranného zpravodajství. Tedy pokud do té doby Max nechytí zloděje.

„Promiňte.“

Otočil jsem se za hlasem. Byla to ta žena v hnědých šatech. Zmohl jsem se na pouhé: „Prosím?“

„Promiňte, ale vám sem byl povolen vstup?“

„Patřím ke skupině.“

„Vy jste policista?“

V tričku a šortkách jsem zjevně nepůsobil jako policejní kapacita. Odpověděl jsem: „Jsem tu se šerifem

Maxwellem.“

„Toho jsem si všimla. Byl jste zapsán?“

„Proč si to nezkontrolujete?“ Otočil jsem se a vykročil k dalšímu stupni prkenné podlahy, přičemž jsem sevyhýbal značkám místa činu. Zamířil jsem k molu. Následovala mě.

„Jsem detektiv Penrosová z oddělení vražd okresního policejního oddělení v Suffolku a jsem pověřenavedením tohoto vyšetřování.“

„Gratuluji.“

„A pokud tu nemáte oficiálně co na práci…“

„Budete si muset promluvit se šerifem.“ Sestoupil jsem až na molo a vydal se k místu, kde byl uvázaný

člun Gordonových. Na dlouhém otevřeném molu už bylo po západu slunce velmi větrno.

Na zátoce jsem neviděl ani jednu jachtu, ale zahlédl jsem několik silných motorových člunů, jejichž pozičnísvětla se pohybovala po hladině. Na jihovýchodě se ukázal srpek měsíce, jehož světlo zajiskřilo ve

vlnách.

Příliv vrcholil a desetimetrový člun byl téměř na úrovni mola. Seskočil jsem na palubu.

„Co to děláte? To nemůžete!“

Samozřejmě že vypadala velice dobře – kdyby byla šeredná, choval bych se daleko roztomileji. Jak jsemjiž poznamenal, byla oblečená poněkud stroze, ale pod dobře padnoucími šaty se rýsovala symfoniekřivek a melodie záhybů, které volaly po uvolnění. Vlastně vypadala, jako by pašovala balónky. Druhouvěcí, které jsem si všiml, byl fakt, že neměla snubní prsten. Abych tedy vyplnil i zbytek pomyslnéhoosobního dotazníku: věk – něco málo přes třicet, vlasy střední délky a barvy mědi, oči modrozelené, pleťsvětlá a nepoznamenaná přílišnou dávkou slunce, krytá lehkým make-upem, našpulené rty, žádnéviditelné jizvy nebo jiná znamení, bez náušnic, nehty nenalakované, navztekaný výraz v obličeji.

„Slyšíte mě vůbec?“

Přes tón, který teď zvolila, měla i docela příjemný hlas. Pojal jsem podezření, že detektiv Penrosová mávzhledem ke své pohledné tvářičce, sošné postavě a měkkému hlasu problémy s tím, aby ji lidé bralivážně, což se snaží kompenzovat přehnanou nepřístupností.

„Slyšíte mě?“

„Slyším vás. A vy mě slyšíte? Řekl jsem vám, abyste si promluvila se šerifem.“

„Tady velím já. Pokud jde o vraždy, okresní policie…“

„Jasně, půjdeme za šerifem spolu. Jenom moment.“

Rychle jsem se rozhlédl po lodi, ale byla už tma a moc jsem toho neviděl. Snažil jsem se najít baterku.

Řekl jsem mezitím detektivu Penrosové: „Měla byste sem na celou noc postavit hlídku.“

„Díky za vaše připomínky. Pojďte, prosím, z toho člunu.“

„Nemáte u sebe baterku?“ „Ven z lodi. Hned.“

„O.K.“ Vystoupil jsem na okrajník paluby a ona ke mně k mému údivu natáhla ruku, jíž jsem se chytil.Byla chladná. Přitáhla mě zpátky na molo a pravou rukou mi s kočičí hbitostí okamžitě zajela pod tričko a

z pouzdra na opasku vytáhla revolver. Sakra.

Udělala krok vzad s mou zbraní v ruce. „Zůstaňte, kde jste.“

„Ano, madam.“

„Kdo jste?“

„Detektiv John Corey, policie New York, vraždy, madam.“

„Co tu děláte?“

„Totéž co vy.“

„Ne, tenhle případ je můj. Ne váš.“

„Ano, madam.“

„Máte tu nějaké oficiální pověření?“

„Ano, madam. Byl jsem najat jako konzultant.“

„Konzultant? K případu vraždy? To slyším poprvé.“

„Já taky.“

„Kdo vás najal?“

„Město.“

„Idioti.“

„Přesně tak.“ Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, co dál, takže jsem snaživě navrhl: „Nechcete mě

prohledat?“

Zdálo se mi, že jsem v měsíčním svitu zahlédl na její tváři záblesk úsměvu. Zabolelo mě pro ni srdce. Alemohla to být i stará díra v plíci, která se právě ozvala.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptala se.

„John Corey.“

Pátrala očividně v paměti. „Aha…, tak to jste vy…“

„To jsem já. Ten šťastlivec.“

Zdálo se, že zjihla, a pak otočila moji osmatřicítku pažbou ke mně a podala mi ji. Obrátila se a odcházela

pryč.

Následoval jsem ji po přístavišti a vzhůru po třístupňovém bednění k domu, kde venkovní světla ozařovala

plochu před skleněnými dveřmi. Kolem luceren kroužila spousta můr.

Max právě hovořil s jedním z mužů ze soudního. Pak se obrátil ke mně a k detektivu Penrosové a zeptal

se: „Vy dva už jste se seznámili?“

Detektiv Penrosová kontrovala: „Proč je tento muž zapojen do případu?“ Šerif Maxwell odpověděl: „Protože jsem ho do něj chtěl zapojit.“

„To nezáleží na vašem rozhodnutí, šerife.“ „Ani na vašem.“

Tak si chvíli tu horkou bramboru přehazovali, až mě to omrzelo a vložil jsem se do toho: „Ona má pravdu,

šerife. Nemám tu co dělat. Nechte mě odvézt domů.“ Otočil jsem se a vykročil jsem k brance. Pak jsemse s trochou nacvičené dramatičnosti obrátil k Maxwellovi a Penrosové a zeptal se: „Mimochodem, bralněkdo z vás ze zádi člunu tu hliníkovou bednu?“

Max se zeptal: „Jakou hliníkovou bednu?“

„Gordonovi měli velkou hliníkovou bednu, ve které měli různé drobnosti a někdy i led, pivo a návnady.“

„Kde je?“

„Na to se ptám já vás.“

„Podívám se po ní.“

„Skvělý nápad.“ Zamířil jsem se k brance, kterou jsem prošel na trávník před domem, stranou odzaparkovaných policejních aut. Trávník byl plný sousedů, které sem dohnala morbidní zvědavost, již vmalé obci velmi snadno vzbudila zpráva o dvojnásobné vraždě.

Na moji maličkost se ihned zaměřilo několik kamer, pak se rozzářila osvětlovací tělesa, která ozářila mnea přední stranu domu. Kamery vrčely a reportéři na mě pokřikovali své dotazy. Jako za starých časů.Zakašlal jsem do dlaně pro případ, že by se díval někdo z posudkové komise.

Dohonil mě uniformovaný policista a oba jsme nastoupili do označeného auta Southoldské městské policiea odjížděli jsme pryč. Představil se mi jako Bob Johnson a zeptal se mě: „Co si o tom myslíte, detektive?“

„Byli zavražděni.“

„Jo, to stoprocentně.“ Zaváhal a pak se zeptal: „A myslíte si, že to má co dělat s Plum Islandem, nebo

ne?“ „Ne.“

„Já vám něco řeknu – už jsem pár vloupaček viděl, a tohle teda vloupačka nebyla. Mělo to jako vloupačkavypadat, ale bylo to normální prohledání, víte? Oni něco hledali.“ „Já jsem se dovnitř nedíval.“ „Bakterie.“ Pohlédl na mě úkosem. „Bakterie. Bakterie pro biologickou válku. To mám na mysli.

Rozumíte?“

Neodpověděl jsem.

Johnson pokračoval: „A to je odpověď na to, co se stalo se schránkou na led. Slyšel jsem, jak se na ni

ptáte.“

Ani teď jsem nic neříkal.

„V té schránce byly nějaké lahvičky nebo něco podobného, ne? Chci říct, ježišmarjá, že tam mohlo býtdost svinstva na to, aby to stačilo na celý Long Island…, možná na celý New York.“

Možná na celou planetu, Bobe. To záleží jenom na tom, co to bylo za materiál a nakolik jej šlo rozmnožit.

Naklonil jsem se k Johnsonovi a chytil jsem ho za paži, abych upoutal jeho pozornost. Pak jsem řekl: „Otomhle neřekneš nikomu ani slovo. Jasný?“

Přikývl.

V naprostém tichu jsme ujížděli k mému dočasnému útočišti.

Kapitola 3

Každý občas potřebuje někam zapadnout, alespoň chlapi určitě. Pokud jsem doma ve městě, chodím doNational Arts Clubu, kde usrkávám sherry s lidmi od kumštu. Nic si z toho nedělejte, moje bývalá tomutaky nechtěla věřit.

Když jsem tady, chodím do podniku, kterému říkají Olde Towne Taverne, ačkoliv se jinak snažím vyhýbatse takhle zkomoleným názvům, kde si z frajeřiny nebo bůhvíproč přidávají samá „e“, i když jde o pití.Myslím, že by vláda měla povolit na území Long Islandu a Nové Anglie tisíc takových zparchantělýchnázvů, a až bude kvóta vyčerpána, měla by to zarazit. Nicméně Olde Towne Taverne je špeluňka ve čtvrti

Mattituck (oni by tomu snad nejradši říkali Mattitucke) kousek od centra. Mattituck není delší než jedenblok činžáků, ale má své osobité kouzlo. OTT je fajn podnik, ve vývěsním štítu mají jakousi starobylouloď, přestože je to uprostřed města a voda je na hony vzdálená. Dřevěné obložení je tam hodně tmavé apodlahu mají z dubových palubek. Nejradši mám ale lucerničky s jantarově zbarveným sklem. Ty ozařujícelý podnik světlem, které se vám tak nějak podepíše na náladě.

A tak jsem seděl v OTT, pomalu táhlo na desátou a všichni ti noční ptáci kolem sledovali v televizi zápasDallasu proti New Yorku, který se právě hrál v Meadowlands. Moje myšlenky přelétaly od zápasu kdvojnásobné vraždě, od ní k jídlu na stole a od jídla k servírce s naprosto neodolatelným zadkem.

Mezitím jsem se stačil převléknout do hnědých levisek a modrého sportovního saka Ralph Lauren,kteroužto večerní garderobou jsem připomínal reklamní billboard.

Seděl jsem na stoličce u jednoho z pultů poblíž baru, odkud jsem měl dobrý výhled na televizi. Před sebou

jsem měl svoje oblíbené jídlo – cheeseburger, hranolky, plněné brambory, hovězí steak a plechovkuBudweiseru. Celkem pěkně sladěná hnědá se žlutou.

Detektiv Penrosová mne zezadu šťouchla, pak si sedla naproti mně, upřeně mi hleděla do obličeje a vruce držela pivo. Příšerně mi zacláněla ve výhledu na obrazovku. Dívala se na moji večeři a já jsem sivšiml, jak povytáhla obočí.

Pak obrátila pozornost zpět ke mně a řekla: „Max mi říkal, že bych vás tu mohla najít.“

„Nedáte si hranolky?“

„Ne, díky.“ Zaváhala, než řekla: „Myslím, že jsme tam u zátoky začali nějak špatně.“

„Ale kdepak. Mně vůbec nevadí, když na mě někdo vytahuje můj vlastní kvér.“

„Podívejte se, mluvila jsem s Maxem a myslím si… Jestli vás městské oddělení chce jako konzultanta,nemám nic proti tomu, a pokud mi budete chtít říct cokoliv, co považujete za užitečné, nebojte se mizavolat.“ Podala mi vizitku, na níž stálo: detektiv Elizabeth Penrosová. Pod tím se skvělo: Oddělení vražd.Dál byla na vizitce uvedena adresa úřadu, fax, telefon a tak dále. Na rubu pak byla pečeť okresu Suffolk,kolem divoce vyhlížejícího býka se točila slova Svobodný a nezávislý. Poznamenal jsem: „To není zrovna

dvakrát výstižné.“

Dívala se na mě se stisknutými čelistmi a rozšířeným chřípím, jak se zhluboka nadechovala. Zachovala sichladnou hlavu, což bylo obdivuhodné. Já dokážu člověka pěkně namíchnout.

Naklonil jsem se k ní, až se naše nosy téměř dotýkaly. Voněla mýdlem a zdravím. Řekl jsem: „Podívejtese, Elizabeth, nesnažte se takhle ze mě něco vytáhnout. Vy víte, že jsem Gordonovy znal, že jsem chodil k

nim domů a plavil se s nimi na jejich člunu. Víte taky, že jsem nejspíš potkával jejich přátele a kolegy aže se přede mnou možná bez zábran rozpovídali o své práci a možná že taky vím víc než vy s Maxemdohromady. A možná máte pravdu. Teď vám došlo, že jste mě z lodi zbytečně vykopla, Max je na vásnasranej, takže vy sem jdete se mi omluvit a milostivě mi povolíte, abych vám vyklopil všechno, co vím.To je pro mě teda skvělá příležitost! Jestli vám nezavolám do dvou dnů, předvoláte si mě do kanceláře koficiálnímu výslechu. Takže nebudeme předstírat, že jsem konzultant, váš partner, parťák nebodobrovolný informátor. Stačí, když mi řeknete, kdy a kde mě chcete vyslechnout.“ Klidně jsem se posadila začal jsem se věnovat plněným bramborám.

Detektiv Penrosová chvíli mlčky seděla a pak řekla: „Zítra v mé kanceláři…“ Poklepala na vizitku. „V devětráno. A přijďte včas.“ Vstala, postavila nedopité pivo na pult a odešla.

Na obrazovce se právě odehrávala vzrušující bitva mezi hráči Dallasu a New Yorku.

Najednou se ozvalo: „Promiňte.“

„Prosím, posaďte se.“

Sedla si, ale příliš pozdě na to, abych viděl, jak to obránce chytil. Davy na stadiónu i lidé v taverně šíleli.„Blokování protihráče!“ Žádnou žlutou kartu ale vidět nebylo. Hra vesele pokračovala. Sledoval jsemopakovaný zpomalený záznam. Žádné blokování protihráče. Někdy jsem si přál, abych si mohl taky takzpomaleně přehrát některé okamžiky svého života. Třeba svůj sňatek, což byla jen série špatnýchpřihrávek.

„Vracím se na místo činu,“ ozvala se. „Někdo z ministerstva zemědělství se se mnou chce v jedenáctsetkat. Přijede z Manhattanu. Nechtěl byste být při tom?“

„Vy nemáte někoho jiného, koho byste mohla otravovat?“

„Parťák má dovolenou. Tak pojďte, detektive, zkusme začít znova.“ Natáhla ke mně ruku.

„Když jsem naposledy přijal vaši ruku, přišel jsem o zbraň i sebevědomí,“ připomněl jsem jí.

Usmála se. „Teď se ji nemusíte bát přijmout.“

Potřásli jsme si rukama. Měla teplou kůži. Srdce se mi rozbušilo prudčeji. Ale možná mi jen ta těžkávečeře zvedla tlak. Po čtyřicítce se to už těžko rozlišuje.

Na okamžik jsem podržel její dlaň ve své a díval se jí do dokonalého obličeje. Naše oči se setkaly a obajsme v tu chvíli museli myslet na stejnou čuňárnu. První tu hypnózu přerušila ona. Někdo to udělat musel,

abychom si tu nezačali hrát na fakíry.

Přicupitala k nám ta slaďounká servírka a já jsem objednal dvě piva. Servírka se zeptala: „Budete ještěpotřeboval chilli?“

„Víc než kdy předtím.“

Sklidila talíře a došla pro pivo a chilli. Miluju tuhle zemi.

Detektiv Penrosová poznamenala: „Vy musíte mít plechový žaludek.“

„No, mně ho celý vyndali, když mě postřelili. Napojili mi jícen rovnou na střeva.“

„Chcete říct, že máte ústa spojená přímo s řití?“

Jen jsem povytáhl obočí.

„Promiňte – to bylo hrubé. Tak začneme znovu?“

„To by nemělo smysl. Otočte se a dívejte se na fotbal.“

Otočila se a oba jsme sledovali zápas a popíjeli pivo. V poločase s plichtou 7:7 se podívala na hodinky ařekla: „Budu muset jít za tím chlapem z ministerstva zemědělství.“

Pokud je vám divné, proč se do případu míchala tato instituce, musím vám sdělit, že Plum Island byloficiálně výzkumným centrem ministerstva zemědělství, kde se zkoumaly choroby zvířat, například sněť a

další podobné legrácky. Zlí jazykové ale tvrdili, že výzkum zacházel dál. Mnohem dál. „Pána z ministerstva

zemědělství nemůžete nechat čekat,“ prohlásil jsem.

„Nechcete jít se mnou?“

Uvažoval jsem o její nabídce. Pokud půjdu, zabřednu do toho, co se tu děje, ať už je to cokoli, ještěhlouběji. Na jednu stranu – vraždy řeším rád a Gordonovi byli fajn. Za deset let, co jsem dělal navraždách, jsem dostal za katr šestadvacet vrahů, poslední dva se dokonce možná svezou kvůli novémuzákonu o trestu smrti. Ten dává případům vraždy nový rozměr. A na druhou stranu – tohle bylo něcojiného a kromě toho jsem byl mimo domácí hřiště. Navíc nebylo nijak pravděpodobné, že by se úředník zministerstva zemědělství nebo odkudkoliv hrnul v noci do práce, takže se s největší pravděpodobnostíjednalo o někoho od CIA, FBI nebo obranného zpravodajství či jiné podobně bohulibé instituce. A jevcelku fuk, od koho jsou, stejně se jich sem během noci a zítřka nahrne celá armáda. Ne, za dolar týdněmi tenhle případ nestál, ani za tisícovku denně ani za žádnou jinou cenu.

„Detektive? Haló!“

Podíval jsem se na ni. Jak se dá něco odmítnout tak dokonalé ženské? „Přijdu tam za vámi,“ řekl jsem

jenom.

„V pořádku. Kolik vám dlužím za pivo?“

„To bylo na mě.“

„Díky. Uvidíme se později.“ Když kráčela ke dveřím, tak si díky poločasu konečně pár chlapů v baruvšimlo, jaká kost se tu pohybuje. Pár hvizdů a pozvání ke stolu jsem zaslechl i já.

Od poločasu jsem toho už moc neviděl. Přál jsem si, aby mi opravdu vyoperovali žaludek, protože mi teďdo letitých vředů pumpoval kyselinu ostošest. Chilli se začalo ozývat a já už jsem ani nedopil. Spolkl jsemdva Zantacy a po chvíli jsem za nimi poslal ještě jeden Maalox, i když mi doktor říkal, že je nesmím

míchat.

Abych se přiznal, mé kdysi tak pevné zdraví doznalo od incidentu onoho osudného 12. dubna značnézhoršení. Mé stravovací návyky, pravidelnost spánku a pitný režim nikdy neměly co dělat se zdravýmzpůsobem života a rozvod i zaměstnání udělaly své. Začínal jsem cítit čtyřicítku i smrtelnost tělesnéschránky v plné míře. Opakovaně se mi zdával sen o tom, že zase ležím ve vlastní krvi zády na kanálovémříži u silnice a napadá mě: „Už tím kanálem odtékám.“

Zato jsem si ale zase začínal všímat zajímavostí, jako byla servírka s neodolatelným zadečkem, a když dobaru vešla Elizabeth Penrosová, pocítil jsem v kalhotách něco, co se tam už dlouho neodehrálo. Zřejmějsem se přece jen uzdravoval. Rozhodně jsem byl v lepším stavu než Gordonovi.

Na okamžik jsem se zamyslel nad Tomem a Judy. Tom byl doktorem filozofie, a přesto mu nebyla protimysli likvidace mozkových buněk pivem a vínem, a kromě toho uměl na grilu udělat báječný steak. Byl tozemitý chlapík odkudsi z Indiany nebo Illinoisu nebo tak odněkud. Svojí prací se nijak nehonosil, a pokudse o ní zmínil, tak jen v žertu, jako tehdy, když se k nám blížil hurikán. Tenkrát řekl: „Jestli to zasáhnePlum Island, můžeš tomu začít říkat hurikán Antrax a rovnou vykroč ke hřbitovu.“ Hahaha.

Judy měla stejný titul jako její manžel, pocházela ze středozápadu, byla neokázalá, věčně dobře naladěná

a krásná. Byl jsem do ní platonicky zamilovaný jako každý chlap, který se s ní setkal.

Judy i Tom sem za ty dva roky, co tu působili, docela zapadli, a zdálo se, že se jim zamlouvá rozptýlení vpodobě plaveb na motorovém člunu a práce v Historické společnosti Peconic Bay.

Kromě toho byli okouzleni místními vinicemi a stali se vyznavači vín z Long Islandu. Seznámili se sněkolika místními vinaři a obchodníky s vínem, jako byl Fredric Tobin, který pořádal romantické večírky na

svém hrádku. Těch jsem se jako společník Gordonových také párkrát účastnil.

Jako manželský pár působili Gordonovi dojmem šťastných, zamilovaných a starostlivých lidí, na nichž

jsem nikdy nepozoroval náznak jakékoliv neshody. To ale neznamená, že byli dokonalí, ani jako jednotlivciani jako pár.

Snažil jsem se v paměti vypátrat nějakou osudovou událost, která někdy může vést k vraždě. Drogy?Velmi nepravděpodobné. Nevěra? Možné, ale rovněž nepravděpodobné. Peníze? Neměli nic, co by stálo za

krádež. Takže jsem skončil zase u jejich práce.

Začal jsem o tom přemýšlet. Napadlo mě i to, že Gordonovi prodávali svinstvo, se kterým pracovali, něconevyšlo a museli být odstraněni. Vzpomněl jsem si, že se mi Tom kdysi svěřil, že jeho největšímstrašákem kromě toho, že by ze své práce onemocněl, je představa, že je jednou někdo přímo z lodiunese a nikdo už je nikdy neuvidí. Fantazíroval o nějaké íránské ponorce. Zdálo se mi to dost nadnesené,ale musel jsem uznat, že Gordonovi věděli spoustu věcí, o které by mnozí lidé mohli mít zájem. Možná žecelé tohle ne.štěstí začalo jako pokus o únos, který nevyšel. Zauvažoval jsem nad tím. Pokud ty vraždysouvisely s jejich prací, byli Gordonovi nevinnými oběťmi, nebo prodávali živou smrt? A zabil je někdozvenku, nebo někdo místní?

Snažil jsem se přemýšlet tak mocně, jak jen mi to umožňoval hluk v baru, pivo v krvi a kyselina v žaludku.Dal jsem si další pivo a spolkl jsem další Maalox. Doktor mi nikdy neřekl, proč to nemám míchat.

Snažil jsem se uvažovat i o nemyslitelném, o tom, jak příjemný, šťastný Tom a krásná, atraktivní Judy

prodávají kontejnery se smrtí, a o letadlech, která ji pak mohou rozprášit nad New Yorkem neboWashingtonem, o miliónech nemocných, umírajících a mrtvých…

Nedokázal jsem uvěřit, že by toho Gordonovi byli schopni. Na druhé straně má ovšem každý svou cenu,za kterou je možné ho koupit. Občas jsem nechápal, jak si mohli dovolit pronajmout ten dům u moře akoupit tak drahý člun. Teď už jsem možná tušil, kde na to vzali, a také proč potřebovali rychlý člun a dům

se soukromým přístavištěm. Smysl to sice dávalo, ale můj instinkt mi napovídal, abych nevěřil tomu, co

se zdá jasné na první pohled.

Dal jsem prdelaté servírce nestydaté spropitné a vydal jsem se zpět na místo činu.

Kapitola 4

Bylo už po jedenácté, když jsem projížděl uličkou, která vedla k domu Gordonových. Noc byla prosvětlená

jasným srpkem měsíce a příjemný vítr přinášel od moře slanou vůni, která otevřenými okny mechovězeleného Jeepu Grand Cherokee Limited pronikala až ke mně. Málem zesnulý John Corey měl prostěpocit, že si tuhle nádheru za 40 000 dolarů zaslouží.

Zastavil jsem padesát metrů od domu, přeřadil automatickou převodovku do parkovací polohy a ještě

jsem pár minut v rádiu poslouchal konec zápasu, který jsem sledoval v baru. Pak jsem vypnul motor.

Ozval se naprogramovaný hlas: „Světla svítí.“

„Zmlkni,“ odpověděl jsem. „Zmlkni.“ Pak jsem světla zhasnul.

Život nabízí řadu možností, ale jednou z těch, které byste nikdy neměli volit, je vybavení hlasovýmvýstražným a informačním systémem.

Otevřel jsem dveře. „Klíč je v zapalování. Ruční brzda není zatažena.“ Byl to ženský hlas a mohl bych přísahat, že zněl jako hlas mé bývalé manželky. „Díky, drahoušku.“ Vytáhl jsem klíčky, vystoupil azabouchl dveře.

Shluk vozidel i lidí v uličce už výrazně prořídl, viděl jsem, že těla již byla odstraněna. Příjezd pohřebníhovozu obvykle skutečně uspokojí většinu čumilů, je pro ně signálem, že první dějství skončilo. A chtěli sepřece také vidět ve zprávách v jedenáct.

Od mé předchozí návštěvy tu policie posílila svoji přítomnost: vedle dodávky ze soudního stál mikrobuspolicejního oddělení okresu Suffolk. Ten sloužil jako velící stanoviště, v němž se mohli ukrýt vyšetřovatelé,

vysílačky, faxy, mobilní telefony, videokamery a další technické vymoženosti, které jsou dnes nutné pronekonečný boj se zločinem.

Všiml jsem si vrtulníku a díky měsíčnímu svitu jsem poznal, že patří jedné televizní společnosti. Ačkolivjsem neslyšel hlas reportéra, pravděpodobně právě blábolil něco jako: „V podvečer postihla obyvateleLong Islandu strašlivá tragédie.“ Pak pár keců o Plum Islandu a tak dále.

Prošel jsem mezi posledními čumily a pečlivě jsem se vyhnul každému, kdo vypadal jako reportér.Překročil jsem žlutou pásku, což okamžitě upoutalo pozornost policisty ze Southoldu. Když mě poznal,zasalutoval mi tak ledabyle, že jsem si nebyl jist, jestli mě tím pohybem taky neposílá někam.

Uniformovaný policista působící zde jako zapisovatel ke mně znovu přistoupil s poznámkovým blokem a já

jsem mu opět nadiktoval své jméno, funkci a tak dále podle jeho přání. Tento postup se dodržuje pocelou dobu vyšetřování od vstupu prvního policisty na místo činu až do chvíle, kdy jej poslední policistaopustí a místo je opět předáno do užívání majiteli. Teď už mě měli v záznamu dvakrát.

Zeptal jsem se uniformovaného policisty: „Máte v záznamu někoho z ministerstva zemědělství?“

Odpověděl, aniž by se podíval do papírů: „Ne.“

„Ale zaměstnanec ministerstva zemědělství tady je. Nemám pravdu?“

„Budete se muset zeptat šerifa Maxwella.“

„Ptám se vás, proč jste toho člověka nedal do záznamu.“

„Budete se muset zeptat šerifa Maxwella.“

„Zeptám se.“ Odpověď jsem už ale znal. Agenti tajných služeb vskutku pracují jako neviditelní duchové.

Prošel jsem na dvůr a zastavil jsem se na prkenné podlaze verandy. V místech, kde předtím leželiGordonovi, teď byly dva křídové obrysy, které v měsíčním světle působily poněkud přízračně. Za nimizakrývala průhledná plastová fólie skvrny, jež dokazovaly lidskou smrtelnost.

Jak už jsem řekl, při pohledu na ně jsem byl rád, že k tomu došlo venku a že se tu tedy nevznášel zápach

smrti. Nesnáším, když se vracím na místo činu a ještě to tam páchne. Proč jen na ten zápach nedokážupřestat myslet? Proč mám dojem, že ho cítím? Jako bych ho měl pořád v nose… Proč?

Dva uniformovaní policisté z oddělení v Southoldu seděli na verandě u kulatého stolku a usrkávali zplastových šálků. V jednom z policistů jsem poznal Johnsona, kterému jsem jeho přátelský přístup cestoudomů oplatil hrubostí. Žijeme v drsném světě a já patřím k těm, kvůli nimž se to říká. Johnson po mněvrhl nepříjemný pohled.

Dole u mola jsem zahlédl siluetu dalšího uniformovaného muže a byl jsem rád, že někdo dal na moji radua postavil ke člunu na noc hlídku.

Nikde jsem neviděl nikoho dalšího, a tak jsem vstoupil do domu posuvnými skleněnými dveřmi, kterévedly do rozlehlé místnosti, jež zřejmě fungovala jako kombinace obývacího pokoje a jídelny. Samozřejmě

že jsem tu nebyl poprvé a ještě jsem si pamatoval, jak mi Judy vykládala, že většina zařízení domu je porůzných předchozích nájemnících, takže je každý pes jiná ves.

Pořád se tu pohybovalo pár lidí ze soudního a já jsem se zeptal pohledné dívenky, která snímala otisky:

„Kde je šerif Maxwell?“

Ukázala palcem přes rameno a řekla jen: „V kuchyni. Po cestě se ničeho nedotýkejte.“

„Jistě.“ Přešel jsem po berberském koberci do kuchyně, kde, jak se zdálo, probíhala porada. Byl tam Maxjakožto zástupce města Southoldu, Elizabeth Penrosová jako zástupkyně okresu Suffolk, muž v tmavémobleku, který visačku s označením FBI ani nepotřeboval, a další chlap, který byl poněkud příhodnějioblečen v džínové bundě, kalhotách, krvavě červené košili a turistických botách. Jakási parodie na pokusúředníka z ministerstva zemědělství splynout s prostředím při výjezdu do terénu. Všichni stáli, drželi vruce plastový kelímek a působili dojmem, jako by se báli, že si sednou na vedení. Připadalo mi zajímavé,že se tato skupinka neusadila v mikrobusu, ale stáhla se do ústraní kuchyně. Nedaleko nich stála napodlaze lepenková krabice plná plastových kelímků.

Max se – zřejmě kvůli federálům a zástupcům tisku – okrášlil ohyzdnou kravatou pomalovanounámořnickými symboly. Elizabeth měla na sobě stále hnědé šaty, ale sundala si sako, takže odhalila jednu

osmatřicítku a jedny trojky.

Na kuchyňské lince stál malý černobílý televizor naladěný na program jedné ze zpravodajských stanic.Zvuk byl ztlumený. Na obrazovce právě běžela nějaká reportáž o návštěvě prezidenta v jakési končině,kde byli všichni strašně chudí.

Max se obrátil ke dvěma cizím mužům: „To je detektiv John Corey, specialista na případy vražd.“ Taktněpomlčel o tom, že moje pravomoc začíná i končí sto padesát kilometrů na západ odsud. Pak Max ukázalna panáka v tmavém obleku a řekl: „Johne, to je George Foster z FBI…“ Podíval se na džínovou loutku ařekl: „A tohle je Ted Nash z ministerstva zemědělství.“

Potřásli jsme si vzájemně rukama. Pak jsem informoval Penrosovou: „Dallas dal v první minutě poslednítřetiny branku.“

Odpověď jsem nedostal.

Max se pohnul směrem ke krabici s kelímky a zeptal se mne: „Kávu?“

„Ne, díky.“

Penrosová, která stála nejblíže televizoru, cosi zaslechla a zesílila zvuk. Všichni jsme se zahleděli na

obrazovku.

Viděli jsme reportérku, která stála před domem Gordonových. Úvod jsme propásli, ale zachytili jsmeslova: „Oběti vraždy byly identifikovány jako vědci, kteří pracovali na přísně tajném státním úkoluzaměřeném na choroby zvířat, který probíhá na ostrově Plum Island několik kilometrů odsud.“

Letecký záběr pak ukázal Plum Island z výšky asi pěti set metrů. Záběr byl pořizován za plného denníhosvětla, muselo tedy jít o záznam. Z výšky vypadal ostrov skoro jako vepřová kotleta a mně vytanul namysli prasečí mor… Ale k věci – Plum Island je v nejdelším místě dlouhý asi pět kilometrů a v nejširšímúseku široký kolem dvou kilometrů. Reportérka pokračovala: „Toto je záběr Plum Islandu z letošního léta,

kdy naše stanice informovala o zvěstech, že na ostrově probíhá výzkum zaměřený na biologické zbraně.“

Ohledně oněch zvěstí měla dotyčná dáma pravdu. Vzpomněl jsem si na kreslený vtip z listu The WallStreet Journal, kde studijní poradce říkal rodičům: „Váš syn je neupřímný, prolhaný a agresivní. S obliboušíří fámy. Doporučoval bych studium žurnalistiky.“ Přesné. A fámy, jak známo, vedou k šíření paniky. Měljsem dojem, že tento případ bude třeba co nejrychleji uzavřít.

Reportérka nyní opět stála před domem Gordonových a informovala nás: „Nikdo zatím nepotvrdil, ževražda manželů Gordonových souvisí s jejich prací na Plum Islandu, policie pokračuje ve vyšetřování.“

Následoval opět studiový záběr.

Penrosová opět ztlumila zvuk a obrátila se k Fosterovi: „Může být s tímto případem veřejně spojována

FBI?“

„Momentálně ne.“ Pak pan Foster dodal: „Lidé by si mohli myslet, že jde skutečně o vážnou věc.“

Pan Nash se ozval: „Ministerstvo zemědělství nemá na tomto případu žádný oficiální zájem, protože mezi

smrtí Gordonových a jejich prací neexistuje žádná souvislost. Nebudeme vydávat žádné oficiální

prohlášení kromě vyjádření účasti nad úmrtím dvou vynikajících zaměstnanců.“

Amen. Poznamenal jsem k panu Nashovi: „Mimochodem, zapomněl jste se zapsat.“

Podíval se na mě mírně překvapeně a silně otráveně a řekl: „Udělám to…, díky, že jste mi to připomněl.“

„Rádo se stalo…“

Po chvilce všeobecného tlachání řekl Max Fosterovi a Nashovi: „Detektiv Core znal mrtvé osobně.“

Pán z FBI okamžitě projevil zájem: „Jak moc jste je znal?“

Pokud hned začnete odpovídat na otázky, vzbuzujete dojem, že jste člověk ochotný ke spolupráci, což

není můj případ. Neodpověděl jsem.

Max tedy odpověděl za mne: „Detektiv Corey znal Gordonovy asi tři měsíce. Já Johna znám asi deset let.“

Foster přikývl. Bylo jasné, že má další dotazy. Zatímco váhal s jejich vyslovením, Penrosová řekla:

„Detektiv Corey pracuje na písemné zprávě o svých vztazích s Gordonovými. Tuto zprávu všem

zúčastněným stranám předám.“

To pro mě byla novinka.

Pan Nash se opřel o kuchyňskou linku a podíval se na mě. Civěli jsme tak jeden na druhého jako dva

kohouti na jednom smetišti a oba jsme mlčky došli k názoru, že se nebudeme mít rádi a že jeden z nás

musí smetiště opustit. Zdálo se mi, že je vzduch tak nabitý testosteronem, až stéká i po tapetách.

Obrátil jsem se k Maxovi a Penrosové a zeptal jsem se: „Bude se tedy řešit víc než vražda? Je to důvod,

proč se angažují federální složky?“

Nikdo neodpověděl.

Pokračoval jsem: „Nebo se zatím jen předpokládá, že jde o něco víc? Propásl jsem nějakou poradu?“

Nakonec se k chladné odpovědi odhodlal Ted Nash: „Jsme jen opatrní, detektive. Nemáme zatím žádný

konkrétní důkaz, že by tato věc souvisela… řekněme s otázkami národní bezpečnosti.“

Poznamenal jsem: „Nikdy mě nenapadlo, že se ministerstvo zemědělství zabývá národní bezpečností. To

máte taky tajné krávy?“

Pan Nash mi věnoval úsměv, kterým obvykle posíláme protivníka kamsi, a řekl: „Máme vlky v roušeberánčím.“

„Bod pro vás.“ Kretén.

Pan Foster se do hovoru vložil, než jsme se stihli dostat k nechutnostem. „Jsme tu v rámci preventivních

opatření, detektive. Byli bychom velice neopatrní, kdybychom tomu nevěnovali pozornost. Všichnidoufáme, že šlo o obyčejnou vraždu bez souvislostí s Plum Islandem.“

Na chvíli jsem se na George Fostera upřeně zadíval. Byl to třicátník, typický agent FBI s ostře řezanýmirysy a pronikavýma očima v obvyklém tmavém obleku s nevýraznou kravatou, solidními botami asvatozáří.

Pak jsem se soustředil na Teda Nashe. Ten mi byl věkově blíže. Byl snědý, měl vlnité prošedivělé vlasy,šedomodré oči, statnou postavu a vůbec vypadal jako typ, na který letí ženské, což byl asi jeden zdůvodů, proč se mi vůbec nelíbil. Proč by nás krasavců mělo být v jedné místnosti víc?

Možná bych k němu byl přívětivější, kdyby neházel po Elizabeth Penrosové očima. Ta mu pohledyoplácela. Ne že by si vyměňovali vilné náznaky, byly to jen krátké rychlé střety očí s neutrálním výrazem,ale člověk by musel být úplný trouba, aby mu nebylo jasné, co jim táhne hlavou. Planeta je v ohrožení,sněť kouká ze všech koutů, a tihle dva se tu chovají jak v říji, zatímco my ostatní máme na práci takdůležité věci. Nechutné.

Max přerušil mé mravní rozjímání a řekl: „Johne, zatím se nám nepodařilo objevit dvě kulky, kterými bylizastřeleni, ale předpokládáme, že skončily v zátoce, takže zítra časně ráno začneme s potápěním.“ Pak

dodal: „Nábojnice se nenašly.“

Přikývl jsem. Samonabíjecí pistole nábojnice na rozdíl od revolveru vyhazuje. Pokud se střílelo z pistole,pak byl vrah natolik chladnokrevný, že ještě hledal po podlaze dvě nábojnice.

Jinak jsme tedy zatím neměli nic. Dvě prostřelené hlavy, žádné kulky, žádné nábojnice, žádný hluk, který

by byl slyšet v sousedství.

Znovu jsem se podíval na Nashe. Vypadal teď ustaraně a mě potěšilo, že se kromě myšlenek na sbaleníPenrosové věnuje také záchraně planety. Zdálo se, že tak či onak se problematikou zrádných bakterií vduchu zabývají všichni přítomní a že všem pravděpodobně táhne hlavou, jestli se ráno neprobudí s

vyrážkou.

Ted Nash sáhl do lepenkové krabice a zeptal se Penrosové: „Ještě kávu, Beth?“

Beth? Co to ksakru…?

Usmála se. „Ne, díky.“

Žaludek se mi už uklidnil, takže jsem si šel do ledničky pro pivo. Lednice byla prakticky prázdná, zeptal

jsem se tedy Maxe: „Maxi, vy jste vyprázdnil lednici?“

„Lidé z laboratoře si vzali všechno, co nebylo ve výrobním obalu.“

„Chcete pivo?“ Nikdo mi neodpověděl, takže jsem si vzal světlé Coors, odtrhl jsem víčko a usrkl.

Cítil jsem na sobě čtyři páry očí, jako by všichni čekali, že se něco stane. Lidé se začínají chovatnesmyslně, pokud mají pocit, že jsou v nakaženém prostředí. Pocítil jsem strašlivou chuť chytit se za krk,praštit sebou o zem a začít se škubat v křečích. Nebyl jsem ale mezi svými kumpány na severnímManhattanu, kteří nějaký ten kanadský žertík snesou, a tak jsem zahodil příležitost ke zlehčení napjatésituace. Obrátil jsem se k Maxovi: „Pokračujte, prosím.“

Řekl: „Prohledali jsme celý dům a nenašli jsme nic neobvyklého nebo významného. Jen jsme si všimli, žepolovina zásuvek byla úplně netknutá, některé skříně vypadaly, že je vůbec nikdo neprohledával, a knihyna policích byly vzorně srovnané. Velmi amatérský způsob, jak předstírat vloupání.“

Řekl jsem: „Pořád to ještě mohl být feťák v absťáku neschopný soustředění.“ Pak jsem dodal: „Nebo bylpachatel při hledání vyrušen anebo hledal konkrétní věc a našel ji.“

„Možná,“ souhlasil Max.

Všichni se tvářili zamyšleně, což je vynikající maskování bezradnosti.

Mne na celé věci stále zarážela ta střelba na dvoře, bum prásk bez jakékoliv předehry. Od Gordonovýchnepotřeboval zabiják nic, než aby se odebrali na věčnost. Ano – buďto našel to, co hledal, v domě, neboto Gordonovi přinášeli tak, že si toho všiml. Muselo tedy jít o schránku na led. Znovu jsem se zamyslel

nad jejím zmizením.

Kromě toho vrah znal Gordonovy a oni znali jeho. O tom jsem byl přesvědčen. Ahoj Tome, ahoj Judy.Bum, prásk. Padají, padá i hliníková schránka… Ne, vždyť uvnitř jsou lahvičky se smrtícími viry. Ahoj

Tome, ahoj Judy. Polož tu krabici. Bum, prásk. Padají. Kulky provrtají lebky a mizí v zátoce.

Musel mít tlumič. Žádný profesionál venku nevypálí dva výstřely jen tak. Takže šlo s největší pravděpodobností o pistoli, protože na revolver jde tlumič špatně namontovat.

Zeptal jsem se Maxe: „Mají Murphyovi psa?“ „Kdepak.“

„Hm. Našel jste u obětí nějaké peníze, peněženku nebo něco podobného?“

„Ano. Oba měli ledvinku a v ní identifikační kartu z Plum Islandu, řidičský průkaz, kreditní karty a takovéty věci. Tom měl v hotovosti sedmatřicet dolarů, Judy čtrnáct.“ Pak dodal: „Oba měli u sebe fotografii

toho druhého.“

Takovéhle drobnosti někdy způsobí, že od případu ztratíte profesionální odstup. Pak je třeba připomenoutsi pravidlo číslo jedna: Nenech se do případu citově zaplést, a to ať už jde o dítě, o pohlednou Judy,která na tebe jednou mrkla, anebo o Toma, který se tě snažil naučit znát vína, jež měl rád, a který ti dělalbáječné steaky. Detektivovi z mordparty musí být jedno, kdo je obětí, záleží jen na tom, kdo je vrah.

Max řekl: „Myslím, že je vám jasné, že tu schránku na led nikdy nenajdeme. Trváte na ní?“

Kývl jsem.

Po chvíli promluvil Foster: „Máme podezření, že Gordonovi měli schránku u sebe a že vrah – nebovrahové – chtěli to, co bylo uvnitř. Co tam asi bylo, je vám nejspíš jasné.“ Pak dodal: „Myslím, že

Gordonovi prodávali pokusný materiál a že se obchod nevyvedl.“

Rozhlédl jsem se po účastnících naší kuchyňské porady. Je těžké číst ve tvářích lidí, kteří mají totéž vpopisu práce. Přesto jsem nabyl dojmu, že slova George Fostera vyjádřila názor všech přítomných.

Pokud byl tento názor správný, znamenalo to dvě věci. Jednak byli Gordonovi skuteční hlupáci, kterýmnedošlo, že někdo, komu jde o viry a bakterie schopné povraždit milióny lidí, se nezastaví před jejichlikvidací. Za druhé pak museli být zcela lhostejní vůči následkům svého obchodu. Já jsem však věděl zcela

bezpečně, že Gordonovi nebyli ani hloupí ani lhostejní.

Předpokládal jsem rovněž, že ani vrah nebyl žádný hlupák, a napadlo mne, jak mohl vědět, že ve

schránce je to, co hledá. Ahoj Tome, ahoj Judy. Máte ten virus? Bezva. Bum, prásk.

Ano? Ne? Probíral jsem různé alternativy se schránkou i bez ní, s člověkem, kterého museli Gordonoviznát, i bez něj. A jak se ten člověk – nebo ti lidé – dostali k domu? Lodí? Autem? Zeptal jsem se Maxe: „Co nějaké cizí auto?“ Max odpověděl: „Nikdo, koho jsme se ptali, žádné cizí auto neviděl. Obě auta Gordonových jsou v garáži.“Pak dodal: „Zítra je odvezou technici. Člun taky.“ Penrosová poprvé promluvila přímo na mě: „Je možné, že vrah nebo vrahové dorazili lodí. To je má

teorie.“

Řekl jsem: „Také je možné, Elizabeth, že přijeli v jednom z aut manželů Gordonových, které měli půjčené.Jsem přesvědčen, že se vzájemně znali.“

Chvíli na mě hleděla a pak poněkud příkře řekla: „Myslím si, že to byla loď, detektive Corey.“

„Možná že vrah přišel pěšky nebo přijel na kole nebo na motorce.“ Pokračoval jsem: „Taky mohl připlavatnebo být vysazen z letadla. Mohl připlout na surfu nebo přistát s padákovým kluzákem. A možná že

vraždil Edgar Murphy a jeho žena.“

Upřeně na mě hleděla a já bych se v tu chvíli vsadil, že jsem ji strašlivě namíchl. Tenhle pohled jsem znal.

Býval jsem ženatý.

Max naši debatu přerušil: „Je tu ještě jedna zajímavost, Johne – podle strážných z Plum IslanduGordonovi nasedli do člunu v poledne a odpluli.“

Nastalo ticho, které rušilo jen vrčení ledničky.

Pak se ozval Foster: „Napadá mě, že Gordonovi mohli své zboží ukrývat v nějaké zátoce na Plum Islandu,kde je pak s člunem vyzvedávali. Nebo mohli tu schránku prostě jen vynést z laboratoře, uložit ji napalubě a odplout. Každopádně se pak v zátoce setkali se svými zákazníky a schránku s obsahem ničivýchzárodků vyměnili za peníze. S těmi dorazili domů, už bez schránky, tam na ně čekal vrah a peníze si povraždě zase vzal.“

Všichni jsme mlčky uvažovali o této verzi. Samozřejmě že se naskýtala otázka, proč nebyla vraždaprovedena tamtéž, kde došlo k výměně, tedy na moři? Pokud specialisté na vraždy hovoří o dokonalévraždě, mají na mysli vraždu na hlubokém moři – žádné nebo nepatrné hmatatelné důkazy, obvykle nikdo

nezaslechne žádný hluk, nejsou žádní svědkové a velmi často ani žádné tělo. A pak – pokud je věcprovedena odborně, vypadá to jako nehoda.

Stále však bylo třeba zdůvodnit, proč by profesionálové nakupující smrtící mikroorganismy upoutávalipozornost vražděním dvou zaměstnanců z Plum Islandu na dvoře jejich domu. Ano, mělo to zřejměvypadat tak, že Gordonovi překvapili zloděje při vloupání. Ať to však předstíral kdokoliv, nepovedlo se muto nastražit nijak přesvědčivě. Celá věc měla nádech amatérismu.

Nebo ji provedli cizinci, kteří se nedívají na americké detektivky. Ale mohlo to být i úplně jinak.

Dalším problémem bylo vysvětlit, co se dělo během těch pěti a půl hodiny od chvíle, kdy Gordonovi vypluliz Plum Islandu, do půl šesté, kdy Murphy slyšel jejich loď. Kde byli?

Max řekl: „To je všechno, co momentálně máme, Johne. Zítra budou hotovy zprávy z laboratoře amusíme vyslechnout další lidi. Máte nějaký návrh, na koho se zaměřit? Někdo z přátel Gordonových?“

„Nevím, s kým se Gordonovi přátelili, a pokud vím, nepřátele neměli.“ Pak jsem se obrátil k panu Nashovi:

„Mimochodem, rád bych mluvil s lidmi z Plum Islandu.“

Pan Nash odpověděl: „S některými lidmi, kteří tam pracují, budete mít možnost hovořit.“ Pak dodal: „Jevšak v zájmu národní bezpečnosti, abych byl u všech výslechů.“

Vložil jsem do hlasu co možná největší dávku newyorské jízlivosti: „Tohle je vyšetřování vraždy, víme? Dotěch vašich svinstev mě nezatahujte.“

V kuchyni zavládlo mrazivé ticho. S lidmi z FBI a z Federálního úřadu pro boj s narkotiky spolupracujiběžně. Vycházím s nimi normálně, protože jsou to také policisté. Ale špióni jako je Nash mi jsou příjemníasi jako osina v zadnici. Ten chlap navíc neřekl, jestli je od CIA, z obranného zpravodajství, vojenskékontrarozvědky nebo z jiné bandy. Jediné, co jsem o něm věděl s jistotou, bylo, že není z ministerstvazemědělství.

Max, který zřejmě vůči těm nabubřelým egům cítil cosi jako povinnost hostitele, řekl: „Mně nevadípřítomnost Teda Nashe u jakéhokoliv výslechu nebo vyšetřování.“ Podíval se na Penrosovou.

Má partnerka Beth se na mě krátce podívala a řekla tomu chlípníkovi Nashovi: „Ani já proti tomu nic

nemám.“

George Foster upozornil: „U jakéhokoliv vyšetřování, rozhovoru nebo jednání, kde bude přítomen Ted,

bude i FBI.“

Začínali mě pěkně štvát.

Pan Foster pokračoval: „Mým oborem je boj proti vnitrostátnímu terorismu. Ted Nash sleduje mezinárodní

špionáž.“ Podíval se na mě, Maxe a Penrosovou a řekl: „Vy vyšetřujete vraždu podle zákona státu NewYork. Pokud se vzájemně nebudeme jeden druhému plést do práce, půjde všechno hladce. Já si nebuduhrát na detektiva, pokud si vy nebudete hrát na ochránce svobody světa. Je to jasné? Je to fér? Je to

proveditelné? Naprosto.“

Podíval jsem se na Nashe a na rovinu jsem se ho zeptal: „Pro koho děláte vy?“

„V tuto chvíli nejsem oprávněn to sdělit.“ Pak dodal: „Není to ale ministerstvo zemědělství.“ „Ach ne, to je mi novina,“ sekl jsem ho sarkasticky. „Vy jste tak ostří hoši.“

Penrosová mi navrhla: „Detektive Corey, mohli bychom si venku promluvit?“

Ignoroval jsem ji a neodvracel jsem se od Nashe. Už jsem věděl, jak na něj. „Rádi bychom ještě teď v

noci vyrazili na Plum Island.“

Vypadal překvapeně. „V noci? Nepluje tam žádný trajekt…“

„Já nepotřebuji vládní trajekt. Vezmeme si Maxův policejní člun.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odpověděl Nash.

„Proč?“

„Ostrov je mimo naši kompetenci.“

„Tohle je vyšetřování vraždy,“ připomněl jsem mu. „Copak jsme se právě nedohodli, že šerif Maxwell,detektiv Penrosová a já vyšetřujeme vraždu?“

„Ne na Plum Islandu, kde nemáte co dělat.“

„Ale to víte, že máme.“ Tohle se mi líbilo. Doufal jsem, že si Penrosová všímá, co je to za poseru.

Pak Nash řekl: „Na Plum Islandu teď nikdo není.“

Odpověděl jsem: „Jsou tam lidé z ostrahy a s nimi chci mluvit. Teď.“

„Ráno a ne na ostrově.“

„Teď a na ostrově, nebo jedu vytáhnout z postele soudce a dostanu z něj povolení k prohlídce.“

Nash na mě chvíli zíral a pak mi řekl: „Je nepravděpodobné, že by místní soudce vydal povolení k

prohlídce instituce, která je v majetku vlády Spojených států. Musel byste se obrátit na federálníhosoudce. Předpokládám, že to víte, když jste ten detektiv, a že je vám rovněž známo, že žádný soudcenebude nadšený z povolování prohlídky, pokud jde o otázky národní bezpečnosti.“ Pak dodal: „Tak sepřestaňte naparovat a nekalte vodu.“

„Vážně si myslíte, že vyhrožuju?“

Nakonec měl Nashe, který se začínal vybarvovat, dost i Max. „Plum Island je možná federální území, ale

je částí katastru města Southold, okresu Suffolk a státu New York. Žádám vás, abyste nám dal svolení ke

vstupu na ostrov během zítřka, jinak si vyžádám soudní příkaz.“

Teď se pan Nash snažil působit jako dobráček. „Vážně není nutné jezdit na ostrov, šerife.“

Detektiv Penrosová musela být přirozeně na mé straně, a řekla proto svému novému příteli: „Musíme na

tom trvat, Tede.“

Tede? Ksakru, asi jsem o dost přišel za tu hodinu, o kterou jsem se zpozdil.

Ted a Beth se dívali jeden na druhého, duše rozervané mezi rivalitou a chtíčem. Nakonec pan Nash z

Úřadu pro boj s mikroskopickými svinstvy nebo bůhvíodkud kapituloval: „Dobrá…, projednám to.“

„Zítra dopoledne,“ řekl jsem. „Později ne.“

Pan Foster si nenechal ujít příležitost k rýpnutí: „Předpokládám Tede, že jsme domluveni na zítřejší

společné návštěvě ostrova.“

Pan Nash přikývl. Od teď již neházel očima po Beth Penrosové, ale veškerou sílu svého pohledu věnovalmně. Podíval se na mě a řekl: „Pokud v určitém bodě vyšetřování zjistíme, detektive Corey, že došlo kfederálnímu zločinu, nebudeme už vaše služby dál potřebovat.“

Chudáčka Teda jsem měl tam, kde jsem ho chtěl mít, a už mě nebavilo si s ním hrát. Podařilo se mi housadit a získat si zpět náklonnost krásky Penrosové. Jsem asi hrozný. Skutečně jsem se teď cítil lépe, cítiljsem se jako mé staré nepříjemné já. Ale tihle lidé zkrátka občas potřebují trochu setřít. Rivalita neníšpatná věc. Konkurence je přece americký styl. Jak by to vypadalo, kdyby si hráči Dallasu a New Yorkupadali do náruče?

Ostatní čtyři účastníci naší porady se spolu potichu bavili nad bednou s kelímky a snažili se obnovitrovnováhu a společenskou atmosféru, která tu zřejmě vládla, než sem vpadl Corey. Vzal jsem si z ledničky

další pivo a pak jsem se profesionálním tónem obrátil na Nashe: „S jakými bestiemi přicházejí lidé naPlum Islandu do styku? Chci říct, proč by kdokoliv zvenku chtěl získat breberky, které způsobují nemocšílených krav? Řekněte mi, pane Nashi, čeho se mám vlastně bát. Až dnes nebudu moci usnout, aspoňbudu mít, nač to svést.“

Pan Nash dost dlouho neodpovídal, pak si odkašlal a promluvil: „Myslím, že byste měli vědět, co všechnoje tu v sázce…“ Podíval se na mě, Maxe a Penrosovou a pak řekl: „Bez ohledu na vaši přirozenoudiskrétnost vám připomínám, že jste policejní důstojníci pod služební přísahou, takže…“

Přerušil jsem ho uklidňujícím tónem: „Nic z toho, co řeknete, se nedostane z těchto zdí.“ Pokud se mizrovna nebude hodit, někomu to vyblábolit.

Nash a Foster se podívali jeden na druhého a Foster přikývl. Nash se nadechl a spustil: „Všichni víte,možná jste o tom i něco četli, že Spojené státy už se delší dobu neangažují ve výzkumu a vývoji

biologických zbraní. Podepsali jsme úmluvu, která nás k tomu zavazuje.“

„To je důvod, proč mám tuhle zemi tak rád, pane Nashi. Nejsou tu žádné bakteriologické zbraně.“

„Správně. Avšak… Existují určité choroby, které představují přechod mezi regulérním biologickýmvýzkumem a potenciální biologickou zbraní. Jednou z nich je i sněť slezinná. Jak víte,“ podíval se naMaxe, Penrosovou a mne, „už několikrát na veřejnost pronikly fámy, že Plum Island není jen centrem provýzkum chorob zvířat, ale ještě něco jiného.“

Nikdo neodpovídal.

Nash pokračoval: „Ve skutečnosti nejde o žádné výzkumné středisko biologických zbraní. Nic takového veSpojených státech neexistuje. Lhal bych vám však, kdybych tvrdil, že ostrov čas od času nenavštěvujíspecialisté na biologické zbraně, kteří studují výzkumné zprávy z některých pokusů. Jinými slovy existujíurčité styčné body mezi studiem chorob zvířat a studiem chorob lidí, mezi výzkumem útočnýchbiologických zbraní a výzkumem obranných biologických zbraní.“ Velmi výhodné styčné body, pomyslel

jsem si.

Pan Nash upil kávy, zamyslel se a pokračoval: „Africký prasečí mor například úzce souvisel s AIDS. NaPlum Islandu jsme studovali africký prasečí mor a sdělovací prostředky z toho udělaly… bůhvíco. Stejnětomu bylo s krvácivou horečkou, virem hanta a ebola…“

Kuchyň úplně ztichla, protože všem nám bylo jasné, že jde o nejstrašidelnější téma na světě. Tak

strašným tématem není ani jaderná katastrofa. Co se týká jaderných zbraní, jsou lidé buďto smíření, nebo

nevěří, že by mohlo dojít k jejich použití. Ovšem když jde o biologickou válku či biologický terorismus, tak

to si všichni dokážeme představit docela barvitě. Kdyby se ven dostalo to správné svinstvo, tak by klidněvyhladilo svět, a to ne jedním jasným zábleskem, ale pomalu, plíživě, zkáza by se šířila od nemocných kezdravým, lidé by padali mrtví na ulici a hnili by tam, kde by dopadli, mrtvol by byly plné ulice, bezvabéčkový biják, již brzy ve vašem sousedství.

Nash pokračoval zpola zdráhavě, zpola vychloubačně, jako by nám dával najevo, co všechno na rozdíl odnás ví: „Takže… tyto choroby mohou napadat a napadají zvířata, a jejich regulérní výzkum tudíž spadá do

kompetence ministerstva zemědělství… Ministerstvo se snaží nalézt proti nim léky, aby ochránilogenofond živočichů a následně i americkou veřejnost. Některé choroby totiž dokáží překonat i mezidruhové bariéry, které za normálních okolností brání jejich přenosu na člověka… Příkladem může býtnapříklad nedávná epidemie nemoci šílených krav ve Velké Británii…“

Možná že moje bývalá žena měla ohledně svého názoru na maso pravdu. Snažil jsem se představit si život

o sójových cheeseburgerech a karbanátcích z mořských řas. Raději bych umřel. Náhle jsem pocítilneskutečnou náklonnost ke starostlivému ministerstvu zemědělství.

Rovněž jsem si uvědomoval, že to, co nám pan Nash předkládá, je oficiální verze – řečičky o nemocech,které překonávají mezidruhovou bariéru, a tak podobně. Pokud fámy nelhaly, byl Plum Island místem,kde se záměrně zkoumaly i lidské infekční choroby v rámci programu vývoje biologických zbraní, který jižoficiálně neexistoval. Na druhé straně mohly fámy skutečně jen nahánět hrůzu a na Plum Islandu se

opravdu mohl odehrávat jen obranný výzkum.

Napadlo mne, že mezi tím vším je pouze tenká dělicí čára. Mikroorganismy jsou prostě mikroorganismy.Nerozlišují krávy od prasat a zvířata od lidí. Nerozeznávají obranný výzkum od vývoje strategických

zbraní. Neznají rozdíl mezi preventivními vakcínami a bakteriologickými bombami. Ksakru, ty potvory

přece ani nevědí, jestli jsou užitečné, nebo nebezpečné. Kdybych ale poslouchal ty Nashovy kecydostatečně dlouho, možná by mě přesvědčil, že se na Plum Islandu pracuje na vývoji mimořádně

kvalitních jogurtových kultur.

Nash hleděl do kelímku s kávou, jako by uvažoval, jestli už i ten není infikovaný nemocí šílených krav. Pak

pokračoval: „Problém je samozřejmě v tom, že… pokud se tyto mikroorganismy dostanou do rukouněkomu…, kdo dokáže vzorky kultur namnožit…, a pokud se mu to podaří dostat mezi lidi…, máme codělat s potenciálním zdravotním rizikem neuvěřitelného rozsahu.“

Zeptal jsem se: „Máte na mysli konec světa způsobený smrtí rozhozenou v ulicích?“

„Ano, celosvětový zdravotnický problém.“

Nastalo ticho.

„Takže,“ řekl pan Nash vážným tónem, „přestože máme všichni zájem na odhalení vraha nebo vrahůmanželů Gordonových, musíme mít ještě intenzivnější zájem zjistit, zda Gordonovi skutečně z ostrovaněco nevzali a nepředali to neoprávněným osobám.“

Chvíli všichni mlčeli a pak se zeptala Beth: „Můžete…, může někdo na ostrově vůbec zjistit, jestli se zlaboratoří něco ztratilo?“

Ted Nash se na Beth Penrosovou podíval pohledem profesora, kterému jeho oblíbená studentka položila

vynikající otázku. Tedy – ono asi ani tak nešlo o otázku, jako o to, jak z ní dostat dolů kalhotky, viď,

Tede?

A pan Důležitý odpověděl své chráněnkyni: „Jak se asi právem domníváte, Beth, nemusí se vůbec podařitzjistit, jestli něco chybí. Problém je v tom, že mikroorganismy mohou být tajně množeny někde vlaboratořích na Plum Islandu nebo někde jinde na ostrově, pak mohou být z ostrova přepraveny a nikdose o tom nemusí dovědět. Není to totéž jako chemický nebo jaderný materiál, kde je každý gram

evidován. Bakterie a viry se snadno reprodukují.“

Strašná představa… a přece jsou mikroorganismy něčím neuvěřitelně primitivním ve srovnání snukleárními zbraněmi nebo výrobou chemických nervových plynů. Zato jsou technicky nenáročné naprodukci a samy se množí v…, co se to vlastně používá v biologických laboratořích? Končím s

cheeseburgery.

Penrosová, pyšná na svoji poslední otázku, se zeptala pana Všeználka: „Můžeme tedy předpokládat, žemikroorganismy zkoumané na Plum Islandu jsou zvláště nebezpečné? Chci říci, pracuje se tam na změnějejich genetického kódu v tom směru, aby měly zhoubnější účinky, než mají v původním stavu?“

Tato otázka se panu Nashovi očividně nelíbila. „Ne.“ Pak dodal: „Laboratoře na Plum Islandu mají sicekapacity na genetické inženýrství, ale viry jsou zde geneticky upravovány tak, aby nezpůsobovalychorobu, ale stimulovaly organismus k tvorbě protilátek pro případ, že by bylo tělo napadeno skutečnýmvirem. Jde o druh vakcíny, která není připravena oslabením infekčního média a jeho injekční aplikací do organismu, což může být nebezpečné, ale genetickou změnou mikroorganismu. Abych ale stručněodpověděl na vaši otázku, jakékoliv genetické operace prováděné na ostrově jsou zaměřeny na oslabenívirů a bakterií, nikoliv na posílení jejich smrtících účinků.“

Řekl jsem: „Jistěže. Ale genetické inženýrství dokáže obojí.“

„Možná. Ne však na Plum Islandu.“

Zdálo se mi, že Nash nám geneticky upravuje informace – zárodek pravdy oslabil tak, abychom dostali jenmírnou dávku špatných zpráv. Chytrý chlapec.

Už mě unavovalo to vědecké tlachání a svoji další otázku jsem adresoval Fosterovi: „Děláte něco pro to,aby se to svinstvo nedostalo ven? Co letiště, dálnice a tak dál?“

Pan Foster odpověděl: „Jasně, všichni už hledají jen… no, však víte co. Letiště, přístavy i nádraží už hlídají

naši lidé, policie, celníci a uvědomili jsme i pobřežní stráž, která začala zastavovat a prohledávat lodě.Dokonce jsme do akce zapojili i protidrogové, které dalo k dispozici lodě a letadla. Problém je v tom, žepachatelé mají asi tak tříhodinový náskok, protože, řekněme to na rovinu, jsme nebyli vyrozuměni včas…“

Foster se podíval na šerifa Maxwella, který stál se zkříženýma rukama a tvářil se jak hrom do police.

Sylvester Maxwell je dobrý policista. Není žádný génius, to ne, ale hloupý není. Občas je tvrdohlavý jakomezek, ale to je v těchhle končinách asi běžná nátura, a u šerifa obzvlášť. Jako velící důstojník maléhovenkovského oddělení, které má mnohdy co do činění s mnohem větším okresním policejním aparátem aobčas i s federální policií, se naučil, kdy si má své hřiště hájit a kdy je lepší se stáhnout.

Zeměpisná poloha okrsku předurčila Maxe vzhledem k běžné přepravě drog po moři k častým kontaktůms pobřežní stráží a protidrogovou agenturou. Její zaměstnanci běžně považují místní policisty za lidizapojené do obchodu s pašovanými drogami a policisté zase považují za namočené pracovníkyprotidrogové agentury. Pobřežní stráž a FBI je podle nich čistá, ale jejich zaměstnanci podezírají jakpolicii, tak protidrogovou agenturu. Celníci jsou většinou považováni za čisté, i když se sem tam najdeněkdo, kdo bere úplatky, aby se díval jinak nebo jinam. Krátce řečeno jsou drogy to nejhorší, co americký

státní aparát potkalo od dob prohibice.

To mě přivedlo od úvah o Maxovi k úvahám o drogách a o člunu Gordonových s velkými a výkonnými

motory. Protože mi dosavadní známá fakta nezapadala do verze o prodeji osudového svinstva z rukou

manželů Gordonových, možná budou zapadat do verze o pašování drog. Možná že jsem přece jen naněco kápl. Možná že bych se o tenhle nápad měl podělit s ostatními, hned jak si ho srovnám v hlavě. Amožná že bych si to měl nechat pro sebe.

Pan Foster ještě několikrát popíchl Maxe kvůli jeho otálení s voláním FBI a snažil se mu dát zřejměnajevo, že si to bude pamatovat. Znělo to asi jako: „Oh, Maxi, kdybyste nás jen zavolal dřív. Teď už je

všechno ztraceno a je to vaše vina.“

Max Fosterovi oponoval: „Deset minut poté, co jsem se dověděl o vraždě, jsem volal okresní oddělení

vražd. Od toho okamžiku to bylo mimo moji kompetenci. Já mám záda krytá.“

Slečna Penrosová na sobě ucítila čtyři páry očí a řekla: „Neměla jsem ani ponětí, že oběti pracovaly na

Plum Islandu.“

Max řekl zdvořile, ale pevně: „Říkal jsem to chlapíkovi, který bral telefon, Beth. Seržantovi… už nevím.Přehrajte si záznam.“

„To udělám,“ odpověděla Penrosová. „Možná máte pravdu, Maxi, ale teď to nemá cenu probírat.“ Obrátilase k Fosterovi: „Pojďme se pokusit řešit případ.“

Foster odpověděl: „Dobrý nápad.“ Rozhlédl se po místnosti a prohlásil: „Je tu možnost, že ať ten materiálsebral kdokoliv, nesnaží se jej dostat ze země. Možná že mají malou, nenápadnou laboratoř někde tady,nějaké zařízení, které nepotřebuje neobvyklé materiály nebo chemikálie, které by je mohly prozradit.Nejhorší verze je ta, že organismy, ať to bylo cokoliv, budou namnoženy a pak rozšířeny různými cestamimezi obyvatelstvo. Některé druhy mikroorganismů se snadno šíří vodou, jiné vzduchem a další se snadnopřenášejí prostřednictvím lidí a zvířat. Nejsem odborník, ale když jsem v téhle záležitosti telefonoval jistým

lidem do Washingtonu, dověděl jsem se, že infekční potenciál toho materiálu je obrovský.“ Pak dodal: „Vjednom televizním dokumentu kdysi říkali, že kelímek od kávy plný zárodků sněti slezinné, který by dovzduchu rozšířil jeden jediný terorista obeplouvající lodí Manhattan, zabije minimálně dvě stě tisíc lidí.“

Místnost znovu ztichla.

Pan Foster, který si očividně liboval v pozornosti, které se mu dostávalo, pokračoval: „Mohlo by to býtještě horší. Je to těžké odhadnout. Sněť slezinnou způsobují bakterie. Viry mohou být nebezpečnější.“

Zeptal jsem se: „Pochopil jsem správně, že nemluvíme o krádeži jediného typu bakterie nebo viru?“

George Foster odpověděl: „Když půjdete ukrást sněť slezinnou, můžete přitom ukrást i ebolu a kdovícoještě. Mohlo by to představovat mnohonásobnou hrozbu, hrozbu tak různorodou, že ani v menšímměřítku nic obdobného příroda nezažila, a regulace by byla nemožná.“

Hodiny na krbové římse v obývacím pokoji právě odbíjely dvanáct a Ted Nash se smyslem prodramatičnost a touhou předvést své vzdělání, které jistě získal na některé staroslavné univerzitě, začalcitovat avonského barda: „Teď pravá nočních příšer doba jest, kde hroby pukají a samo peklo chrlí mordo světa.“{2}

Přestože tam bylo tak veselo, musel jsem se zvednout a říci: „Jdu ven na vzduch.“

Kapitola 5

Nešel jsem rovnou ven, ale zašel jsem do západního křídla domu, kde si Tom a Judy z původní ložniceudělali pracovnu.

U počítače, kam jsem si chtěl sednout, seděl chlapík, který se mi představil jako detektiv Mike Resnick,specialista na počítačovou kriminalitu z okresního policejního oddělení.

Tiskárna tiše hučela a všude kolem ní ležely papíry.

Zeptal jsem se Mikea: „Už jste našel vraha?“

„Jo, teď už si jenom hraju.“

Mike byl borec. Zeptal jsem se ho: „Co tedy zatím máme?“

„No… hlavně…, moment, co je tohle? Nic…, co tohle…?“

„Takže zatím máme…“ Ze všeho nejradši mám, když musím mluvit na někoho, kdo místo aby mě

poslouchal, civí na monitor. „Zatím máme…“

„No…, hlavně dopisy…, osobní dopisy přátelům a příbuzným, nějaké obchodní dopisy…, nějaké…, co je

tohle? Nic…“

„Něco, kde by byla zmínka o Plum Islandu?“

„Ne.“

„Nic, co by vypadalo zajímavě nebo podezřele?“

„Ne.“

„Odborné dokumenty…“

„Ne. Jakmile si budu myslet, že jsem něco našel, všeho nechám a budu mordpartu informovat.“

Mike vypadal poněkud namíchnutě, asi jako by tu už seděl hezkých pár hodin a přitom chtěl být dávno vposteli. Zeptal jsem se ho: „A co finanční záležitosti? Investice, šekové knížky, domácí rozpočet…“

Vzhlédl ke mně od monitoru. „Jo. To bylo to první, co jsem prohlížel. Šeky si vypisovali na počítači.Támhle je vytisknutý přehled veškerých pohybů provedených přes šeky za posledních pětadvacet měsíců.Tehdy si otevřeli účet.“ Ukázal na stoh papírů vedle tiskárny.

Vzal jsem papíry a řekl jsem: „Bude vám vadit, když se na to podívám?“

„Ne, ale nenoste to daleko. Musím to všechno přiložit ke zprávě.“

„Vezmu si to jenom do obýváku. Je tam lepší světlo.“

„Jo…“ Už si zase hrál s počítačem, který mu očividně připadal mnohem zajímavější než já. Odešel jsem.

V obývacím pokoji pořád ta dívenka poprašovala nábytek a snímala otisky. Pohlédla na mě a zeptala se:„Dotýkal jste se něčeho?“

„Ne.“

Přistoupil jsem k policím na knihy tyčícím se po obou stranách krbu. Na levé straně byla beletrie,převážně paperbacková vydání, půvabná směs braku i pokladů. Vpravo byla seřazena literatura faktu a jájsem pozorně pročítal tituly, které pojednávaly o technické biologii i o běžných zdravotnických oborech.Byla tu i celá jedna police plná knih o Long Islandu, jeho rostlinstvu, zvířeně, historii a tak dále.

Na spodní polici byla řada knih o mořeplavbě a navigační mapy. Jak jsem řekl – ač suchozemci zestředozápadu, zbláznili se Gordonovi do mořeplavectví. Na druhé straně ale musím říci, že jsem s nimi namoři několikrát byl a nepřipadali mi jako zvlášť zdatní námořníci. Ani nerybařili, nelovili kraby ani škeble, a

dokonce ani neplavali. Prostě si jen libovali v sešlápnutém plynovém pedálu na mořské hladině. To měznovu přivedlo na myšlenku, že v tom jsou drogy.

Odložil jsem papíry z tiskárny a s kapesníkem na ruce jsem z police vytáhl obrovskou knihu navigačníchmap a postavil si ji na krbovou římsu. Prsty obalenými kapesníkem jsem prolistoval pár stránek. Hledaljsem vysílací frekvence, čísla mobilních telefonů nebo cokoliv, co si může do takové mapy poznamenávat

pašerák drog.

Každá stránka navigačních map zobrazovala oblast s rozlouhou přibližně šest kilometrů na šest kilometrů.

Pevnina nebyla zobrazená tak, jak jsme zvyklí z normálních map, bylo na ní zakresleno pouze to, co lze

vidět z moře. Zato v moři byl vyobrazen každý útes, skála, maják, zaznamenána hloubka, potopené vraky,bóje a všechna ostatní nebezpečenství i záchytné body důležité při plavbě.

Prohlížel jsem stránku po stránce a nevěděl jsem, co vlastně hledám. Díval jsem se po vyznačenýchmístech setkání, po zvýrazněných souřadnicích i po jménech, jako je Juan nebo Pedro nebo tak nějak, ale

mapy byly čisté až na čáru narýsovanou žlutým zvýrazňovačem, která spojovala přístaviště Gordonovýchs přístavištěm na Plum Islandu. Byla to trasa, kterou pluli do práce. Proplouvali mezi jižním pobřežímNorth Forku a Shelter Islandem, kde se drželi v hluboké bezpečné vodě průlivu. Žádné vodítko jsem tedynenašel.

Všiml jsem si, že na Plum Islandu byla červeně natištěna slova „Vstup zakázán – majetek vlády Spojenýchstátů – pro veřejnost uzavřeno“.

Už jsem se chystal tu obrovskou knihu zavřít, když jsem si všiml něčeho, co jsem téměř zakrývalkapesníkem. U spodního okraje stránky ve vodách jižně od Plum Islandu bylo tužkou napsáno 44106818.Za číslem byl otazník.

Byla to standardní osmimístná souřadnice? Rádiová frekvence? Nebo jen nějaký nesmysl? Nebo to mělo co dělat s drogami? S mikroorganismy? Nebo s čím?

Při vyšetřování vraždy se stává, že se dostanete do bodu, kdy nashromáždíte víc vodítek, než s kolika sivíte rady. Ta vodítka jsou jako ingredience v receptu bez pokynů. Pokud je dáte dohromady správnýmzpůsobem, máte jídlo hotové. Pokud nevíte, co s nimi, budete v kuchyni hodně dlouho a pořád budete jen

zmatení a hladoví.

Zatím jsem tedy knihu přinesl v kapesníku techničce přes otisky. Zeptal jsem se jí: „Mohla byste midůkladně prohlédnout tuhle knihu?“ Pokusil jsem se o okouzlující úsměv.

Přísně se na mě podívala a pak si ode mne rukou v gumové rukavici vzala knihu. „S tím mapovýmpapírem se špatně dělá…, ale obálka je dobrá…, udělám, co budu moct.“ Pak dodala: „Dusičnan stříbrnýnebo ninhydrin. Budu to muset udělat v laboratoři.“

„Díky vám, krásná odbornice.“

Letmo se usmála a zeptala se: „Kam půjdou ty otisky? FBI, CIA nebo ZEP?“

„Co je to ZEP? Myslíte Základnu ekologických průzkumů?“

„Ne. Zadnice Elizabeth Penrosové.“ Zasmála se. „Tak se to u nás na oddělení říká. Vy jste to ještě

neslyšel?“ „Ne, asi ne.“

Napřáhla ke mně ruku. „Jsem Sally Hinesová.“

„John Corey.“ Potřásl jsem rukou v rukavici a poznamenal jsem: „Zbožňuju dotek latexu na holé kůži. Co

vy?“

„Bez komentáře.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „To jste vy, ten člověk z newyorské policie, který na

případu spolupracuje s okresním oddělením vražd?“

„Přesně tak.“

„Zapomeňte na to o Penrosové.“

„Už se stalo.“ Zeptal jsem se jí: „Co jste zjistila, Sally?“

„Dům byl nedávno uklizený, takže povrchy jsou poměrně čisté. Zatím jsem otisky podrobně nezkoumala,ale řekla bych, že nejčastější jsou otisky dvou osob, pravděpodobně pána a paní domu. Jinak se vyskytujícizí otisky jen zřídka, a pokud vás zajímá můj názor, detektive, tak vrah měl rukavice. Nebyl to žádnýfeťák, který vám nechá krásnou pětici otisků na skleněné vitríně.“

Přikývl jsem a řekl: „Na téhle knize si dejte obzvlášť záležet.“

„Já si nechávám vždycky záležet. A co vy?“ Vytáhla z brašny plastový sáček a vsunula do něj knihu. Pakřekla: „Potřebuji vaše otisky kvůli vylučovací metodě.“

„Zkuste je vzít ze zadnice Elizabeth Penrosové.“

Zasmála se a řekla: „Jen mi položte ruce na tenhle skleněný stolek.“

Udělal jsem, oč mě požádala, a zeptal jsem se: „Vzala jste otisky těm dvěma mužům, kteří přišli s šerifem

Maxwellem?“

„Bylo mi řečeno, že na to bude čas později.“

„Jo. Podívejte se, Sally, spousta lidí, jako jsou ti chlapi v kuchyni, vás bude v životě přesvědčovat, že je najejich identifikaci času dost. Vy ale podléháte jen okresnímu oddělení vražd. Především Penrosové.“

„Rozumím.“ Rozhlédla se kolem a zeptala se: „A jak to vypadá s těmi mikroby?“

„S mikroby to nemá co dělat. Oběti sice pracovaly na Plum Islandu, ale je to jen shoda náhod.“

„Jo, jasně.“

Vzal jsem si stoh papírů z tiskárny a vykročil k posuvným skleněným dveřím.

Sally na mě zavolala: „Nelíbí se mi, jak se s tímhle místem činu pracuje.“

Neodpověděl jsem.

Sešel jsem dolů k zátoce, kde na břehu stála úhledná lavička. Položil jsem na ni papíry a zahleděl se namoře.

Vítr byl dostatečně silný, aby zaměstnal komáry a ovády jen snahou udržet se ve vzduchu, takže mě pakuž nezvládli obtěžovat. Po hladině zátoky běžely vlnky, které pohupovaly člunem Gordonových. Kolemvelkého a jasného měsíce pluly bělavé mraky, a jak se teď vítr otočil a vál od severu, voněl vzduch spíšpo pevnině než po moři.

Nevím, jak k tomu došlo, ale v tu chvíli jsem začal rozumět elementárním silám země a moře. Myslím, žepo pravidelných víkendech a prázdninách, které jsem jako kluk na venkově trávil, není nic divného natom, že ve mně něco z onoho ducha přírody taky utkvělo.

Jsou chvíle, kdy bych z města nejraději vypadl, a přemýšlím o nějakém místě, jako je tohle. Asi bych semměl přijet na pár měsíců i v zimě a zjistit, jestli se ze mě v domě strýčka Harryho stane poustevník, neboalkoholik. Ale vzhledem k tomu, že se tu začínají vesele oddělávat lidi, ze mě nejspíš městská rada udělástálého konzultanta za sto babek denně a já nebudu jíst nic než ústřice.

Co se týče návratu do služby, vůbec jsem si nebyl jistý, co vlastně chci, což se mi stávalo velmi zřídkakdy.

Rád bych zkusil dělat i něco jiného, ale chtěl jsem, aby to bylo moje vlastní rozhodnutí, ne rozhodnutíposudkové lékařské komise. A pak – pokud mastičkáři prohlásí, že jsem skončil, nenajdu nikdy ty chlápky,

co to do mě napálili. A to byla práce, kterou bych rád dokončil. Nemám sice žádné italské předky, alemůj parťák Dominic Fanelli pochází ze Sicílie a vyprávěl mi dopodrobna historii krevní msty. Kmotra mědonutil zhlédnout třikrát. Myslím, že jsem to pochopil. Ti dva Hispánci prostě musí skončit bradou vzhůru.Dominic je zatím hledá beze mne. Čekal jsem jeho telefonát každým dnem.

Pocítil jsem mírnou únavu a posadil se na lavičku. Už jsem nebyl ten superman, jakým jsem býval, nežmě postřelili.

Opřel jsem se a chvíli se díval do noci. Nalevo od přístaviště na trávníku stál stožár s ráhnem nahoře, zněhož vedla dvě zdvihací lana. Všimněte si, jak už válím námořnickou hantýrku. Gordonovi měli v garážicelou sbírku vlajek a plamenců, které občas jen pro zábavu vyvěšovali, například signál „připravit knalodění“ nebo „kapitán na břehu“.

Už předtím jsem si všiml, že na vrcholku stožáru vlaje pirátská vlajka, a připadalo mi docela ironické, žeposlední vlajka, kterou Gordonovi vyvěsili, byla lebka se zkříženými hnáty.

Všiml jsem si rovněž, že na každém zdvihacím laně je jeden signální plamenec. Ve tmě jsem sotva mohlrozeznat, co na nich je, ale stejně by mi to bylo k ničemu, protože se v námořnických signálech

nevyznám.

Na levý konec lavičky se posadila Beth Penrosová. Už na sobě zase měla sako, což mě zklamalo, a ruceměla zkřížené na prsou, jako by jí byla zima. Ženským je asi zima pořád. Neřekla nic, jen shodila boty,

otírala si nohy o trávu a kroutila palci u nohou. Všechny ženské asi nosí nepohodlné boty.

Po několika minutách mlčenlivého souznění – nebo možná mrazivého mlčení – jsem se odhodlalrozseknout to jako první. „Možná máte pravdu. Mohla to být loď.“

„Jste ozbrojen?“

„Ne.“

„Dobře. Mám strašnou chuť vystřelit vám mozek z lebky.“

„Ale no tak, Beth…“

„Pro vás detektiv Penrosová, pane.“

„Jasné.“

„Proč jste byl na Teda Nashe tak hnusný?“

„Kdo to je?“

„Vy víte moc dobře, kdo to je. Co s ním máte za problém?“

„To je chlapská záležitost.“

„Udělal jste ze sebe pitomce, všichni vás teď mají za arogantního idiota a neschopného břídila. A ztratil

jste můj respekt.“

„V tom případě asi můžu na sex zapomenout, že?“

„Na sex? Proboha, mně vadí i dýchat stejný vzduch jako vy!“

„To bolelo, Beth.“

„Neříkejte mi Beth.“

„Ale Ted Nash vám tak říkal…“

„Víte, Corey, já jsem tenhle případ dostala, protože jsem si ho u šéfa vyškemrala. Je to můj prvníopravdový případ vraždy. Všechno, co jsem dělala předtím, byly ptákoviny – feťáci, kteří si vyjeli po krku,mamky a taťkové, co řešili domácí problémy řeznickým náčiním, a podobné prkotiny. A ještě jich nebylo

moc. V tomhle okresu se tolik nevraždí.“

„To mě opravdu mrzí.“

„Jo. Vy to děláte celý život, takže si hrajete na cynického chytráka, kterému nikdo nesahá po kotníky.“

„No, já bych…“

„Jestli jste tu kvůli tomu, abyste mě znemožnil, tak se kliďte.“ Vstala. Vstal jsem také. „Počkejte. Jsem tu, abych vám pomáhal.“

„Tak do toho.“

„O.K. Poslouchejte mě. Nejdřív vám dám jednu radu. Nepovídejte toho moc před Fosterem a vaším

kámošem Tedem.“

„Vím, co mám dělat, a toho kámoše si strčte někam.“ „Podívejte se…, můžu vám říkat Beth?“

„Ne.“

„Podívejte se, detektive Penrosová, vím, že si myslíte, že mě přitahujete, a nejspíš si taky myslíte, že po

vás jedu…, a myslíte si, že by to bylo trapné…“ Odvrátila se a dívala se na hladinu zátoky.

Pokračoval jsem: „Opravdu se mi to těžko říká, ale…, no…, nemusíte mít strach… ze mne…“

Otočila se ke mně a prohlížela si můj obličej.

Zakryl jsem si ho pravou rukou a třel si čelo. Pokračoval jsem tak souvisle, jak jen jsem dokázal. „Víte…,jedna z těch střel, které mě zasáhly…, panebože, jak to mám říct…? No, trefila mě do choulostivéhomísta, chápete? Tak a teď to víte. Takže můžeme být… přátelé, partneři…, bratr a sestra… nebo sestra asestra…“ Podíval jsem se na ni a viděl jsem, že už se zase dívá na moře.

Nakonec promluvila: „Myslela jsem, že jste mluvil o zásahu do břicha.“

„Tam taky.“

„Max říkal, že máte vážné poranění plic.“

„Tam taky.“

„A mozek náhodou netrefili?“

„Možná.“

„A teď se mi snažíte namluvit, že vás zneschopnila další kulka.“

„To nejsou věci, o kterých by chlap žertoval.“

„Jestli na to už nemáte, tak proč vám to pořád kouká z očí?“

„To jsou jenom vzpomínky, Beth… Můžu vám říkat Beth? Krásné vzpomínky na časy, kdy jsem se jím

mohl odrážet.“

Zakryla si obličej dlaněmi. V tu chvíli jsem nedokázal říci, jestli pláče nebo se směje.

A tak ze mně vypadlo: „Prosím, nikomu o tom neříkejte.“

Konečně se ovládla a odpověděla: „Budu se snažit, aby se to nedostalo do záznamů.“

„Díky.“ Několik sekund jsem mlčel a pak jsem se zeptal: „Bydlíte tady někde?“

„Ne, bydlím v západním Suffolku.“

„To je dost daleko. Pojedete domů, nebo tu zůstáváte?“

„Všichni jsme se ubytovali v hotelu Soundview Inn v Greenportu.“ „Kdo je to – my všichni?“

„Já, George, Ted, pár lidí z protidrogové agentury a několik lidí, kteří tu byli předtím… z ministerstvazemědělství. Od nás všech se očekává, že budeme pracovat dnem i nocí, bez ohledu na čas, sedm dní vtýdnu. Na sdělovací prostředky a veřejnost to působí…, víte, jestli dojde k nějakým problémům s těmi

nemocemi…“

„Máte na mysli hromadnou paniku?“

„Cokoliv.“

„No, mám tu docela pěkný domek a tam jste kdykoliv vítána.“

„Díky.“

„Je to docela zajímavý viktoriánský dům u moře.“

„Jistě.“

„Měla byste víc pohodlí. Říkal jsem vám, že jsem neškodný. Ksakru, vždyť i v práci mi povolili chodit na

dámský záchod!“ „Nechte už toho.“

„Teď vážně, Beth, mám tu nějaké výstupy z počítače – finanční operace za poslední dva roky. Můžeme to

dnes v noci probrat.“ „Kdo vám dovolil si to vzít?“ „Vy. Nebo ne?“

Zaváhala, pak kývla a řekla: „Zítra ráno je chci mít zpátky.“

„O.K. Budu na tom dělat celou noc. Pomozte mi.“

Zdálo se, že o tom uvažuje, a pak řekla: „Dejte mi na vás telefon a adresu.“

Prohrabával jsem kapsy, abych našel tužku a papír, ale byla rychlejší. Vytáhla notes a řekla: „Diktujte.“

Nadiktoval jsem jí všechno včetně orientačních bodů.

Řekla: „Jestli k vám pojedu, nejdřív zavolám.“

„Dobrá.“

Znovu jsem se posadil na lavičku, ona na opačný konec a mezi námi ležely papíry. Seděli jsme mlčky a

oba jsme se nejspíš psychicky regenerovali.

Nakonec Beth poznamenala: „Doufám, že jste chytřejší, než vypadáte.“

„Řekněme to takhle – to nejchytřejší, co šerif Maxwell za celou svoji kariéru udělal, bylo, že mě k tomuto

případu přizval.“

„A skromnější.“

„Není důvod být skromný. Jsem jeden z nejlepších. Abych se přiznal, CBS už připravuje seriál s názvem

Akta Corey.“

„Neříkejte.“

„Můžu vám dohodit roli.“

„Díky. Jsem si jistá, že o revanši už máte jasno.“

„Vidět vás v Aktech Corey by byl dostatečný revanš.“ „To rozhodně. Poslouchejte… Můžu vám říkat Johne?“

„Prosím vás o to.“

„Johne, co se to tu děje? Mám na mysli tenhle případ. Vy víte něco, čím jste se nepochlubil.“ „V jakém jste momentálně stavu?“

„Prosím?“

„Zasnoubená, rozvedená nebo co?“

„Rozvedená. Co víte o tomhle případu kromě toho, co jste už řekl?“

„Přítele nemáte?“

„Žádného přítele, žádné děti, jedenáct ctitelů, z toho pět ženatých, tři staré čuňáky, dva by připadali v

úvahu a jeden je idiot.“

„Nejsem příliš osobní, že ne?“

„Ano.“

„Kdybych měl za parťáka muže a zeptal se ho na tyhle věci, bylo by to úplně normální.“

„No…, jenže my nejsme parťáci.“

„Takže čekáte totéž ode mne. Typické.“

„Podívejte…, no, tak jo. Řekněte mi o sobě to samé. Ale rychle.“

„O.K. Rozvedený, bezdětný, hromady ctitelek, ale nic zvláštního.“ Pak jsem dodal: „A žádné pohlavní

choroby.“

„A žádné pohlavní orgány.“

„Přesně tak.“

„O.K., Johne, tak co je to s tímhle případem?“

Opřel jsem se o lavičku a odpověděl: „No, Beth…, s tímhle případem se děje hlavně to, že věci na první

pohled jasné vedou k nepravděpodobným závěrům. A všichni se snaží, aby to nepravděpodobné zapadlo

do toho, co je na první pohled jasné. Ale takhle se to dělat nedá, parťáku.“

Přikývla a řekla: „Takže máte dojem, že souvislosti, o kterých uvažujeme, vůbec souvislostmi být nemusí.“

„Začínám si myslet, že tu jde ještě o něco.“

„Proč si to myslíte?“

„No…, některé důkazy mi moc nesedí.“

„Možná vám během pár dní sedět budou, až budou hotové výsledky z laboratoře a budou vyslechnuti

všichni svědci. Ještě jsme vůbec nemluvili s nikým z Plum Islandu.“

Vstal jsem a řekl: „Pojďte na molo.“

Nazula si boty a sestupovali jsme dolů k přístavišti. Řekl jsem: „Pár set metrů odtud po pláži dolů se

Albert Einstein potýkal s morálním problémem poskytnutí atomové bomby světu a nakonec se rozhodl

kladně. Kladní hrdinové nemají žádnou možnost volby, protože ti špatní už za ně rozhodli bez toho, že by

se potýkali s nějakými morálními problémy.“ Pak jsem dodal: „Gordonovy jsem znal.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Chcete tedy říci, že podle vás nebyli Gordonovi schopni – morálně

schopni – prodávat smrtící mikroorganismy.“

„Ne, to nebyli. Stejně jako atomoví fyzici i oni respektovali moc džina v láhvi. Nevím přesně, co na PlumIslandu dělali, a možná se to nikdy nedovím, ale znal jsem je natolik dobře, abych mohl říci, že by džina v

láhvi neprodávali.“ Neodpovídala.

Pokračoval jsem: „Vzpomínám si, že mi jednou Tom vyprávěl, že Judy měla hrozné výčitky, když pokusné tele, které jí nějak přirostlo k srdci, bylo záměrně pro pokusné účely infikováno a uhynulo. To nebyli lidé,kteří by si vzali na svědomí umírání dětí. Až budete mluvit s lidmi na Plum Islandu, zjistíte to sama.“

„Každá mince mívá rub a líc.“

„Nikdy jsem se u Gordonových nesetkal s ničím, co by nasvědčovalo tomu, že jsou schopni jet v něčem

takovém.“

„Lidé někdy své chování usměrní podle osobní potřeby. Co třeba Američané, kteří prodali Rusům tajemství

atomové bomby? To byli lidé, kteří tvrdili, že to udělali z přesvědčení, že není správné, aby jedna stranaměla převahu.“

Pohlédl jsem na ni a viděl jsem, že se i ona dívá při chůzi na mne. Potěšilo mě, že je Beth Penrosováschopná hlubšího uvažování, a viděl jsem, že se jí ulevilo, když zjistila, že nejsem zase takový idiot, zajakého mne měla.

Řekl jsem: „Když mluvíme o atomových fyzicích, to byla jiná doba a jiné tajemství. Proč by Gordonoviprodávali bakterie a viry, které by mohly zabít je a jejich rodiny v Indianě a vymazat ze světa i zbytek

lidstva?“

Beth Penrosová chvíli uvažovala a pak odpověděla: „Možná že dostali zaplaceno deset miliónů dolarů,prachy už jsou ve Švýcarsku a v horách mají hrad nacpaný šampaňským a konzervovanými potravinami.Třeba tam pozvali přátele a příbuzné. Já nevím, Johne. Proč lidé dělají šílenosti? Protože si je zdůvodní asami sebe k nim přemluví. Mohou po něčem nebo po někom toužit. Po deseti miliónech dolarů. Po dvaceti

miliónech. Po dvou stech babkách. Každý má svou cenu.“

Vyšli jsme na molo, kde na zahradní židli seděl uniformovaný policista ze Southoldu. Detektiv Penrosovámu řekla: „Dejte si pauzu.“

Vstal a vykročil k domu.

Vlnky šplíchaly po bocích lodi a ta se otírala o gumové nárazníky na pilotech. Příliv skončil a já jsem sivšiml, že je teď loď upoutána ke kladkám, aby se lano mohlo uvolnit. Loď už oproti molu klesla asi opůldruhého metru. Už byl viditelný nápis na trupu „Formula 303“, který podle Toma znamenal, že je loďdlouhá třicet stop a tři palce.

Řekl jsem Beth: „U Gordonových v knihovně jsem našel knihu navigačních map – na jedné stránce bylotužkou vepsáno osmimístné číslo. Požádal jsem Sally Hinesovou, aby si na ní dala s otisky záležet ainformovala vás. Tu knihu byste si měla vzít a schovat ji někde na bezpečném místě. Měli bychom se nani podívat společně. Může v ní být více vodítek.“

Několik sekund na mě jen zírala, než řekla: „Dobře, a co si myslíte, že to znamená?“

„No…, když tu vámi zvažovanou morální zvrhlost o polovinu snížíte, dostanete se od prodeje nemocí kprodeji drog.“

„Drog?“

„Jo. Pro někoho věc morálních úvah, pro každého věc velkých prachů. Jak vám to zní? Drogy.“ Zadívala se na výkonný člun a přikývla. „Možná jsme s tou souvislostí s Plum Islandem jen zpanikařili.“

„Možná.“

„Měli bychom si o tom promluvit s Maxem a s ostatními.“

„To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Protože zatím jenom spekulujeme. Nechte je při té teorii o nemocech. Pokud je správná, je lepší, když se

na ní bude dělat dál.“

„Fajn, to ale není důvod, proč se nesvěřit Maxovi a ostatním.“

„Věřte mi.“

„Ne. Přesvědčte mě.“

„Sám nejsem přesvědčený. Máme tu dvě možnosti – drogy za peníze a breberky za peníze. Schválně,jestli Max, Foster a Nash došli k nějakým závěrům a jestli se nám s nimi pochlubí.“

„Hm…, dám tedy na vás.“

Ukázal jsem směrem k lodi. „Co si myslíte, že to stálo?“

Pokrčila rameny. „Nejsem si jistá… Formula je dobrá značka… Pokud vím, dá se cena odhadnout jakodevět tisíc dolarů za metr. V tomhle případě by nová loď stála skoro sto tisíc.“

„A nájem toho domu? Kolem dvou tisíc?“

„Asi tak nějak, plus služby a energie.“ Pak dodala: „To všechno zjistíme.“

„A co to dojíždění vlastní lodí? Je to skoro dvě hodiny cesty jedním směrem, to znamená malé jmění jen

za palivo. Mám pravdu?“

„Máte.“

„Odtud je to autem asi půl hodiny k přístavišti vládního trajektu v Orient Pointu. Jak dlouho trvá cestatrajektem? Asi dvacet minut. Takže od jedněch dveří ke druhým by to měli asi tak hodinu, oproti téměřdvěma hodinám vlastním rychlým člunem. Přesto Gordonovi na Plum Island cestovali vlastní lodí a určitěbyly dny, kdy ji tam museli kvůli špatnému počasí nechat. Pak byli nuceni se přepravit trajektem doOrient Pointu a odtamtud se museli s někým svézt. Nikdy mi to nedávalo smysl, ale přiznám se, že jsem o

tom nikdy moc neuvažoval. Asi jsem měl. Teď už to možná smysl začíná dávat.“

Skočil jsem do lodi a tvrdě přistál na palubě. Natáhl jsem ruce, Beth skočila a chytla mě za ně. Skončilijsme na palubě, já na zádech, ona na mně. Zůstali jsme tak o zlomek sekundy déle, než bylo nezbytněnutné. Pak jsme se zase postavili na nohy. Stydlivě jsme se jeden na druhého usmáli jako cizinciopačného pohlaví, kteří do sebe vrazili na rohu.

Zeptala se mě: „Jste v pořádku?“

„Jo…“ Abych pravdu řekl, měl jsem z poraněné plíce vyražený dech a zdálo se mi, že to musí vidět.

Když jsem dech znovu popadl, šel jsem dozadu, tedy na záď, jak říkají námořníci, kde měla Formula 303lavičku. Ukázal jsem na poklop vedle ní a řekl jsem: „Tady obvykle měli tu schránku. Byla dost velká, asimetr dlouhá, tři čtvrtě metru široká a stejně vysoká. Byla z potahovaného hliníku. Občas jsem tu sedávals nohama na té bedně a popíjel pivo.“

„A dál?“

„A po práci mohli s tímhle člunem Gordonovi v určený den a hodinu vyplout na moře. Tam se mohli setkat

s lodí nebo hydroplánem, nejspíš z Jižní Ameriky. Nalodili metrák nebo bůhvíkolik kolumbijskéhoživotabudiče a hurá zpátky na pevninu. Pokud je někdy zpozorovala pobřežní stráž nebo lidé zprotidrogové agentury, museli je považovat za neviňoučký manželský párek na výletě. Když je někdozastavil, ukázali mu identifikační karty z Plum Islandu a sehráli divadýlko. Mohli po moři nejspíš čemukoliv

ujet. Ke stíhání by bylo zapotřebí letadla. Ale kolik lodí je zastaveno a prohledáno? Plaví se tu tisícezábavních jachet a rybářských bárek. Pokud nemá pobřežní stráž, celníci nebo někdo jiný konkrétní hlášku

nebo pokud se někdo nechová vyloženě podezřele, nikdo na palubu nevstoupí, natož aby ji prohledával.

Nemám pravdu?“

„Asi ano. Celníci k tomu mají plné oprávnění a občas to dělají.“ Pak dodala: „Podívám se, jestli v hlášeních celní stráže, pobřežní stráže nebo protidrogové agentury není zmínka o Spirochetě.“

„Dobrá.“ Na okamžik jsem se zamyslel a pak jsem řekl: „No, a když Gordonovi nalodili náklad, setkali sejinde s jinou lodí nebo měli rande na břehu, předali zboží místním distributorům a výměnou převzali balíkprachů. Distributoři si pospíšili na Manhattan a další bezcelní dovoz je hotov. Děje se to každý den.Otázkou je, jestli v tom Gordonovi doopravdy jeli, a pokud ano, tak jestli to byl důvod, proč zemřeli. Jádoufám, že ano. Druhá varianta mě děsí, a to je u mě co říct.“

Přemítavě se rozhlížela po lodi. Pak řekla: „Mohlo by to sedět. Ale přání bývá otcem myšlenky.“

Neodpověděl jsem.

Pokračovala: „Pokud dokážeme zjistit, že v tom byly drogy, budeme klidnější. Do té doby musíme počítats tím, že šlo o mikroorganismy, protože jestli je to pravda a my se tomu nebudeme věnovat, jsme už teď

všichni mrtví.“

Kapitola 6

Bylo už po druhé hodině ráno a mně se začínaly klížit oči nad finančními záznamy hospodaření manželůGordonových. V kuchyni bublala voda na kávu, seděl jsem u kulatého stolu u okna, z nějž bylo vidět

zátoku a zrána první paprsky vycházejícího slunce.

Strýček Harry a teta June měli vždycky tolik rozumu, aby si v domě nikdy neubytovali celý klan Coreyůnajednou. Občas jsme tedy s bratrem Jimem nebo sestrou Lynne bydleli v pokoji pro hosty a zbytekrodiny zůstal v nějaké strašné turistické chatě z padesátých let.

Pamatuji si, jak jsem u tohoto stolu sedával s bratrancem Harrym a sestřenicí Barbarou. Listovali jsme vkomiksech a nemohli se dočkat, až si půjdeme hrát ven. Léto bývalo kouzelné. Tenkrát člověk neměl

žádné starosti.

Teď, o pár desetiletí později, jsem jich měl plnou hlavu.

Obrátil jsem znovu pozornost k výpisu šeků. Plat byl Gordonovým poukazován přímo na bankovní účet ajejich celkový příjem poté, co je obral berňák a stát New York, činil něco kolem devíti tisíc. Nebylo tonejhorší, ale nic moc na dva doktory, kteří dělají duševně vyčerpávající práci se smrtelně nebezpečnýmmateriálem. Tom by se uživil líp jako hráč druhé ligy baseballu a Judy si mohla stejně vydělat jakoservírka v nějakém zapadlém baru. Je to divná země.

Ať tak či onak, netrvalo mi dlouho, abych zjistil, že si Gordonovi žili nad poměry. Život na východnímpobřeží není levná záležitost, což museli nepochybně rychle zjistit. Museli splácet dvě auta, loď, nájemdomu, pojištění, služby, pět kreditních karet, účty za pohonné hmoty, které z převážné části spolykal člun,

a běžné životní náklady. A byla tu i akontace deset tisíc dolarů za loď. Ta byla placena v dubnu.

Kromě toho přispívali Gordonovi na tolik dobročinných záležitostí, až jsem se zastyděl. Byli členyHistorické společnosti Peconic Bay, knižního a hudebního klubu a ještě posílali šeky synovcům a neteřím.Nezdálo se, že by měli potíže, ale balancovali hodně na hraně. Pokud se jim podařilo sehnat si pěknývedlejší příjem z kšeftu s drogami, jistě byli natolik chytří, aby si hotovost ulili jako každý čistokrevnýAmeričan, který co nemusí, v daňovém přiznání neuvede. Otázkou pak zůstává, kde ty prachy jsou?

Nejsem sice daňový poradce, ale finančních analýz jsem dělal dost na to, abych poznal věci, na které jetřeba se zaměřit. V záznamech finančního hospodaření manželů Gordonových byla taková věc jen jediná –

šek na pětadvacet tisíc dolarů vystavený na jméno Margaret Wileyové. Šek byl vystaven za poplatekdeseti dolarů a peníze na jeho krytí byly elektronicky převedeny z vkladového účtu Gordonových. Jednalo se vlastně o téměř všechny jejich úspory. Šek měl datum sedmého března tohoto roku a důvod platbyuveden nebyl. Kdo je to Margaret Wileyová? A proč jí Gordonovi vystavovali šek na pětadvacet papírů? Tobychom měli brzy zjistit.

Usrkl jsem kávu a začal jsem ťukat tužkou do stolu v rytmu tikání hodin na protější stěně, zatímco jsem otom všem přemýšlel.

Otevřel jsem skříňku vedle telefonu umístěného na stěně a našel jsem mezi kuchařkami telefonní seznam.Pod písmenem „W“ jsem našel Margaret Wileyovou, která údajně bydlela na Lighthouse Road v jedné změstských částí Southoldu. Věděl jsem, že je to ulice, která vede k majáku, tedy abych byl přesný – k

majáku Horton Point.

Měl jsem sto chutí Margaret zavolat, ale možná by nebyla ráda, že jí někdo telefonuje ve dvě v noci.Trpělivost však není mojí silnou stránkou. Také jsem měl pocit, že lidé z FBI a CIA dnes v noci nespí a žemě mohou v případu předběhnout. Kromě toho nešlo o obyčejnou vraždu. Přestože jsem váhal sprobuzením Margaret Wileyové, obava z chorob, které už se mohou šířit po Státech, byla silnější.

Vytočil jsem číslo. Telefon na druhé straně zvonil a pak se ozval záznamník. Zavěsil jsem a zavolal znovu.Nakonec se mi zřejmě paní domu podařilo probudit a uslyšel jsem: „Haló?“

„Prosil bych Margaret Wileyovou.“

„U telefonu. Kdo volá?“ zeptal se chraptivý starší hlas.

„Tady je detektiv Corey, madam. Policie.“ Na pár sekund jsem ji nechal, ať se děsí nejhoršího. To lidi

obvykle vždycky probere. „Policie? Co se stalo?“

„Paní Wileyová, slyšela jste o té vraždě v Nassau Pointu?“

„Ach… ano. Jak strašné…“ „Znala jste Gordonovy?“

Odkašlala si a odpověděla: „Ne…, no, jednou jsem se s nimi setkala. Prodala jsem jim kus pozemku.“ „V březnu?“

„Ano.“

„Za pětadvacet tisíc dolarů?“ „Ano…, ale co to má společného s…“

„Kde je ten pozemek, madam?“

„No…, je to krásný kus útesů na jižním pobřeží.“

„Rozumím. Chtěli tam stavět dům?“

„Ne. Tam se nedá stavět. Právo k rozhodování o územním rozvoji pozemku jsem prodala městu.“

„Což znamená?“

„To znamená, že jde o plán zakonzervovat dané území. Koupíte práva, ale pozemek pořád patří

původnímu majiteli. Nesmí se na něm stavět. Nesmí se tam provozovat nic kromě zemědělství.“

„Chápu. Takže Gordonovi si na tom útesu dům postavit nemohli?“

„Ne, proboha. Pokud by se tam mohlo stavět, stál by ten pozemek víc než sto tisíc dolarů. Město mi

zaplatilo za to, že se tam stavět nebude.“

„Ale pozemek bylo možné prodat?“

„Ano, a to jsem udělala. Za pětadvacet tisíc dolarů.“ Pak dodala: „Gordonovi věděli, že se tam nesmístavět.“

„A nekoupili práva od města zpět?“

„Ne. Já jsem je prodala s neomezenou platností. To je smysl toho konzervačního plánu.“

„Dobře…“ Už jsem začínal chápat, co vlastně Gordonovi udělali – koupili krásný kus pobřežní vyhlídky zacenu hluboko pod tržním průměrem, protože se tam nesmělo stavět. Obdělávat půdu tam ale mohli a jájsem si uvědomil, že Tomovo nadšení pro místní vinařství jej nejspíš vedlo k plánům na nějaké Gordonovy

vinice. Takže mezi tímto nákupem a dvojnásobnou vraždou zjevně souvislost nebyla. „Omlouvám se, žejsem vás vzbudil, paní Wileyová. Děkuji vám za vaši pomoc.“

„Není zač. Doufám, že zjistíte, kdo to udělal.“

„Tím jsem si jist.“ Zavěsil jsem, obrátil jsem se od telefonu, ale pak jsem se k němu zase vrátil a vytočiljejí číslo znovu. „Promiňte, ještě jednu otázku. Je ten pozemek vhodný pro pěstování vinné révy?“

„Proboha, to ne. Je obrácený přímo na jih, moc otevřený a příliš malý. Je to sotva půl hektaru a končí tosotva patnáct metrů od moře. Je tam krásně, ale kromě kleče tam nic neporoste.“

„Rozumím…, zmínili se vám, nač to chtějí?“

„Ano…, říkali, že by chtěli vlastní vyhlídku na moře. Místo, kde by sedávali a dívali se na něj. Byl topůvabný pár. Je to tak hrozné.“

„Ano, madam. Děkuji vám.“ Zavěsil jsem.

Tak. Chtěli místo, kde by sedávali a dívali se na moře. Za pětadvacet tisíc babek si mohli pěttisíckrátzaplatit parkovné u plážového parku na Orient Beach a dívat se na moře každý den příštích osm let aještě by jim zbylo na pivo a párek. Moc se mi to nezdálo.

Trochu jsem zauvažoval. No, možná by se to dalo pochopit. Byl to romantický pár. Ale pětadvacet papírů?

To bylo téměř všechno, co měli. A pokud by byli přeloženi, jak by prodávali pozemek, na kterém senedalo dělat nic jiného než se rýpat v hlíně? Kde by hledali dalšího blázna ochotného dát pětadvacet tisícdolarů za pozemek zatížený věcným břemenem?

Takže to možná mělo co dělat s pašováním drog po moři. To by už smysl dávalo. Budu se tam musetpodívat. Napadlo mě, jestli už někdo mezi jejich doklady našel kupní smlouvu k pozemku.

Přemýšlel jsem i o tom, zda neměli pronajatou bezpečnostní schránku a co by v ní mohlo být. Když máteve dvě ráno spoustu dotazů, hlava se vám motá z kofeinu a nikdo se k vám nechystá, aby s vámi mohl

mluvit, je to bída.

Nalil jsem si další šálek kávy. Okna nad dřezem byla otevřená. Slyšel jsem zvuky zářijové noci. Odněkudse ozývali poslední cvrčci a stromové žáby, nablízku houkala sova a v mlze, která se valila od zátokyPeconic Bay, čiřikal jakýsi pták.

Podzim je v těchto končinách teplý díky obrovským vodním masám, které si nashromážděné letní teplouchovávají až do listopadu. To je pro vinnou révu vynikající. A jachtařit se tu dá až do Díkůvzdání. Vsrpnu, září nebo říjnu se tu jen občas přežene hurikán a v zimě si tu leckdy zařádí severovýchodní vítr.Celkově tu je ale podnebí mírné, zátoky a zálivy četné a mlhy časté. Ideální místo pro pašeráky alkoholu,piráty a v poslední době i drogové dealery.

Telefon na zdi zazvonil a mě v první chvíli napadlo, že je to Margaret. Pak jsem si vzpomněl, že mi mávolat Max ohledně cesty na Plum Island. Zdvihl jsem sluchátko a ohlásil se: „Pizza Hut.“

Po vteřině zaváhání se ozvala Beth Penrosová: „Nazdar…“

„Zdravím.“ „Nevzbudila jsem vás?“

„To je v pořádku, stejně jsem musel vstávat. Zvonil tu totiž telefon.“

„Výborný vtip. Max mě požádal, abych vám zavolala. Máme sraz u trajektu v osm ráno.“

„Nic dřív nejede?“

„Ano, ale…“

„A proč necháváme zametače stop, aby se tam dostali dřív než my?“

Neodpověděla, ale řekla: „Bude nás doprovázet ředitel ostrahy ostrova pan Paul Stevens.“

„A ten jede dřívějším trajektem?“

„Já nevím… Podívejte se, Johne, pokud chtějí něco skrývat, nemůžeme s tím nic moc dělat. V minulostiměli určité problémy a naučili se je skutečně dobře maskovat. Jedeme se tam prostě podívat na to, conám oni chtějí ukázat, vyslechnout si to, co nám chtějí říci, a mluvit s lidmi, s nimž oni chtějí, abychommluvili. Nedělejte si velké naděje.“

„Kdo všechno jede?“

„Já, vy, Max, George Foster a Ted Nash.“ Pak se zeptala: „Víte, kde je přístaviště trajektu?“ „Najdu to. Co děláte teď?“

„Mluvím s vámi.“

„Tak teď vážně. Zrovna si prohlížím vzorky tapet a potřeboval bych slyšet váš názor.“

„Je na to dost pozdě.“

Znělo to téměř jako souhlas, což mě dost překvapilo. Kul jsem železo, dokud bylo žhavé. „Můžete tu

přespat a na trajekt pojedeme společně.“

„To by vypadalo trochu divně.“

„To bychom snad přežili.“

„Promyslím si to. Zjistil jste něco z těch počítačových výstupů?“

„Přijeďte a já vám ukážu, jak jsem se činil.“

„Nechte toho.“

„Tak pro vás sjedu.“

„Je moc pozdě. Jsem unavená. A jsem v…, jsem oblečená na spaní.“

„To je dobře. Můžeme si zahrát na fanty.“

Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechuje, a pak říká: „Myslela jsem si, že by v jejich finančních záznamech

mohla být stopa. Možná jste se nedíval dost pečlivě. Nebo nevíte, co děláte.“

„Pravděpodobně.“

„Měla jsem za to, že jsme se dohodli na výměně informací.“

„Ano, na vzájemné výměně. Ne na jejich vytrubování do světa.“

„Co…? Aha…, rozumím.“

Oba jsme věděli, že pokud musíte pracovat s federály, máte telefon napíchnutý do pěti minut od chvíle,kdy jste se navzájem představili. Oni se s nějakým soudním příkazem k odposlechu neobtěžují. Zamrzelomě, že jsem volal Margaret Wileyové.

Zeptal jsem se Beth: „Kde je Ted?“

„Jak to mám vědět?“

„Zamkněte se. Sedí na něj popis jednoho vraha a násilníka, po kterém jdu.“

„Nechte už toho, Johne.“ Zavěsila.

Zívl jsem. Přestože mě zklamalo, když detektiv Penrosová odmítla přijet, cítil jsem i jakousi úlevu. Vešpitále mě snad opravdu ládovali bromem. Možná budu potřebovat jíst víc červeného masa.

Vypnul jsem kávovar, zhasl světla a vyšel z kuchyně. Prošel jsem temným domem přes halu obloženoumořeným dubem a pak po točitém a vrzajícím schodišti do pokoje s vysokým stropem, kde jsem spával

jako malý chlapec.

Když jsem se svlékal, promítal jsem si v duchu celý den a přemýšlel jsem, jestli opravdu chci jet trajektem

v osm ráno.

Pro hovořil fakt, že jsem měl rád Maxe, který mě požádal o laskavost. Taky jsem měl rád Gordonovy,kterým jsem chtěl oplatit přátelství, víno a steaky, které mi pomohly, když mi bylo mizerně. A taky jsemneměl rád Teda Nashe, kterého jsem s dětinskou neústupností toužil setřít. A měl jsem rád BethPenrosovou a pociťoval jsem stále rostoucí chuť…, no, na ledacos. A sám jsem se tu nudil… Ne, v tom tonebylo. Snažil jsem se dokázat si, že pořád nepatřím do starého železa. A pak tu byl ten detail s černou,červenou nebo co já vím jakou smrtí ve zkumavkách, která – pokud se s ní něco neudělá – by nás mohlapřipravit o potěšení kochat se krásami podzimu i napřesrok.

To všechno byly důvody, proč bych měl trajektem v osm ráno jet a neležet v posteli s dekou přes hlavu,jako když jsem býval kluk a čekalo mě něco, co jsem nechtěl ani vidět…

Stál jsem nahý u velkého okna a díval se na mlhu, která v měsíčním světle vystupovala ze zátoky jako bílý

duch. Plížila se přes ztemnělý trávník k domu. V dětství mě to k smrti děsilo. A děsí mě to pořád. Cítiljsem, jak mi naskakuje husí kůže.

Pravá ruka mi mimoděk sjela k hrudi, kde nahmatala vstřel první kulky, pak se přesunula na břicho, kudyvletěla druhá nebo možná třetí kulka, která mi roztrhala kdysi pevné svaly, proletěla střevy a pánví avyšla zadnicí. Další výstřel mě zasáhl do levého lýtka bez vážnější újmy. Chirurg mi řekl, že jsem mělštěstí. A měl pravdu. Hodil jsem si tenkrát mincí s parťákem Domem Fanellim o to, kdo koupí naproti vlahůdkářství kávu a koblihy, a on prohrál. Stálo ho to čtyři babky. Můj šťastný den.

Někde na moři se ozvala siréna. Pomyslel jsem si jen, který blázen je v tomhle počasí a v tuhle dobu

venku.

Odvrátil jsem se od okna a zkontroloval jsem, jestli mám nařízený budík. Pak jsem se ujistil, žepětačtyřicítka, kterou jsem měl na nočním stolku, je natažená.

Zavrtal jsem se do postele a jako Beth Penrosová, Sylvester Maxwell, Ted Nash, George Foster a mnozí

další tu noc jsem civěl do stropu a přemýšlel o vraždě, smrti, Plum Islandu a smrtící epidemii. V duchujsem viděl pirátskou vlajku, která se třepotá proti nočnímu nebi, a na ní bíle svítící rozšklebenou lebku.

Napadlo mě, že dnes v noci v klidu odpočívají jen Tom a Judy.

Kapitola 7

Vstal jsem v šest ráno, osprchoval se a oblékl si šortky a tričko. Vhodný úbor pro rychlý převlek dobezpečnostní výstroje nebo jak se tomu říká.

Při pohledu na zbraň jsem si odbyl pravidelný hamletovský problém – vzít, či nevzít, to je, oč tu běží.Nakonec jsem si ji vzal. Nikdy nevíte, co den přinese. Možná právě ten dnešní bude jako stvořený pro

sejmutí Teda Nashe.

V 6.45 jsem už ujížděl po hlavní silnici mezi vinicemi.

Cestou mě při pohledu na okolní krajinu napadlo, že asi nebude nic snadného získávat obživu z místnípůdy nebo moře, jak to činí mnozí zdejší obyvatelé. Vínu se tu však dařilo překvapivě dobře. Po své levicijsem právě měl ty nejúspěšnější vinice a vinné sklepy Fredrica Tobina, se kterým jsem se jednou krátcesetkal a který se přátelil s Gordonovými. V duchu jsem si dělal uzel na kapesníku, abych tomu pánovinezapomněl zavolat a pokusil se zjistit, jestli nemůže právě on vnést do případu trochu světla.

Slunce už vystupovalo nad špičky stromů, ale ještě mi nesvítilo do očí. Pohledem na teploměr palubnídesky jsem došel k závěru, že šestnáct stupňů není nic pro mě. Slunce už ale začínalo rozhánět přízemnímlhu a jeho světlo se dralo i do mého zoufale předraženého terénního auta.

Silnice se vinula v mírných zatáčkách a vinice působily mnohem malebněji než bramborová pole, kterájsem si pamatoval z doby před třiceti lety. Občas mezi nimi zasvítil pás kukuřičného pole nebo ovocnéhosadu, takže krajina nebyla nijak monotónní. Nějací velcí ptáci plachtili vzduchem nadnášeni rannímiteplými vzdušnými proudy a drobní opeřenci prozpěvovali na polích a v korunách stromů. Všechno nasvětě bylo zkrátka tak, jak má být, až na to, že Tom a Judy leželi v městské márnici a vzduchem se kromě

ptáků s největší pravděpodobností vznášel i přízrak chorob šířených větrem, vodou i krví lidí a zvířat. Apřece všechno včetně mne vypadalo tak normálně.

Naladil jsem rádio na newyorskou zpravodajskou stanici a chvíli jsem poslouchal běžné bláboly, ale sobavou, kdy uslyším něco o hrůzné epidemii nebo něčem podobném. Na to však bylo příliš brzy. Přeladiljsem na jedinou místní rozhlasovou stanici a ještě jsem stihl zprávy v sedm. Moderátor zrovna hlásil:„Hovořili jsme dnes ráno telefonicky s šerifem Maxwellem a ten nám řekl toto.“

Z reproduktorů se ozval chraptivý Maxův hlas: „Pokud jde o úmrtí obyvatel Nassau Pointu Toma a JudyGordonových, vyšetřujeme případ jako vraždu, vloupání a loupež. Případ nijak nesouvisí se zaměstnánímobětí na Plum Islandu a byli bychom rádi, kdyby tyto spekulace přestaly být ventilovány. Žádáme všechny

občany o zvýšenou bdělost vůči cizím osobám a prosíme je, aby každou podezřelou okolnost hlásiliměstské policii. Není třeba panikařit, ale mezi námi se pohybuje osoba se zbraní, která spáchala vraždu,vloupání a loupež. Je proto třeba zachovat příslušnou opatrnost. Spolupracujeme na případu s okresnímpolicejním oddělením a domníváme se, že jsme na stopě. To je vše, co v tuto chvíli mohu k případu říci.Zavolám vám ještě během dneška, Done.“

„Díky, šerife,“ ozval se Don.

Tohle se mi tady líbí – ta domáckost a bezprostřednost. Vypnul jsem rádio. Šerif Maxwell zapomněl jen na

jednu maličkost – na to, že je na cestě na Plum Island, který s případem nijak nesouvisí. A taky sezapomněl zmínit o FBI a CIA. Obdivuji lidi, kteří vědí, kdy a jak veřejnost obalamutit. Co kdyby Max řekl:„Je tu padesátiprocentní pravděpodobnost, že Gordonovi prodávali smrtící svinstva teroristům, kteříplánují vymazání veškerého života v Severní Americe“. Pravděpodobně by to způsobilo menší paniku naburze a možná by začala být trochu tlačenice na letištích, protože by se řada občanů nečekaně rozhodla

pro dovolenou v Jižní Americe.

Ale stejně to bylo krásné ráno. Po pravé straně jsem zahlédl dýňové pole a vzpomněl jsem si, jak jsmejako kluci chodili v takových polích a hledali tu absolutně největší, nejkrásnější, nejoranžovější anejkulatější dýni. S bratrem Jimmym jsme se každoročně nemohli shodnout při výběru té pravé, ale sporjsme urovnali pěstním soubojem, který jsem pravidelně vyhrával, protože jsem byl mnohem větší než on.Ale brácha měl srdce bojovníka.

Další obcí je Southold, což je rovněž název celé městské oblasti. Tady končí vinice a pás země se začínázužovat. Všechno tu vypadá divoké a jakoby ošlehané větrem. Železnice vedla chvíli po mé levicisouběžně s dálnicí, pak se obě trasy zkřížily a opět se začaly rozcházet.

Doprava v tuto denní dobu nebyla nijak hustá, jen občas jsem potkal farmářskou dodávku. Napadlo mě,

že pokud kdokoliv z mých spolucestujících na Plum Island jede po stejné silnici, mohl bych se s ním v

určitém okamžiku potkat.

Blížil jsem se k vesnici Greenport, hlavní obci na North Forku, která podle informační tabule čítala 2100obyvatel. Jen pro srovnání – ostrov Manhattan, kde jsem žil, pracoval a málem taky zemřel, je menší nežNorth Fork a tísní se na něm dva milióny lidí. Policejní sbor, ve kterém jsem pracoval, tvořilo třicet tisícmužů i žen, takže početně převyšoval celou populaci v Southoldu. Max, jak jsem řekl, měl kolem čtyřicetilidí včetně sebe i mě. Greenport měl kdysi vlastní policejní posádku v počtu asi šesti mužů, ale nějak si torozházeli s místními lidmi, takže se odhlasovalo zrušení oddělení. V New Yorku by se něco takového stát

nemohlo, ale špatný nápad to není.

Někdy jsem uvažoval, jestli bych neměl přimět Maxe, aby mě angažoval na plný úvazek – znáte ty scény,jak vjede do města pistolník z metropole a místní šerif ho osloví: „Potřebujeme chlapa s tvýmizkušenostmi, výcvikem a praxí.“ Jak bych si tu asi žil jakožto velká ryba? Dařilo by se mi tu lámat ženská

srdce?

Ale zpátky do reality. Měl jsem hlad. V těchto končinách se prakticky nevyskytuje rychlé občerstvení, cožmá svůj půvab a patří to ke koloritu, ale zároveň to dokáže pěkně potrápit. Na.štěstí je tu ale pár obchodů

s balenými potravinami, takže jsem zastavil u jednoho z nich na okraji Greenportu a koupil si kávu asendvič z jakéhosi masa a sýra záhadného původu. Přísahal bych, že kdybych jedl místo toho pěnovýpolystyren, rozdíl bych nepoznal. S místním týdeníkem jsem v autě odbyl snídani. V novinách byl náhodou

právě článek o Plum Islandu. Na tom nebylo nic divného vzhledem k zájmu, jaký místní obyvateléprojevují o mlhou zahalený a tajemstvím opředený ostrov. Za ta léta jsem většinu informací o něm získalprávě z místních informačních pramenů. Ostrov se v podstatě staral, aby měly místní noviny o čem psát,ale přitom se dalo předpokládat, že o něm devět z desíti Američanů v životě neslyšelo. To se mohlo velice

rychle změnit.

Článek pojednával o lymské borrelióze, dalším strašáku obyvatel východního Long Islandu a přilehlýchčástí Connecticutu. Tato choroba, kterou šíří klíšťata, může vyvolat epidemie podobné morovým ranám.Znal jsem lidi, kteří borreliózu měli, ačkoliv je jen zřídka smrtelná, dokáže vás připravit o rok nebo dvaživota. Místní obyvatelé jsou každopádně přesvědčeni, že nemoc přišla z Plum Islandu, kde byla vyvinutav rámci programu biologických zbraní a rozšířila se v důsledku selhání lidského faktoru nebo bůhvíčeho.Nebudu přehánět, když řeknu, že by místní byli nejraději, kdyby se Plum Island potopil. Před očima mivytanula představa farmářů a rybářů, kteří táhnou s vidlemi a harpunami na ostrov a společně se svýmiženami, které nesou pochodně, hulákají: „K čertu s vašimi nepřirozenými vědeckými experimenty! Bůhnás chraň! Kongres na vás!“ Zaplašil jsem bizarní úvahy, zahodil papír od snídaně a nastartoval.

Posilněn jsem pokračoval v jízdě a bedlivě jsem sledoval kolemjedoucí auta a hledal své nové kolegy.

Příští vesnička byla East Marion, ačkoli tu v okolí žádná jiná vesnice jménem Marion nebyla. Řekl bych, žeta se nacházela v Anglii, jako spousta jiných vesnic na Long Islandu, co se honosí přídomkem East.Southold byl kdysi Southwold, podle jednoho města v Anglii, odkud pocházela spousta původníchosadníků, ale nějak to dvojité wé ztratil někde v Atlantiku či co, anebo ho místní prodali za kupu těchprotivných éček, která tu tak rádi přidávají k normálním slovům. Teta June, která byla členkou Historickéspolečnosti Peconic Bay, mi kdysi cpala do hlavy spoustu místních reálií a já jsem přesvědčen, že mnohé z

nich byly zajímavé a leckteré mi určitě utkvěly v paměti. Jen se jaksi nedařilo je v ní najít.

Pevnina už nebyla širší než silnice a po obou stranách se rozkládal Atlantik – po levici úžina Long Island a

vpravo záliv Orient Harbour. Obloha i moře byly plné kachen, bernešek a racků, což byl důvod, proč jsemsi nedovolil stáhnout střechu. Myslím si, že tihle ptáci schválně žerou švestky nebo jiné peckoviny, pak se shromáždí jako střemhlavé bombardéry a dobře poznají, že máte staženou střechu.

Pás pevniny se opět začal rozšiřovat a já jsem projížděl pozůstatky vesničky Orient, které ohlašovaly

blízkost Orient Pointu.

Minul jsem vjezd do plážového parku Orient Beach State a začal jsem zpomalovat.

Vpravo v dálce před sebou jsem zahlédl americkou vlajku na půl žerdi. Předpokládal jsem, že to má codělat s Gordonovými, takže stožár nejspíš stojí na státním pozemku, nepochybně v přístavišti PlumIslandu. Tady vidíte, jak funguje dedukce velkého detektiva, a to dokonce v sedm ráno po kratičkém

spánku.

Zajel jsem ke krajnici před přímořskou restaurací a zastavil jsem. Z přihrádky na rukavice jsem vytáhldalekohled a zaostřil jsem na velkou černobílou tabuli poblíž stožáru, asi třicet metrů dál po silnici. Natabuli stálo: „Centrum pro výzkum chorob zvířat Plum Island.“ Nebylo tam žádné „Vítáme vás“ ani„trajekt“, ale protože všude okolo byla voda, vydedukoval jsem, že je to skutečně přístaviště trajektu.Civilisté předpokládají, detektivové dedukují. No, abych se přiznal – já jsem to místo za poslední létaminul snad desetkrát cestou k přístavišti trajektu na New London, který vyplouvá hned vedle trajektu naPlum Island. Ačkoliv jsem o Plum Islandu nikdy moc nepřemýšlel, řekl bych, že jsem na záhadný ostrovbyl asi vždycky zvědavý. Nemám rád záhady, což je důvod, proč je rád luštím. Vadí mi, když existujeněco, čemu nerozumím.

Vpravo od stožáru a tabule stála přízemní cihlová budova, na první pohled kancelář trajektu. Kolem ní serozkládalo vyasfaltované parkoviště, které se táhlo až k vodě. To bylo obklopeno drátěným plotem, který

byl korunován ostnatým drátem.

Na místě, kde u vody končilo parkoviště, bylo vidět několik skladišť a přístavní hráze. Poblíž nákladníhomola parkovalo pár nákladních aut. Předpokládal jsem – tedy vlastně dedukoval – že se tady nakládajízvířata, která pak absolvují na Plum Island cestu bez návratu.

Parkoviště se táhlo do vzdálenosti dobrých sto metrů a na vzdálenějším konci jsem v oparu lehké rannímlhy viděl asi třicet aut pasažérů trajektu zaparkovaných poblíž můstků. Žádní lidé v dohledu nebyli.

Odložil jsem dalekohled a podíval se na hodiny v přístrojové desce, které ukazovaly 7.29. Teplota bylasedmnáct stupňů.

Byl jsem tu o půl hodiny dřív, ale to byl ten pravý čas, abych stihl připlutí trajektu z Plum Islandu, cožjsem měl v úmyslu. Jak mi to kdysi říkal strýček Harry, když mě ráno vyháněl z postele? „Ranní ptáče dáldoskáče, Johny.“ Já jsem mu na to obvykle odpovídal: „Ale dřív chcípne.“ Co jsem to jenom za zvíře.

Z mlhy se na hladině vynořila modrobílá loď trajektu, která se blížila k přístavišti. Znovu jsem zdvihldalekohled. Na přídi lodi jsem viděl jakýsi znak, snad ministerstva zemědělství, a název lodi – The Plum

Runner.

Musel jsem se dostat blíž, takže jsem uvedl náhon na všechna čtyři kola do pohybu a popojel jsem kcihlovému stavení. Vpravo od něj byla v drátěném plotě otevřená brána. Žádného strážného jsem neviděl,

takže jsem projel a zamířil ke skladištím. Zaparkoval jsem mezi skříňovým nákladním autem a lodnímikontejnery a doufal jsem, že se tam moje auto ztratí. Byl jsem teď pouhých zhruba padesát metrů oddvou naloďovacích můstků a v dalekohledu jsem viděl, jak se loď otočila a zádí přirazila k nejbližšímu znich. The Plum Runner vypadal jako nový. Loď byla asi dvacet metrů dlouhá a na horní palubě mělasedadla. Záď narazila do mola, kapitán zhasl motory a první důstojník vyskočil na břeh, aby zajistil lanana pilotech. Všiml jsem si, že v přístavišti není ani noha.

Jak jsem viděl dalekohledem, z kabiny pro cestující vyšla skupina mužů, která zamířila na zadní palubu.Tam se rozptýlili, jakmile se bort zadní paluby otevřel, a zamířili na parkoviště. Napočítal jsem jich deset.Všichni měli na sobě stejnou modrou uniformu, takže to byla buďto uvítací skupina ministerstvazemědělství určená speciálně pro mě, nebo to byli noční strážní, které vystřídala skupina, jež se nalodilana trajekt v sedm ráno. Všichni muži měli kolem pasu opasky na zbrojní pouzdra, která jsem ale neviděl.

Vedle trajektu stál mohutný chlapík v modrém saku a kravatě, který se s deseti strážnými dal do řeči, jakoby je důvěrně znal, a já jsem usoudil, že to bude Paul Stevens, ředitel ostrahy.

Pak se objevili čtyři elegantně oblečení chlapi a já jsem nestačil žasnout. Pochyboval jsem, že by strávilinoc na ostrově. V tom případě by se tam ale museli plavit trajektem v sedm ráno a na pobyt na ostrověby měli pouhých pár minut. Takže se kvůli nim buď vypravil zvláštní trajekt, nebo letěli vrtulníkem.

Z trajektu se vykolébal dokonce sám pan George Foster ve sportovním obleku, doprovázený Tedem

Nashem. To mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Tak tady vás mám – ranní ptáčata. Čekal jsem, že ušijí nějakou

boudu.

Viděl jsem, že Foster, Nash a ti čtyři nažehlení panáci se zdrželi živým rozhovorem a chlapík v modrémsaku stál zdvořile stranou. Podle postojů a gestikulace jsem na dálku vytušil, že Ted Nash je v téhleskupině šéf. Ti čtyři, které jsem neznal, byli pravděpodobně z Washingtonu a kdoví, který čert je semposlal. Dalo se dost těžko hádat mezi FBI, CIA, ministerstvem zemědělství a ministerstvem obrany. Bůhví,

kdo v tom ještě jede. Pokud šlo o mě, pro mě to byli prostě federálové a oni všichni – pokud si na měvůbec vzpomněli – mě brali asi jako obtížný hemeroid.

Pro všechny případy jsem odložil dalekohled a vzal do ruky noviny a kelímek od kávy, abych bylpřipraven, kdybych náhodou musel hrát nenápadného. Nikdo z těch ranních ptáčat se ani neobtěžovalrozhlédnout se, jestli je někdo nesleduje. Jejich totální podceňování místních poldů mě vysloveně

namíchlo.

Chlapík v modrém saku ještě chvíli mluvil s deseti strážnými, pak je propustil a oni jeden za druhýmpřistoupili ke svým autům a projeli kolem mne. Pan Modré sáčko se pak vrátil na zadní palubu a zmizel v

útrobách trajektu.

Čtyři panáci se poté rozloučili s Nashem a Fosterem, nasedli do černého Chevroletu Caprice a vyrazilisměrem ke mně. Přede mnou auto zpomalilo, až se zdálo, že úplně zastaví, ale pak pokračovalo venbranou, kterou jsem se na parkoviště dostal já.

V tom okamžiku jsem si všiml, že mě Foster a Nash zpozorovali, takže jsem zařadil rychlost a vyjel jsem k

přístavišti, jako bych sem teprve teď dorazil. Zaparkoval jsem kousek od nich a naoko jsem usrkl zprázdného kelímku. Pak jsem se zaujatě pustil do čtení novin, kde stejně nebylo nic ke čtení, ale pányNashe a Fostera jsem ignoroval.

Deset minut před osmou vedle mne zabrzdil velký kombík, ze kterého vystoupil Max v džínách a koženébundě s páskem a s rybářskou čepicí vraženou hluboko do čela. Stáhl jsem okno a zeptal se ho: „To jepřevlek, nebo jste se oblékal potmě?“

Zamračil se. „Nash a Foster říkali, že by nikdo neměl vidět, jak jedu na Plum Island.“

„Dneska ráno jsem vás slyšel v rádiu.“

„Jak to působilo?“

„Naprosto nepřesvědčivě. Ráno Long Island opouštělo všechno, co jezdí, plave nebo lítá. Na celémvýchodním pobřeží vypukla totální panika.“

„Nechte toho.“

„Dobře.“ Vypnul jsem zapalování a čekal jsem, až mi můj miláček jeep něco řekne, ale tentokrát jsem hoasi dostatečně nepodráždil. Vytáhl jsem klíček ze zapalování a ženský hlas pravil: „Votre fenetre estouverte.“ Proč by mělo takhle mluvit normální americké auto? No jednoduše proto, že jsem se snažilvypnout ten protivný hlas, a nějak se mi podařilo nastavit tam francouzštinu – tahle auta se vyvážejí do

Quebeku. „Votre fenetre est ouverte.“

„Mangez merde,“ odpověděl jsem tou nejlepší školní francouzštinou, jakou jsem zvládl, a vystoupil jsem.

Max se mě zeptal: „Vy tam někoho máte?“

„Ne.“

„Někdo tam mluví…“

„Toho si nevšímejte.“

Nejdřív jsem Maxovi chtěl říct, že jsem viděl Fostera a Nashe vystupovat z trajektu, ale pak jsem usoudil,že když mu bylo zatěžko vylézt z pelechu o něco dřív, nebo o to aspoň požádat mě, nezaslouží si vědět,

co vím já.

Začala se sjíždět auta a staří harcovníci se k molu dostavili zlomek sekundy předtím, než zazněla lodní

siréna.

Ted Nash na mne a Maxe zavolal: „Hej, všichni na palubu!“

Rozhlížel jsem se po Beth Penrosové a polohlasem jsem pronášel poněkud neuctivé poznámky oženských, které nikam neumějí přijít včas.

Max řekl: „Támhle je.“

A byla – vystoupila z černého fordu, což bylo pravděpodobně policejní auto s civilním číslem. Ten stál naparkovišti ještě dříve, než jsem přijel já. Je vůbec možné, že by na světě byl ještě jeden člověk takprozíravý jako já? Nepravděpodobné. Myslím, že jsem jí myšlenku na včasný příjezd vsugeroval na dálku.

Max a já jsme přešli přes parkoviště k trajektu, když se siréna ozvala podruhé. Detektiv Penrosová sepřipojila k Tedu Nashovi a Fosterovi, a když jsme k nim došli, živě spolu poblíž trajektu klábosili. Nash seohlédl a naznačil nám netrpělivým gestem, abychom si pospíšili. Už jsem zabíjel pro méně.

Když jsem s Maxem došel k molu, Nash, aniž by se obtěžoval nějakým pozdravem, pohlédl na mé šortky a

zeptal se: „Není vám trochu chladno, Johne?“

V duchu jsem ho poslal tam, kam patřil. Zvolil vůči mně povýšený tón nadřízeného, takže jsem ho muselusměrnit. Utrousil jsem s pohledem upřeným na jeho dementní červené golfové kalhoty: „Doufám, že

mají i suspenzor.“

George Foster se rozesmál a Ted Nash dostal barvu, která k jeho oblečení vysloveně ladila. Max dělal, ženic neslyšel, a Beth jen obrátila oči v sloup.

Pak Foster poněkud opožděně pozdravil: „Dobré ráno. Jste připraveni k nalodění?“

Všichni jsme zamířili k trajektu, když k nám po zadní palubě zamířil muž v modrém saku. Řekl: „Dobréráno. Jsem Paul Stevens, ředitel ostrahy Plum Islandu.“ Jeho hlas zněl strojově jako hlasový výstuppočítače.

Naše Červená karkulka řekla: „Jsem Ted Nash z ministerstva zemědělství.“

Čím dál tím líp. Ono nestačí, že se ti tři šašci spolu vrátili z ostrova, ale Nash ještě musí hrát tu komedii sministerstvem zemědělství.

Stevens měl krátce zastřižené světlé vlasy, ledově modré oči, v ruce držel psací podložku a k dokonalostiuž mu chyběla jen píšťalka. Byl to takový ten všehoschopný typ, vždy připravený k zorganizování piknikunebo k nahnání lidí do dobytčáků, podle potřeby.

Beth měla na sobě totéž co včera, z čehož jsem vydedukoval, že když dostala hlášku o případu, vůbecnetušila, že tu zůstane přes noc, čehož by se mohlo využít… To víte, centrum pro výzkum chorob zvířat,prasečí mor…

Pan Stevens pohlédl do svých záznamů a řekl Maxovi: „Vy jste George Foster?“

„Ne, já jsem Maxwell.“

„Aha, ano,“ odtušil pan Stevens. „Vítám vás.“

Obrátil jsem se ke Stevensovi: „Já jsem Beth Penrosová.“

Řekl jen: „Ne, vy jste John Corey.“

„Správně. Smím na palubu?“

„Ne, pane. Ne dřív, než budeme hotovi s kontrolou.“ Podíval se na Beth a řekl: „Dobré jitro, detektivePenrosová.“ Pak se obrátil k Fosterovi a řekl: „Dobré ráno…, pan Foster z FBI, nemám pravdu?“

„Správně.“

„Račte, prosím, na palubu. Následujte mne, prosím.“

Nalodili jsme se na The Plum Runner, během minuty loď odrazila a my se vydali na cestu k Plum Islandu,kterému tu někdy říkají Tajemný ostrov nebo – to ti méně zodpovědní – Morový ostrov.

Následovali jsme pana Stevense do velké, pohodlné, dřevem obložené kajuty, kde sedělo asi třicet lidí,mužů i žen, na polstrovaných sedadlech podobných sedadlům v letadle. Kolem šuměl hovor, někteřípasažéři četli nebo jen posedávali. Zdálo se mi, že je tam místa nejméně pro stovku lidí, a došel jsem kzávěru, že nazpátek bude loď brát většinu lidí, kteří na Plum Islandu pracují.

Nesedli jsme si k ostatním, ale sestoupili jsme za panem Stevensem po schodišti do malé kajuty, která

nejspíš sloužila jako navigační kabina nebo něco takového. Uprostřed místnosti stál kulatý stůl a na něm

konvice s kávou. Pan Stevens nám nabídl jak místo, tak kávu, ale všichni jsme obojí odmítli. Podpalubí

bylo poněkud dusné a prostor vyplnil hluk motoru.

Stevens ze své podložky uvolnil pár papírů a každému z nás podal tištěný formulář s průklepovou kopií.Pak řekl: „Toto je revers, který musíte před vyloděním na Plum Islandu vyplnit. Vím, že jste všichni lidézákona, ale pravidla jsou pravidla.“ Pak dodal: „Prosím, přečtěte si to a podepište.“

Podíval jsem se na formulář nadepsaný jako „Přísežné prohlášení návštěvníka“. Byl to jeden z těchvzácných formulářů, které jsou ještě psány jednoduchou angličtinou. V zásadě v něm nešlo o nic jinéhonež o můj souhlas s tím, že se na ostrově budu držet ostatních pokud možno za ručičku a že nás všudebude provázet nějaký strejda nebo teta z řad personálu. Také jsem podpisem souhlasil s dodržovánímvšech bezpečnostních předpisů a s tím, že se po odchodu z ostrova sedm dní vyhnu kontaktu se zvířaty.Nesměl jsem navštívit žádnou farmu, zoologickou zahradu, cirkus ani zoopark, zvířecí laboratoře, zvěřince

a výstavy zvířat. Krucinál. Příštích sedm dní mám po veškerém společenském životě.

Další odstavec byl mimořádně zajímavý, stálo v něm:

„V případě mimořádné události je ředitel centra nebo vedoucí bezpečnostní pracovník oprávněn zadržetnávštěvníka na Plum Islandu z důvodů provedení nutných předběžných opatření.

Osobní ošacení a věci osobní potřeby mohou být na Plum Islandu dočasně zadrženy za účelemdekontaminace a návštěvníkovi bude poskytnuto náhradní ošacení, aby mu byl umožněn návrat.

Zadržené osobní věci budou vráceny, jakmile to bude možné.“

A aby mé potěšení z cesty na ostrov bylo dokonalé, musel jsem souhlasit s jakkoliv dlouhou karanténoupo dobu zadržení na ostrově. Řekl jsem Stevensovi: „Nepokračuje to náhodou až do Connecticutu?“

„Ne, pane, nepokračuje.“

Stále ochotnější pan Stevens nám podal několik tužek se státním znakem a my jsme si položili listiny nastůl, kde jsme je stále vestoje podepsali. Stevens originály posbíral a průklepové kopie nám přenechal

jako suvenýry.

Pak nám podal modré připínací štítky, které jsme si museli povinně připevnit na viditelné místo oděvu.Zeptal se: „Je někdo z vás ozbrojen?“

Odpověděl jsem: „To jsme, myslím, všichni, ale nechcete nás, doufám, požádat o naše zbraně.“

Stevens se na mne podíval a odpověděl: „Přesně to hodlám udělat. Na ostrově jsou střelné zbraně přísnězakázány.“ Pak dodal: „Mám tu trezor, kde budou vaše pistole v bezpečí.“

Řekl jsem: „Moje pistole je v bezpečí tam, kde je.“

Max dodal: „Plum Island spadá pod pravomoc města Southold. Na Plum Islandu jsem zákon já.“

Stevens chvíli přemýšlel a pak řekl: „Řekl bych, že na muže zákona se zákaz nevztahuje.“

Beth řekla: „Tím si můžete být jist.“

Stevens přijal porážku v přesilové hře s úsměvem. Byl to však úsměv, kterým ve filmech častuje padouchhrdinu těsně předtím, než prohlásí: „Tuto bitvu jste vyhrál, pane, ale vězte, že se ještě setkáme.“ Už jensrazit podpatky, udělat čelem vzad a odpochodovat.

Zatím se na nás ale Stevens jenom šklebil, když říkal: „Co se jít podívat na horní palubu?“

Následovali jsme svého hostitele po schodišti do kajuty a pak po dalších schodech na pěkně upravenoupalubu nad kajutou. Nikdo kromě nás tam nebyl.

Pan Stevens nám pokynul k sedadlům. Loď plula rychlostí kolem dvaceti kilometrů za hodinu, což je podle

mne asi dvě stě uzlů, možná trochu méně. Nahoře bylo trochu větrno, ale nebyl tu tak slyšet rachotmotorů. Mlha se rychle rozplývala a z jejích cárů náhle vyhlédlo slunce.

Viděl jsem na prosklený kapitánský můstek, na němž stál kapitán a právě rozmlouval se svým kolegou. Zezádi pod námi byla vidět třepotající se americká vlajka.

Seděl jsem obrácen k přídi, Beth jsem měl po pravici, Maxe po levici, Stevense naproti sobě, Nash sFosterem seděli vedle Stevense. Stevens poznamenal: „Vědci, kteří pracují v izolaci, vždy cestují tady,pokud není mimořádně špatné počasí. Chápejte, oni osm i deset hodin nevidí slunce.“ Pak dodal: „Protuto příležitost jsem zařídil, abychom měli trochu soukromí.“

Po levoboku jsem viděl maják Orient Point, což není jen jedna z nejstarších kamenných věží postavenýchna mysu, ale zároveň jedna z nejmodernějších ocelových konstrukcí postavených na skalách. Přezdívá semu „Kafáč“, protože prý tak vypadá, ale mně ho nijak nepřipomíná. Oni totiž námořníci mají bujnoufantazii, vždyť jsou schopní vidět v mracích lodě duchů, v hejnech delfínů mořské hady a já nevím coještě. Když strávíte na moři určitou dobu, myslím, že vám tak trochu šplouchne na maják.

Podíval jsem se na Stevense a naše oči se setkaly. Ten člověk měl jednu z těch nezapomenutelnýchvoskových tváří, které jsou tak málo k vidění. Nehýbalo se v ní nic než ústa a oči byly upřené stále na vás.

Paul Stevens se obrátil ke všem hostům a řekl: „No, dovolte mi, abych začal tím, že jsem Toma a JudyGordonovy znal. Všichni na Plum Islandu – vědci, pomocný personál, ošetřovatelé zvířat, laboranti,personál údržby i bezpečnosti – všichni jsme je měli rádi. Ke svým spolupracovníkům přistupovali sezdvořilostí a respektem.“ Ústa ve voskové tváři se pokusila o jakýsi přihlouplý úsměv. „Budeme je

postrádat.“

Náhle mě napadlo, že právě tento muž by mohl být tím, koho vyslali k likvidaci Gordonových. Jo. Co jestlito byla vláda, komu Tom a Judy začali vadit? Až teď mě napadlo, že možná Gordonovi viděli nebo věděliněco, co neměli, nebo se chystali na něco přijít… Můj partner Dom Fanelli by řekl: „Mamma mia!“ To bylaovšem úplně nová verze. Snažil jsme se ve Stevensových ledových očích něco vyčíst, ale byl to zkrátkastudený čumák a nic na sobě nedával znát.

Stevens pokračoval: „Jakmile jsem se včera večer dověděl o jejich smrti, poslal jsem seržantabezpečnostní služby na ostrov a snažili jsme se zjistit, jestli v laboratořích něco nechybí… Ne, že bychGordonovy z něčeho podezíral, ale protože mi byla oznámena vražda…, prostě tu máme určitá standardníopatření.“

Podíval jsem se na Beth a naše pohledy se setkaly. Neměl jsem dnes ráno šanci promluvit s ní ani slovo osamotě, tak jsem na ni aspoň mrkl. Zjevně se nedokázala vyznat ve vlastních emocích, tak se odvrátila.

A Stevens pokračoval dál: „Brzy ráno jsem se nechal na ostrov dopravit jedním ze člunů ostrahy a začaljsem s předběžným šetřením. Zatím to vypadá, že nechybí nic z uskladněných mikroorganismů nebovzorků tkání, krve nebo jakéhokoliv jiného organického či biologického materiálu.“

Toto prohlášení bylo tak idiotsky alibistické, že se nikdo z nás ani neobtěžoval se zasmát. Jen Max se namě podíval a zavrtěl hlavou. Pánové Nash a Foster však přikyvovali, jako by tu Stevensovu návnadusežrali i s navijákem. To pana Stevense zjevně povzbudilo, uvědomil si, že je mezi svými – státemplacenými úředníky – a pokračoval v oficiálních blábolech.

Asi si dokážete představit, že jsem za život musel vyslechnout spoustu pitomin od podezřelých, svědků,práskačů, ale i od vlastních spolupracovníků, techniků, neschopných podřízených a tak dále. Policievlastně s ničím jiným než se spoustou blábolů ani nepracuje. Od lidí neslyšíte nic než kecy, zvlášť pokudje chcete poslat na elektrické křeslo nebo co se to dnes vlastně používá.

A tak jsem trpělivě poslouchal pana Stevense, který nám líčil, proč se z ostrova nemohl dostat jedinývirus, jediná bakterie, ba dokonce, pokud bych tomu Pinocchiovi věřil, ani filcky.

Zatahal jsem se za pravé ucho. Tak se bráním usnutí při tak nesmyslných přednáškách, jako byla tahle.Stevensův hlas se vzdálil a já jsem se začal kochat nádherným modravým ránem.

Trajekt na New London nás právě míjel po levoboku. Asi dva kilometry široký pruh moře mezi OrientPointem a Plum Islandem se nazývá průliv Plum Gut. Člověka tu někdy z těch námořnických termínůbolela hlava. Co je tak špatného na normální angličtině?

Věděl jsem jen, že v průlivu jsou nebezpečné proudy, protože se v něm míchají vody otevřeného Atlantiku

s vodami úžiny Long Island. Byl jsem jednou s Gordonovými na jejich člunu, když se do nás zrovnaněkde v těchto místech pustil vichr, příliv a proudy najednou. Skutečně existují věci, které nemusím mítdenně.

Dnes však byl klid, průliv vypadal mírně a loď působila díky svojí velikosti bezpečným dojmem. Sice setrochu pohupovala, ale to bylo zřejmě tím, že voda je tekutá. Těžko se na ní někdy budu cítit alespoňpřibližně tak bezpečně jako na asfaltce.

Byl odtamtud krásný výhled, a zatímco pan Stevens neúnavně mlel pantem, já jsem se rozhlížel po okolí.Začínal jsem si myslet, že ptáci, kteří kroužili kolem lodi, jsou šílení. Díval jsem se na jednoho z nich, jakpoletuje kolem a hledá snídani. Pak ji zpozoroval, s křikem se za ní střemhlav vrhl, zmizel pod hladinou anáhle se znovu vynořil a vyrazil vzhůru tak prudce, jako by měl v zadnici raketu. Ve spárech nesl stříbřitou

rybu. Chudák ryba, nejspíš si docela mírumilovně pochutnávala na breberkách u hladiny, najednou buma je ve vzduchu a má posloužit jako snídaně pro nějakého šíleného opeřence. Třeba má ta ryba takymanželku, děti a tak, a než se stihla nasnídat, stala se sama snídaní. To je to přežití nejsilnějších. Hrozné.

Naprosto hrozné.

Byli jsme od Plum Islandu ještě asi půl kilometru, když k našim uším dolehl známý zvuk, který semponěkud nezapadal. Pak jsme ji spatřili – po pravoboku nás míjela velká bílá helikoptéra s červenýmiznaky pobřežní stráže. Pilot klesal pořád níž a níž a ze dvířek se vykláněl muž, zajištěný nějakými pásynebo čím. Ten muž měl na sobě uniformu, na hlavě radistickou přilbu a v ruce pušku.

Pan Stevens to stručně komentoval: „To je pátrání po jelenech.“ Pak nám to vysvětlil: „Jako čistěpreventivní opatření provádíme pátrání po jelenech, kteří mohou plavat z Plum Islandu nebo na něj.“

Nikdo nepromluvil.

Pan Stevens zřejmě usoudil, že u tak poutavého tématu by se měl chvilku pozdržet, a mlel: „Jeleni jsouneuvěřitelně vytrvalí plavci, kteří často přeplavou na Plum Island z Orient Pointu nebo dokonce zGardiners Islandu a Shelter Islandu, který je vzdálen deset kilometrů. My se je snažíme odradit odnávštěvy Plum Islandu.“

„Pokud nepodepíšou revers,“ poznamenal jsem.

Pan Stevens se znovu usmál. Asi mě začínal mít rád. No – Gordonovy měl taky rád a podívejte se, jak

dopadli.

Beth se pana Stevense zeptala: „Proč bráníte jelenům dostat se na ostrov?“

„Držíme se pravidla, které by se dalo shrnout jako – co Plum jednou schvátí, nikdy nenavrátí. Znamená

to, že cokoliv se na Plum Island dostane, nemůže jej opustit, aniž by prošlo dekontaminací. To sevztahuje i na nás. Velká zařízení, jako jsou laboratorní přístroje, nákladní i osobní auta, stavební materiály

i odpady, které dekontaminovat nelze, ostrov nikdy neopustí.“

Opět nikdo nepromluvil.

Když panu Stevensovi došlo, že nás poněkud vyděsil, řekl: „Nechtěl jsem tím říci, že je ostrov

kontaminován.“

„Tak vy jste nám lhal,“ namítl jsem.

„No, měl bych vám vysvětlit…, ostrov je rozčleněn do pěti rizikových pásem, nebo řekněme do pěti zón.

První rizikové pásmo, nebo první zóna, zahrnuje ovzduší kolem a všechna místa mimo biologické

laboratoře, která jsou bezpečná. Zóna druhá zahrnuje sprchy mezi vstupním pásmem a laboratořemi arovněž pracoviště s nízkoinfekčními materiály. To uvidíte později. Zóna tři jsou laboratoře s biologickynebezpečným materiálem, kde se pracuje s infekčními chorobami. Zóna čtyři je hlouběji v téže budově azahrnuje boxy, kde jsou držena nakažená zvířata a kde je umístěna kafilérie.“ Rozhlédl se po nás, aby seujistil, jestli mu věnujeme pozornost, a uspokojen pokračoval: „Nedávno jsme bezpečnostní členěnídoplnili o zónu pět, která zahrnuje nejnebezpečnější biologický materiál. Ve světě není mnoho zařízení,která by musela být vybavena pátým stupněm bezpečnosti. Zavedli jsme jej, protože některé organismy,které jsme obdrželi například z Afriky nebo z amazonské džungle, prokázaly virulenci mnohem vyšší, nežse předpokládalo.“ Pak se po nás opět rozhlédl a poněkud ztlumil hlas: „Jinak řečeno – dostali jsmetkáňové a krevní vzorky infikované ebolou.“

Řekl jsem: „Tak myslím, že bychom mohli obrátit.“

Všichni se usmáli a pokusili se o hlasitý smích. Hahaha. Obrovská legrace.

Pan Stevens pokračoval: „Nové laboratoře jsou tím nejmodernějším, co na světě existuje, ale původnějsme měli zařízení z doby po druhé světové válce, které, bohužel, tak bezpečné nebylo. Právě tehdy jsmepřijali ono opatření „Co Plum Island schvátí, nikdy nenavrátí“, abychom zabránili šíření chorob na pevninu.

Toto opatření je oficiálně dosud v platnosti, ale je poněkud zmírněno. Stále dost neradi vidíme, když senám věci, zvířata i lidé pohybují mezi ostrovem a pevninou příliš volně bez dekontaminace. Včetně jelenů,

samozřejmě.“

Beth se znovu zeptala: „Ale proč?“

„Proč? Protože by mohli na ostrov něco zanést.“

„Co například?“ zeptal jsem se. „Nevhodné názory?“

Pan Stevens se usmál a odpověděl: „Třeba těžkou rýmu.“

Beth se zeptala: „Toho jelena pak zabijete?“

„Ano.“

Dlouho nikdo nepromluvil a pak jsem se zeptal: „A co ptáci?“

Pan Stevens přikývl a odpověděl: „Ptáci mohou působit problémy.“

Položil jsem další otázku: „A komáři?“

„Ach ano, komáři mohou rovněž dělat potíže. Musíte si však uvědomit, že všechna laboratorní zvířata jsou

držena uvnitř a všechny pokusy jsou prováděny za vakuově uzavřenými dveřmi biologických laboratoří.Nic nemůže uniknout.“

Max se zeptal: „Jak to víte?“

Pan Stevens odpověděl: „Protože jste pořád naživu.“

Zatímco se Sylvester Maxwell kochal optimistickým přirovnáním své osoby ke kanárovi v uhelném dole,

Stevens pokračoval: „Až se vylodíme, zůstaňte, prosím, stále se mnou.“

O nic jiného se ani nehodlám pokoušet, broučku.

Kapitola 8

Když jsme se přiblížili k ostrovu, The Plum Runner zpomalil. Vstal jsem, přikročil jsem k levoboku a opřelse o zábradlí. Po levici se tyčil maják, který dominoval jinak celkem fádnímu prostředí. Vpravo od majákusměrem dolů po pobřeží stála velká tabule velikosti billboardu, která varovala: „POZOR! MÍJÍTE KABELY!ZÁKAZ VLEČENÍ SÍTÍ!“

Takže pokud by teroristé měli zájem na odpojení Plum Islandu od proudu a komunikačních spojení,vedení jim tak trochu napovědělo. Předpokládal jsem ale, že Plum Island má své vlastní záložnígenerátory, mobilní telefony a vysílačky.

The Plum Runner proplul úzkým průlivem do malého zálivu, který vypadal, že byl vytvořen uměle.Nestvořil ho zřejmě všemohoucí Bůh, ale armádní ženisti, kteří s oblibou vylepšují Stvořitelovo dílo.

Kolem zálivu nestálo mnoho budov. V dohledu bylo jen pár jakýchsi skladišť, která tu zřejmě zůstala ještě

z dob, kdy zde sídlila armáda.

Beth ke mně přistoupila blíž a tiše řekla: „Než jste nastoupil na trajekt, viděla jsem…“

„Byl jsem tam. Viděl jsem to taky. Díky.“

Trajekt se obrátil o sto osmdesát stupňů a pozpátku se blížil k molu.

Mí kolegové teď stáli u zábradlí a pan Stevens říkal: „Počkáme, dokud se nevylodí zaměstnanci.“

Zeptal jsem se ho: „Tohle je uměle vytvořený záliv?“

Odpověděl: „Ano. Vytvořila jej armáda, když připravovala dělostřelecká opevnění před španělsko

americkou válkou.“

Poznamenal jsem: „Možná by nebylo špatné odstranit tu tabuli.“

Odpověděl: „Nemáme na vybranou. Musíme o tom lodi informovat. A stejně je to vyznačeno i nanavigačních mapách.“

„Mohlo by tam ale být napsáno třeba vodovodní potrubí. Nemusíte tak úplně vytrubovat do světa, copřesně tam je.“

„To je pravda.“ Podíval se na mě a zdálo se, že se chystá něco říct, ale neřekl. Možná mi chtěl nabídnout

místo.

Poslední zaměstnanci již vystupovali a my jsme sešli po schodišti a vystoupili z trajektu vrátky v zábradlína zádi. Tak tohle je ten záhadný ostrov. V přístavišti bylo slunečno, ale chladno. U pobřeží se promenovaly kachny a mě velice potěšilo, když jsem viděl, že nemají ani tesáky, ani svítící červené oči.

Jak jsem už říkal, ostrov má tvar vepřové kotlety – nebo možná jehněčí, jak chcete – a záliv je v tétučnější části. Jako by někdo kus masa ukousl, když už mám pokračovat v tom idiotském přirovnání.

U mola byla uvázána pouze jediná loď, asi deset metrů dlouhý člun s motorem v podpalubí a s pátracímreflektorovým hledáčkem.

Člun se jmenoval The Prune{3}. Někdo si tu při pojmenovávání lodí docela zavtipkoval, ale nemyslím, žeto byl Paul Stevens, jehož pojetí námořnického humoru by odpovídalo pozorování torpédování sanitních

lodí.

Všiml jsem si dřevěné, větrem a deštěm ošlehané tabule, která hlásala: „Centrum pro výzkum chorobzvířat Plum Island.“ Za ní se tyčil vlajkový stožár a i na něm vlála americká vlajka na půl žerdi.

Zaměstnanci, již se právě vylodili, nastoupili do bílého autobusu, který vzápětí odjel, a trajekt upozorňovalna brzké odplutí sirénou, ale neviděl jsem na něj nastupovat nikoho, kdo by měl namířeno zpátky na

Orient Point.

Pan Stevens řekl: „Zůstaňte, prosím, zde.“ Poodstoupil a zastavil se u muže v oranžové výsadkářské

kombinéze.

Divné zvyky – lidi v oranžových výsadkářských kombinézách, modrých uniformách, bílé autobusy a pořádsamé „zůstaňte tady“, „zůstaňte se mnou“. Byli jsme na zakázaném ostrově s chlápkem, který vypadaljako esesák, všude kolem se motali ozbrojení chlapi, létala tu ozbrojená helikoptéra a já jsem si připadaljako ve filmu s Bondem, jenže tohle byla skutečnost. Řekl jsem Maxovi: „Kdy přijde Doktor No?“

Max se zasmál a úsměv se objevil dokonce i na tvářích Beth a pánů Nashe a Fostera.

Beth se obrátila k Maxovi: „To mi připomnělo, že jsem se vás chtěla zeptat, jak je možné, že jste se s

Paulem Stevensem nikdy nesetkal?“

Max odpověděl: „Při každé příležitosti setkání zástupců bezpečnostních organizací jsme ze zdvořilostipozvali i ředitele ostrahy Plum Islandu. Nikdo se nikdy neukázal. Se Stevensem jsem jednou mluviltelefonicky, ale tváří v tvář jsem se s ním setkal až dnes.“

Ted Nash mi řekl: „Mimochodem, detektive Corey, dověděl jsem se, že nejste příslušníkem policie okresu

Suffolk.“

„Nikdy jsem to o sobě netvrdil.“

„Ale no tak. Vy i šerif Maxwell jste jednali tak, abychom si to já a George mysleli.“

Max řekl: „Detektiv Corey byl městem Southold najat jako konzultant pro vyšetřování tohoto případu.“

„Vážně?“ zeptal se Nash. Podíval se na mě a řekl: „Vy jste ten detektiv z New Yorku, kterého postřelilidvanáctého dubna ve službě. To ovšem znamená, že jste na zdravotní dovolené.“

„Co je vám po tom?“

George Foster se do sporu vložil jako smírčí soudce: „Nám je to jedno, Johne. Jen si chceme ujasnit

pravomoci.“

Beth se k nim obrátila: „V tom případě si uvědomte, že jisté pravomoci tady mám i já a mně přítomnost

Johna Coreyho nijak nevadí.“

„Fajn,“ řekl Foster.

Nash se nepřipojil, což mě utvrdilo v názoru, že jemu vadím. To mě potěšilo.

Beth se podívala na Teda Nashe a zeptala se: „Když teď tedy víme, pro koho pracuje John Corey, pro

koho pracujete vy?“

Nash se odmlčel a pak řekl: „CIA.“

„Díky.“ Podívala se na George Fostera a Teda Nashe a informovala je: „Jestli ještě jednou někdo z vásvstoupí na místo činu bez zápisu, oznámím to vyšetřujícímu soudci. Budete dodržovat stejná pravidla jako

ostatní, jasné?“

Přikývli. Samozřejmě že to nemysleli vážně.

Vrátil se Paul Stevens a řekl: „Ředitel není zatím volný. Pochopil jsem podle slov šerifa Maxwella, že

chcete vidět ostrov, takže bychom se po něm mohli nejdříve trochu projet. Následujte mne, prosím…“

„Moment,“ řekl jsem a ukázal na loď The Prune. „To je vaše?“

„Ano. Hlídkový člun.“

„Teď ale nehlídkuje.“

„Venku je další.“

„Gordonovi kotvili se svým člunem tady?“

„Ano. Takže mne, prosím, následujte…“

„Máte na ostrově motorizované hlídky?“ zeptal jsem se.

Očividně mu mé otázky nebyly po chuti, ale odpověděl: „Ano, na ostrově máme motorizované hlídky.“Podíval se na mě a netrpělivě se zeptal: „Nějaké další otázky, detektive?“

„Ano. Je běžné, aby zaměstnanec používal k cestě do práce vlastní loď?“

Odpověděl až po chvilce: „V době, kdy bylo přísně dodržováno pravidlo „Co Plum Island schvátí, nikdynenavrátí“, to bylo zakázáno. Teď už jsou pravidla volnější, takže se někdy stane, že zaměstnanci použijísvoji loď k cestě do práce. Hlavně v létě.“

„Povolili jste Gordonovým používat svůj člun?“

Odpověděl: „Gordonovi patřili k výše postaveným vědeckým pracovníkům. Pokud dodržovalidekontaminační předpisy a dbali bezpečnostních nařízení, nijak mi nevadilo jejich dojíždění vlastnímčlunem.“

„Rozumím.“ Pak jsem se ještě zeptal: „Napadlo vás někdy, že mohli Gordonovi používat svůj člun kpašování smrtících mikroorganismů z ostrova?“

Chvilku uvažoval a pak vyhýbavě odpověděl: „Tohle je pracoviště, ne vězení. Mým hlavním úkolem jezabránit ve vstupu nepovolaným osobám. Svým lidem důvěřujeme, ale necháváme je zároveň prověřovatFBI.“ Pak se Stevens podíval na hodinky a řekl: „Máme nejvyšší čas. Následujte mě.“

Následovali jsme časem honěného pana Stevense k bílému minibusu a nastoupili jsme. Řidič měl na soběstejnou světle modrou uniformu jako stráž a všiml jsem si, že v pouzdře na opasku má pistoli.

Posadil jsem se za řidiče, a když procházela Beth, poklepal jsem na sedadlo vedle sebe, ale nejspíš simého gesta nevšimla, protože se posadila přes uličku. Max si sedl za mne a Foster s Nashem se posadili

dozadu.

Pan Stevens zůstal stát a řekl: „Než navštívíme hlavní část ostrova, budete mít možnost podniknoutjakousi okružní jízdu, abyste mohli lépe ocenit náročnost jeho zabezpečení.“ Pak dodal: „V historii ostrova

nikdy nedošlo k narušení jeho bezpečnosti.“

Zeptal jsem se ho: „Co to má vaše ostraha za zbraně?“

Odpověděl: „Armádní pistole Colt ráže pětačtyřicet.“ Rozhlédl se po autobusu a zeptal se: „Je na tomněco zvláštního?“

Max mu to vysvětlil: „Myslíme si, že vražedná zbraň byla pětačtyřicítka.“

Beth řekla: „Chci vidět inventarizaci vašich zbraní a na všech chci provést balistické zkoušky.“

Na Paulu Stevensovi nebylo znát žádné zvláštní nadšení.

Beth se zeptala: „Kolik tu máte pětačtyřicítek?“

Odpověděl: „Dvacet.“

Max se zeptal: „Jednu máte u sebe?“

Stevens se plácl přes náprsní kapsu saka a přikývl.

Beth se zeptala: „Vždycky nosíte stejnou pistoli?“

„Ne.“ Pak dodal: „Vždycky si prostě vezmu nějakou ze zbrojnice.“ Podíval se na Beth a řekl: „To zní jakokřížový výslech.“

„Ne,“ odpověděla Beth. „To je jen svědectví. Až vás budeme vyslýchat, rozdíl určitě poznáte.“

Pan Nash se za mnou ozval: „Snad bychom měli nechat pana Stevense dělat jeho práci. Na otázkybudeme mít dost času později.“

Beth řekla: „Pokračujte.“

Pan Stevens stále ve stoje řekl: „Dobrá. Než se rozjedeme, rád bych vám řekl totéž, co jinýmnávštěvníkům.“ Podíval se do těch svých pitomých desek a začal: „Plum Island se rozkládá na ploše 336hektarů. Převážnou část ostrova pokrývá les a louky. O ostrově najdeme zmínky už v lodních denícíchstarých holandských a anglických námořníků. Holanďané ostrov pojmenovali podle švestek, které rostlypodél pobřeží – ve staré holandštině zněl jeho název Pruym Eyland. Ostrov patřil kmeni Montauků a byl vroce 1654 vykoupen od náčelníka Wyandancha mužem jménem Samuel Wyllys. Wyllys a další kolonistépak ostrov používali jako pastvinu pro ovce a skot, což zní trochu ironicky vzhledem k jeho současnému

využití.“

Zívl jsem.

„Tento ostrov,“ pokračoval Stevens, „nebyl nikdy trvale obydlen. Možná vás napadne, jak mohli kolonistépást na neobydleném ostrově dobytek. Podle záznamů ze šestnáctého a sedmnáctého století byla úžinamezi Orient Pointem a Plum Islandem tak mělká, že ji při odlivu mohl dobytek přebrodit. Na koncisedmnáctého století však hurikán průliv prohloubil, takže se ostrov dál nemohl jako pastvina využívat. Odpočátku anglické kolonizace byl ostrov navštěvován piráty a korzáry, kteří jeho odlehlost považovali za

výhodu.“

Pocítil jsem náhlý záchvat paniky. Seděl jsem uvězněn v autobuse s nudným pitomcem, který nám tuodříkával dějiny ostrova div ne rok po roce, a byl teprve u sedmnáctého století! Autobus se ještě aninehnul a já z něj nemohu vystoupit, pokud si neprostřílím cestu. Čím jsem si tohle zasloužil? Tetička Junese na mě šklebí z nebe a vystrkuje na mě zadnici. Jako bych ji slyšel: „A když mi teď, Johny, řekneš, cojsem ti včera vyprávěla o indiánech kmene Montauků, koupím ti zmrzlinu.“ Ne, ne, ne! DOST!

Stevens mlel dál: „Během revoluce používali američtí vlastenci z Connecticutu ostrov jako základnu knájezdům na opevnění royalistů v Southoldu. Pak George Washington, který navštívil North Fork…“

Přiložil jsem si dlaně k uším, ale monotónní mumlání jsem slyšel pořád.

Nakonec jsem se přihlásil jako ve škole a zeptal se ho: „Nejste členem Historické společnosti Peconic

Bay?“

„Ne, ale pomohli mi dát tuto historii dohromady.“

„Nemáte to v nějaké brožurce, kterou bychom si třeba přečetli později, a vy byste si tohle mohl nechat

pro kongresmany?“

Beth Penrosová řekla: „Mně to připadá fascinující.“

Pánové Nash a Foster jen souhlasně zamručeli.

Max se zasmál a řekl: „Přehlasováno, Johne.“

Stevens se na mě znovu usmál. Proč jen se mi zdálo, že má chuť vytáhnout pětačtyřicítku a vyprázdnit domě celý zásobník?

Řekl: „Budete muset trpět se mnou, detektive. Nějak ten čas zabít musíme.“ Pokračoval dál, ale všimljsem si, že zrychlil tempo. „V předvečer španělsko-americké války vláda vykoupila dvaapadesát hektarůpůdy na ostrově pro vybudování pobřežních opevnění a byla zde založena pevnost Fort Terry. Později

zbytky pevnosti uvidíme.“

Podíval jsem se na Beth a viděl jsem, že upřeně hledí na Paula Stevense, zjevně uchvácena jehovyprávěním. Jak jsem tak na ni civěl, obrátila se ke mně a naše oči se střetly. Zdálo se mi, jako by jipřivedlo do rozpaků, že jsem ji přistihl, jak na mě pohlédla, a rychle se zase odvrátila. Srdce mi v hrudiposkočilo. Zamiloval jsem se. Už zase.

Pan Stevens dál pokračoval: „Chtěl bych zdůraznit, že na ostrově jsou historické artefakty staré tři sta let,a jen díky tomu, že je ostrov zakázanou zónou, tu nekopou houfy archeologů. Právě jednáme sHistorickou společností Peconic Bay o možnostech dohody na experimentálních vykopávkách. Gordonovibyli členy této historické společnosti a působili jako prostředníci mezi ní, ministerstvem zemědělství aarcheology na univerzitě Stony Brook State. Gordonovi a já jsme nalezli několik míst vhodných kprovádění vykopávek, aniž by tím byla narušena nebo ohrožena bezpečnost ostrova.“

To mě začínalo zajímat. Někdy se během vyšetřování vyskytne slovo, věta nebo jméno několikrát, cožvzbudí vaši pozornost. Totéž se mi teď stalo s Historickou společností Peconic Bay. Ano, moje teta bylataké její členkou a ta společnost funguje naprosto normálně včetně vydávání vlastního zpravodaje aorganizování různých večírků a přednášek. Ale najednou se k ní přidají Gordonovi, kteří nerozeznali maják

od vrtné plošiny, a teď se o ní ještě zmiňuje Herr Oberführer Stevens. Zajímavé.

A Stevens mlel dál: „V roce 1929 se po Spojených státech rozšířila ničivá infekce slintavky a kulhavky aministerstvo zemědělství na ostrově otevřelo svoji první výzkumnou stanici. Tak začala moderní historieostrova vztahující se k jeho současnému určení. Nějaké otázky?“

Měl jsem pár otázek ohledně Gordonových, kteří mohli po ostrově čmuchat i tam, kde neměli co dělat.Byli to mazaní lidé. Člun, pak ta historická společnost a k tomu ty vykopávky – perfektní krytí ke slídění po

ostrově. Možná že to všechno byla jen shoda náhod. Na shodu náhod ale moc nevěřím. A taky nevěřímna mizerně placené vědce ze středozápadu, kteří se jen tak nadchnou pro brázdění oceánu v drahémrychlém člunu, pro bádání v historických společnostech a pro organizování vykopávek. Nic z toho miprostě nesedělo na to, co jsem o Tomovi a Judy věděl.

Bohužel otázky, které jsem chtěl Stevensovi položit, jsem nemohl vyslovit, aniž bych prozradil víc, nežjsem v tuto chvíli měl v úmyslu.

Stevens dál žvanil něco o ministerstvu zemědělství a já jsem mohl v klidu vypnout. Uvědomil jsem si, ženež se Stevens zmínil o archeologických zájmech Gordonových, řekl ještě něco, co mě probralo. Byl jsemale jeho proslovem znuděn natolik, že jsem ho neposlouchal, a teď jsem se snažil vzpomenout si, co mě

to tak trklo.

Stevens náhle oznámil: „Tak a nyní se trochu projedeme po ostrově.“

Řidič se probudil a rozjel autobus. Jak jsem si všiml, silnice byla udržovaná, ale jiná vozidla ani lidé na ní kvidění nebyli.

Objížděli jsme obrovský areál hlavní budovy a Stevens nám ukazoval vodárenskou věž, dekontaminačníblok, elektrárnu, strojní haly a parní elektrárny. Zdálo se, že celý ostrov je naprosto soběstačný, což miopět vnuklo myšlenku na bondovský příběh o šílenci, který na ostrově osnoval zkázu celé planety. A tojsme zatím nebyli uvnitř.

Občas jsme míjeli budovu, kterou Stevens zapomněl identifikovat, a když se jej někdo zeptal, prohlásil„skladiště barviv“, „skladiště krmiv“ nebo jinou banalitu. Možná to tak bylo, ale moc věrohodně toneznělo. Začínalo se mi zdát, že tomu chlapovi dělá dobře vodit nás za nos.

Téměř všechny budovy, až na největší a nejmodernější hlavní výzkumnou budovu, pocházely z dob, kdyna ostrově sídlila armáda, a byly postaveny z červených cihel nebo železobetonu. Převážná většina z nichbyla opuštěná. Každopádně to kdysi muselo být impozantní opevnění, které chránilo New York přednepřátelským námořnictvem, jež se nikdy neukázalo.

Přijížděli jsme ke skupině železobetonových stavení, na nichž už mezi spárami panelů prorůstala tráva.Stevens řekl: „Ta velká budova je označována 257 podle původního armádního značení. Před lety to bylahlavní laboratoř. Když ji ústav opouštěl, byla provedena dekontaminace jedovatým plynem a budova bylazapečetěna pro případ, že by tam přece jen nějaký život zůstal.“

Několik sekund nikdo nepromluvil, pak se Max zeptal: „Nedošlo právě tady k nějakému úniku?“

„To bylo ještě předtím, než jsem sem nastoupil.“ Stevens se na mě podíval a usmál se svým voskovýmšklebem. „Jestli se chcete podívat dovnitř, detektive, mohu vám půjčit klíč.“

Opětoval jsem úsměv a zeptal jsem se: „Smím jít sám?“

„Do dvěstěpadesátsedmičky se jinak ani jít nedá. Nenajde se nikdo, kdo by se tam s vámi vypravil.“

Nash s Fosterem se uchechtli. Skutečná legrace. Naposledy jsem se takhle dobře bavil, když jsem uklouzlpo nějakém slizu a přistál na deset dní staré mrtvole. Nahlas jsem řekl: „Půjdu, když půjdete vy, Paule.“

„Nehodlám zatím umřít,“ odpověděl Stevens.

Když se autobus přiblížil k budově, viděl jsem na její zdi černě namalovanou lebku se zkříženými hnáty anapadlo mě, že má vlastně dva významy: pirátský znak, který se skvěl na stožáru Gordonových, a symbol

otravy nebo jedů. Upřeně jsem se díval na černou umrlčí lebku na bílé zdi, a když jsem se otočil, měljsem ji stále před očima a Stevensova tvář se za ni schovala. Odporně se na mě šklebil. Protíral jsem sioči, dokud optický klam nepominul. Ježíšikriste, nestát se to za plného denního světla s tolika lidmi kolem,

bylo by to něco strašného.

Stevens pokračoval: „V roce 1946 Kongres uvolnil peníze na stavbu výzkumného zařízení. Podle zákonanesmějí být některé infekční choroby zkoumány na pevnině náležející k území Spojených států. Bylo tonezbytné nařízení v dobách, kdy dekontaminační postupy nebyly na takové výši. Plum Island, který již vté době plně vlastnil stát a o nějž se dělilo ministerstvo zemědělství s armádou, byl proto vhodnýmmístem pro výzkum exotických nakažlivých chorob zvířat.“

Zeptal jsem se: „Chcete říct, že se tu zkoumají jen zvířecí nemoci?“

„Přesně tak.“

„Pane Stevensi, přestože by nás velice trápilo, kdyby Gordonovi ukradli virus slintavky a kulhavky azpůsobili vymření dobytka v celé Severní Americe, není to důvod, proč jsme tady. Jsou v laboratoříchPlum Islandu zárodky chorob, které mohou napadnout i člověka?“

Podíval se na mě a odpověděl: „Tuto otázku budete muset položit řediteli ústavu doktoru Zollnerovi.“

„Ptám se vás.“

Stevens se zamyslel a pak řekl: „Řeknu to takto – kvůli tomu, že ministerstvo zemědělství určitou dobutento ostrov sdílelo s armádou, vznikla řada fám o tom, že zde existuje středisko pro vývoj biologických

zbraní. Myslím, že o tom víte všichni.“

Max řekl: „Existuje řada důkazů, že zde chemické vojsko během studené války vyvíjelo nemoci, kteréměly vymazat ze světa veškerou faunu Sovětského svazu. Vím i to, že sněť slezinná a další zvířecíchoroby je možné zneužít proti lidské populaci jako biologické zbraně. A vy to víte taky.“

Paul Stevens si odkašlal a pak začal vysvětlovat: „Nechtěl jsem tvrdit, že zde neprobíhal žádný výzkumbiologických zbraní. Na počátku padesátých let tu určité tendence byly. Od roku 1954 bylo však ofenzivnízaměření výzkumu změněno na obranný výzkum. To znamená, že armáda se snažila pouze najít způsob,jak zvířata ochránit před jejich záměrným nakažením.“ Pak dodal:

„Nebudu odpovídat na další otázky tohoto druhu…, jen vám řeknu, že sem před několika lety poslalivýzkumný tým specialistů na biologické zbraně sami Rusové a nenašli nic, co by jim zavdalo příčinu k

obavám.“

Vždycky jsem dobrovolně umožněné inspekce armádních zařízení považoval za podobné akce, jako kdyžmě podezřelý z vraždy provádí po svém domě. Ne, detektive, v té skříni není nic, co by vás mohlozajímat. A teď bych vám rád ukázal halu.

Autobus zahnul na úzkou štěrkovou cestu a Stevens uzavřel svůj proslov: „Od padesátých let proto PlumIsland funguje jako nejmodernější zařízení pro výzkum, prevenci a léčbu zvířecích chorob na světě.“Podíval se na mě a řekl: „A ani to nebolelo, že ne, detektive Corey?“

„Už jsem přežil horší věci.“

„To je dobře. Teď necháme historii historií a přejdeme blíže k současnosti. Přímo před námi je starýmaják. První maják, který nařídil vybudovat George Washington. Tato věž majáku byla postavena v

padesátých letech minulého století. Maják již není v provozu a je pouze historickou památkou.“

Podíval jsem se z okna na kamennou stavbu tyčící se uprostřed zeleně. Maják spíš připomínaldvoupatrový dům, z jehož střechy trčí věž. Zeptal jsem se: „Používáte ho pro bezpečnostní účely?“

Podíval se na mě a řekl: „Vždy ve střehu, že? No, někdy tam posílám pár mužů s teleskopy nebonoktovizory, když je příliš špatné počasí pro použití helikoptér nebo člunů. Pak je maják jediné místo,odkud se dá kontrolovat celý prostor v okruhu třistašedesáti stupňů.“ Podíval se na mě a zeptal se: „Chtěl

byste o majáku vědět ještě něco?“

„Ne, to je prozatím všechno.“

Autobus zahnul na štěrkovou cestu. Teď jsme po severním pobřeží Plum Islandu mířili k východu, mořejsme měli po levici a pásmo pokroucených živořících stromů po pravici. Všiml jsem si, že pláž je tvořenapravděpodobně zcela neporušenými skalními a písečnými útvary, na nichž bych si docela dobře dokázalpředstavit vyloďující se Holanďany nebo Angličany, kteří právě uvažují, jak z ostrova co nejrychleji

vypudit indiány. Bum, prásk.

A zase to tu bylo. Ale co? Někdy se stane, že pokud se nesnažíte, vzpomenete si.

Stevens mlel o ekologii a o snaze vedení na ostrově uchovat co možná nejpůvodnější a nerušenou přírodua mezitím nám nad hlavami přeletěl vrtulník pátrající po jelenech, které jeho posádka hodlala

odprásknout.

Silnice vedla převážně souběžně s pobřežím a kolem ní nebylo celkem nic k vidění. Mne však fascinovalanaprostá opuštěnost okolní krajiny, kde bych s největší pravděpodobností nepotkal živou duši a kterouvedly cesty bez jakéhokoliv zjevného účelu s výjimkou té, co vedla od přístaviště k hlavní laboratoři.

Stevens jako by mi četl myšlenky a řekl: „Všechny tyto cesty vybudovala armáda jako spojnice pevnostiFort Terry s pobřežními opevněními. Teď jsou cesty využívány hlídkami hledajícími jeleny, ale jinak jsouopuštěné.“ Pak dodal: „Protože jsme soustředili prakticky celé výzkumné zařízení do jedné budovy, jetéměř celý ostrov prázdný.“

Mně se pochopitelně zdálo, že hlídky pátrající po jelenech a bezpečnostní stráže jsou jedno a totéž.

Helikoptéry i čluny mohly hledat jeleny, ale stejně tak dobře mohly zjišťovat pohyb případných teroristůnebo jiných nežádoucích osob. Měl jsem nepříjemný pocit, že by tu k narušení prostoru dojít mohlo. Nebyl

to ale můj problém a už vůbec to nebyl důvod, proč jsem sem vážil cestu.

Jinak mi zatím ostrov připadal méně strašidelný, než jsem čekal. Vlastně jsem ani nevěděl, co mám čekat,ale jako v případě většiny míst, jež předchází špatná pověst, i toto působilo mnohem méně hrůzostrašně,

jakmile jste tu ocitli.

Když jsem tento ostrov viděl na mapách nebo navigačních náčrtech, nebylo na něm vyznačeno nic. Žádné

silnice, nic, co by připomínalo Fort Terry, nic než slova Plum Island – výzkum chorob zvířat – majetekvlády Spojených států – pro veřejnost uzavřeno. A celý ostrov je na mapách obvykle vymalován žlutě –výstražnou barvou. Nic povzbudivého ani na mapě. Když jsem jej několikrát viděl z moře s Gordonovými,vypadal tajemně ztracen v mlhách. Ale vždycky jsem si kladl otázku, na kolik je jeho pověst založena naskutečnosti a na kolik na báchorkách.

Pokud si pak člověk začal ostrov Plum Island malovat podle svých notně zkreslených představ, dospěl kobrazu hodnému představivosti samotného Edgara Alana Poea, k obrazu chmurné Thuly, temného území,

kde se povalují mrtvé krávy i ovce, jejichž zdechliny tlí na pastvinách, kde se jimi živí supovémrchožrouti, kteří pak po sežrání nakaženého masa sami umírají. Asi takhle o ostrově člověk uvažoval,pokud se k tomu vůbec odhodlal. Zatím však všechno, co jsem na ostrově viděl, působilo docelapříznivým dojmem. Nebezpečí, skutečná hrůza, byly ukryty v biologických laboratořích, v zónách tři ačtyři, a v Chrámu zkázy, v zóně pět. Tam se skrývala mikroskopická sklíčka, zkumavky a Petriho misky sevzorky nejstrašnějších a nejnebezpečnějších exotických forem života, které tato planeta zrodila. Pokudbych já byl vědcem a musel se na tyto organismy dívat, byl bych nucen přemýšlet o Bohu – nikoliv o jeho

existenci, nýbrž o jeho záměrech.

Hlubších myšlenek už nejsem schopen bez rizika bolení hlavy.

Beth se Paula Stevense zeptala: „Jak mořeplavci poznají, že tu nemají kotvit?“

„Na všech mapách jsou upozornění,“ odpověděl Stevens. „Kromě toho jsou podél všech pláží tabule.

Posádku mohou upozornit i hlídky.“

Beth se zeptala: „A co děláte s vetřelci?“

Stevens odpověděl: „Upozorníme je, aby se na ostrov ani do jeho blízkosti už víckrát nepokoušeliproniknout. Ti, kdo sem vniknou podruhé, jsou zadrženi a předáni šerifu Maxwellovi.“ Obrátil se k Maxovi:

„Mám pravdu?“

„Jasně. Jednoho nebo dva takhle do roka dostaneme.“

Paul Stevens se pokusil o vtip: „Na potkání střílíme jen jeleny.“

Pak zvážněl a vysvětlil: „Pro bezpečnost ostrova a laboratoří není hrozbou, když lidé vniknou na ostrov.Jak jsem řekl, nechci vzbudit dojem, že je ostrov kontaminovaný. Například tento autobus samozřejmě

nespadá do biologicky kontaminované sféry. Protože se tu však vyskytuje oblast biologické kontaminace,

byli bychom raději, kdyby se na ostrově nepohybovali ani nepovolaní lidé, ani nežádoucí zvířata.“

Nemohl jsem si pomoct, musel jsem si rýpnout: „No, zatím se mi zdá, pane Stevensi, že pokud se tlupa

byť jen pologramotných teroristů rozhodne váš ostrov napadnout, má značné šance. Postřílí hrstku vašich

strážných a v laboratořích si naberou tolik smrtících mikroorganismů, kolik budou chtít, nebo to tu rovnou

všechno vyhodí do povětří a to svinstvo uvolní do vzduchu. V zimě na to nebudou potřebovat ani loď,protože led vás spojí s pevninou.“

Stevens odpověděl: „Mohu vám říci jen tolik, že bezpečnostní opatření jsou mnohem důkladnější, než jena první pohled vidět.“

„To doufám.“

„Můžete na to vsadit.“ Podíval se na mě a řekl: „Proč to někdy nezkusíte sám?“

Mám rád takové výzvy, a proto jsem odpověděl: „Vsadím sto babek, že se sem dostanu, vlezu vám do

kanceláře, seberu vám ze zdi vysokoškolský diplom a pak si ho pověsím u sebe v kanceláři.“

Stevens na mě civěl bez jediného pohybu ve strnulé voskové tváři. Odporné.

Řekl jsem mu: „Dovolte mi, abych vám položil otázku, na kterou tu chceme znát odpověď všichni – mohli

z tohoto ostrova Tom a Judy Gordonovi pašovat mikroorganismy? A řekněte nám pravdu.“

Paul Stevens odpověděl: „Teoreticky ano.“

Nikdo v autobuse nepromluvil, ale já jsem si všiml, že řidič otočil hlavu a zavrtěl jí.

Stevens se zeptal: „Ale proč by to dělali?“

„Prachy,“ řekl jsem.

„Na to tedy nevypadali,“ odvětil Stevens. „Měli rádi zvířata. Proč by chtěli všechna zvířata na světě vybít?“

„Možná chtěli vybít všechny lidi na světě, aby mohla zvířata šťastně žít.“

„Směšné,“ řekl Stevens. „Gordonovi odsud nevzali nic, co by mohlo ublížit živé duši. Vsadím na to své

místo.“

„To už jste udělal. A svůj život k tomu.“

Všiml jsem si, že Foster s Nashem jsou podezřele potichu. Protože jsem věděl, že tu už byli, zdálo se mi,

že se bojí, aby se neprozradili příliš sebevědomým chováním.

Stevens se obrátil k čelnímu sklu a řekl: „Blížíme se k pevnosti Fort Terry. Zde můžeme vystoupit a

porozhlédnout se kolem.“ Autobus zastavil a všichni jsme vystoupili.

Kapitola 9

Bylo krásné ráno a v nitru ostrova bylo ještě tepleji než na větrném pobřeží. Paul Stevens nás prováděl

pevností.

Fort Terry neměla žádné zdi a připomínala spíše opuštěné město. Vypadala nečekaně malebně s tou

cihlovou šatlavou, starobylou jídelnou, dvoupatrovými kasárny s verandou kolem dokola, domem velitele

pevnosti a několika dalšími budovami z minulého století.

Stevens ukázal na další cihlovou budovu a řekl: „To je jediná budova, která je dosud používaná – požární

zbrojnice.“

Max poznamenal: „K laboratoři je to odsud trochu daleko.“

„Ano,“ připustil Stevens. „Nová laboratoř je ale zcela soběstačná a má vlastní protipožární zabezpečení.“Pak dodal: „Toto zařízení je používáno jen v případě lesního požáru nebo požáru v prostorách bez

biologického ohrožení.“

Max, který celý život prožil v sousedství tohoto ostrova, se zeptal Stevense: „Ale požár nebo hurikán by

přece mohl poškodit generátory, které zajišťují filtraci prostor s biologickým znečištěním, je to tak?“

„Všechno je možné.“ Pak dodal: „Někteří lidé musí žít v blízkosti jaderných elektráren. Žijeme v moderním

světě, ve světě plném chemických, jaderných i biologických nočních můr, které jsou připraveny kdykolivuvolnit životní prostor pro nově se vyvíjející druhy.“

Podíval jsem se na Paula Stevense se zájmem. Teď se mi zdálo, že je to normální šílenec.

Před kasárny se rozkládala pokosená louka, která se opodál začínala svažovat k moři. Po jejím okraji sebrouzdaly bernešky. Stevens vysvětloval: „Tady se konaly přehlídky. Trávu pravidelně kosíme, aby bylashora vidět betonová písmena zapuštěná v trávníku. Tvoří nápis Plum Island – zakázaná oblast.Nechceme, aby nám tu přistávala letadla.“ Opět si zavtipkoval: „Tím nápisem se bráníme přistáníteroristů.“

Kráčeli jsme dál a Stevens povídal: „Než jsme postavili novou budovu, mnohé administrativní složky bylyumístěny zde ve Fort Terry. Dnes je prakticky vše – laboratoře, středisko ostrahy, sklady, administrativa izvířata – pod jednou střechou, což je z hlediska bezpečnosti výhodou.“ Obrátil se ke mně: „Takže i kdyby

došlo k narušení prostoru ostrova, hlavní budova je prakticky nenapadnutelná.“

„Vy mě opravdu pokoušíte,“ řekl jsem.

Stevens se znovu usmál. Líbilo se mi, když se na mě ten pán usmíval. Řekl: „Jen pro vaši informaci,

vysokoškolský diplom mám z Michiganské státní univerzity, ale vy ho nikdy neuvidíte.“

Opětoval jsem úsměv. Panebože, jak rád stírám lidi, kteří mě štvou. Měl jsem rád Maxe, měl jsem docelarád i George Fostera, miloval jsem Beth, ale neměl jsem rád Teda Nashe ani Paula Stevense. Podle měnebylo špatné skóre mít rád tři lidi z pěti, nebo – pokud jsem počítal i sebe – čtyři ze šesti. Nějak alešpatně snáším lháře, pitomce a chvástaly. Myslím, že než jsem to schytal, byl jsem tolerantnější. Budu se

muset zeptat Doma Fanelliho.

Travnatá plocha pro přehlídky náhle končila prudkým svahem směřujícím ke skalnaté pláži, nad kterýmjsme stáli a dívali se na moře. Byl to úchvatný pohled, ale podtrhoval opuštěnost běžnou pro všechnyostrovy a pro tento zvláště. Muselo to být velmi izolované místo pro výkon vojenské služby, nudná štace,kde se jen málokdy dalo dělat něco jiného než civět na moře.

Možná že by dělostřelci, kteří tu sloužili, byli docela rádi, kdyby se na obzoru objevilo nepřátelské loďstvo.

Stevens řekl: „Na téhle pláži se každý rok na podzim objevují lachtani.“

Zeptal jsem se: „A střílíte je?“

„Samozřejmě že ne. Dokud zůstávají jen na pláži.“

Když jsme se vraceli od pláže, Stevens nás upozornil na velký balvan na konci přehlídkového prostranství.V prohlubni balvanu byla usazena zrezivělá dělová koule. „Ta je z doby revoluce. Je to jedna z věcí, které

vykopali Gordonovi.“

„Kde to našli?“

„Přímo tady někde, alespoň myslím. V okolí lachtaní pláže a tohoto přehlídkového prostranství toho našli

dost.“

„Vážně?“

„Měli šťastnou ruku s výběrem místa k vykopávkám. Našli dost kulí z mušket na to, aby jimi vyzbrojili plukvojáků.“

„Neříkejte.“ Jen mluv dál, Stevensi.

„Používali detektor kovů.“

„Dobrý nápad.“

„Je to zajímavý koníček.“

„To rozhodně. Má teta byla nadšenou archeoložkou. Nevěděl jsem, že se Gordonovi zabývajívykopávkami. Nikdy jsem neviděl nic z toho, co objevili.“

„Všechno museli nechat tady.“

„Kvůli kontaminaci?“

„Ne, protože tohle je státní pozemek.“

To bylo zajímavé a Foster s Nashem začínali bystřit pozornost, což jsem nemohl potřebovat, a změniljsem proto téma slovy: „Myslím, že se řidič snaží upoutat naši pozornost.“

Stevens se podíval k autobusu, ale řidič právě civěl na hejno hus. Stevens pohlédl na hodinky a řekl: „Teďsi prohlédneme zbytek ostrova a pak máme schůzku s doktorem Zollnerem.“

Nastoupili jsme a autobus s námi zamířil k východu do záře stoupajícího slunce. Pláž byla nádherná – tři

kilometry neporušeného písku omývaného modrými vodami úžiny Long Island. Nikdo pod dojmem

majestátního divadla přírody nepromluvil. Dokonce ani já ne.

Stevens, který pořád stál, na mě občas pohlédl a já jsem mu poslal úsměv. Opětoval jej. Ale nebyl tonikterak příjemný úsměv.

Na úzkém konci ostrova autobus zastavil. Stevens řekl: „Dál musíme pěšky.“

Vystoupili jsme a zjistili, že se nacházíme uprostřed ohromujících starých rozvalin. Kam oko dohlédlo, viděl

jsem mohutná betonová opevnění zarostlá psím vínem a křovisky, bunkry, střílny, muniční sklady,spojovací tunely, cihlové i betonové cesty a metr tlusté železobetonové zdi se železnými dveřmi.

Stevens řekl: „Jedna z těchto podzemních chodeb vede do tajné laboratoře, kde zajatí nacističtí vědcistále pracují na vývoji nezničitelného viru, který vymaže ze světa veškeré lidstvo.“

Nechal svoji repliku sekundu nebo dvě doznít a pak pokračoval: „V jiné podzemní laboratoři jsou uloženypozůstatky čtyř vetřelců, které byly získány při havárii UFO v Roswellu v Novém Mexiku.“

A zase nic. Nakonec jsem řekl: „Mohli bychom vidět nejdřív ty nacisty?“

Všichni se zasmáli – alespoň se o to pokusili.

Stevens vykouzlil úsměv vítěze a řekl: „To jsou jen dva z mnoha absurdních mýtů spojených s PlumIslandem.“ Pak dodal: „Lidé ohlašují podivně vypadající letadla, která po půlnoci přistávají nebo startují na

přehlídkové ploše. Také tvrdí, že zde byl vyvinut AIDS i lymská borrelióza.“ Rozhlédl se kolem a řekl:„Řekl bych, že tato stará opevnění s mnoha podzemními prostorami mohou skutečně roznítit fantazii.Můžete se tu porozhlédnout. Jděte, kamkoliv chcete. Pokud najdete vetřelce, dejte mi vědět.“ Znovu seusmál. Měl skutečně podivný úsměv a mě napadlo, že vetřelec je on. Stevens řekl: „Ale musímesamozřejmě zůstat pohromadě. Potřebuji vás mít všechny v dohledu.“

Moc to neladilo se slovy „Jděte, kamkoliv chcete“. Ale budiž – všichni jsme se tedy svorně vrátili do letdospívání a začali jsme prolézat zříceninu, vystupovat po schodištích a římsách a to všechno s panemStevensem za zády. Jednu chvíli jsme kráčeli po dlouhé, cihlami dlážděné cestě, která se svažovala kdvojici ocelových dveří. Dveře byly dokořán a všichni jsme vstoupili dovnitř. Byla tam tma, vlhko, zima anejspíš tam lezla všemožná havěť.

Stevens vstoupil za námi a řekl: „Tohle vede do obrovského muničního skladu.“ Jeho hlas se rozlehlozvěnou v temné prázdnotě. „Na ostrově kdysi byla úzkorozchodná železnice, která spojovala přístaviště v

zálivu s těmito podzemními sklady. Je to velmi složitý a důmyslný systém. Jak ale sami vidíte, sklad jeúplně opuštěný. Není tu nic, co by se zde muselo provozovat tajně.“ Pak řekl: „Kdybych měl baterku,mohli bychom jít dál a viděli byste, že tu nikdo ani nežije ani nepracuje.“

„A kde jsou ti nacisti a vetřelci?“ zeptal jsem se.

„Přestěhoval jsem je do majáku,“ odpověděl Stevens.

Zeptal jsem se ho: „Chápete ale naši obavu z toho, že si Gordonovi mohli založit tajnou laboratoř v místě,

jako je tohle?“

Stevens odpověděl: „Jak jsem řekl, já Gordonovy z ničeho nepodezírám. Protože však byla tato možnostnadnesena, nechal jsem své muže tento komplex prohledat. Kromě něj je na ostrově kolem devadesátiopuštěných nadzemních vojenských prostorů. Máme co prohledávat.“

Řekl jsem: „Pošlete řidiče pro baterky. Rád bych se tu porozhlédl.“

V temnotě se nic neozývalo a pak Stevens řekl: „Po vašem setkání s doktorem Zollnerem se sem můžeme

vrátit a prohledat to tu, pokud budete chtít.“

Vyšli jsme zpátky na světlo a Stevens řekl: „Následujte mě.“

Šli jsme za ním po úzké cestě, která vedla až na nejvýchodnější cíp ostrova – na konec zakřivené kostivepřové kotlety. Stevens za chůze promluvil: „Když se rozhlédnete, můžete vidět mnoho palebnýchpostavení. Tyto kruhové zděné stavby jsme kdysi používali jako ohrady pro zvířata, ale teď jsou zvířatadržena uvnitř.“

Beth poznamenala: „To zní krutě.“

Stevens řekl: „Je to bezpečnější.“

Nakonec jsme došli až na východní cíp Plum Islandu, který spadal asi dvanáct metrů vysokým srázem kmoři. Eroze tu podemlela betonový bunkr, jehož některé části již ležely dole ve vodě, zatímco zbytek,který se ještě držel, se nebezpečně nakláněl dolů.

Byl tu úchvatný výhled na pobřeží Connecticutu, jež bylo vidět v dálce po levé straně, a na kousíček zemězvaný Great Gull Island, který se nacházel asi tři kilometry přímo před námi.

Stevens pokynul směrem k jihu a řekl: „Vidíte tam tu skálu? Ten ostrůvek byl využíván k nácvikudělostřeleckého ostřelování a bombardování. Pokud jachtaříte, tak víte, že je třeba se mu vyhýbat,protože tam ve vodě leží spousta nevybuchlých granátů a bomb. Za tou skálou je severní břeh ostrova

Gardiners Island, který, jak šerif Maxwell ví, je soukromým majetkem rodiny Gardinerových a není

přístupný veřejnosti. Za úžinou Great Gull je ostrov Fisher’s Island, který byl stejně jako Plum Island vsedmnáctém století hojně navštěvován piráty. Takže od severu k jihu tu máme Ostrov pirátů, Morovýostrov, Nebezpečný ostrov a Soukromý ostrov.“ Usmál se svému skvělému vtipu. Byl to ale spíš úšklebekna půl úst.

Náhle jsme zahlédli plout jeden z hlídkových člunů kolem pobřeží mysu. Osádka v počtu tří mužů si násvšimla a jeden z nich zdvihl k očím dalekohled. Pravděpodobně poznal Stevense, protože zamával, aStevens pozdrav opětoval.

Podíval jsem se na písečnou pláž pod námi a viděl jsem, že v písku jsou vodorovné červené pruhy jako nabuchtě s malinovou nádivkou.

Za námi se ozval nějaký hlas. Patřil řidiči, který za námi stoupal po dlážděné cestě. Stevens nám jen řekl:„Zůstaňte tu,“ a vykročil mu naproti. Řidič Stevensovi podal mobilní telefon. Teď, když průvodce mizí, byve správné bondovce měl odjet autobus a Bond by měl s dívkou osamět. Po chvíli by se z moře vynořiližabí muži s puškami v rukou a rozpoutala by se přestřelka. Pak by helikoptéra…

„Detektive Corey?“

Podíval jsem se na Beth. „Ano?“

„Co si o tom myslíte?“

Všiml jsem si, že Max, Foster a Nash prolézají palebná postavení a jako správní chlapi se živě dohadují odostřelech, rážích a početnosti osádek.

Byl jsem s Beth sám. Řekl jsem: „Myslím, že vám to dneska sekne.“

„Co si myslíte o Paulu Stevensovi?“ „Blbec.“

„A co si myslíte o tom, co jsme zatím viděli a slyšeli?“

„Narafičená okružní jízda. Ale něco mi to stejně dalo.“

Přikývla a zeptala se: „Co ty vykopávky? Věděl jste o tom?“

„Ne.“ Pak jsem dodal: „Věděl jsem o jejich členství v Historické společnosti Peconic Bay, ale ne o jejich

angažovanosti ve vykopávkách. A taky se mi Gordonovi nikdy nezmínili, že koupili půl hektaru neplodnépůdy nad úžinou.“

„Jakého půl hektaru?“ „Řeknu vám o tom později,“ řekl jsem. „Skládá se to po kousíčkách, které jako by ukazovaly na pašovánídrog, ale vůbec to nemusí být pravda. Jde tu ještě o něco jiného… Už jste někdy měla takový náhlý

záblesk?“

„Už dlouho ne. A vy?“

„Jako když sonar narazí na něco ve vodě.“

„To vypadá na zbavení svéprávnosti.“

„Ale ne, to je prostě impuls, jako když sonarová vlna na něco ve vodě narazí a odrazí se. Záblesk

signálu.“

„Až se vám to stane příště, zvedněte hlavu.“

„Jasně. Já mám odpočívat a vy si mě ještě budete dobírat, protože jsem vás předběhl.“

„Tak nějak.“ Změnila téma a řekla: „Víte, zabezpečení ostrova není ani zdaleka tak dokonalé, jak jsemvzhledem k tomu, co na ostrově je, předpokládala. Kdyby tu bylo jaderné zařízení, bylo by tozabezpečené mnohem důkladněji.“

„Jo. Ale možná je bezpečnost uvnitř laboratoří lepší. A jak říkal Stevens, možná je tu mnohem důkladnějšízabezpečení, než se na první pohled zdá. Každopádně jsem ale získal dojem, že Tom a Judy si mohliodsud odnést, cokoliv chtěli. Jenom doufám, že nechtěli všechno.“

„No, myslím, že dneska nebo zítra zjistíme, že něco ukradli, a že se také dozvíme, co to bylo.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„To vám řeknu později,“ odpověděla. „Co třeba dneska po večeři?“

„Myslím, že to není dobrý nápad.“ „Snad to nebude tak zlé.“

„Mám šestý smysl pro nevhodné schůzky.“

„Ale tohle bude dobrá schůzka. Na takových schůzkách nikdy nevytahuju pistoli.“

„Kavalíři ještě nevymřeli?“

Odvrátila se a odcházela. Zastavila se na okraji srázu a podívala se na moře. Vypadala dobře, jak tamstála ve větru s modrým nebem, bílými mraky, mořem a sluncem v pozadí. Představoval jsem si ji nahou

ve stejné póze.

Stevens dotelefonoval a vrátil se. „Můžeme se vrátit k autobusu.“

Sestupovali jsme zpět po cestě. Během několika minut jsme byli opět mezi zříceninami dělostřeleckýchopevnění.

Všiml jsem si, že jeden z pahorků, na nichž byla opevnění budována, byl nedávno narušen erozí a odhalilsvé vrstvy. Nejsvrchnější připomínala organický humus, což je běžná složka, a pod ním byl bílý písek, také

zcela normální. Pod ním jsem ale viděl vrstvu připomínající narudlou barvou rez, pak znovu písek a dalšípás červené rzi, stejně jako na pláži. Řekl jsem Stevensovi: „Příroda mě volá. Vrátím se hned.“

„Neztraťte se,“ řekl Stevens. Nevypadalo to, že žertuje.

Obešel jsem pahorek, sebral ze země kus dřeva a začal jím rýpat v obnaženém svahu. Černý humus a drn

s trávou odpadl. Viděl jsem vrstvu střídavě bílé a červené barvy. Nabral jsem si červenohnědou zeminudo dlaně a zjistil jsem, že je to vlastně jíl smíchaný s pískem a možná s nějakým pyritem. Dost topřipomínalo hmotu, kterou měli Tom a Judy na botách. Zajímavé.

Nasypal jsem si hrst hlíny do kapsy a obrátil jsem se právě včas, abych viděl, že Stevens zůstal stát a díváse na mě.

Řekl: „Myslím, že jsem mluvil o pravidlu „Co Plum Island schvátí, nikdy nenavrátí“.

„Myslím, že ano.“

„Co jste si dal do kapsy?“

„Ptáka.“

Stáli jsme proti sobě, měřili se pohledy a on nakonec řekl: „Na tomto ostrově, detektive Corey, jsemzákon já. Ne vy, detektiv Penrosová, šerif Maxwell nebo některý z těch dvou pánů.“ Upíral na mě svůjledový pohled a pak řekl: „Smím vidět, co jste si dal do kapsy?“

„Ukázat vám to můžu, ale pak vás budu muset zabít,“ usmál jsem se.

Chvíli přemýšlel o svých možnostech, pak zřejmě dospěl ke správnému rozhodnutí, protože řekl: „Autobus

odjíždí.“

Prošel jsem kolem něj a on vykročil za mnou. Čekal jsem smyčku kolem krku, ránu do hlavy nebo něcopodobného, ale Paul Stevens byl asi chytřejší. Pravděpodobně mi časem nabídne šálek kávy ochucenésnětí.

Nastoupili jsme do autobusu a odjížděli.

Všichni jsme se posadili stejně jako předtím a Stevens opět zůstal stát. Autobus zamířil na západ zpět kpřístavišti trajektu a k hlavní laboratoři. Kolem nás opačným směrem projel pick-up obsazený dvěma muži

v modrých uniformách s puškami.

Každopádně jsem tu zatím viděl víc, než jsem čekal, dověděl jsem se víc, než bych se nadál, a slyšel tolik,

že jsem byl zvědavější a zvědavější. Byl jsem už přesvědčen, že odpověď na otázku, proč byli Tom aJudy zabiti, se skrývá na ostrově. A – jak vždycky říkám – když budu vědět proč, zjistím taky kdo.

George Foster, který toho zatím mnoho nenamluvil, se Stevense zeptal: „Jste si zcela jist, že Gordonovi

včera v poledne odpluli vlastní lodí?“

„Absolutně. Podle záznamů dopoledne pracovali v biologické laboratoři, pak se osprchovali, nastoupili doautobusu a nechali se odvézt do přístaviště. Nejméně dva moji muži viděli, jak nastupují do svého člunu,do Spirochety, a míří do úžiny Plum Gut.“

Foster se zeptal: „A viděl je v té úžině někdo z helikoptéry nebo hlídkového člunu?“

Stevens zavrtěl hlavou. „Ne. Na to jsem se ptal.“

Beth se otázala: „Je podél pobřeží místo, kde by se dal člun ukrýt?“

„Rozhodně ne. Na Plum Islandu nejsou žádné hluboké zátoky. Pláž je rovná až na jeden uměle vytvořenýzáliv, kde je přístaviště.“

Zeptal jsem se: „Kdyby vaši muži na hlídce zahlédli člun Gordonových, jak kotví někde poblíž ostrova,

zahnali by je?“

„Ne. Gordonovi totiž občas rybařili poblíž Plum Islandu nebo se tu byli proplavat. Hlídky proto věděly, žetam občas kotví.“

Nevěděl jsem, že jsou Gordonovi tak náruživí rybáři. Zeptal jsem se: „Viděli je vaši muži kotvit na moři posetmění nebo pozdě v noci?“

Stevens se zamyslel a pak odpověděl: „Dověděl jsem se o tom jen jednou.“ Pak pokračoval: „Dva muži zmé hlídky mi oznámili, že viděli člun Gordonových kotvit blízko jižní pláže něco po půlnoci. Bylo to někdy v

červenci. Moji muži si všimli, že je člun prázdný. Zaměřili reflektory na pláž. Tam byli Gordonovi…“

Odkašlal si natolik významně, abychom pochopili, co Gordonovi na té pláži dělali. Stevens řekl: „Hlídka je

nechala na pokoji.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Tom a Judy mi připadali jako dvojka schopná oddávat se sexu kdekoliv,takže mě u nich hrátky na pláži ani nepřekvapily. Milování na pláži Plum Islandu mi ale vnuklo pár otázek.

Zvláštní – jednou jsem tajně snil o milování s Judy na pláži omývané vlnami moře. Tedy možná že tonebylo jen jednou. Pokaždé, když jsem si to představil, musel jsem si jednu vrazit. Prasáku.

Autobus minul přístaviště, zahnul na sever a zastavil na oválném parkovišti před hlavním výzkumným

komplexem.

Zakřivené průčelí nové dvoupatrové budovy ve stylu art deco bylo obloženo růžovým a hnědýmkamenem. Ohromná cedule vystupující z trávníku hlásala Ministerstvo zemědělství. Vedle se tyčil dalšístožár s vlajkou na půl žerdi.

Všichni jsme vystoupil z autobusu a Paul Stevens řekl: „Doufám, že se vám prohlídka Plum Islandu líbila aže jste ocenili jeho zabezpečení.“

Zeptal jsem se: „Jaké zabezpečení?“

Stevens se na mě tvrdě podíval a řekl: „Každý, kdo tu pracuje, si uvědomuje možnost katastrofy. Všichnimáme zájem na bezpečnosti, všichni jsme oddáni své práci a nejvyšší míře bezpečnosti, jakou je možnodosáhnout. Ale víte co? Průsery se prostě stávají.“

Taková přímočarost a hrubost pana Důležitého nás všechny překvapila. Řekl jsem: „Jasně. Včera se takystal průser?“

„To se brzy dozvíme.“ Podíval se na hodinky a řekl: „Tak a teď můžeme jít dovnitř. Následujte mě,

prosím.“

Kapitola 10

Půlkruhová hala výzkumné laboratoře Plum Islandu byla dvě patra vysoká a kolem středového schodištěještě bylo mezipatro. Byla tam spousta světla a vůbec to bylo příjemné a vzdušné místo. Zvířataodsouzená k smrti se vozila pravděpodobně zadem.

Na levé stěně jsme viděli běžnou plejádu fotografií – prezident, ministr zemědělství, dr. Karl Zollner. Nastátní instituci trochu málo stupňů řízení, napadlo mě. Skoro by jeden věřil, že je doktor Zollner v přímém

spojení s Oválnou pracovnou.

Před sebou jsme měli recepci, kde jsme se museli zapsat a vyměnit modré identifikační štítky za bílé,které jsme si na plastové šňůrce museli zavěsit kolem krku. Dobrá bezpečnostní taktika, napadlo mě –ostrov je rozdělen na tuto budovu a všechno ostatní. A v této budově jsou ony zóny. Neměl bych panaStevense podceňovat.

Atraktivní slečna v sukni po kolena sešla po schodišti dřív, než jsem stihl ohodnotit její stehna, apředstavila se nám jako Donna Albová, asistentka doktora Zollnera. Usmála se a řekla: „Doktor Zollner sevám bude za okamžik věnovat. Mezitím vás tu trochu provedu.“

Paul Stevens nám řekl: „Zatím se spojím se svými zaměstnanci, abych zjistil, jestli jsou nějaké novépoznatky.“ Pak dodal: „Donna už se o vás postará.“ Podíval se na mě a řekl: „Zůstaňte, prosím, stále seslečnou Albovou.“

„A co když budu muset na záchod?“

„Už jste byl.“ Vyšel nahoru po schodech, kde se určitě zastavil u doktora Zollnera, aby jej informoval opěti vetřelcích.

Podíval jsem se na Donnu Albovou. Dvacítka, bruneta, pohledná tvářička i postava, modrá sukně, bíláblůza, sportovní boty. Myslím, že pokud člověk potřebuje denně cestovat lodí a musí počítat s možností,že se bude trmácet někde po ostrově, nejsou vysoké podpatky nejvhodnější. Abych pravdu řekl, nemysleljsem si, že pro člověka, který má rád běžné způsoby cestování a je zvyklý trávit den v kanceláři, je PlumIsland to správné místo k zaměstnání.

Donna byla natolik atraktivní, že bych si jí na trajektu v osm ráno musel všimnout, a protože tam nebyla,

neznala ještě ani Nashe s Fosterem, a nebyla tudíž zatím zapletena do žádné kamufláže.

Donna nás požádala, abychom se jí všichni představili, což jsme udělali bez obtížných a zneklidňujícíchpřídomků, jako je „detektiv z oddělení vražd“, „CIA“ nebo „FBI“.

Všem nám potřásla rukou a Nashovi věnovala jeden úsměv navíc. Ženy jsou tak slabé v odhaducharakterů.

A začala: „Vítejte v Centru pro výzkum chorob zvířat na Plum Islandu. Jsem si jistá, že vás Paul podrobněinformoval o jeho historii a že vám umožnil si jej prohlédnout zvenčí.“

Stále se pokoušela vypadat usměvavě, ale viděl jsem, že je to jen póza. „Jsem velmi…, je hrozné, co sestalo. Gordonovy jsem měla opravdu ráda. Všichni je měli rádi.“ Rozhlédla se kolem sebe tak, jak to dělají

lidé u výslechu, a řekla: „Nejsem kompetentní k jakýmkoliv komentářům nebo diskusím o tom, co sestalo. Ale myslela jsem, že bych měla říct, co cítím.“

Beth se na mě podívala, a protože se jí nejspíš zdálo, že jsme narazili na slabé místo v obraně PlumIslandu, řekla Donně: „John i Max byli dobří přátelé Toma a Judy.“

Podíval jsem se Donně Albové do očí a řekl jsem: „Oceňujeme veškerou pomoc a spolupráci, které senám tu dostává.“ Zatím ta slavná pomoc obnášela šestákovou okružní jízdu po ruinách a divočině, alebylo důležité Donnu přesvědčit, že může mluvit otevřeně. Samozřejmě že ne tady a teď, ale až ji

navštívíme.

Řekla: „Trochu vás provedu kolem. Následujte mě.“

Prošli jsme halou a Donna nám ukazovala na stěnách rozvěšené zarámované články o hrůzném průběhuepidemie nemoci šílených krav a nemocí zvaných dobytčí mor a prasečí mor a o dalších strašnýchchorobách. Byly tu mapy vyznačující místa výskytu epidemií, grafy a fotografie krav s popraskanými pysky

a provazci slin, které jim visely z tlamy, a obrázky prasat se strašlivými otevřenými vředy.

Neznám vhodnější dekoraci do haly před jídelnou.

Donna nás teď upozornila na dveře v zadní části haly. Dveře byly natřené křiklavou žlutí, jakou byl celýostrov zakreslen v mapách, a ostře kontrastovaly s šedými odstíny zbytku haly. Na jedněch dveřích byl

výrazný nápis Šatna ženy, na druhých pak Šatna muži. Na obojích pak bylo napsáno Nepovolaným vstupzakázán.

Donna řekla: „Tyto dveře vedou do pásma biologické kontaminace. Tato hala s administrativní částí jevlastně oddělenou budovou, ačkoliv se zdá, že jde o stavbu spojenou s laboratoří. S tou ji však spojujípouze tyto stěny.“

Max se zeptal: „Jsou ještě jiné způsoby, jak se dostat do pásma biologické kontaminace?“

Donna odpověděla: „Můžete se tam dostat i služebním vchodem, kudy jsou dopravována zvířata, krmivo,

materiál a všechno ostatní. Není však možné tamtudy odejít. Všechno a všichni, kdo opouští pásmobiologické kontaminace, musí projít dekontaminací, která zahrnuje i sprchy.“

Pan Foster se zeptal: „Jak se nakládá s odpady a tak podobně?“

„Prochází drtičem nebo speciálním kanálem do čističky vody a odpadu,“ odpověděla Donna. Pak dodala:„Takže jediné vstupní otvory jsou tyto dveře, služební vchod vzadu, drtiče a kanály a speciální vzduchovéfiltry na střeše, které jsou schopny zachytit i ten nejmenší virus. Je to velmi bezpečné zařízení.“

Každému z nás táhly nejspíš hlavou myšlenky na Gordonovy a na to, jak odsud to svinstvo dostávali.

Donna pokračovala: „Šatny jsou ještě v zóně jedna, stejně jako tato hala. Jakmile ale opustíte šatnysměrem dovnitř, jste v zóně dvě a musíte si obléct laboratorní úbor. Než opustíte zóny dvě, tři nebo čtyřia vrátíte se do zóny jedna, musíte projít sprchami. Ty jsou v zóně dvě.“

„Sprchy jsou společné?“ zajímalo mě.

Zasmála se. „Jistěže ne.“ Pak dodala: „Pochopila jsem to tak, že je vám povolen vstup do zón dvě, tři a

čtyři, pokud budete chtít.“

Ted Nash se usmál svým připitomělým úsměvem a zeptal se: „Vy nás doprovodíte?“

Zavrtěla hlavou. „Za to nejsem placená.“

Při tom dolaru týdně ani já ne. Zeptal jsem se Donny: „Proč nesmíme do zóny pět?“

Podívala se na mě překvapeně. „Pět? Proč byste tam chodili?“

„Já nevím. Protože tu je.“

Zavrtěla hlavou. „Do pětky smí jen asi deset lidí. Do takového prostoru musíte mít vhodné…“

„Měli Gordonovi oprávnění ke vstupu do pětky?“

Přikývla.

„Co se děje v zóně pět?“

„Tuto otázku byste měli položit doktoru Zollnerovi.“ Podívala se na hodinky a řekla: „Následujte mě.“

„Zůstaňte pohromadě,“ dodal jsem.

Vystupovali jsme po schodišti nahoru. Já jsem zůstával pozadu jednak proto, že mě pobolívala prostřelená

noha, a jednak proto, že jsem chtěl zkontrolovat její stehna a zadek. Já vím, že jsem kanec – a možná že

tu chytnu prasečí mor.

Začali jsme s prohlídkou dvou křídel, která zastřešovala halu. Všechno bylo natřeno šedě, kterýžto odstínnejspíš překryl původní armádní khaki. Na stěnách chodeb visely fotografie bývalých ředitelů, vědců abadatelů.

Všiml jsem si, že téměř všechny dveře v dlouhých chodbách jsou zavřené a očíslované, ale že na žádnýchnení ani vizitka se jménem, ani označení místnosti – tedy s výjimkou toalety. Dobré zabezpečení, napadlomě, a znovu jsem se sklonil před stihomamem Paula Stevense.

Vešli jsme do vědecké knihovny, kde několik vzdělanců pročítalo signatury knih v regálech nebo si četlo ustolků. Donna řekla: „Toto je jedna z nejlepších knihoven svého druhu na světě.“

Nedokázal jsem si představit, že by na světě mohlo být více knihoven zaměřených na zvířecí choroby, alepřesto jsem pronesl: „No nazdar!“

Donna sebrala ze stolku blízko nás náruč propagandistických brožurek, letáků a tiskových zpráv a podalanám je. Tenké knížky nesly názvy jako Cholera prasečí, Africký prasečí mor, Africká nemoc koní aVředovitá kožní choroba, což byla podle odporných fotografií na obálce nemoc, kterou měla jedna z mýchbývalých milenek. Už jsem se nemohl dočkat, až budu doma a tohle si přečtu, a požádal jsem Donnu:„Mohl bych si vzít ještě dvě brožurky o dobytčím moru, prosím?“

„Ještě dvě…? Jistě…“ Podala mi je. Byla vážně skvělá. Pak každému z nás věnovala okopírovaný výtiskčasopisu Zemědělský výzkum, na jehož obálce se skvěl titulek Pohlavní feromony pro likvidaci klikvovýchparazitů. Zeptal jsme se Donny: „Mohl bych na to dostat obálku?“

„Vy si děláte legraci, že?“

George Foster jí řekl: „Neberte ho příliš vážně.“

Právě naopak, pane Fostere – vy byste mě měli brát až moc vážně. Pokud ale můj přiblblý smysl pro

humor berete jako lhostejnost nebo nepozornost, tím lépe.

A šestáková okružní cesta pokračovala druhou částí. Viděli jsme přednáškový sál, pak jsme se podívali dojídelny ve druhém patře, z jejíchž oken byl vidět maják, průliv a Orient Point. Donna nám nabídla kávu avšichni jsme se sesedli kolem kulatého stolu v téměř prázdné jídelně.

Chvilku jsme jen tak klábosili a pak Donna řekla: „Vědci, kteří pracují v pásmu biologické kontaminace,faxují své požadavky na oběd do kuchyně. Nemá smysl se kvůli obědu sprchovat. Naši vědci jsou velicedisciplinovaní. V zóně biologické kontaminace pracují osm až deset hodin. Nevím, jak to mohou dokázat.“

Zeptal jsem se Donny: „Objednávají si hamburgery?“

„Prosím?“

„Ti vědci. Objednávají si v kuchyni hovězí, šunku, jehněčí a takovéhle věci?“

„Myslím…, znám se s jedním z nich. Má rád steak.“

„A to se vrtá v nakažených kravách?“

„Ano. Řekla bych, že byste si také zvykl.“

Přikývl jsem. Gordonovi se v tom taky vrtali a jak měli rádi steaky. Zvláštní. Myslím, že bych si nezvykl jenna lidské mrtvoly. Ale to bude asi trochu jiné než u zvířat. Jiné druhy a tak.

Věděl jsem, že je to možná jediná příležitost, jak se vzdálit od skupiny, takže jsem mrkl na Maxe, vstal

jsem a zeptal se: „Kde je pánská toaleta?“

„Támhle,“ řekla Donna a ukázala k východu. „Neopouštějte jídelnu, prosím.“

Stiskl jsem Beth rameno, čímž jsem se jí snažil naznačit, aby zůstala s federály. Řekl jsem jí: „Hlídejte mikafe, aby mi do něj Stevens nenasypal sněť.“

Kráčel jsem do chodby, kudy se vcházelo na toalety. Max se ke mně připojil, a když jsme do chodby vešli,

zjistili jsme, že končí zdí. Toalety jsou pravděpodobně nejrizikovější z hlediska mikroorganismů. Řekljsem: „Budou moct tvrdit, že s námi plně spolupracovali, ukázali nám celý ostrov a laboratoře až na zónupět. Nejspíš by trvalo několik dní, než bychom to všechno prolezli, a aspoň týden, než bychom vyslechlivšechen personál.“

Max přikývl. Pak řekl: „Musíme předpokládat, že jsou ti lidé tady stejně zvědaví jako my na to, co se

ztratilo, pokud se tedy něco ztratilo.“ Pak dodal: „Zkusme jim věřit.“

Odpověděl jsem: „I kdyby zjistili, co Gordonovi ukradli, nám to neřeknou. Řeknou to Fosterovi a Nashovi.“

„No a co? My vyšetřujeme vraždu.“

„Když budu vědět co a proč, zjistím taky kdo,“ řekl jsem.

„Za normálních okolností musíte být v případech, kdy jde o státní bezpečnost a takové ty věci, rád, když

se vůbec něco dovíte. Na tomhle ostrově to není nic pro nás. Oni ten ostrov – pracoviště obětí – mají pod

kontrolou. My máme pod kontrolou místo činu – domov obětí. Možná že bychom mohli s Nashem aFosterem udělat menší výměnu informací. Ale nemyslím si, že se zajímají o to, kdo zabil Gordonovy. Onijen chtějí mít jistotu, že Gordonovi nezajistili zahubení všemu živému na zemi. Chápete?“

„Jo, Maxi, rozumím. Ale moje policajtské instinkty mi říkají…“

„A co budete říkat, až chytneme vraha, ale nebudeme ho moct postavit před soud, protože ve státě NewYork nezůstane ani dvanáct lidí k sestavení poroty?“ „Nechte toho dramatizování.“ Chvíli jsem uvažoval a pak jsem mu řekl: „Tohle nemusí mít vůbec nic

společného s nějakými breberkami. Myslím na drogy.“ Přikývl. „Přemýšlet o nich můžete. Myšlení je zdravé.“

„Jo. To je fakt. Co si myslíte o Stevensovi?“

Max se podíval někam přes mé rameno, a když jsem se obrátil, uviděl jsem uniformovaného strážného,který právě vcházel do chodby. Řekl: „Hledáte někoho, pánové?“

Max jen zavrtěl hlavou a vrátili jsme se ke stolu. Pokud ho poslali přerušit náš soukromý rozhovor,znamená to, že neměli možnost ho odposlouchávat.

Po pár minutách klábosení u kávy se slečna Albová znovu podívala na hodinky a řekla: „Teď bychom simohli prohlédnout zbytek tohoto křídla a pak zajdeme do pracovny doktora Zollnera.“

„To jste říkala před půl hodinou, Donno,“ připomněl jsem jí jemně.

„Je dnes velmi zaneprázdněn,“ odpověděla. „Telefony vyzvánějí od rána. Washington a novináři z celézemě.“ Zdálo se, že je ohromená a překvapená. Řekla: „Nevěřím tomu, co se o Gordonových říká. Anitrochu tomu nevěřím. V žádném případě.“

Vyšli jsme z jídelny a znovu jsme bloumali šedivými chodbami. Když už jsme viděli i výpočetní středisko,měl jsem toho tak akorát dost a řekl jsem Donně: „Rád bych viděl laboratoř, kde pracovali Gordonovi.“

„Ta je v pásmu biologické kontaminace. Budete ji moct spatřit později.“

„O.K. A co pracovna Toma a Judy tady v administrativní části?“

Zaváhala a pak řekla: „Můžete se zeptat doktora Zollnera. Neřekl mi, abych vás brala do kanceláře

Gordonových.“

Nechtěl jsem být na Donnu hrubý, a tak jsem na Maxe mrkl pohledem, kterému policajti rozumějí – teď

bylo na Maxovi, aby byl ten zlý policajt.

Max slečně Albové řekl: „Jako velitel policie v Southoldu, v jejíž pravomoci je tento ostrov, vás žádám,abyste nás ihned zavedla na pracoviště Toma a Judy Gordonových, jejichž vraždu vyšetřuji.“

Přes některé nedostatky ve vyjadřování to vůbec nebylo špatné.

Chudák Donna Albová vypadala, že je těsně před zhroucením.

Beth jí řekla: „To je v pořádku. Udělejte, oč vás šerif Maxwell žádá.“

Teď byla řada na Fosterovi s Nashem a já už jsem věděl, co řeknou. George Foster se už zřejmě ujalúlohy komisního panáka. Řekl: „Vzhledem k povaze práce manželů Gordonových a k pravděpodobnosti,že v jejich pracovně jsou uloženy dokumenty…“

„… související s národní bezpečností,“ vpadl jsem snaživě, „a tak dále a tak dále blablabla.“

Pak se do toho vložil náš Teddy: „Gordonovi pracovali na tajném výzkumu, a tudíž jsou i jejich dokumenty

označeny za tajné.“

„Kecy.“

„Promiňte, detektive Corey – ještě jsem neskončil.“ Upřel na mě opravdu nepříjemný pohled apokračoval: „V zájmu hladkého průběhu vyšetřování beze sporů o pravomoci zatelefonuji na kompetentnímísta, která nám podle mého názoru umožní přístup do kanceláře Gordonových.“ Podíval se na mě, Maxe

a Beth a zeptal se: „Souhlasíte?“

Přikývli.

Pochopitelně že kancelář Gordonových už byla dokonale prohledána a vyčištěna v noci nebo brzy ráno.Jak řekla Beth – jeli jsme sem jen, abychom viděli to, co nám budou chtít ukázat. Nebral jsem aleGeorgovi i Tedovi to potěšení z představy, že na nás ukrutně vyzráli, a dál jsem s ostatními předstíral, žesi myslím, že v kanceláři najdeme bůhvíco.

Zdálo se, že se Donně Albové ulevilo, když říkala Nashovi: „Zavolám doktoru Zollnerovi.“ Zdvihla telefonnísluchátko a stiskla tlačítko interkomu. Ted Nash mezitím odněkud vylovil mobilní telefon a poodstoupilkousek od nás. Zůstal stát zády k nám a telefonoval – nebo předstíral, že telefonuje – pánubohu národníbezpečnosti ve velikém hlavním městě Říše zmatku.

Když šaráda skončila, vrátil se k nám, smrtelníkům, právě ve chvíli, kdy Donna končila hovor s doktoremZollnerem. Donna přikývla, že je vše v pořádku, a Nash kývl rovněž.

Donna řekla: „Následujte mě, prosím.“

Šli jsme za ní chodbou a zamířili jsme do východního křídla budovy kolem schodiště, po němž jsme přišli.Došli jsme ke dveřím místnosti s číslem 265 a Donna odemkla univerzálním klíčem.

V kanceláři byly dva psací stoly, na každém z nich osobní počítač, modem, kolem police a kromě toho bylv kanceláři dlouhý pracovní stůl pokrytý knihami a papíry. Žádné laboratorní vybavení ani nic, co by jejvzdáleně připomínalo, jen běžné kancelářské zařízení včetně faxu.

Chvíli jsme se motali kolem stolů, šťourali se v papírech a otevírali zásuvky, ale jak jsem řekl – tady užbylo uklizeno. Ostatně lidé, kterým jde o utajení, po sobě nezanechávají kompromitující dokumenty na

stole.

Člověk ale stejně nikdy neví, na co může narazit. Chvíli jsem listoval v jejich telefonních diářích a zjišťoval

jsem, že měli kontakty – převážně mezi vědci – po celém světě. Podíval jsem se pod heslo Gordon anašel jsem jméno Tomovy sestry, bratra, adresu rodičů a dalších příbuzných. Všichni jsou v Indianě.Judyino dívčí jméno jsem neznal.

Podíval jsem se po svém jméně a opravdu jsem ho pod heslem Corey, John našel. Nevzpomínal jsem si,že by mi někdy volali z práce. Pak jsem hledal heslo Maxwell, Sylvester a našel jsem

Maxovo číslo domů i do zaměstnání. Posléze jsem se podíval na heslo Wileyová, Margaret, ale ta tamnebyla, což mě nijak nepřekvapilo. Poté jsem se podíval po heslu Murphy, pod nímž byla jména jejichsousedů Edgara a Agnes, což mi připadalo zajímavé. Našel jsem taky Fredrica Tobina a vzpomněl jsem si

na doby, kdy jsem s Gordonovými chodíval k Tobinovi do vinného sklepa na ochutnávku vín. Hledal jsem

– a našel – i telefonní číslo Historické společnosti Peconic Bay a číslo do bytu její předsedkyně, jakési

Emmy Whitestoneové.

Pod písmenem D jsem hledal Drogy a pod písmenem K Kolumbijský drogový kartel, ale kupodivu se mi to

nedařilo. Vyzkoušel jsem T jako Teroristé i A jako Arabští teroristé, ale všechny pokusy vycházelynaprázdno. Nenašel jsem Stevense ani Zollnera, ale domníval jsem se, že musí existovat oddělenýtelefonní adresář každého zaměstnance na ostrově, a jeho kopii jsem hodlal získat.

Nash si hrál s Tomovým počítačem a Foster seděl u Judyina. Tohle byla nejspíš jediná věc, na kterouneměli ráno dost času.

Všiml jsem si, že v kanceláři není jediná osobní věc jejích obyvatel. Žádná fotografie, obrázek nebo nějaká

drobnost na stole. Zeptal jsem se na to Donny, která mi odpověděla: „V zóně jedna neplatí žádnéomezení osobních věcí v kancelářích. Lidé si toho sem ale moc nevozí, spíš jen léky, kosmetiku apodobně. Nevím proč. Možná proto, že si tu můžeme prakticky všechno objednat. V tomto směru jsmetrochu zhýčkaní.“

„Hle – peníze daňového poplatníka.“

Usmála se. „Musíme mít všechno, co potřebujeme, když už máme vydržet na tomhle šíleném ostrově.“

Přistoupil jsem k velké nástěnce, kde se Max a Beth probírali nějakými výstřižky připíchnutými nakorkovou desku. Mimo doslech federálů jsem jim polohlasem řekl: „Tady už to před námi někdo čistil.“

Max se zeptal: „Ale kdo?“

Beth prohlásila: „John a já jsme dnes ráno viděli dva naše přátele vystupovat z trajektu z Plum Islandu.Oni už tu byli, se Stevensem už se setkali a tuhle kancelář už viděli.“

Max se nejprve zatvářil překvapeně a pak se na jeho obličeji objevilo znechucení. „Ksakru…, to je proti

zákonu.“

Řekl jsem: „Být vámi, nechal bych to plavat. Snad ale už chápete, proč nejsem zrovna v nejlepším

rozmaru.“

„Nevšiml jsem si žádného rozdílu, ale teď jsem se nasral já.“

Donna svým vemlouvavým hlasem přerušila naši debatu a řekla: „Trochu jsme se proti plánu opozdili.Možná se sem budete moct ještě vrátit.“

Beth jí nařídila: „Ráda bych, kdybyste dohlédla na to, aby byla tato kancelář úředně zapečetěna. Pošlusem lidi z okresního policejního oddělení, kteří nad ní převezmou dohled.“

Nash řekl: „Předpokládám, že dohledem myslíte zajištění obsahu kanceláře.“

„Předpokládat můžete.“

Foster se do toho vložil: „Jsem přesvědčen, že došlo k porušení federálního zákona, a chci proto zajistitveškeré důkazy, které potřebuji, jako federální majetek, Beth. Všechno potřebné však zpřístupním policii

ze Suffolku.“

Beth řekla: „Ne, Georgi. Já zajistím obsah této kanceláře a zpřístupním ho vám.“

Donna, která vycítila narůstající averzi, rychle zasáhla: „Pojďme teď do služební místnosti. Pak půjdeme

za doktorem Zollnerem.“

Vrátili jsme se na chodbu a následovali jsme Donnu do místnosti s dveřmi číslo 237. Donna namačkalakód na vstupním displeji a otevřela dveře. Vešli jsme do rozlehlé místnosti bez oken. Informovala nás:„Toto je služební místnost – řídicí, kontrolní a komunikační centrum celého Plum Islandu.“

Rozhlédl jsem se kolem. Všude podél stěn byly rozestavěny počítače a zády k nám u nich seděl mladýmuž, který právě telefonoval.

Donna řekla: „To je Kenneth Gibbs, asistent Paula Stevense. Kenneth má dnes službu.“

Kenneth Gibbs se na židli otočil a zamával na nás.

Rozhlédl jsem se znovu po místnosti. Na stolech byly tři různé typy rádiových vysílačů i přijímačů,počítačové terminály, televize, dva faxy, telefonní přístroje, mobilní telefony, telex a řada dalšíchelektronických vymožeností. Místnost neustále sledovaly dvě průmyslové kamery umístěné u stropu.

Na stěně byly všechny možné mapy, informace o rádiových frekvencích, firemní zprávy a rozpis služeb.Toto byla parketa Paula Stevense – řízení, kontrola a komunikace. Nikde jsem však neviděl dveře, kteréby vedly do jeho vlastní kanceláře.

Donna nás upozornila: „Odsud jsme v přímém spojení s Washingtonem a s ostatními výzkumnýmiinstitucemi po celých Spojených státech, Kanadě, Mexiku i po celém světě. Jsme rovněž ve spojení sCentrem pro kontrolu nemocnosti v Atlantě. Kromě toho máme přímé spojení s požárním bezpečnostnímcentrem ostrova, s dalšími klíčovými místy i s Národní meteorologickou službou a s mnoha dalšími

organizacemi, které Plum Island podporují.“

„Například s armádou?“ zeptal jsem se.

„Ano. Zvláště s pobřežní stráží.“

Gibbs zavěsil telefon a připojil se k nám. A zase to úmorné představování.

Byl to vysoký chlapík kolem třicítky s modrýma očima a měl podobně nakrátko střižené světlé vlasy jako

jeho šéf. Na sobě měl dokonale padnoucí kalhoty a košili s modrou kravatou. Přes opěradlo jedné ze židlíviselo modré sportovní sako. Byl jsem přesvědčený, že Gibbs je produkt místních laboratoří naklonovanýze Stevensova nádobíčka.

„Mohu vám zodpovědět veškeré otázky ohledně tohoto střediska,“ zahájil Gibbs.

Beth se zeptala Donny: „Vadilo by vám, kdybychom chtěli s panem Gibbsem zůstat pár minut o samotě?“

Podívala se na Gibbse, který přikývl.

Donna vyšla ven do chodby.

Max, který byl jako jediný z nás bezprostředním sousedem Plum Islandu, měl své vlastní zájmy. Zeptal se

Gibbse: „Jak postupujete, pokud se blíží silný severovýchodní vítr nebo hurikán?“

Gibbs odpověděl: „V pracovní době provádíme evakuaci.“

„Všech?“

„Někdo tu musí zůstat, aby dohlédl na sklad. Dnes bych například zůstal já. Kromě mne by to byl panStevens, pár dalších lidí od bezpečnosti, několik hasičů, údržbář, který by zajistil hladký chod generátorů avzduchových filtrů, a možná jeden nebo dva vědci, kteří by sledovali stav mikroorganismů. Myslím, že i

doktor Zollner by se chtěl potopit se svou lodí.“ Zasmál se.

Možná to byla nějaká moje chyba, ale pořád jsem nemohl pochopit, co je tak vtipného na tom, pokud by

se smrtelné choroby rozšířily po světě.

Gibbs dodal: „Pokud by k tomu došlo mimo pracovní dobu, kdy je ostrov téměř prázdný, museli bychom

zajistit, aby klíčové osoby na ostrov dorazily. Pak bychom museli dopravit trajekty a další plavidla na

ponorkovou základnu v New Londonu, kde by byla v bezpečí.“ Pak dodal: „My tady víme, co dělat. Jsme

na mimořádné okolnosti připraveni.“

Max řekl: „Pokud by došlo k úniku biologicky kontaminovaného materiálu, byli byste tak laskaví a

informovali taky mě?“

„Byl byste jeden z prvních, kdo by se to dověděl,“ ujistil šerifa Gibbs.

Max odpověděl: „To vím. Já bych se to ale rád dověděl nejdřív vysílačkou nebo telefonicky, ne až podle

toho, že začnu vykašlávat krev.“

Zdálo se, že se mu podařilo Gibbse trochu vyvést z konceptu. Ten pokračoval: „Mám instrukce, které

uvádějí, koho informovat a v jakém pořadí. Jste mezi prvními.“

„Žádal jsem, aby tu byla instalována výstražná siréna, kterou by bylo slyšet na pevnině.“

„Pokud vás zavoláme, sirénu pro civilní poplach můžete spustit vy, když budete chtít.“ Pak Gibbs dodal:

„Já nepředpokládám žádný takový případ, takže se tu zabýváme akademickou otázkou.“

„Houby akademická otázka! Tohle místo mi nahánělo hrůzu odjakživa a teď, když jsem ho viděl, se

necítím o nic líp.“

„Nemáte se čeho bát.“

To člověk rád slyší. Zeptal jsem se Gibbse: „A co případ ozbrojeného vniknutí na ostrov?“

Gibbs se na mě podíval a zeptal se: „Myslíte teroristy?“

„Jo, myslím třeba teroristy. A ještě horší by mohli být třeba nasraní pošťáci.“

Nevypadal, že jsem ho zvlášť pobavil, když říkal: „Pokud by to nezvládla naše ostraha, zavolali bychom

pobřežní stráž. Přímo odsud.“ Palcem ukázal za sebe k radiovysílači.

„A co když tahle místnost půjde k čertu jako první?“

„V budově je druhé středisko.“

„V suterénu?“

„Možná. Myslel jsem, že vyšetřujete vraždu?“

Zbožňuji, když mi nějaký soukromý hlídač říká, co mám dělat. Řekl jsem: „Správně. Kde jste byl včeravečer v půl šesté?“

„Já?“ „Vy.“

„Hm…, nechte mě přemýšlet…“ „Kde máte svou pětačtyřicítku?“

„No…, támhle v zásuvce.“

„Střílelo se z ní někdy nedávno?“

„Ne…, tedy někdy si ji beru na střelnici…“

„Kdy jste viděl Gordonovy naposledy?“

„Nechte mě přemýšlet…“

„Jak dobře jste Gordonovy znal?“

„Ne moc dobře.“

„Byl jste s nimi někdy na skleničce?“

„Ne.“

„Na obědě? Na večeři?“

„Ne. Říkal jsem…“

„Měl jste někdy příležitost mluvit s nimi oficiálně?“

„Ne…, tedy…“ „Tedy?“

„Párkrát. O jejich lodi. Rádi využívali pláže Plum Islandu. Občas v neděli nebo o dovolené kotvili poblížjižního pobřeží a z lodi dopluli na raftu k pláži. Tam si pak dělali piknik. Nám to nevadilo. Vlastně jsmesami dělávali pro všechny zaměstnance a jejich rodiny 4. července piknik. Byla to jediná příležitost, kdyjsme na ostrov vpustili osoby, které tu nebyly zaměstnány, ale museli jsme s tím z bezpečnostníchdůvodů přestat…“

Snažil jsem se představit si takový piknik na místě zamořeném těmi nejhoršími nemocemi.

A Gibbs pokračoval: „Gordonovi s sebou nikdy nikoho nebrali, bylo by to proti pravidlům. Ale jejich loďnám dělala problémy.“

„Jaké problémy?“

„Během dne přitahovala pozornost dalších výletníků, kteří si mysleli, že mohou také vystoupit na pobřeží a

použít ostrov k rekreaci. Po setmění zase představovala nebezpečí pro navigaci našich hlídkových člunů.Promluvil jsem s nimi proto o obou problémech a snažili jsme se je vyřešit.“

„Jak vyřešit?“

„Nejsnazším řešením bylo zakotvit v zálivu a vzít si služební auto, kterým by dojeli na vzdálenější konecostrova. Pan Stevens neměl nic proti tomu, ačkoliv to bylo porušení pravidel o používání služebníchvozidel. Bylo by to pořád lepší než to, co dělali. Ale oni nechtěli ani kotvit v zálivu, ani používat auto.Chtěli si to dělat po svém – zakotvit vlastní loď někde u pláže, člunem doplout na pobřeží a zaplavat si.Prý jim to tak připadalo zábavnější. Spontánnější a dobrodružnější.“

„Kdo šéfuje ostrovu? Stevens, Zollner nebo Gordonovi?“

„My tu musíme vědce hýčkat, jinak jsou hned podráždění. Mezi nevědeckými pracovníky se žertuje, žepokud se s vědcem o něco pohádáte, čeká vás náhlá bahenní zimnice.“

Všichni se uchechtli.

Kenneth Gibbs pokračoval: „Každopádně se nám podařilo je přimět, aby nechávali v noci svítit navigačnísvětla, a informoval jsem o nich vrtulníky a čluny pobřežní stráže. Také jsme z nich vymámili slib, žebudou kotvit jen u těch pláží, kde máme velké tabule se zákazem vstupu. Ty obvykle udrží slabší povahy

v bezpečné vzdálenosti.“

„Co Gordonovi dělali na ostrově?“

Gibbs pokrčil rameny. „Nejspíš pikniky. Možná chodili na výlety.“ Pak dodal: „O svátcích a po pracovní

době tu na to měli téměř čtyři sta hektarů krajiny bez živé duše.“

„Slyšel jsem, že se amatérsky věnovali archeologii.“

„Ano, správně. Hodně se pohybovali kolem zřícenin. Sbírali tam exponáty pro muzeum Plum Islandu.“

„Muzeum?“

„Vlastně jenom takovou výstavu. Myslím, že měla být umístěna v hale. Materiál je uložen v suterénu.“

„Co je to za materiál?“

„Hlavně kule do mušket a hroty šípů. Jeden kravský zvonec…, knoflík z armádní uniformy, nějakédrobnosti z doby španělsko-americké války…, láhev od whisky…, ledacos. Většinou veteš. Všechno je tozapsáno a uloženo v suterénu. Můžete se na to podívat, pokud chcete.“

Beth řekla: „Možná později.“ Pak se zeptala: „Pochopila jsem to tak, že Gordonovi organizovali oficiálnívykopávky. Víte o tom něco?“

„Ano. Nepotřebujeme, aby se nám po ostrově motalo zbytečně moc lidí z univerzity Stony Brook nebo zHistorické společnosti Peconic Bay. Oni si to ale chtěli vydupat přes ministerstvo obrany a ministerstvovnitra.“ Pak dodal: „Ohledně historických artefaktů bude mít poslední slovo vnitro.“

Zeptal jsem se Gibbse: „Nikdy vás nenapadlo, že by Gordonovi mohli být do něčeho zapleteni? Že bytřeba mohli něco pašovat ven z hlavní laboratoře, ukrývat to během takzvaných vykopávek u pobřeží a

pak to vyzvedávat vlastní lodí?“ Kenneth Gibbs neodpovídal.

Naléhal jsem: „Nenapadlo vás, že pikniky a archeologie mohou být jen zástěrka?“

„No…, když se na to teď tak dívám…, ale proč je najednou všechno na mně, jako bych já měl něco tušit!Každý zapomíná, že ti dva byli hájení. Oni si mohli dělat, co se jim zlíbilo. Od nich by si Zollner nechalnasrat na hlavu. Po bitvě je každý generálem.“ Pak dodal: „Dělal jsem svou práci.“

To zřejmě dělal. A už jsem zase slyšel ten sonar v hlavě.

Beth právě mluvila s Gibbsem a ptala se ho: „Viděl jste vy nebo někdo z vašich lidí loď Gordonových ještěpotom, co včera v poledne vyplula ze zálivu?“

„Ne. Ptal jsem se na to.“

„Jinými slovy jste si jist, že tady ta loď včera odpoledne už nikde nekotvila?“

„Ne, tím si jist být nemohu.“

Max se zeptal: „Jak často vaše čluny obeplouvají ostrov?“

Gibbs odpověděl: „Obvykle používáme jeden ze dvou člunů. Musí obeplout okruh o délce asi dvanácti ažpatnácti kilometrů kolem ostrova, což při rychlosti deseti až dvanácti uzlů zvládne za čtyřicet až šedesátminut, pokud někoho nemusí zastavovat.“

„Takže pokud by řekněme kilometr od pobřeží ostrova kotvila loď, mohla by její osádka dalekohledemrozeznat váš hlídkový člun?“ otázala se Beth.

„Ano – The Prune nebo The Plum Pudding{4}.“

„Takže pokud by viděli některý z vašich hlídkových člunů a znali by běžnou rutinu hlídek, věděli by, žemají čtyřicet až šedesát minut na zakotvení, doplutí ke břehu na raftu, uskutečnění svého záměru a nanávrat na loď, aniž by jim hrozilo vypátrání?“

Gibbs si odkašlal a řekl: „Možné to je, ale zapomínáte na vrtulníkové hlídky a na autohlídky, kterékontrolují pláže. Vrtulník i auta se pohybují naprosto náhodně.“

Beth přikývla a poznamenala: „Právě jsme dokončili okružní jízdu ostrovem. Jediné, co jsem za téměř dvěhodiny viděla, byla helikoptéra pobřežní stráže, jeden pick-up a jeden hlídkový člun.“

„Jak říkám, je to náhodné. Vy byste se na náhodu spoléhala?“

„Možná,“ řekla Beth. „Záleží na tom, o co by šlo.“

Gibbs nás informoval: „Pohybují se tu rovněž zcela náhodně čluny pobřežní stráže, a když už mám býtúplně upřímný, máme i elektronická zařízení, která za nás udělají většinu práce.“

„Kde jsou monitory?“ zeptal jsem se a rozhlédl se po místnosti.

„V suterénu.“

„Co používáte? Průmyslové kamery? Pohybová čidla? Zvuková čidla?“

„Nejsem oprávněn vám to sdělovat.“

„V pořádku,“ řekla Beth. „Napište nám své jméno, adresu a telefonní číslo. Budete vyzván, abyste se

dostavil k výslechu.“

Gibbs vypadal znechuceně, ale byla na něm znát i úleva, že má pro tuto chvíli pokoj. I teď jsem měl silnépodezření, že se Gibbs s Fosterem a Nashem seznámili už dnes ráno.

Přistoupil jsem ke stěně, u níž stály radiovysílače a přijímače. Byla na ní velká mapa východního LongIslandu, úžiny a jižního Connecticutu. Na mapě byly vidět soustředné kružnice, jejichž středem byl NewLondon v Connecticutu. Vypadlo to jako mapa účinků jaderného výbuchu, na které podle vzdálenosti odepicentra poznáte, jak moc budete mít připálenou zadnici. Na této mapě byl Plum Island v posledníkružnici, což bylo buďto hodně dobře, nebo hodně špatně v závislosti na tom, čeho se ta mapa vlastnětýkala. Nic jsem z toho nedokázal vyčíst, a zeptal jsem se proto Gibbse: „Co je tohle?“

Podíval se směrem, kterým jsem ukazoval, a řekl: „Jo, to je jaderný reaktor v New Londonu. Ty kružniceznázorňují zóny ohrožení v případě výbuchu.“

Přemýšlel jsem o ironii, kterou bylo ohrožení Plum Islandu nukleárním reaktorem v New Londonu, ačkolivostrov byl sám o sobě ohrožením pro celý New London, pokud by byl příznivý vítr. Zeptal jsem seKennetha Gibbse: „Myslíte, že lidé v té elektrárně mají taky mapu, podle které poznají pásmo ohrožení

biologickou kontaminací z Plum Islandu?“

Dokonce i Gibbs se tomu musel usmát, ale byl to nepodařený úsměv. Gibbs a Stevens si tyhle úsměvypravděpodobně nacvičovali spolu. Gibbs řekl: „Vlastně ano – lidé u reaktoru mají takovou mapu.“ Pakdodal: „Někdy jsem se sám sebe ptal, co by se stalo, kdyby zemětřesení způsobilo únik nebezpečnéhobiologického materiálu a zároveň poruchu jaderného reaktoru. Zabila by radioaktivita ty mikroorganismy?“

Znovu se usmál. Divné, velmi divné. Pak začal filozofovat: „Moderní svět je plný nepředstavitelnýchhrůz.“

To snad bylo místní dogma. Snaživě jsem se ozval: „Kdybych byl na vašem místě, počkal bych napříhodný jižní vítr a vypustil bych trochu sněti. Dostaňte je dřív, než oni dostanou vás.“

„Jo. Dobrý nápad.“

Zeptal jsem se Gibbse: „Kde je kancelář pana Stevense?“

„Místnost číslo 250.“

„Díky.“

Interkom zabzučel a z reproduktoru se ozval mužský hlas: „Doktor Zollner očekává návštěvníky.“

Poděkovali jsme panu Gibbsovi za čas, který nám věnoval, a on nám poděkoval za návštěvu, takže jsme

ze sebe všichni udělali lháře. Beth mu připomněla, že se ještě uvidí u ní v kanceláři.

S Donnou jsme se potkali na chodbě, a když jsme kráčeli chodbou, poznamenal jsem k ní: „Tyhle dveře

nejsou označeny ani jmény, ani tituly.“

„Bezpečnostní důvody,“ odpověděla příkře.

„Za kterými je kancelář Paula Stevense?“

„Místnost číslo 225,“ odpověděla.

Opět se prokázalo, že nejlepším bezpečnostním opatřením je lež. Vedla nás na konec chodby a otevřela

dveře číslo 200.

Kapitola 11

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala nás Donna. „Sekretářka doktora Zollnera June u vás bude za okamžik.“

Všichni jsme se posadili a Donna zůstala stát a čekala na June.

Po necelých dvou minutách vyšla z postranních dveří žena středního věku s přísně staženou tváří. Donna

jí oznámila: „June, to jsou hosté doktora Zollnera.“

June nám sotva věnovala pohled a posadila se za stůl bez jediného slova.

Donna nám popřála hezký zbytek dne a odešla. Všiml jsem si, že nás nikdy ani na pár sekund nenechali osamotě. Jsem vážně fanoušek dokonalých bezpečnostních opatření, pokud ovšem nejsou zaměřena protimně.

Každopádně už teď jsem Donnu postrádal. Byla skutečně krásná. Existuje řada opravdu půvabných žen,ale od svého nedávného rozvodu do ještě nedávnějšího postřelení jsem jaksi nestihl zalovit.

Podíval jsem se na Beth Penrosovou. Zvedla oči směrem ke mně s náznakem úsměvu a pak se odvrátila.

Pak jsem se podíval na George Fostera. Stále mi připadal jako vzor vyrovnanosti. Domníval jsem se, že zatěma prázdnýma očima musí být dokonale fungující mozek. Aspoň jsem v to doufal.

Sylvester Maxwell netrpělivě bubnoval prsty na opěradle křesla. Myslím, že byl v podstatě rád, že měnajal, jen si nebyl nejspíš jist tím, jak bude nezávislého konzultanta za dolar týdně, který vytočí každého,

s kým promluví, kontrolovat.

Čekárna byla stejná jako všechny ostatní prostory – vymalovaná fádní šedí, obložená šedýmiobkladačkami a vybavená šedým kobercem. Tady by nebyl problém utrpět poruchu vnímání.

Pokud šlo o místnost číslo 250, jediné, co jsem o ní věděl jistě, bylo, že v ní není ani Paul Stevens ani jehodiplom. Nejspíš tam čekalo nějakých dvacet rozzuřených psů lačných mé krve. Pokud šlo o místnost číslo 225, nebyl jsem si jist… Nic na tomto ostrově nebylo takové, jak se zdálo, a nikdo nebyl tak docela

pravdomluvný.

Řekl jsem sekretářce: „Moje teta se taky jmenovala June.“

Vzhlédla od stolu a upřela na mě oči.

Pokračoval jsem: „Je to pěkné jméno. Nevím proč, ale připomíná mi pozdní jaro a počátek léta. Letní

slunovrat, víte?“

June ze mě nespouštěla pohled a její oči se začínaly zužovat. Děsivé.

Řekl jsem jí: „Zavolejte interkomem doktora Zollnera a řekněte mu, že má deset sekund na to, aby nás

přijal, jinak si na něj vyžádáme zatykač pro maření úředního výkonu. Devět sekund.“

Klepla do interkomu a řekla: „Doktore Zollnere, přijďte prosím sem. Teď hned.“

„Pět sekund.“

Dveře na pravé straně se otevřely a dovnitř vešel mohutný vousatý muž v bílé košili s modrou kravatou.

Řekl: „Ano? Nějaký problém?“

June ukázala rovnou na mě a řekla: „Tady.“

Ten obřík se na mne tázavě podíval. „Ano?“

Vstal jsem. Zvedli se i všichni ostatní. Vzpomněl jsem si, že jsem tvář doktora Zollnera viděl na

fotografiích dole v hale, a řekl jsem: „Museli jsme sem cestovat značnou dálku, doktore Zollnere, muselijsme za vámi přes moře, přestáli jsme řadu potíží, abychom se k vám dostali, a vy si z nás zatím pořád

utahujete.“ „Prosím?“

June nám skočila do řeči: „Mám zavolat ostrahu, doktore?“

„Ne, ne.“ Podíval se na své hosty a řekl: „Tak jen pojďte dál, pojďte dál.“

Tak jsme šli dál.

Rohová kancelář doktora Zollnera byla prostorná, ale nábytek, stěny i koberec byly stejné jako všude. Zajeho psacím stolem visela plejáda zarámovaných listin a dokumentů. Na opačné straně jsem viděl jakésiabstraktní zázraky, přesně ty mazaniny, jaké najdete jen v nejlepších muzeích.

Stále vestoje jsme se vzájemně představili s uvedením všech titulů a pozic. Zase se mi zdálo, že se Zollner

s Nashem a Fosterem už setkali.

Všichni jsme si konečně sedli a Zollner se zářivě usmál. Pak řekl: „Vítám vás. Doufám, že vám panStevens a slečna Albová byli ochotni vyhovět?“

Měl slabý, možná německý přízvuk, pokud tedy to jméno mohlo něco napovědět. Jak jsem řekl, byl silný –nebo spíš tlustý – měl bílé vlasy a bradku a nosil brýle s tlustými skly.

Doktor Zollner začal slovy: „Jsem dosud šokován tou tragédií. Dnes v noci jsem nemohl spát.“

Beth se zeptala: „Kdo vás o tom v noci informoval, doktore?“

„Pan Stevens. Říkal, že mu volali od policie.“ Zollner pak pokračoval: „Gordonovi byli vynikající vědci a bylimezi svými kolegy velmi uznávaní.“ Pak dodal: „Doufám, že ten případ rychle vyřešíte.“

Beth odpověděla: „My také.“

Zollner pokračoval: „Také bych se vám chtěl omluvit, že jsem vás nechal čekat. Celé dopoledne jsem

musel téměř nepřetržitě telefonovat.“

Nash řekl: „Předpokládám, doktore, že jste byl upozorněn na to, že nemáte poskytovat rozhovory

sdělovacím prostředkům.“

Zollner přikývl. „Ano, ano. Samozřejmě. Ne, neposkytoval jsem žádné informace, jen jsem přečetl

připravené prohlášení. To, které přišlo z Washingtonu.“

Foster jej požádal: „Můžete nám je přečíst?“

„Ano, samozřejmě, samozřejmě.“ Prohrabal se v papírech na stole, jeden vytáhl, upravil si brýle a četl:

„Ministr zemědělství lituje tragického úmrtí doktora Thomase Gordona a doktorky Judith Gordonové,

zaměstnanců ministerstva zemědělství. Nebudeme se zapojovat do spekulací kolem okolností jejich smrti.

Otázky ohledně vyšetřování jejich úmrtí nechť jsou adresovány místní policii, která je kompetentní k jejich

zodpovězení.“

Doktor Zollner dočetl.

Max mu řekl: „Odfaxujte to, prosím, policii v Southoldu, abychom to mohli přečíst na tiskové konferenci

po převzetí případu FBI.“

Pan Foster řekl: „FBI na případu nepracuje, šerife.“

„Správně. Zapomněl jsem. Ani CIA.“ Podíval se na Beth. „A co okresní policie? Vy na tom pracujete?“

Beth odpověděla: „Pracujeme a jsme jím pověřeni.“ Pak řekla doktoru Zollnerovi: „Můžete nám popsat

pracovní náplň Gordonových?“

„Ano…, pracovali převážně na… genetickém výzkumu. Na genetických změnách virů zaměřených na to,

aby již nemohly vyvolávat nemoci, ale aby dokázaly stále stimulovat imunitní systém organismu.“ „Vakcína?“ zeptala se Beth.

„Ano, nový typ vakcíny. Mnohem bezpečnější než používání oslabeného viru.“

„Při své práci měli přístup ke všem virům a bakteriím?“

„Ano, samozřejmě. Převážně k virům.“

Beth pokračovala. Přešla teď k běžnějším otázkám souvisejícím s vyšetřováním vraždy, jako jsou dotazy

na přátele, nepřátele, dluhy, výhrůžky, vztahy na pracovišti, rozhovory s oběťmi, jejich chování v poslednídobě a tak dále. Stará dobrá praxe z mordparty, ale v tomto případě asi nic moc platná. Tyto otázky však

musely být položeny a musely být pokládány znovu a znovu všem, kdo Gordonovy znali, a pak musely

být znovu pokládány těm, kteří již byli vyslechnuti, aby se zjistilo, jestli v jejich prohlášeních nejsou určiténesrovnalosti. V našem případě jsme ale potřebovali vzhledem k možné krádeži smrtících virů velký zlom,něco, co by nám umožnilo přeskočit administrativní procedury, než nastane konec světa.

Podíval jsem se na ty abstraktní patlaniny na stěně a uvědomil jsem si, že to nejsou obrazy, ale barevnéfotografie… Měl jsem pocit, že to jsou nemoci – bakterie a jiná verbež infikující krev a buňkyvyfotografované pod mikroskopem. Poněkud výstřední. Ale vlastně to nevypadalo špatně.

Zollner si všiml mého upřeného pohledu a přerušil svoji odpověď na jakousi otázku slovy: „Dokonce i

choroboplodné organismy mohou být krásné.“

„Rozhodně,“ souhlasil jsem. „Mám pro to slabost. Hlavně kvůli té jasné červené a zelené.“ „Ano? Tohle je filovirus – ebola. Mrtvý, samozřejmě. Tato drobotina vás dokáže zabít během osmačtyřicetihodin a lék proti této chorobě není.“ „A tohle je také v této budově?“

„Možná.“

„Tohle slovo nemají policisté rádi, doktore. Ano, nebo ne?“

„Ano. Ale je to bezpečně uloženo – podchlazeno a uzamčeno.“ Pak dodal: „Kromě toho tu pracujemepouze s opičím virem eboly, nikoliv lidským.“

„A udělali jste už inventarizaci mikroorganismů?“

„Ano. Ale abych byl upřímný, neexistuje způsob, jakým by bylo možné zkontrolovat každý vzorek. Pak jetu i problém, že se najde nezodpovědná osoba, která mikroorganismy množí na skrytém místě. Ano, ano,já vím, kam míříte. Vy myslíte, že Gordonovi ukradli nějaké velice exotické a velice smrtící organismy aprodali je možná… no, řekněme do zahraničí. Ale já vás ujišťuji, že to neudělali.“

„Proč ne?“

„Protože je to příliš hrozné, i pokud o tom jen uvažujete.“

„To mě velice uklidnilo,“ řekl jsem. „Takže teď můžeme jít v klidu domů.“

Doktor Zollner se na mě podíval, zjevně nebyl zvyklý na můj smysl pro humor.

Nakonec se ke mně přes stůl naklonil a řekl svým slabým přízvukem: „Detektive Corey, kdybyste měl klíčk branám pekelným, otevřel byste je? Pokud ano, pak musíte být velmi rychlý běžec.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem odpověděl: „Pokud je otevírání bran pekelných taknepředstavitelné, na co potom potřebujete zámek a klíč?“

Přikývl a odpověděl: „Nejspíš k ochraně před šílenci.“ Pak dodal: „Gordonovi samozřejmě šílenci nebyli.“

Nikdo neodpověděl. Všichni jsme jen přemýšleli, jako od včerejšího večera tolikrát, o téže věci.

Doktor Zollner nakonec řekl: „Mám ještě jednu teorii, kterou bych vám chtěl předložit a která, jakdoufám, se během dneška prokáže. Gordonovi, kteří byli báječní lidé, ale poněkud bezstarostní aneschopní, pokud šlo o nakládání s penězi, ukradli jednu z nových vakcín, na kterých pracovali. Třeba byli

s výzkumem dál, než nám dali na vědomí. To se ve vědě bohužel někdy může stát. Mohli si dělatsamostatné poznámky, možná mohli dokonce pracovat souběžně na vlastních pokusech a samostatnýchsekvenčních gelech. To jsou průhledné desky, kde se geneticky upravené mutace vložené dochoroboplodného viru zobrazují asi jako čárový kód,“ vysvětloval doktor Zollner.

Nikdo nic neříkal, a tak pokračoval: „Takže Gordonovi mohli objevit skvělou vakcínu proti nějakému viruzpůsobujícímu lidskou nebo zvířecí chorobu, toto tajemství si ponechali pro sebe a veškeré výzkumnémateriály si shromáždili ve skryté části laboratoře nebo na některém odlehlém místě ostrova. Jejichzáměrem bylo prodat své výsledky zahraniční farmaceutické firmě. Možná že tu chtěli dát výpověď, přejítk některé ze soukromých firem a předstírat, že objev učinili tam. Pak by je čekala velmi příjemná prémie v

řádu miliónů dolarů. Honoráře z licenčních práv by šly do desítek miliónů v závislosti na druhu vakcíny.“

Nikdo nepromluvil. Podíval jsem se na Beth. Tohle vlastně předvídala, když jsme spolu stáli na útesu.

Doktor Zollner pokračoval: „To přece dává smysl, nebo ne? Lidé, kteří pracují se životem a smrtí, budouspíše prodávat život. Když už pro nic jiného, pak proto, že je to jednak bezpečnější a jednak to přinášívětší zisk. Smrt je laciná. Můžu vás zabít jen závanem vzduchu se zárodkem sněti. Život se chrání dalekohůř. Takže pokud byla smrt Gordonových nějak spojena s jejich prací zde, bylo to tak, jak říkám. Pročhned myslet na smrtící viry a bakterie? Proč se vaše pátrání ubírá hned tímto směrem? Jak se říká –pokud je vaším jediným nástrojem kladivo, pak ke každému problému musíte přistupovat jako ke hřebíku.

Chápete? Ale já vás z ničeho neobviňuji. Vždycky uvažujeme hned o nejhorším. A je to vaše práce.“

Opět nikdo nepromluvil.

Doktor Zollner se na nás podíval a pokračoval: „Pokud to Gordonovi udělali, bylo to neetické a rovněž nezákonné. A ať byl jejich agentem – zprostředkovatelem – kdokoliv, byl to rovněž člověk bez kouskaetiky a jistě se ukáže, že byl schopen i vraždy.“

Zdálo se, že to má doktor Zollner dokonale promyšlené.

Pokračoval dál: „Nebylo by to poprvé, kdy se vědci spikli proti zaměstnavateli a ukradli výsledky vlastnípráce, aby se stali milionáři. Pro génia je velmi frustrující, když vidí, jak jiní na jeho práci vydělávajímilióny. A v tomto oboru jsou ceny vysoké. Pokud by se taková vakcína dala použít proti celosvětověrozšířené nemoci, řekněme AIDS, pak bychom museli mluvit o stamiliónech dolarů. Pro objevitele možná i

o miliardách.“

Podívali jsme se jeden na druhého. Miliardy.

„Tak to nejspíš bylo. Gordonovi chtěli zbohatnout, ale podle mě chtěli být hlavně slavní. Chtěli býtuznávaní, přáli si, aby se jejich vakcína jmenovala podle nich. K tomu by tady nedošlo. To, co tu děláme,se drží mimo vědecký svět v tajnosti. Gordonovi byli na vědce poněkud okázalí. Byli mladí a chtěli sidopřát i hmotné statky. Chtěli prožít americký sen a byli si jisti, že si ho zaslouží. A jak asi víte, jistě si hozasloužili. Byli skvělí, přepracovaní a špatně placení. Snažili se to proto změnit. Jen se snažím přijít na to,co objevili, a bojím se, že to nezjistíme. Také si lámu hlavu nad tím, kdo je zabil, ačkoliv si myslím, že vím

proč. Co si o tom myslíte? Ano? Ne?“

První promluvil Ted Nash: „Myslím, že to tak mohlo být, doktore. Myslím si, že máte pravdu.“

George Foster přikývl. „Měli jsme správnou teorii s nesprávným obsahem. Vakcína, samozřejmě.“

I Max přikývl a řekl: „Dává to smysl. Ulevilo se mi. Jo.“

Beth promluvila: „Pořád ale musím najít vraha. Myslím, že můžeme přestat hledat teroristy a začít pátrat

po jiných typech lidí.“

Chvíli jsem se na doktora Zollnera díval a on se díval na mě. Skla brýlí měl tlustá, ale bylo přes ně vidětvodnaté modré oči. Řekl mi: „Detektive Corey? Vy snad máte opačný názor?“

„Ach ne. Jsem zajedno s většinou. Já jsem Gordonovy znal a vy, jak vidím, také, doktore. Máte pravdu.“Podíval jsem se na své kolegy a řekl jsem: „Nedokážu pochopit, jak je možné, že jsme o něčem takovémvůbec uvažovali. Ne smrt, ale život. Žádná nemoc, ale lék.“

„Vakcína,“ opravil mě doktor Zollner. „Prevence, nikoliv lék. Za vakcínu dostanete víc. Pokud jde například

o vakcínu proti chřipce, jsou jen v Americe ročně použity dávky v počtu až sto miliónů. A Gordonovi navirových vakcínách pracovali skvěle.“

„Jasně. Vakcína.“ Pak jsem se doktora Zollnera zeptal: „A říkáte, že to museli nějaký čas plánovat?“

„No jistě. Jakmile zjistili, že jsou na správné cestě k nějakému řešení, museli začít vypracovávat vedlesprávných zápisů i falešné, vedle správných pokusných výsledků museli zaznamenávat i nesprávné. Je tovědecký ekvivalent dvojího účetnictví.“

„A nikdo by nepřišel na to, že se něco děje? Nejsou tu žádné kontroly?“

„Ale samozřejmě tu jsou kontroly. Gordonovi však byli partnery ve výzkumu a byli poměrně vysocepostavení. Jejich odbornost – genetické virové inženýrství – je pro ostatní vědce dost těžkokontrolovatelná. A hlavně pokud se najde vůle a geniální IQ, cesta se vždycky najde.“

Přikývl jsem. „Neuvěřitelné. A jak ten materiál propašovali ven? Chci říci, jak velké jsou ty pokusné

vzorky?“

„Je to tabulka želatiny.“

„Jasně. Jak velká tabulka?“

„Na šířku sotva půl metru a na délku necelý metr.“

„Jak se to dá dostat z pásma biologické kontaminace?“

„To tak úplně jistě nevím.“

„A co jejich poznámky?“

„Faxem. To vám ukážu později.“

„A vakcína samotná?“

„To by bylo snazší. V konečníku nebo v pochvě.“

„Nechci být hrubý, doktore, ale nedokážu si představit, že by si nacpali do zadnice skoro půl metru

čtverečního želatiny, aniž by vzbudili pozornost.“

Doktor Zollner si odkašlal a odpověděl: „Nepotřebujete želatinu, pokud vzorek fotograficky okopírujete.“

„Neuvěřitelné.“ Vzpomněl jsem si na fax v kanceláři Gordonových.

„Ano. Pojďme se pokusit zjistit, co se stalo a jak se to stalo.“ Vstal. „Pokud někdo nechce jít do pásma

biologické kontaminace, může se posadit v hale nebo v jídelně.“ Rozhlédl se kolem sebe, ale nikdo se

neozval. Usmál se a řekl: „Takže všichni jsou odvážní? Následujte mne, prosím.“

Všichni jsme vstali a já jsem řekl: „Zůstaňme spolu.“

Doktor Zollner se na mě usmál a řekl: „Až budete v pásmu biologické kontaminace, příteli, budete se mě

sám držet jako klíště.“

Napadlo mě, jestli jsem na zdravotní dovolenou neměl jet radši do Karibiku.

Kapitola 12

Vrátili jsme se do haly a stáli jsme před dvojími žlutými dveřmi.

Doktor Zollner řekl Beth: „Donna na vás čeká v šatně. Dodržujte, prosím, její pokyny, a sejdeme se uzadního východu z dámské šatny.“ Zollner se za ní podíval, když vcházela dovnitř, a pak nám řekl:

„Pánové, následujte mne, prosím.“

Následovali jsme tedy doktora do pánské šatny, která byla natřena sytě oranžovou barvou, ale jinak seničím nelišila od jiných šaten. Zřízenec nám podal odemknuté zámky bez klíčů a čerstvě vypranélaboratorní bílé oděvy. V plastových pytlích jsme dostali spodní prádlo, ponožky a bavlněné návleky.

Zollner nám ukázal řadu prázdných šatních boxů a řekl: „Sundejte si, prosím, všechno včetně spodního

prádla a cenností.“

Za chvíli jsme všichni stáli tak, jak nás pánbůh stvořil, a já už jsem se nemohl dočkat, až řeknu Beth, žeNash nosí osmatřicítku s třípalcovou hlavní, která je delší než jeho pimpas.

George Foster si všiml mé rány na hrudi a řekl: „Dost blízko u srdce.“

„Nemám srdce.“

Doktor Zollner nás přehlédl a zeptal se: „Všichni připraveni? Tak mne, prosím, následujte.“

„Moment,“ řekl Max. „Masky nebo respirátory nedostaneme?“

„Do zóny dvě ne, pane Maxwelle. Možná do zóny čtyři, pokud tam budete chtít jít. Prosím. Pojďte za

mnou.“

Došli jsme k zadnímu východu ze šatny a doktor Zollner otevřel červeně natřené dveře se zlozvěstnýmsymbolem biologického ohrožení a s nápisem Zóna dvě. Slyšel jsem zasyčení vzduchu. Doktor Zollner tovysvětlil: „Slyšíte zvuk podtlaku. Díky němu se ven nemůže náhodně dostat žádný škodlivý organismus.“

„To by bylo nepříjemné.“

„Kromě toho je vzduch odsud čištěn speciálními filtry na střeše.“

Max vypadal skepticky jako někdo, kdo nechce, aby mu nějaké dobré zprávy narušovaly jeho léta

pěstovanou představu, že Plum Island je stejně příjemný soused jako Černobyl.

Došli jsme do chodby, kde se doktor Zollner zeptal: „Kde je slečna Penrosová?“

Odpověděl jsem: „Jste ženatý, doktore?“

„Ano. Aha, jistě, možná jí bude převlékání trvat poněkud déle.“

„To možná můžete klidně vynechat.“

Konečně se ze dveří dámské šatny vynořila lady Penrosová oděná ve volné bílé róbě a bavlněných

návlecích. I teď vypadala sexy. Uslyšela zasyčení podtlaku, doktor jí vysvětlil totéž co nám, pak nás všechny upozornil, abychom neshodilinějakou nádobu se smrtícími mikroorganismy, a vůbec nás dovzdělal. Pak ještě řekl: „Teď bych vás tu rád provedl, abyste mohli svým přátelům říct, že tu nevyrábíme

biologické bomby.“ Zasmál se a pak zvážněl: „Zóna pět je pro návštěvníky nepřístupná, protože je tam

zapotřebí speciální očkování a tréninku pro nasazování kombinéz a respirátorů. I suterén je nepřístupný.“

„Proč,“ zeptal jsem se, „je nepřístupný suterén?“

„Protože tam schováváme mrtvé vetřelce a nacistické vědce,“ rozesmál se znovu.

Takové lidi mám rád. Vážně. Veselé, vtipné a upřímné. A hlavně jsem už věděl, že spolu Stevens a Zollner

mluvili. Jak rád bych byl muškou tse-tse na těchhle stěnách.

Foster se pokusil o vtip a řekl: „Myslel jsem, že vetřelci a nacisté byli v podzemních bunkrech.“

„Ne, mrtví vetřelci jsou v majáku,“ řekl doktor Zollner. „Nacisty jsme přestěhovali z bunkrů poté, co si

stěžovali na upíry.“

Všichni se zasmáli. Hahaha. Humor v kontaminovaném balení.

Zatímco jsme kráčeli dál, doktor Zollner řekl: „Tato zóna je bezpečná – máme tu převážně laboratořegenetického inženýrství, nějaké kanceláře, elektronové mikroskopy – prostě nízké riziko.“

Kráčeli jsme vybetonovanými chodbami a doktor Zollner čas od času pootevřel žluté ocelové dveře vestěně, někoho uvnitř pozdravil a zeptal se ho, jak pokračuje jeho práce.

Viděli jsme spoustu podivných místností bez oken, z nichž jedna vypadala dokonce jako vinný sklep až nato, že láhve v policích byly plné živých buněčných kultur, jak řekl doktor Zollner.

Zatímco jsme procházeli chodbami natřenými šedí bitevních lodí, Zollner nás dál poučoval. „Objevují senové viry, které postihují zvířata, lidi nebo obojí. Proti mnoha smrtícím chorobám nemají ani lidé ani vyšší vývojové skupiny zvířat žádné imunitní reakce. Současné protivirové léky jsou proti nim neúčinné, takžejedinou cestou, jak zabránit celosvětové katastrofě, jsou antivirové vakcíny a klíčem k novým vakcínám je

genetické inženýrství.“

Max se zeptal: „Jaké katastrofě?“

Doktor Zollner kráčel dál a mluvil tak lehce, jako by si ani neuvědomoval téma. Řekl: „No, pokud jde ochoroby zvířat, tak například epidemie slintavky a kulhavky by mohla zničit podstatnou část stád dobytkaa připravit o obživu milióny lidí. Náklady na jiné způsoby získání potravin by dosáhly astronomickýchčástek. Virus této choroby je velmi snadno šiřitelný, což je důvod, proč jím byli vždy fascinováni lidéhorující pro biologické zbraně. Jejich šťastný den nastane, až se vědcům podaří geneticky naklonovat

virus slintavky a kulhavky, který dokáže napadnout lidský organismus. Co je však podle mého názoru

ještě horší, to jsou viry, které mutují samovolně a mění se ve formy schopné napadat člověka.“

Nikdo k tomu nic neřekl. Míjeli jsme další laboratoře a doktor Zollner do každé nahlédl, utrousil párpovzbudivých slov k pobledlým vzdělancům uvnitř, kteří pracovali v prostředí, které mně nahánělo strachuž při pouhém pohledu. Říkal jim věci jako: „Tak co jste dnes vybádali? Objevili jste něco nového?“ A takdále. Zdálo se, že ho vědci mají docela rádi, nebo ho alespoň tolerují.

Zahnuli jsme do další nekonečné chodby a Zollner pokračoval ve své přednášce. „V roce 1983 senapříklad v Lancasteru v Pensylvánii rozšířil velice nakažlivý a nebezpečný chřipkový virus. Sedmnáctmiliónů obětí. Tedy kuřat. Drůbeže. Chápete ale, co tím chci říci? Poslední velká smrtící chřipkováepidemie u lidí propukla v roce 1918. Po celém světě bylo kolem dvaceti miliónů mrtvých včetně půlmiliónu ve Spojených státech. Podle dnešního počtu obyvatel by se množství mrtvých pohybovalo kolempůl druhého miliónu. Dokážete si něco takového představit? A to nebyl virus z roku 1918 příliš virulentní a

cestování tehdy bylo mnohem pomalejší a nebylo tak časté. Dnes by se díky dálnicím a dálkovým letůmrozšířil takový virus během několika dní po celém světě. Příznivé na smrtících virech typu eboly je to, žezabíjejí tak rychle, že než stihne kdokoliv opustit vesnici, jsou všichni mrtví.“

Zeptal jsem se: „Jede v jednu odpoledne trajekt?“

Doktor Zollner se zasmál. „Cítíte se trochu nervózní, že? Tady se nemáte čeho bát. My jsme veliceopatrní. My se k těm drobounkým tvorečkům chováme se vším respektem.“

„Zní to, jako když mi někdo tvrdí, že jeho pes nekouše.“

Doktor Zollner mě ignoroval a pokračoval dál: „Úkolem ministerstva zemědělství je zabránit infekci zvířatze zahraničí. Jsme jakýmsi ekvivalentem Centra pro kontrolu nemocnosti v Atlantě. Jak asi předpokládáte,

jsme s Atlantou v úzkém kontaktu vzhledem k výskytu chorob, jež napadají jak člověka, tak zvířata. VNewburghu ve státě New York máme obrovský karanténní komplex, kde musí určitou dobu pobýt všechna

zvířata, která byla dovezena ze zahraničí. Víte, denně do země přibývají zvířata v takové druhovépestrosti, až to někdy připomíná pravidelnou linku Noemovy archy – dostihoví koně ze zahraničních stájí,cirkusová zvířata, zvířata pro zoologické zahrady, plemenný materiál, exotická zvířata pro obchodní využití

a pro prodej v obchodech s domácími mazlíčky a všemožné druhy ptáků z džungle… Dva a půl miliónuzvířat ročně.“ Podíval se na nás a řekl: „Žádné zvíře, které se k nám dostane z Newburghu, se odsud živénedostane. Musím vám říct, že zvířata dovážená do Spojených států pro zábavu nám už přidělala hodněpráce a starostí. Je jen otázkou času…“ Pak dodal: „Z toho můžete vyvodit, jak to asi vypadá s lidskou

populací.“

To už jsem udělal.

Chvíli mlčel a pak řekl: „Děla na Plum Islandu kdysi hlídala pobřeží této země a tato instituce dnes činí

totéž.“

Poněkud poetické na vědce, napadlo mě, než mi došlo, že jsem tutéž větu četl v jednom z článků, které

jsem dostal od Donny.

Zollner rád mluvil a mým povoláním je naslouchat, takže to zatím fungovalo.

Vešli jsme do místnosti, kterou Zollner označil za laboratoř pro rentgenovou krystalografii, a já jsem se sním o tom nehodlal přít.

Nad mikroskopem se tam skláněla žena, která nám byla představena jako doktorka Chenová, kolegyně adobrá přítelkyně Toma a Judy. Doktorce Chenové bylo asi kolem třiceti let a byla to poměrně přitažlivážena s drdolem bohatých černých vlasů, který nejspíš vyhovoval celodenní práci u mikroskopu, ale kterýse jistě dal na noc rozpustit a… Chovej se jako člověk, Corey.

Tohle je vědkyně a je určitě mnohem chytřejší než ty.

Doktorka Chenová nás pozdravila a zatvářila se poněkud strnule, ale pravděpodobně byla jen rozčílená asmutná ze smrti svých kolegů.

I zde neopomněla Beth zdůraznit, že jsem byl přítelem Gordonových, a alespoň teď, když ne jindy, jsemsi zasloužil svůj dolar týdně. Chci říct, že lidé nejsou zrovna nadšení, pokud je banda policajtů začnebombardovat otázkami, ale něco úplně jiného je, když byl jeden z nich blízký přítel obětí. Všichni jsme se

shodli na tom, že jejich smrt byla tragédie, a nebavili jsme se zrovna vesele.

Pak jsme zavedli řeč na práci doktorky Chenové. Vysvětlila nám to v pokud možno jednoduchýchtermínech, takže jsem i já něco pochopil: „Rentgenuji krystaly virů, abych mohla zmapovat jejichmolekulární stavbu. Jakmile to dokážeme, můžeme se pokusit tuto stavbu změnit tak, aby virusnezpůsoboval chorobu, ale aby při jeho aplikaci do těla zvířete produkoval protilátky ničící původní

škodlivou formu viru.“

Beth se zeptala: „A na tom pracovali Gordonovi?“

„Ano.“

„Na čem konkrétně pracovali? Na jakém viru?“

Doktorka Chenová pohlédla na doktora Zollnera. Nemám rád, když tohle svědkové dělají. Je to jako kdyžse pálkař v baseballu dívá na trenéra, aby si nechal poradit, jak má poslat míč. Doktor Zollner dal zřejměsignál k přímému odpalu, protože doktorka Chenová řekla: „Na ebole.“

Nikdo nic neřekl, jen doktor Zollner se ozval: „Samozřejmě se jednalo o opičí virus eboly.“ Pak dodal:„Řekl bych vám to už dříve, ale předpokládal jsem, že si to budete chtít nechat podrobně vysvětlit odněkterého z kolegů Gordonových.“ Pokývl k doktorce Chenové.

Ta pokračovala: „Gordonovi se snažili geneticky upravit virus opičí eboly tak, aby nezpůsobovalonemocnění, ale aby u zvířat vyvolával imunitní odezvu. Existuje řada kmenů viru ebola a my dosudpřesně nevíme, které kmeny dokáží překonávat mezidruhovou bariéru…“

„Chcete říct,“ zeptal se Max, „že napadají lidi?“

„Ano, některé kmeny ano. Toto je ale důležitý první krok k objevení vakcíny proti lidskému typu eboly.“

Doktor Zollner řekl: „Většina naší práce se tu vždy prováděla na hospodářských zvířatech. Po určité doběvšak některé vládní instituce rozhodly i o jiných typech výzkumu.“

Zeptal jsem se: „Jako je třeba výzkum biologických zbraní?“

Doktor Zollner mi přímo neodpověděl, ale řekl: „Tento ostrov je jedinečný díky své izolaci a zároveňblízkosti důležitých dopravních a komunikačních center a nachází se blízko nejlepších univerzit sdostatečným potenciálem vědců. Kromě toho je toto pracoviště na technicky velmi vysoké úrovni. Protokromě armády spolupracujeme i s řadou dalších domácích i zahraničních institucí na záležitostech, kteréjsou neobvyklé nebo… nebezpečné pro lidstvo. Jako je například ebola.“

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „tady pronajímáte kapacity?“

„Je tu spousta místa,“ odpověděl.

„Pracovali Gordonovi pro ministerstvo zemědělství?“ zeptal jsem se.

„Nejsem oprávněn to sdělovat.“

„Odkud jim chodila výplata?“

„Všechny výplatní pásky jsou z amerického ministerstva zemědělství.“

„Ale ne všichni vědci, kteří z něj dostávají výplatu, jsou taky jeho zaměstnanci, je to tak?“

„Nehodlám se s vámi pouštět do slovíčkaření, pane Corey.“ Podíval se na doktorku Chenovou.„Pokračujte, prosím.“

Řekla: „Existuje tolik různých úkolů a kroků, na kterých je v této práci třeba dělat, že celý projekt může

obsáhnout jen jeho koordinátor. To byl Tom. Judy byla asistentkou koordinátora projektu. Mimo to byli

oba vynikajícími vědci. Když se na to dívám zpětně, už chápu, co dělali. Někdy nám zadali pracovat napokusech, které fungovaly jen jako falešná stopa, jindy jsme pracovali na skutečných zadáních s výsledky,

kvůli kterým nakonec zemřeli. Pečlivě sledovali testy na zvířatech, zatímco ošetřovatelé neměli úplnéinformace. Jen Tom a Judy měli všechny informace k dispozici.“

Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Nevěřím, že by chtěli zradit…, jen si myslím, že když viděli, jak blízko majík objevu vakcíny proti opičí ebole, chtěli výzkum přesunout do soukromých laboratoří, kde by dalšímlogickým krokem byl vývoj vakcíny lidské. Možná že věřili, že tak činí v zájmu lidstva. Možná si mysleli, žedosáhnou výsledků rychleji jinde než tady, kde se – jako ve všech státních institucích – věci hýbou

pomaleji.“

Max řekl: „Držme se verze postavené na ziskuchtivosti pachatelů, doktorko Chenová. Zájem lidstva minepřipadá jako dostatečný motiv.“

Pokrčila rameny.

Beth přistoupila k mikroskopu. „Mohu se podívat?“

Doktorka Chenová řekla: „To je usmrcený virus eboly. Živá ebola je jen v zóně pět. Mohu vám ji aleukázat na videozáznamu.“ Zapnula video. Obrazovka se rozzářila a na ní jsme viděli čtyři téměř průhledné

krystaly mírně narůžovělého odstínu, trojrozměrné, které mně osobně připomínaly optický hranol. Jestlitohle bylo živé, tak to úspěšně předstíralo bezvědomí.

Doktorka Chenová řekla: „Jak jsem povídala – mapuji molekulární stavbu viru, aby jej mohli genetičtíinženýři rozštěpit a změněný virus aplikovat do organismu opice. Ta pak zareaguje třemi možnýmizpůsoby – nakazí se ebolou a uhyne, nenakazí se, ale nebude v těle produkovat protilátky vůči ebole,nebo se nenakazí a bude produkovat vůči ebole protilátky. A to je reakce, kterou hledáme. To byznamenalo, že máme vakcínu. Nemusí však vždy jít o bezpečnou nebo dostatečně účinnou vakcínu. Opice

může ebolu dostat o něco později nebo – což je častější – po aplikaci pravého viru eboly není vakcinačnílátka schopná jeho účinky překonat. Imunitní reakce je příliš slabá. Je také možné, že vyvolaná imunitníreakce nechrání proti všem kmenům viru. Je to velmi únavná práce. Viry jsou molekulárně i genetickyvelice jednoduché, ale jsou mnohem složitější než bakterie, pokud jde o mutace, pochopení funkcí alikvidaci. Otázkou je vlastně i to, jestli jsou tyto krystaly živé ve smyslu, v němž chápeme život my.Podívejte se na ně. Vypadají jako ledové krystalky.“

Všichni jsme upřeně civěli na krystaly na obrazovce. Vypadaly jako cingrlátka, která se sesypala z lustru.Bylo těžké uvěřit, že tihle drobci způsobili tolik lidského utrpení a smrti, nemluvě o zvířatech. Bylo cosiděsivého na organismu, který vypadal jako neživý, ale ožil po vniknutí do buňky, kde se dokázalreprodukovat tak rychle, že zdravého osmdesátikilového chlapa zabil během osmačtyřiceti hodin. Proč jen

tohle Bůh stvořil?

Doktorka Chenová vypnula video.

Beth se jí vyptávala na chování Gordonových včera dopoledne a dověděla se, že se Gordonovi doktorceChenové zdáli poněkud napjatí. „Judy to vysvětlila migrénou a oba se rozhodli odejet domů. Nikoho z násto nepřekvapilo.“

Zeptal jsem se doktorky Chenové přímo: „Myslíte si, že odsud včera něco odnesli?“

Chvíli přemýšlela a pak odpověděla: „Nevím. Jak bych to mohla vědět?“

Beth se zeptala: „Jak obtížné je odsud něco propašovat? Jak byste to udělala vy?“

„No…, mohla bych tady i v jiné laboratoři vzít zkumavku a na toaletě si ji vsunout do jednoho ze dvoutělních otvorů. Jedinou zkumavku by nikdo nepostrádal, zvláště pokud by nebyla označená a zapsaná. Pak

bych prošla sprchou, shodila ze sebe pracovní oděv a šla bych do šatny. Tady už bych si mohlazkumavku vyndat a přemístit ji do kabelky. Oblékla bych se, vyšla halou k autobusu, dojela k trajektu aodplula domů. Ve sprše vás nikdo nesleduje. Kamery tam nejsou. To uvidíte, až budete odcházet.“

Zeptal jsem se: „A co větší předměty? Předměty příliš velké na to, aby…, prostě příliš velké.“

„Cokoliv se vám vejde pod šaty, dostanete až do sprchy. Teprve tam musíte být vynalézaví. Kultivačníželatinu bych například mohla schovat v ručníku.“

Beth řekla: „Mohla byste to schovat také v koši na laboratorní prádlo.“

„Ne, to už nedostanete do ruky. Oděvy jsou kontaminované. I ručník musíte po použití hodit doodděleného koše. Právě v tomto místě by každý viděl, jestli něco nesete. Pokud ale půjdete do sprchymimo obvyklou dobu, máte šanci projít nepozorovaně.“

Snažil jsem se představit si scénu, jak Tom a Judy včera odpoledne pašují sprchami bůhvíkde bůhvíco.Zeptal jsem se doktorky Chenové: „Pokud předpokládáte, že je tu všechno kontaminované, zavedla bystesi klidně zkumavku do vlastního těla?“

Odpověděla: „Samozřejmě že musíte provést určitou základní dekontaminaci. V odpočívárně si myjeteruce speciálním mýdlem, k uložení zkumavky můžete nakonec použít kondom a na větší předměty se dajípoužít sterilní latexové rukavice nebo fólie. Musíte být opatrný, ale není třeba být paranoidní.“

Doktorka Chenová pokračovala: „Pokud jde o počítačové informace, ty mohou být a také jsou elektronicky

přenášeny z biologicky kontaminovaného pásma do kanceláří v administrativní části. Není tudíž nutnékrást disky ani pásky.“ Pak dodala: „Pokud jde o rukou nebo strojem psané poznámky, grafy, náčrty apodobně, ty si odsud každý vědec běžně odesílá faxem do vlastní kanceláře. Každá kancelář mimobiologicky kontaminované pásmo má vlastní fax. To je jediná cesta, kudy se odsud dá dostat venpísemnost. Před lety se musel použít speciální papír, ten pak opláchnout v dekontaminační lázni, osušit adalší den pronést. Teď, když tu máme fax, už na nás naše poznámky čekají v kanceláři.“

Neuvěřitelné, napadlo mě. Myslím, že tohle chlapíka, který vynalezl fax, nenapadlo. Dokázal bych sipředstavit televizní reklamu: „Jsou vaše poznámky z laboratoře zaneřáděné choroboplodnými zárodky?Odfaxujte je do své kanceláře! Vy se musíte osprchovat, ale ony ne!“

Beth se podívala na doktorku Chenovou a přímo se jí zeptala: „Myslíte si, že odsud Gordonovi vzali něco,

co by mohlo ohrozit život?“

„Ne. Ne, ne. Ať vzali cokoliv – pokud vůbec něco vzali – nebylo to nic patogenního. Pokud něco vzali, bylato nějaká složka léčebného charakteru. Bylo to prostě něco dobrého. Na to vsadím vlastní krk.“

„Na to vsázíme krk všichni,“ poznamenala Beth.

Opustili jsme doktorku Chenovou a rentgenologickou laboratoř a pokračovali dál.

Cestou doktor Zollner poznamenal: „Takže jak jsem říkal a jak prohlásila i doktorka Chenová, pokudGordonovi něco vzali, byla to geneticky upravená virová vakcína. S největší pravděpodobností vakcínaeboly, protože to byla jejich hlavní pracovní náplň.“

Zdálo se, že s tím všichni souhlasí. Já jsem měl ale pocit, že doktorka Chenová působila trochuafektovaně a že to měla až příliš srovnané a že nejspíš ona ani doktor Zollner neznali Gordonovy takdobře, jak tvrdí.

Doktor Zollner nám cestu labyrintem chodeb dál zpestřoval komentářem: „Vedle různých virových chorob studujeme i maligní katar a konžskou krvácivou horečku. Studujeme i různé typy pneumonií, křivic, řadu

bakteriálních chorob i choroby parazitické.“

„Doktore, já jsem měl z biologie trojku, a to ještě jen díky tomu, že jsem různě opisoval. Ale dovolte mi,abych se vás zeptal – myslím, že musíte vyprodukovat hodně toho svinstva, abyste měli co studovat –

nebo se pletu?“

„Ano, ale mohu vás ujistit, že nemáme takové kapacity, abychom dokázali uspokojit požadavky na

množství nutné pro biologické zbraně, pokud máte na mysli tohle.“

Řekl jsem: „Mám na mysli náhodné teroristické útoky. Pro ty máte mikroorganismů dostatek?“

Pokrčil rameny. „Možná.“

„Zase to slovo, doktore.“

„Tak dobrá, ano, pro teroristický útok tu toho máme dostatek.“

„Je pravda,“ pokračoval jsem, „že plechovka zárodků sněti slezinné rozptýlená ve vzduchu nadManhattanem by dokázala zabít dvě stě tisíc lidí?“

Chvíli přemýšlel a pak odpověděl: „Mohlo by to tak být. Kdo ví? Závisí to na větru. A taky na tom, jestli jeléto, jestli je čas oběda, a tak dále…“

„Co třeba zítra večer v dopravní špičce?“

„Dvě stě tisíc. Tři sta tisíc. Milión. Nikdo to neodhadne a nikdo taky nemá plechovku plnou sněti. O tomvás mohu ujistit. Inventarizace těchto věcí je zcela speciální.“

„To je dobře. A inventarizace jiných věcí už tak speciální není?“

„Jak jsem vám řekl, pokud něco chybí, je to antivirová vakcína. Na tom Gordonovi pracovali. Uvidíte. Zítra

se všichni vzbudíme živí. A pozítří zase a pak znovu. Ale za šest nebo sedm měsíců některá zahraničnífarmaceutická firma nebo některá vláda oznámí vynález vakcíny proti viru ebola a Světová zdravotnickáorganizace začne se zkušebními nákupy dvou set miliónů dávek. Až zjistíte, kdo na tom zbohatl nejvíce,máte vraha.“

Pár sekund nikdo neodpovídal a pak řekl Max: „Vás berem, doktore.“

Všichni kolem se usmáli. Rádi bychom tomu věřili, a dokonce to vypadalo, že tomu ostatní opravdu věří. S

radostí přijali zprávu, že se nemusíme bát, že bychom se zítra probudili s modrým jazykem nebo jinouozdobou. Nikdo už se na případ vlastně nedíval tak úzkostlivě jako na počátku. Kromě mě.

Zollner nás vedl dál, ukazoval nám jednu místnost za druhou a hovořil o klonech, protilátkách a dalšíchmimořádně zajímavých věcech, ze kterých se mi mimoděk klížily oči.

Na tuhle práci musí mít člověk určitou náturu. Gordonovi byli podle mého docela normální, takže je jejichkolegové museli považovat za relativně výstřední – tak je ostatně pospal i Zollner. Podělil jsem se s ním osvou myšlenku a doktor odpověděl: „Ano, moji vědci jsou spíše introvertní…, jako ostatně většina vědců.

Znáte rozdíl mezi introvertním a extrovertním biologem?“ „Ne.“

„Když s vámi mluví extrovertní biolog, tak se dívá na vaše boty.“ Zollner se srdečně rozesmál a já jsem sealespoň uchechtl, ačkoliv nemám rád, když mi někdo bere vítr z plachet. Tohle ale bylo jeho hřiště.

Viděli jsme řadu míst, kde se pracovalo na různých fázích projektu Gordonových, a viděli jsme i jejichvlastní laboratoř.

Když jsme do ní vešli, doktor Zollner řekl: „Gordonovi jako koordinátoři projekt hlavně kontrolovali, aletady prováděli i vlastní vědeckou práci.“

Beth řekla: „V této laboratoři nikdo jiný nepracoval?“

„No, měli své asistenty. Tato laboratoř však byla královstvím doktora Gordona a doktorky Gordonové.Ujišťuji vás, že jsem tu ráno strávil hodinu hledáním něčeho, co by nebylo v pořádku, ale nic

diskreditujícího tu nenechali.“

Přikývl jsem. Kdykoliv předtím tu mohla být řada diskreditujících důkazů, ale pokud Gordonovi plánovalina zítřek dovršení své utajované práce a následnou krádež, pak včera ráno nebo den předtím svépracoviště dokonale uklidili. To by ale znamenalo, že už jsem úplně uvěřil té verzi s vakcínou proti ebole,čímž jsem si nebyl tak docela jist.

Beth řekla doktoru Zollnerovi: „Vy nejste oprávněn vstupovat na pracoviště obětí vraždy, prohledávat ho aodstraňovat z něj jakékoliv předměty ani se čehokoli dotýkat.“

Zollner pokrčil rameny, což bylo jediné, co mohl v této situaci dělat. Pak řekl: „Nemůžu vědět všechno.“

Beth řekla: „Chtěla jsem jen, abyste věděl…“

„Pro příště? Fajn, až mi příště někdo zavraždí dva mé nejlepší vědce, budu vědět, že nemám lézt do jejichlaboratoře.“

Beth Penrosová byla natolik chytrá, aby to nechala být a nijak to nekomentovala.

Pomyslel jsem si, že se Beth až moc drží příruček a moc nezohledňuje jedinečné okolnosti tohoto případu.Musel jsem ale uznat, že se opravdu snaží. Kdyby naše madam Korektní patřila k posádce Titaniku,

museli by si záchranné vesty vyzvednout všichni.

Všichni jsme se rozhlíželi po laboratoři, ale neviděli jsme žádné poznámkové bloky ani přenosné počítače,žádné tajné zkratky na tabuli, žádné mrtvoly ve skříni a dokonce ani nic, co si lidé obyčejně do prácenosívají. Jestli tu něco bylo, pak to stopili Gordonovi, Zollner nebo Foster s Nashem, pokud se ráno stihli

dostat i sem.

Stál jsem tam a snažil jsem se spojit s duchy, kteří se tu jistě ještě někde vznášeli… Tome, Judy, dejte mi

znamení.

Zavřel jsem oči a čekal. Fanelli říká, že s ním mrtví mluví. Identifikují své vrahy, ale vždycky prý mluvípolsky, španělsky a někdy taky řecky, takže jim nikdy nerozumí. Myslím, že mě pěkně lakuje. Je ještěvětší cvok než já.

Bohužel ani laboratoř Gordonových nám nepřinesla stopu, takže jsme pokračovali dál.

Mluvili jsme snad s tuctem vědců, kteří s Gordonovými spolupracovali nebo pracovali pod jejich vedením.Z jejich výpovědí jsme pochopili, že: a) Toma a Judy všichni milovali, b) Tom a Judy byli úžasní, c) Tom a

Judy by neublížili ani mouše, pokud by to nebylo v zájmu lidstva nebo zvířectva, d) Gordonovi, přestožebyli milováni a uznáváni, byli trochu jiní než ostatní, e) Gordonovi, kteří byli úzkostlivě čestní vmezilidských vztazích, by dokázali ošidit stát a ukrást vakcínu, která měla cenu vlastní váhy vědce vezlatě, jak to kdosi formuloval. Zdálo se mi, že to všichni četli ze stejného konceptu.

Pokračovali jsme v prohlídce a právě jsme stoupali po schodech do prvního patra. Poraněná noha bolelavíc než obvykle a poraněná plíce hvízdala tak silně, že to museli slyšet všichni kolem. Řekl jsem Maxovi:

„Nemyslel jsem si, že to bude tak namáhavé.“

Podíval se na mě a donutil se k úsměvu. Řekl mi tiše: „Chvílemi se o mě pokouší slabší klaustrofobie.“

„O mě taky.“ Ve skutečnosti ho netrápila klaustrofobie. Stejně jako většina mužů činu a stejně jako jáneměl Max rád nebezpečí, na které nemohl vytáhnout pistoli.

Doktor Zollner teď mluvil o školicím programu, který zde umožňuje postgraduální studium veterinářů avědců z celého světa. Mluvil i o programech zahraniční spolupráce se zeměmi, jako je Izrael, Keňa,Mexiko, Kanada nebo Anglie. „I Gordonovi asi před rokem cestovali do Anglie. Navštívili laboratoř v Pirbrightu jižně od Londýna. Je to spřátelená instituce.“

Zeptal jsem se doktora Zollnera: „Navštěvují vás lidé z chemického vojska?“

Doktor Zollner se na mě podíval a poznamenal: „Ať řeknu cokoliv, vždycky na tom něco najdete. Jsemmoc rád, že mě tak pozorně posloucháte.“

„Poslouchám, abych nepřeslechl odpovědi na své otázky.“

„Odpověď zní – do toho vám nic není, pane Corey.“

„Ale je, doktore. Pokud podezíráme Gordonovy z krádeže materiálu využitelného pro přípravu biologických

zbraní a pokud předpokládáme, že to bylo důvodem jejich zavraždění, pak potřebujeme vědět, jestli tutakové věci jsou. Jinými slovy – jsou v této budově specialisté na biologické zbraně? Pracují tady?Experimentují tady?“

Doktor Zollner pohlédl na Nashe a Fostera a řekl: „Nemluvil bych pravdu, kdybych řekl, že sem nikdynikdo z chemického vojska nepřijel. Mají extrémní zájem o vakcíny a protijedy použitelné protibiologickým zbraním… Vláda Spojených států nepodporuje studium ani výrobu složek pro ofenzivníbiologickou válku. Bylo by však národní sebevraždou nestudovat obranné prostředky. Až jednou ten váššílenec s plechovkou sněti bude na kánoi pádlovat kolem Manhattanu, musíme být připraveni ochránit

obyvatelstvo.“ Pak doktor Zollner dodal: „Máte mé slovo, že Gordonovi nebyli v žádném kontaktu s

představiteli armády, nepracovali v tomto oboru a neměli ani přístup k tak smrtícím věcem…“

„S výjimkou eboly.“

„Tedy jak vy posloucháte… Kéž by mi tolik pozornosti věnovali moji podřízení. Ale proč se zabývat eboloujako zbraní? Máme přece sněť. Snaha najít něco lepšího, než je sněť, je jako snažit se objevit něcovýkonnějšího, než je střelný prach. Sněť je snadno množitelná, snadno se s ní manipuluje, krásně se šířívzduchem, zabíjí dostatečně pomalu, aby její oběti roznesly nákazu po světě, a mrzačí tolik lidí, jako jichzabije, takže způsobuje kolaps zdravotnického systému nepřítele. Oficiálně však bakteriologické bombyani granáty nemáme. Chci jen naznačit, že pokud by Gordonovi chtěli vyvinout biologickou zbraň, kterouby prodali do zahraničí, nemuseli by se obtěžovat s ebolou. Na to byli příliš chytří. Toto podezření můžeteklidně škrtnout.“

„Hned se cítím mnohem líp. Mimochodem, kdy cestovali Gordonovi do Anglie?“

„Moment…, loni v květnu. Vzpomínám si, že jsem jim cestu v květnu do Anglie záviděl.“ Zeptal se mě:„Proč se ptáte?“

„Doktore, vědí vědci vždycky, proč kladou otázky?“

„Vždycky ne.“

„Předpokládám, že cesta do Anglie byla plně hrazena státem.“

„Samozřejmě. Byla to plně služební cesta.“ Na okamžik se zamyslel, pak řekl: „Vlastně týden v Londýně

strávili na vlastní útraty. Ano, to si vzpomínám.“

Přikývl jsem. Já jsem si však nevzpomínal na jakékoliv neobvykle vysoké účty z kreditních karet loni vkvětnu nebo v červnu. Zajímalo by mě, kde ten týden strávili. V londýnském hotelu ne, to by jim pěkněnarostly účty. Nevzpomínal jsem si ani na hotovostní výběry z té doby, které by byly vyšší než obvykle.Měl jsem o čem přemýšlet.

Problém kladení skutečně potřebných otázek před Fosterem a Nashem byl v tom, že slyšeli odpovědi. A ikdyby netušili, kam otázka směřuje, byli natolik chytří, aby věděli – navzdory tomu, co jsem bulíkovalZollnerovi – že každá otázka má svůj smysl.

Kráčeli jsme velice dlouhou chodbou, nikdo nemluvil, až se ozval doktor Zollner: „Slyšíte to?“ Zastavil se apřiložil si dlaň k uchu. „Slyšíte to?“

Všichni jsme zůstali nehnutě stát a naslouchali jsme. Konečně se Foster zeptal: „Co?“

„Ten rámus. To je…“

Nash si klekl a položil dlaně na podlahu. „Zemětřesení?“

„Ne,“ řekl Zollner, „to je můj žaludek. Mám hlad.“ Rozesmál se a poplácal se po panděru. „Vysvětleno,“řekl svým německým přízvukem, který to všechno udělal ještě komičtější. Všichni jsme se chechtali až naNashe, který stál jako opařený a oprašoval si ruce.

Zollner došel k jasně červeným dveřím, na kterých se skvěly nápisy: Biologické nebezpečí, Radioaktivita,Chemický odpad, Vysoké napětí, Nebezpečí otravy a nakonec Neošetřený lidský odpad. Otevřel dveře a

oznámil: „Jídelna.“

Uvnitř prosté, vybetonované a bíle natřené místnosti stál tucet prázdných stolů, u stěny byl dřez, lednice,mikrovlnná trouba, kávovar a nástěnka pokrytá vzkazy. Nápojové automaty nikde. Nejspíš je sem nikdonechtěl chodit kontrolovat. Na kuchyňské lince stál fax, vedle něj ležel rozpis jídel a papíry s tužkou.Doktor Zollner řekl: „Oběd je na mě.“ Sám si napsal na objednávku hovězí polévku. Ani jsme nechtělivědět, odkud to hovězí je.

Poprvé od chvíle, kdy mne pustili z nemocnice, jsem si jako dezert objednal želé a poprvé v životě jsem

vynechal chody obsahující maso.

Podle objednávek to nevypadalo, že by měl kromě doktora Zollnera ještě někdo další hlad. Všichni si

objednali jen saláty.

Doktor Zollner odfaxoval objednávku a řekl: „Obědvá se tu až po jedné, ale pošlou nám to rychle, protože

jsem si to vyžádal.“

Pak nám doporučil, abychom si umyli ruce, což jsme provedli nad dřezem s použitím jakéhosi podivnéhohnědého a po jódu páchnoucího mýdla.

Všichni jsme dostali kávu a posadili se. Pak vešlo dovnitř pár lidí, někdo si dal kávu, někdo si vytáhl jídlo z

ledničky nebo odfaxoval objednávku. Podíval jsem se na hodinky, abych zjistil čas, a uviděl jsem holézápěstí.

Zollner řekl: „Pokud byste si vzal dovnitř hodinky, musel bych je dekontaminovat a dát je na deset dní do

karantény.“

„Moje hodinky by dekontaminaci nepřežily,“ poznamenal jsem a podíval jsem se na nástěnné hodiny. Byloza pět minut jedna.

Chvíli jsme jen tak klábosili. Pak se otevřely dveře a dovnitř vstoupil muž v laboratorním bílém oděvu atlačil před sebou plechový jídelní vozík, který se lišil od těch, co jsem zatím viděl, jen plastovým krytem.

Doktor Zollner kryt odstranil a jako dokonalý hostitel každému z nás předložil objednané jídlo. Pak poslalmuže s vozíkem pryč.

Max se zeptal: „Ten chlapík se teď musí osprchovat?“

„Ano, jistě. Vozík nejdřív poputuje do dekontaminačního boxu a pak bude předán.“

Zeptal jsem se: „Bylo by možné použít ten vozík k propašování větších předmětů ven?“

Doktor Zollner si aranžoval svůj obsáhlý oběd s gustem opravdového jedlíka. Vzhlédl od svého bohulibého

počínání a pravil: „Ano, je to možné. Ten vozík je jediná věc, která se pravidelně pohybuje mezibiologicky kontaminovaným pásmem a administrativní částí. Pokud byste jej ale používali k pašování,

museli byste do toho zapojit další dva lidi. Jednak toho, kdo jej vozí, a toho, kdo jej myje a vrací do

kuchyně. Ale jste chytrý, pane Corey.“

„Uvažuji jako zločinec.“

Zasmál se a vrhl se na hovězí polévku. Mňam.

Díval jsem se na doktora Zollnera a šťoural jsem se ve svém citrónovém želé. Ten chlap se mi líbil. Bylveselý, přátelský, pohostinný a chytrý. Musel sice v jednom kuse lhát, ale k tomu ho nutili jiní.Pravděpodobně s tím začali ti dva šašci na opačné straně stolu a pokračovali v tom pánové zWashingtonu a bůhvíodkud ještě, kteří ho celé dopoledne otravovali telefonáty, zatímco my jsme secourali po zříceninách a dostávali letáčky o dobytčím moru. Doktor Zollner pak musel zpracovat doktorkuChenovou, která měla ve všem až příliš jasno. Uvažoval jsem o tom, že ze všech lidí, kterých jsme semohli začít vyptávat, nás doktor Zollner dovedl právě k doktorce Chenové, jejíž práce s prací Gordonových

souvisela jen okrajově. Byla nám představena jako dobrá přítelkyně Gordonových, kterou nebyla. Nikdyjsem od nich ani od nikoho jiného její jméno neslyšel. Pak jsme měli možnost mluvit ještě s několikavědci, kteří na tom byli stejně jako Chenová.

Řekl jsem Zollnerovi: „Nevěřím té historce o vakcíně proti ebole. Já vím, co skrýváte a co se snažíte

utajit.“

Doktor Zollner přestal pohybovat sanicemi v půli sousta. Jen na mě upřeně zíral.

Řekl jsem: „Jsou to vetřelci z Roswellu, co, doktore? Gordonovi chtěli odhalit jejich tajemství.“

Místnost úplně ztichla, a dokonce i někteří z přítomných vědců se po nás podívali. Konečně jsem se usmála řekl jsem: „Tohle zelené želé, to jsou přece mozky vetřelců. Já požírám důkazy.“

Všichni se uchechtli. Zollner se zasmál tak hlasitě, až se málem zakuckal. To jsem nevěděl, že dokážu býttak zábavný. Mohli bychom s Zollnerem dát dohromady kabaretní číslo. Mohlo by být ještě lepší než Akta

Corey.

Věnovali jsme se dál obědu a nezávaznému klábosení. Pohlédl jsem na své společníky. George Fostervypadal zděšeně, když jsem prohlásil, že nevěřím verzi o vakcíně proti ebole, ale zdálo se, že už seuklidnil, a spokojeně žvýkal vojtěškové klíčky. Ted Nash nevypadal ani tak vyděšeně jako odhodlaně.Vypadalo to, že nemá daleko k vraždě. Zdálo se mi, že ať tu jde o cokoliv, není vhodný čas ani místo naobviňování kohokoliv ze lži. Můj pohled se setkal s pohledem Beth a jako obvykle jsem nedokázal určit,jestli jsem ji pobavil, nebo otrávil. Cesta k srdci ženy vede přes bránici. Ženy mají rády muže, kteří jerozesmějí. Aspoň myslím.

Podíval jsem se na Maxe, který budil dojem, že ho jeho obavy v této poměrně normálně vyhlížejícímístnosti opustily. Působil, jako by si v klidu vychutnával svůj fazolový salát, což není jídlo, které bychdovolil servírovat v uzavřeném prostoru.

Pokračovali jsme v jídle a konverzace se opět stočila na onu zpochybňovanou vakcínu. Doktor Zollnerřekl: „Někdo tu řekl, že ta vakcína měla cenu vlastní váhy vědce ve zlatě, což mi něco připomnělo. Několik

vakcín, které Gordonovi testovali, mělo zlatou barvu, a Gordonovi o nich mluvili jako o tekutém zlatě.Považoval jsem to za hloupost, protože tady se nikdy nemluví o penězích nebo zisku…“

„Jistěže ne,“ řekl jsem. „Jste přece státní instituce. Nejsou to vaše peníze a zisk vykazovat taky

nemusíte.“

Doktor Zollner se usmál. „A stejně je tomu i u vás, pane.“

„Úplně stejně. Každopádně už teď víme, že si Gordonovi uvědomili svou cenu, přestalo je bavit pracovat vzájmu vědy za státní plat, objevili kapitalismus a šli za hlasem peněz.“

„Správně.“ Pak dodal: „Mluvili jste s jejich kolegy, viděli jste, na čem tu pracovali, a na základě tohomůžete vyvodit pouze jeden závěr. Proč jste stále tak skeptický?“

„Já nejsem skeptický,“ lhal jsem. Samozřejmě že jsem byl skeptický. Jsem z New Yorku a jsem policajt.Nechtěl jsem ale rozčilovat doktora Zollnera, Fostera a Nashe, takže jsem řekl: „Jen se snažím sladitfakta. Já to vidím tak, že buďto vražda Gordonových neměla nic společného s jejich prací tady, a v tompřípadě sledujeme falešnou stopu, nebo vražda s jejich prací souvisela, a pak jde s největšípravděpodobností o krádež vakcíny v hodnotě miliónů dolarů. Tekuté zlato. Zdá se, že Gordonovi zkoušeli

hrát na dvě strany a byli zavražděni.“ Ježíšikriste. Už je to tu zase. Ten sonar. Co to…? Bylo to někde tady. Neviděl jsem to, ale bylo to slyšet i

cítit. Ale co to bylo? „Pane Corey?“ „Jo?“

Oči doktora Zollnera si mě měřily přes skla brýlí v tenkých drátěných obrubách. Řekl: „Máte něco na

srdci?“

„Ne. Vlastně jo. Když jsem si já musel sundat hodinky, jak to, že vy máte brýle?“

„To je jediná výjimka. U východu je lázeň na čištění brýlí. Přivedlo vás to k další chytré otázce nebo

teorii?“

„Co takhle želatinové kultivační tabulky maskované jako brýle?“

Jen zavrtěl hlavou. „Pitomost. Ty byly přece propašovány v jídelním stolku.“

„Správně.“

Doktor Zollner se podíval na nástěnné hodiny a řekl: „Můžeme pokračovat?“

Vstali jsme a naházeli plastové a papírové obaly do červeného odpadkového koše.

Venku na chodbě nám doktor Zollner řekl: „Teď vstoupíme do zóny tři. Tam hrozí pochopitelně vyšší

riziko nákazy, a proto pokud někdo nebude chtít jít dovnitř, pošlu s ním někoho do sprch.“ Zdálo se, že jsou všichni celí nedočkaví podívat se hlouběji do útrob pekla. Prošli jsme červenými dveřmi snápisem Zóna tři. Tady, jak nám Zollner vysvětlil, jeho vědci pracují s živými patogeny – parazity, viry,bakteriemi, plísněmi a dalším svinstvem. Ukázal nám laboratoř, kde seděla nějaká žena u jakéhosi otvoruve stěně. Na obličeji měla masku a na rukou rukavice. Před tváří měla plastový kryt, jako je na salátovém

baru, ale to, s čím tam pracovala, nebylo nic, co by připomínalo syrové zelí. Zollner řekl: „Ve výklenku,kde jsou patogeny, je digestoř, takže riziko vniknutí mikroorganismů do místnosti je nepatrné.“ „Proč,“ zeptal se Max, „má ona masku, a my ne?“

„To je dobrá otázka,“ souhlasil jsem.

Zollner řekl: „Ona je patogenům mnohem blíž. Pokud budete chtít jít blíž a podívat se, dostanete masku

také.“

„Tak dál,“ řekl jsem.

„Dál,“ ozvali se všichni.

Doktor Zollner přistoupil k oné ženě a prohodil s ní pár slov. Pak se obrátil, přikročil k nám a řekl: „Pracuje

s virem, který způsobuje chorobu vyznačující se modráním jazyka.“ Na chvíli se zamyslil a pak řekl:„Možná jsem šel trochu moc blízko…“ Vyplázl jazyk, který byl jasně modrý, a zašilhal na něj přes nos.„Panebože…, že by to byl ten borůvkový koláč, co jsem měl k obědu?“ Zasmál se. I my jsme se zasmáli.Ve skutečnosti byl jeho šibeniční humor dost silný i na mě, a to mám velké pochopení pro kanadské

žertíky.

Všichni jsme opustili místnost.

Tato část budovy byla méně frekventovaná než zóna dvě a lidé, které jsme potkávali, mi už nepřipadalitak usměvaví.

Zollner řekl: „Není tady dohromady nic k vidění. Nicméně jelikož jsem to řekl, bude pan Corey jistě chtít

vidět každý kout.“

„Ale doktore Zollnere,“ řekl jsem, „copak jsem udělal, že o mně tak ošklivě mluvíte?“

„Vy víte.“

„Tak se teda půjdem podívat do každého koutu.“

Zaslechl jsem reptání, ale doktor Zollner řekl: „Výborně, následujte mne.“

Další půlhodinu jsme tedy strávili prolézáním zóny tři, která opravdu nebyla ničím zajímavá – v každémístnosti jen lidé sklonění nad mikroskopy, podložními sklíčky a řezy tkání, vzorky krve a dalšímipreparáty z živých i mrtvých zvířat. Někteří z nich si sem donesli oběd a s chutí ho pojídali, zatímco si

druhou rukou hráli s tím nechutným svinstvem.

Mluvili jsme s dalším tuctem lidí, kteří s Gordonovými pracovali, a ačkoliv jsme se dověděli další

podrobnosti o jejich práci, o jejich povahách jsme nevypátrali zase nic.

A přesto jsem to pořád považoval za užitečnou lekci. Rád si v mysli zafixuji prostředí, v němž se obětipohybovaly, protože se mi později občas stane, že mě v souvislosti s ním něco napadne. Někdy právěnáhodný rozhovor s přáteli, příbuznými nebo kolegy přiměje dotyčné k pronesení slova, které vede kvyřešení případu. Někdy.

Zollner vysvětloval: „Většina těchto virů a bakterií není schopna překonat mezidruhovou bariéru. Můžetetřeba vypít zkumavku plnou viru slintavky a kulhavky, a nic se vám kromě podrážděného žaludku nestane,ačkoliv krávu by zabilo množství, které by se vešlo do špendlíkové hlavičky.“

„Proč?“

„Proč? Protože genetická výbava viru musí umožňovat…, zkrátka musí vniknout do buňky, aby ji mohlinfikovat. Ale do lidských buněk viry slintavky a kulhavky proniknout nemohou.“

Beth řekla: „Existují však důkazy, že nemoc šílených krav postihuje i lidi.“

„Všechno je možné. Proto jsme opatrní.“ Pak dodal: „Breberky nikdy nespí.“

A když spí, tak aspoň kopou.

Vešli jsme do další, jasně osvětlené místnosti a Zollner řekl: „Zde pracujeme s parazity. Nejhorší jsouškrkavky. Objevili jsme vynikající způsob, jak tuto nemoc regulovat. Zjistili jsme, že škrkavky se páří jenjednou za život, takže jsme milióny samců sterilizovali gama zářením a rozšířili jsme je letecky nad Střední

Amerikou. Když se samec spojí se samicí, žádné potomstvo nevzejde. Chytré, že ano?“ Musel jsem se zeptat: „A je samice uspokojená?“

„Musí být,“ odpověděl doktor Zollner. „Druhou možnost už mít nebude.“

Beth namítla: „Na to se lze dívat ještě jinak.“

Zollner se rozesmál. „Ano. Ještě se na to lze dívat ženskýma očima.“

Rýpání skončilo a všichni jsme se soustředili na larvu škrkavky pod mikroskopem. Nechutné.

Pak jsme procházeli laboratořemi, kde byly pěstovány příšerné bakterie a paraziti, a Zollner nás vodil na

místa, jejichž účel jsem tušil jen mlhavě.

Měl jsem na paměti, že mí přátelé Tom a Judy tato místa navštěvovali dnes a denně. A přece se nezdálo,

že by jimi byli nějak deprimováni nebo vystrašeni. Přinejmenším ne tolik, abych si toho všiml.

Nakonec doktor Zollner řekl: „To je vše ze zóny tři. Opět jsem povinen zeptat se vás, jestli chcete

pokračovat dál. Zóna čtyři je nejvíce kontaminovaná ze všech zón, dokonce více než zóna pět. V pětce

máte na sobě stále kombinézu a respirátor a všechno je pravidelně dekontaminováno. Pro zónu pětexistuje i oddělená sprcha. V zóně čtyři uvidíte nakažená a umírající zvířata, drtič odpadu a pitevnu,pokud budete chtít. Kromě toho – ačkoliv zde pracujeme pouze se zvířecími chorobami – mohou vokolním prostředí být i různé jiné zárodky.“ Pak dodal: „Myslím tím mikroorganismy ve vzduchu.“

Max se zeptal: „Dostaneme masky?“

„Pokud budete chtít.“ Rozhlédl se kolem a řekl: „Dobrá. Následujte mne.“

Přistoupili jsme k dalším červeným dveřím označeným tentokrát jako Zóna čtyři se symbolem biologického

nebezpečí. Nějaký vtipálek na tyto dveře vymaloval obzvlášť příšernou lebku se zkříženými hnáty – lebkabyla prasklá a z praskliny se vinul had, který se proplétal jedním očním důlkem. Z rozšklebených úst lezlpavouk. Doktor Zollner řekl: „Jsem přesvědčen, že tu příšernost má na svědomí Tom. Gordonovi to tutrochu zlehčovali.“

„Přesně tak.“ Až na to umřeli.

Náš hostitel otevřel červené dveře a vešli jsme do jakési čekárny. Na kovovém stolku ležel svazeklatexových rukavic a papírových obličejových roušek. Doktor Zollner řekl: „Poslužte si, kdo chcete.“

Jako by se mě v letadle ptali, jestli chci záchrannou vestu. Chci říct, že buď jsou ty věci nutné, nebo ne.

Zollner se vyjádřil poněkud jasněji: „Není to povinné. Na odchodu stejně projdeme sprchami. Já osobněse rukavicemi nebo rouškou neobtěžuji. Je to příliš neohrabané. Možná se s nimi ale budete cítit lépe.“

Měl jsem nejasný pocit, že nás provokuje, jako by říkal: „Denně chodím zkratkou přes hřbitov, ale jestli

chcete jít delší cestou, nevadí mi to.“

Řekl jsem: „Větší špína než u mě v koupelně tu snad být nemůže.“

Doktor Zollner se usmál: „S největší pravděpodobností je tu mnohem čistěji.“

Nikdo zjevně nechtěl vypadat jako bábovka tím, že by si dovolil použít preventivně ochrannýchprostředků, takže jsme všichni prošli druhými červenými dveřmi a ocitli jsme se ve stejné vybetonovanéšedivé chodbě, jaká byla všude jinde. Rozdíl tu byl jen v tom, že dveře byly širší a měly mohutné závory.Zollner vysvětloval: „To jsou vzduchotěsné dveře.“

Všiml jsem si i toho, že v každých dveřích bylo malé okénko a vedle dveří na stěně visela psací podložka.

Doktor Zollner nás dovedl k nejbližším dveřím a řekl: „Všechny tyto místnosti fungují jako boxy pro zvířata

a všechny mají kontrolní průzor. To, co tam uvidíte, by vás mohlo rozrušit nebo vám způsobit nevolnost.Nikoho nenutím se tam dívat.“ Podíval se na psací podložku na stěně a prohlásil: „Africká horečka koní…“Nahlédl průzorem a řekl: „Tenhle chlapík ještě nevypadá tak zle. Je jen trochu apatický. Podívejte se.“

Vystřídali jsme se u okénka, kterým jsme viděli krásného černého koně v jakési vězeňské cele. Kůňvypadal, pravda, docela normálně, jen se občas zdálo, že má potíže s dýcháním.

Zollner vysvětloval: „Všechna zvířata v těchto boxech byla stimulována virem nebo bakterií.“

„Stimulována?“ zeptal jsem se. „To znamená nakažena?“

„Ano. My říkáme stimulována.“

„A co se stane pak? Začnou mít potíže a skončí se zástavou dechu?“

„Správně. Onemocní a uhynou. Někdy je však takzvaně obětujeme. To znamená, že jsou usmrcena dřív,než se nemoc plně rozvine.“ Pak dodal: „Myslím si, že všichni, kdo tu pracují, mají zvířata rádi, a prototuto práci dělají. Nikdo není potěšen pohledem na utrpení těchto tvorů, ale až uvidíte milióny kusů skotunakažených slintavkou a kulhavkou, pochopíte, proč je utrpení několika tuctů zvířat nezbytné.“Poodstoupil a řekl: „Pojďme.“

Těch ubikací jsme minuli ještě celou řadu a v každé z nich byla zvířata v různých fázích umírání. Kráva vjedné z ubikací nás spatřila, vrávoravě přikročila ke dveřím a koukala, jak na ni koukáme. Doktor Zollnerřekl: „Tahle je na tom špatně. Pokročilá slintavka a kulhavka – viděli jste, jak chodí? A podívejte se na typuchýře na tlamě. V tomto stadiu už není schopna bolestí žrát. Sliny jsou husté, připomínají provazy. Jeto hrozná nemoc a letitý problém. Ve starých letopisech jsou o ní četné zmínky. Jak jsem říkal, tatonemoc je velice nakažlivá. Jednou se epidemie, která vznikla ve Francii, rozšířila větrem vanoucím přesKanál až do Anglie. Nemoc způsobuje jeden z nejmenších dosud objevených virů, který je podle všechznámek schopen přežívat dlouhou dobu v nečinnosti.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „Někdy takovétoorganismy mohou zmutovat a pak jsou infekční i pro lidi…“

V tu chvíli jsme podle mého názoru byli všichni mentálně i tělesně stimulováni, jak by řekl doktor Zollner.Jinými slovy naše mysl otupěla a v celém těle jsme pociťovali bolesti. I naše nálada byla tatam.

Nakonec jsem doktoru Zollnerovi řekl: „Nevím, jak ostatní, ale já už jsem viděl dost.“

Všichni přitakali.

Mě však napadla poslední pitomá myšlenka, a tak jsem řekl: „Mohli bychom vidět, s čím pracovaliGordonovi? Myslím tu opičí ebolu?“

Zavrtěl hlavou. „To je v zóně pět.“ Chvilku přemýšlel a pak dodal: „Ale mohou vám ukázat prase safrickým prasečím morem, který stejně jako ebola způsobuje krvácivou horečku. Průběh je velmi

podobný.“

Vedl nás další chodbou a zastavil se u dveří s číslem 1130. Podíval se na tabulku u dveří a řekl: „Tohle jev posledním stadiu…, stadiu vykrvácení…, do rána nevydrží…, pokud uhyne dřív, půjde do mrazáku, ránoho nejprve budou pitvat a pak půjde do drtiče. Je to děsivá choroba, která téměř zlikvidovala stavy prasatv některých částech Afriky. Není proti ní známa žádná vakcína ani lék. Jak jsem řekl, je to blízký příbuzný

eboly…“ Podíval se na mě a pokynul k průzoru. „Podívejte se.“

Přistoupil jsem k okénku a nahlédl dovnitř. Podlaha místnosti byla zbarvená rudě, což mne překvapilo zevšeho nejdříve, ale pak jsem pochopil. Přibližně ve středu místnosti leželo obrovské prase téměř bezpohybu a já jsem viděl kolem jeho tlamy, rypáku a dokonce i uší tratoliště krve. Přes zakrvácenoupodlahu jsem viděl, jak louže u jeho zadku stále roste.

Za mnou právě Zollner říkal: „Vidíte, jak krvácí? Krvácivá horečka je hrozná. Z vnitřních orgánů se stávábřečka… Teď už asi chápete, proč je ebola tak obávaná.“

Všiml jsem si kovové trubky uprostřed místnosti, do níž stékala krev, a nemohl jsem si pomoci. Už jsemměl zase před očima 102. západní ulici, na níž můj život odtékal kanálem, a já jsem ho viděl. Věděl jsem,jak se teď to prase cítí, když vidí, jak z něj teče jeho vlastní krev, slyšel jsem sykot v uších a bušení v

hrudi, jak krevní tlak stoupal a srdce se snažilo vyrovnat ztrátu krve rychlejším tepem až do okamžiku,kdy poznáte, že se zastavuje.

Slyšel jsem z dálky Zollnerův hlas: „Pane Corey? Pane Corey? Už byste mohl poodstoupit. Nechte ostatní,ať se podívají. Pane Corey!“

Kapitola 13

„Nechceme, aby se nějaký virus nebo bakterie dostaly na pevninu,“ prohlásil zcela zbytečně doktor

Zollner.

Svlékli jsme se, odložili jsme bílé laboratorní oděvy do koše a papírové spodní prádlo jsme odhodili do

odpadkového koše.

Ještě jsem nebyl zcela při smyslech a dělal jsem jen to co ostatní.

Všichni – já, Max, Nash a Foster – jsme následovali doktora Zollnera do sprch, kde jsme se postavili do

boxů, myli jsme si vlasy speciálním šamponem a potom jsme si desinfekčním kartáčem vydrhli i nehty.

Všichni jsme si museli vykloktat nějakou příšernou ústní vodou. Mydlil jsem se a oplachoval stále dokola,

dokud Zollner neřekl: „To stačí. Dostanete zápal plic a zemřete.“ Zasmál se.

Osušil jsem se ručníkem, odhodil jsem ho do koše a nahý jsem odkráčel do šatny, bez mikroorganismů a

nečistot – alespoň zvenčí.

Kromě mužů, s nimiž jsem vstoupil dovnitř, tu nikdo nebyl. Dokonce ani zřízenec nebyl v dohledu. Už

jsem chápal, jak snadné by bylo propašovat větší předmět do šatny. Nemyslel jsem si však, že k tomu

došlo, takže vůbec nezáleželo na tom, jestli je to možné, nebo ne.

Zollner zmizel a vrátil se s klíči od šaten, které nám rozdal.

Otevřel jsem svůj box a začal jsem se oblékat. Nějaký velice přemýšlivý dobrák, zřejmě někdo jako pan

Stevens, byl natolik laskav, že mi vypral šortky tak důkladně, že v kapse nezbyla ani špetka té červené

hlíny, kterou jsem si nabral u útesu. Výborně. Takže znovu, Corey.

Zkontroloval jsem svou osmatřicítku. Zdála se mi v pořádku, ale člověk nikdy neví, kdy mu nějaký vtipálek

zasviní úderník, ucpe hlaveň nebo vysype prach z nábojnic. V duchu jsem si udělal uzel na kapesníku,

abych doma zbraň i munici nezapomněl důkladně překontrolovat.

Max, který měl šatnu vedle mě, řekl potichu: „To byl teda zážitek.“

Kývl jsem a zeptal se: „Už vám vadí míň, že bydlíte po větru od Plum Islandu?“

„To zrovna. Jsem z toho málem podělanej.“

„Na mě ta kontrola biologického znečištění zapůsobila,“ řekl jsem. „Umělecké dílo.“

„Jo. Jenom si ale představte hurikán nebo teroristický útok.“

„Před teroristickým útokem ochrání Plum Island pan Stevens.“

„Jo. A co když přijde hurikán?“

„Pak musíme udělat to samé jako při jaderném útoku – předklonit se, dát hlavu mezi kolena a naposledy

si políbit vlastní prdel.“

„Přesně tak.“ Podíval se na mě a zeptal se: „Jste v pořádku?“

„Jistě.“

„Tam uvnitř jste moc dobře nevypadal.“

„Jsem utahaný. Zas mi hvízdá v plíci.“ „Cítím vinu za to, že jsem vás sem zatáhl.“ „To nemusíte.“

Usmál se a řekl: „Jestli sbalíte naši slečinku, mám to u vás.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte.“ Dokončil jsem garderobu a vstal jsem. Řekl jsem Maxovi:

„Vy musíte být alergický na mýdlo. Máte tvář samou skvrnu.“

„Co?“ Přitiskl si dlaně ke tvářím a vyrazil k nejbližšímu zrcadlu. Upřeně se na sebe zahleděl a naklonil se

přes umyvadlo, co možná nejblíže. „O čem to ksakru mluvíte? Mám kůži bez poskvrny.“

„Tak to musí být tím světlem tady.“

„Nechte těch keců, Corey. O tomhle se nežertuje.“

„Správně.“ Přikročil jsem ke dveřím šatny, kde čekal doktor Zollner. Řekl jsem mu: „Přes veškeré mé

nevhodné chování na mě váš provoz zapůsobil a já vám děkuji za čas, který jste nám věnoval.“

„Bylo mi potěšením strávit jej ve vaší společnosti, pane Corey. Mrzí mě, že jsme se setkali za těchto

smutných okolností.“

Připojil se k nám George Foster, který doktoru Zollnerovi řekl: „Mám v úmyslu napsat pochvalnou zprávu

o vašich bezpečnostních opatřeních proti biologickému znečištění.“

„Děkuji vám.“

„Myslím si ale, že by mohlo dojít ke zlepšení ochrany okolí, a doporučuji v tomto směru provést studii.“

Zollner přikývl.

Foster pokračoval: „Na.štěstí se zdá, že Gordonovi neukradli nic nebezpečného, a pokud vůbec něco

vynesli, byla to experimentální vakcína.“

Doktor Zollner opět přikývl.

Foster to uzavřel: „Doporučuji zajistit trvalou přítomnost jednotek námořnictva ve Fort Terry.“

Už jsem se nemohl dočkat, až vypadnu z té oranžové šatny do slunečního svitu, a vykročil jsem proto ke

dveřím. Všichni se pohnuli za mnou.

Venku v prosluněné hale se doktor zase sháněl po Beth, jako by to pořád ještě nepochopil.

Pak jsme přistoupili k recepčnímu pultu, kde jsme vyměnili bílé plastové štítky na šňůrce za původní

modré visačky. Řekl jsem doktoru Zollnerovi: „Je tu nějaký obchod, kde by se dalo koupit tričko a

suvenýr?“

Zollner se rozesmál: „Ne, ale navrhnu to ve Washingtonu. Mezitím se můžete modlit, abyste si nepřivezlsuvenýr s trochu delší inkubační dobou.“

„Díky, doktore.“

Doktor Zollner se podíval na hodinky a řekl: „Pokud budete chtít, můžete stihnout trajekt v 15.45, nebo semůžete vrátit do mé kanceláře, pokud máte nějaké dotazy.“

Já bych se nejraději vrátil do opevnění a prozkoumal podzemní chodby, ale tušil jsem, že kdybych tonavrhl, měl bych na krku vzpouru celé skupiny. A abych byl upřímný, na další túru kolem ostrova jsem užtaké nebyl příliš zvědav.

Řekl jsem doktoru Zollnerovi: „Počkáme na šéfa. Bez ní větší rozhodnutí neděláme.“

Doktor Zollner přikývl a usmál se.

Zdálo se mi, že se Zollner nijak zvlášť neobává lidí, kteří zpochybňovali jeho bezpečnostní opatření, animožnosti, že dva jeho špičkoví pracovníci ukradli něco prospěšného a cenného nebo něco strašlivého asmrtícího. Zdálo se mi, že se Zollner nebojí proto, že i kdyby se nějak provinil nebo by byl volán kzodpovědnosti za provinění někoho jiného, byl už za vodou – on už měl pány nad sebou v hrsti, protožespolupracoval na kamufláži výměnou za volnost. Pak tu byla – byť jen nepravděpodobná – možnost, žedoktor Zollner zabil Gordonovy nebo věděl, kdo je zabil. Pokud šlo o mne, byl mi podezřelý každý, kdo sGordonovými přišel do styku.

Beth vyšla z dámské šatny a připojila se k nám u recepce. Všiml jsem si, že se nijak zvlášť nenalíčila a její

tvář vypadala čerstvá a svěží.

Vyměnila si identifikační štítky a doktor Zollner jí přednesl naše možnosti.

Beth se na nás podívala a řekla: „Už jsem viděla dost, pokud se tedy ještě nechcete podívat do

podzemních bunkrů nebo něčeho podobného.“

Všichni jsme zavrtěli hlavami.

Beth řekla doktoru Zollnerovi: „Vyhrazujeme si právo opětovně navštívit ostrov kdykoliv v době do

uzavření případu.“

„Pokud je mi známo, jste kdykoliv vítáni.“ Pak dodal: „Ale z mého rozhodnutí to není.“

Venku zazněla siréna a já jsem se podíval prosklenými dveřmi do slunce. Bílý autobus stál před budovou a

právě do něj nastupovalo několik lidí.

Doktor Zollner řekl: „Odpusťte mi, že vás nedoprovodím až k trajektu.“ Všem nám potřásl rukama a

popřál si s námi brzkou shledanou, aniž by zavdal podezření, že si přeje opak. Pravý gentleman.

Vyšli jsme ven do slunce, a než jsme nastoupili do autobusu, vdechli jsme celé hektolitry čerstvého

vzduchu. Řidič byl další ze strážných a podle mého názoru měl sloužit i jako naše eskorta.

V autobuse bylo jen šest zaměstnanců. Žádného jsem si z naší prohlídky nepamatoval.

Autobus za pět minut dojel k přístavišti, kde zastavil.

Všichni jsme vystoupili a kráčeli jsme k modrobílé lodi The Plum Runner. Vešli jsme do rozlehlé kajuty,

zazněla siréna a loď odrazila.

Nás pět zůstalo stát v kajutě a dali jsme se do řeči. Jeden z členů posádky, větrem ošlehaný chlapík, k

nám přistoupil a vybral od nás lístky. Řekl: „Líbilo se vám na ostrově doktora Moreaua?“

Zapovídali jsme se s ním na chvilku a zjistili jsme, že se jmenuje Pete. Řekl nám, že je mu nanic z toho,

co se stalo Gordonovým.

Pak se omluvil a vyšel po schůdkách nahoru, kde byla horní paluba a kapitánský můstek. Následoval jsemho, a ještě než otevřel dveře na můstek, zeptal jsem se: „Máte ještě minutku?“

„Jistě.“

„Znal jste Gordonovy?“

„Jistěže. Dva roky jsem s nimi na téhle lodi jezdil.“

„Řekli mi, že k cestám do práce používali svoji loď.“

„Někdy. Pěkná nová Formula 303. Rychlá jako čert.“

Přišel čas na neomalenost: „Je nějaká pravděpodobnost, že by na ní pašovali drogy?“

„Drogy? To fakt ne. Ti nedokázali najít ostrov, natož se někde setkat s jinou lodí.“

„Jak to víte?“

„Jednou jsem s nimi chvilku mluvil o lodích. Ti neuměli navigovat, ani co by se za nehet vešlo. Na paluběneměli navigační systém. Věděl jste to?“

„Jasně.“ Teď, když o tom ten chlapík mluvil, mi došlo, že jsem u Gordonových na palubě nikdy nevidělsatelitní navigační zařízení. Pokud je člověk ale pašerákem drog, satelitní navigační systém potřebuje.

Řekl jsem Petovi: „Možná si z vás dělali šprťouchlata. Možná byli od Magalhaesových dob nejlepší

navigátoři na moři. Proč si myslíte, že neuměli navigovat?“

„Snažil jsem se je dostat na závod Power Squadron Course, a oni neměli zájem. Chápete?“

Pete byl trochu omezenější. Zkusil jsem to znovu: „Možná vás jen přesvědčili o tom, že neumí navigovat.

Rozumíte, aby si nikdo nemohl myslet, že pašují drogy.“

„Jo?“ Poškrábal se na hlavě. „Možná. Ale myslím, že ne. Neměli rádi otevřené moře. Když byli na moři aviděli trajekt, hned se mu pověsili na závětrnou stranu a drželi se ho celou cestu. Nesnášeli, když ztratilizemi z dohledu. Připadají vám ještě jako pašeráci drog?“

„Myslím, že ne. Tak kdo je zabil, Pete, a proč?“

Teatrálně se zamyslel a pak řekl: „Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Vy víte, že jste o tom aspoň přemýšlel, Pete. Kdo a proč? Co vás nejdřív napadlo? Co říkali lidi?“

Chvíli se ošíval, než řekl: „No, myslím, že mě napadlo, že něco ukradli z laboratoře. Že jo. Něco, čím by se

dal zlikvidovat svět. A že to chtěli prodat nějakým cizincům. Tak. Jenže kšeft nevyšel a oni to odskákali.“

„A teď už si to nemyslíte?“

„No, slyšel jsem něco jinýho.“

„Co jako?“

„Že ukradli nějakou vakcínu za milióny dolarů.“ Podíval se na mě dychtivě. „Je to pravda?“

„Je to tak.“

„Chtěli rychle zbohatnout, a místo toho se rychle dostali na onen svět.“

„Odměnou za hřích je smrt.“

„Zatím.“ Pete se omluvil a odešel do kabiny kormidelníka.

Bylo zajímavé, že Pete a vůbec všichni měli zpočátku na smrt Gordonových stejný názor. Pak mě napadlo

to pašování drog. A teď se držíme té vakcíny. Někdy je ale správná první reakce, reakce instinktivní.

Každopádně měly všechny tři teorie jedno společné, a tím pojítkem byly peníze.

Stál jsem na horní palubě a díval jsem se, jak zelené pobřeží Plum Islandu mizí v dálce. Slunce ještě stálodost vysoko nad západním obzorem a příjemně mě hřálo do obličeje. Vychutnával jsem plavbu, vůnimoře, a dokonce i pohyby lodi. Měl jsem neodbytný pocit, že se ze mě stává místní patriot. Příště už tu

budu louskat škeble.

Beth Penrosová vystoupila na horní palubu a chvíli sledovala brázdu za lodí, pak se otočila a opřela se ozábradlí s tváří natočenou ke slunci.

Řekl jsem jí: „Vy jste předvídala, co bude Zollner říkat.“

Přikývla. „Dává to smysl, shoduje se to s fakty a řeší to problém s naší nedůvěrou ve schopnostGordonových ukrást smrtící organismy nebo pašovat drogy.“ Pak dodala: „Gordonovi ukradli něcoužitečného. Něco výnosného. Peníze, to byl ten motiv. Sebeklamné zlato, jak řekl Shakespeare.“

Řekl jsem: „Myslím, že pro letošek už bylo Shakespeara dost.“ Pak jsem dodal: „Nevím, proč mě to nikdynenapadlo…, pořád jsme byli zaujatí těmi mikroorganismy, epidemiemi a co já vím čím ještě, že jsme aninepomysleli na vakcíny, antibiotika a vůbec. Tohle studují vědci na Plum Islandu, a to ukradli Gordonovi.Ježíšikriste. Pomalu začínám blbnout.“

Usmála se a řekla: „No, abych řekla pravdu, začala jsem o vakcínách a podobných věcech přemýšlet v

noci, takže když se Stevens zmínil o vakcíně proti slintavce a kulhavce, věděla jsem, kam míří.“

„Jasně. Teď už můžeme všichni klidně spát. Žádná panika, žádná hysterie, žádný celostátní poplach. To

se mi ulevilo, obával jsem se, že se nedožijeme Dušiček.“

Podívali jsme se jeden na druhého a Beth řekla: „Je to pochopitelně všechno lež.“

„Jo. Ale fakt dobrá lež. Taková lež, která staví mimo hru Plum Island i federály. A FBI i CIA mohou

mezitím v tichosti pracovat na případu bez pozornosti sdělovacích prostředků. Vy, já a Max jsme právě

byli vyřazeni ze hry o Plum Island, který je součástí případu.“

„Správně. Ale pořád musíme vyřešit dvojnásobnou vraždu. A to sami.“

„To je pravda,“ řekl jsem Beth, „a myslím, že mezitím si trochu pohraju s Tedem Nashem.“

Usmála se a pak se na mě podívala s vážným výrazem v očích. „Člověku, jako je on, bych se do cesty

nepletla.“

„Skřípnu ho.“

„Tedy vy jste ale drsný chlapík.“

„Jasně, schytal jsem deset včel a ještě jsem si stihl dopít kafe, než jsem odešel do špitálu.“ „Kulky byly tři, v nemocnici jste byl měsíc a dosud jste se docela nezotavil.“

„Vy jste mluvila s Maxem. Rozkošné.“

Neodpovídala. Zdálo se, že návnadu spolkne opravdu zřídka. Budu si to muset pamatovat.

Zeptala se mě: „Co si myslíte o Stevensovi?“

„Správný muž na správném místě.“

Zeptala se: „Lže?“

„Samozřejmě.“

„A co Zollner?“ „Líbí se mi.“ „Lže?“

„Ne od přírody tak jako Stevens. Byl k tomu donucen.“ Přikývla a pak se znovu zeptala: „Nahnali jsme mu strach?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemá se čeho bát. Všechno má pod kontrolou. Stevens a Zollner jsou už s těmi nahoře jedna ruka.“

Chápavě přikývla. „To byl i můj dojem. Kamufláž byla dohodnuta pozdě v noci nebo brzy ráno. Ve

Washingtonu i na Plum Islandu se svítilo do rána. Dnes ráno jsme už viděli jen komedii.“

„Trefila jste to.“ Pak jsem dodal: „Říkal jsem vám, abyste těm dvěma šaškům nevěřila.“

Znovu přikývla a pak řekla: „Nikdy jsem ještě nebyla v situaci, kdy bych nemohla věřit lidem, s nimiž

pracuji.“

„Já jo. Je to zabíračka – dávat si bacha na pusu, krýt si prdel, vidět i dozadu, mít čich na krysy a slyšet,co nebylo řečeno.“

Pohlédla na mě a zeptala se: „Jak jste se tam cítil?“

„Cítím se fajn.“

„Měl byste si odpočinout.“

Ignoroval jsem to a řekl jsem jí: „Nash ho má malinkýho.“

„Díky, že jste mi to oznámil.“

„No, chtěl jsem, abyste to věděla, protože jsem viděl, že o něj máte zájem, a nechtěl jsem, abyste

ztrácela čas s nějakým nedochůdčetem.“

„To bylo od vás velice laskavé. Proč se nestaráte o vlastní problémy?“

„No dobře, dobře.“

Uprostřed úžiny se moře trochu rozdovádělo a já jsem se opřel o zábradlí, abych udržel rovnováhu.

Podíval jsem se na Beth, která měla zavřené oči a se zakloněnou hlavou se snažila nachytat trochu

bronzu. Prý byla jednou vdaná. Zajímalo by mě, jestli byl její exmanžel taky polda nebo jestli mu vadilo,

že je ona polda, nebo co tam vlastně neklapalo. Oči měla stále zavřené. Pak se mě zeptala: „Co byste

dělal, pokud by vás neuznali schopným činné služby?“

„Nevím.“ Chvíli jsem uvažoval a pak jsem odpověděl: „Max by mě zaměstnal.“

„Nemyslím, že byste mohl dělat po zneschopnění policejní práci. Vy ano?“

„Myslím, že ne. Nevím, co bych dělal. Manhattan, kde bydlím, je drahý. Myslím, že bych se musel

přestěhovat. Možná někam sem.“

„Co byste tu dělal?“

„Pěstoval bych víno.“

„Révu. Pěstoval byste vinnou révu a z hroznů lisoval víno.“

„Správně.“

Otevřela modrozelené oči a podívala se na mě. Naše pohledy se setkaly, prozkoumaly a ponořily se jeden

do druhého. Pak oči zase zavřela.

Nikdo z nás snad minutu nepromluvil, pak znovu otevřela oči a zeptala se: „Proč nevěříme, že Gordonovi

ukradli zázračnou vakcínu, aby na ní vydělali jmění?“

„Protože ta teorie nechává příliš mnoho nezodpovězených otázek. Především – jak je to s tím jejich

člunem? Člun za sto tisíc dolarů nepotřebujete k tomu, abyste na něm odvezla bez rizika jednu jedinou

vakcínu. Nebo ano?“

„Možná věděli, že tu vakcínu ukradnou a že si ten člun budou moci dovolit, tak si dopřáli takovou radost

dopředu. Kdy ten člun koupili?“

„Loni v dubnu,“ odpověděl jsem. „Právě před začátkem jachtařské sezóny.“

„Dobře, a proč ještě nevěříme verzi z Plum Islandu?“

„No, proč by objednavatel té vakcíny vraždil dva lidi? Zvlášť když si na palubě lodi Gordonových nemohl

být jist, co ve schránce na led skutečně dostal.“

„Pokud jde o vraždy, oba dobře víme, že se lidé vraždí kvůli maličkostem. A pokud jde o zboží veschránce na led…, co když měli Gordonovi na Plum Islandu komplice, kteří vakcínu naložili na jejich loď?Někdo z ostrova zavolá lidem, kteří čekají na moři, a oznámí jim, že zboží je na cestě. Uvažujte okomplicích na ostrově. Uvažujte o Stevensovi, doktoru Zollnerovi, doktorce Chenové nebo KennethuGibbsovi. Nebo o komkoliv na ostrově.“

„O.K…, takže to můžeme shrnout.“

„Co ještě?“ zeptala se.

„Já nejsem odborník na mezinárodní politiku, ale ebola je dost vzácná, a šance, že by Světová

zdravotnická organizace nebo vlády postižených afrických zemí nakupovaly vakcínu ve velkém, je

poměrně mizivá. V Africe lidé umírají na spoustu léčitelných nemocí, jako je malárie nebo tuberkulóza, a

nikdo jim dvě stě miliónů dávek nekoupí.“

„Správně…, ale my neznáme pozadí legálního obchodu s léky ani to, kde se léky kradou, prodávají na

černém trhu, napodobují a podobně.“

„Dobrá, ale souhlasíte s tím, že verze o tom, že by Gordonovi ukradli vakcínu, zní nepravděpodobně?“

Odpověděla: „Ne. Zní to pravděpodobně. Jenom cítím, že je to lež.“

„Správně. Je to pravděpodobná lež.“

„Hrozná lež.“

„Hrozná lež,“ souhlasil jsem. „Mění to případ.“

„To jistě. Co dál?“

„No,“ řekl jsem, „je tu ještě ta navigační kniha. Ne že by na tom nějak záleželo, ale rád bych věděl, co

znamená 44106818.“

„O.K. A co ta archeologie na Plum Islandu?“ zeptala se.

„Správně. To pro mě bylo naprosté překvapení, které vyvolává řadu otázek,“ řekl jsem.

„Proč nám o tom Paul Stevens řekl?“

„Protože je to veřejně známo a brzy bychom se o tom doslechli tak jako tak.“

„Jasně. Jaký má ta hra na vykopávky význam?“

„Nemám ponětí.“ Pak jsem dodal: „Ale s archeologií to nemá společného ani trochu. Byla to jen zástěrka

pro nějakou jinou činnost, pro cesty do odlehlých částí ostrova.“

Řekla: „Anebo ta hra nemá vůbec žádný význam.“

„Může být. A pak je tu ten červený jíl, který jsem viděl na botách Gordonových a který byl na Plum

Islandu. Cesta z hlavní laboratoře na parkoviště, do autobusu a pak do přístaviště není zrovna posetá

místy, kde se dá vyšlápnout červený jíl.“

Přikývla a řekla: „Předpokládám, že jste trochu jílu nabral, když jste šel na stranu?“

Usmál jsem se. „Vlastně ano. Když jsem se ale oblékal v šatně, zjistil jsem, že mi nějaký dobrák vypral

šortky.“

Vyprskla: „A na mě se vykašlali.“

Oba jsme se usmáli.

Řekla: „Vyžádám si půdní vzorky. Pokud budou trvat na svém pravidlu „Co Plum Island schvátí, nikdy

nenavrátí“, mohou je dekontaminovat.“ Pak dodala: „Zdá se, že na to jdete zostra, když uvážím vaše

bádání ve finančních záznamech, krádež státní půdy a kdoví, co ještě jste spáchal. Měl byste se naučitdodržovat směrnice, detektive Corey. Zvláště tehdy, pokud nejde o váš rajón ani váš případ. Koledujete si

o problémy a já za vás nasazovat krk nebudu.“

„Ale budete. A mimochodem, nedostávám se do rozporů s těmi blbinami o právech podezřelých,pravidlech dokazování, řídící struktuře a tak dále, pokud jde o obyčejnou vraždu. Ale tohle by mohl být –a pořád ještě může být – případ s epidemií na konci. Proto jsem zvolil pár zkratek. Jde nám o čas. A až

zachráním planetu, budu hrdina.“

„Budete hrát podle pravidel a budete dodržovat úřední postup. Nedělejte nic, co by v tomto případě

ohrozilo zadržení nebo odsouzení.“

„Pane jo, ještě nemáme ani půlku podezření, a vy už se vidíte u soudu.“

„Vždycky tak pracuji.“

Řekl jsem: „Myslím, že jsem tu udělal, co se dalo. Odstupuji ze svého místa městského konzultanta přes

vraždy.“

„Nechte toho.“ Zaváhala, pak řekla: „Ráda bych, kdybyste zůstal. Možná bych se od vás mohla něcopřiučit.“

Zjevně jsme měli rádi jeden druhého přes nějaká drobná nedorozumění, názorové rozdíly, odlišnosti vtemperamentu, věku a zkušenostech, a možná taky v krevní skupině, hudebním vkusu a pánbůhví v čemještě. Vlastně když jsem o tom tak přemýšlel, neměli jsme společného kromě práce nic, a ani na té jsmese nedokázali shodnout. A přece jsem se zamiloval. No, dobře, tak to byl chtíč. Ale významný chtíč. Byl

jsem mu hluboce oddán.

Znovu jsme se podívali jeden na druhého a opět jsme se usmáli. Cítil jsem se najednou jako idiot. Onabyla tak neuvěřitelně krásná… Líbil se mi její hlas, její úsměv, její měděné vlasy ve slunečním světle, jejípohyby, její ruce… a zase voněla mýdlem. Mám tu vůni rád. Mýdlo si spojuji se sexem.

Je to dlouhá historie.

Nakonec se zeptala: „Co ta neplodná půda?“

„Co…? Jo, jasně. Gordonovi.“ Vysvětlil jsem jí všechno o kontrole šeků a o rozhovoru s MargaretWileyovou. Uzavřel jsem to slovy: „Já nejsem z venkova, ale pochybuji, že by lidi, kteří nejsou nijakzámožní, dali pětadvacet tisíc dolarů jen za to, aby měli svoje vlastní vřesoviště.“

„Je to divné,“ připustila. „Ale půda je citová záležitost.“ Pak dodala: „Můj otec byl jedním z posledníchfarmářů na západě okresu Suffolk. Miloval svoji půdu, ale krajina kolem se měnila.

Lesy, potoky i ostatní farmy mizely, takže to nakonec prodal. Ale už to pak nikdy nebyl on – ani s

miliónem dolarů v bance.“

Chvíli mlčela, než řekla: „Myslím, že bychom si měli jít promluvit s Margaret Wileyovou a pak se podívatna ten pozemek, ačkoliv si nemyslím, že by měl pro tento případ význam.“

„Významný je fakt, že mi Gordonovi nikdy neřekli, že vlastní kus pozemku. Stejně tak ty archeologickévykopávky. Věci, které nedávají smysl, je třeba vysvětlit.“

„Děkuji vám, detektive Corey.“

Odpověděl jsem: „Nerad mentoruji, ale učím na John Jay a občas mi to trochu ujede.“

Chvíli se na mě dívala, než řekla: „Nikdy nevím, jestli mě taháte za fusekli, nebo mluvíte vážně.“

Samozřejmě jsem ji rád tahal za fusekli a líbilo by se mi stáhnout z ní i víc, ale nechal jsem to bezkomentáře. Jen jsem řekl: „Vážně učím na John Jay.“ Tak se mezi policajty říká policejní akademii JohnaJaye v Manhattanu, jedné z nejlepších škol svého druhu v zemi. Beth se teď nejspíš nemohla vyrovnat spředstavou Johna Coreyho v roli přednášejícího.

Zeptala se: „Co učíte?“

„No rozhodně ne důkazní řízení, práva podezřelých nebo něco podobného.“

„To jistě ne.“

„Vyučuji praktické vyšetřování případů vražd. Místo činu a všechno, co s tím souvisí. Víte, že páteční nocisouvisejí se záhadně zvýšeným výskytem vražd? Můžete taky začít chodit na přednášky, jestli se tam ještěněkdy vrátím. Možná tak od ledna.“

„To bych mohla.“

„Choďte včas. Třída je vždycky přecpaná. Jsem velmi zábavný.“

„O tom nepochybuji.“

A já jsem nepochyboval o tom, že Beth Penrosová o mé nabídce uvažuje vážně. O mé nabídce…

Trajekt se blížil k molu a zpomaloval. Zeptal jsem se: „Už jste mluvila s Murphyovými?“

„Ne. Max s nimi hovořil. Mám je v plánu na dnešek.“

„Dobrá. Připojím se.“

„Myslela jsem, že končíte.“

„Zítra.“

Vytáhla z tašky notes a začala v něm listovat. Pak řekla: „Potřebuji od vás počítačové sestavy, které jste sivypůjčil.“

„Mám je u sebe doma.“

„O.K.“ Přelétla očima stránku a pokračovala: „Zavolám na soudní a do laboratoře. Kromě toho jsempožádala vyšetřujícího soudce o záznamy telefonních čísel volaných z domu Gordonových za poslední dva

roky.“

„Správně. A taky si sežeňte seznam držitelů zbrojního průkazu na pistoli z celého Southoldu.“ Zeptala se: „Vy si myslíte, že by vražedná zbraň mohla být registrovaná?“

„Možná.“

„Proč si to myslíte?“

„Předtucha. Mezitím se snažte najít ty kulky.“

„Na tom se pracuje, ale je to jen taková střelba od boku… Promiňte mi to nevhodné přirovnání.“

„Jsem na ně zvyklý.“

„Budu hádat proč.“

„Ani nemusíte. Jo, a pokud budete přebírat ke kontrole zbraně z Plum Islandu, zajistěte, aby balistické

zkoušky dělalo okresní oddělení a ne FBI.“

„Já vím.“

Podrobně rozebrala několik dalších rutinních záležitostí, které je třeba udělat, a já jsem si všiml, že dokážechladnokrevně a souvisle uvažovat. Měla i určitou intuici. Aby byla skutečně dobrým detektivem,potřebovala už jen víc zkušeností. A aby mohla být skvělým detektivem, musela se ještě naučit naladit lidikolem sebe tak, aby mluvili bez zábran a co možná nejvíce. Působila zatím poněkud stroze a to většinusvědků, neřkuli kolegů, přinutí zbystřit pozornost. „Uvolněte se.“

Vzhlédla od notesu. „Prosím?“

„Uvolněte se.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Jsem z toho případu trochu napjatá.“

„To jsme všichni. Uvolněte se.“

„Zkusím to.“ Usmála se. „Umím napodobovat hlasy, chcete to slyšet?“ „Ne.“

Stáhla obličej, vsunula ruku do kapsy a druhou se poškrábala na hrudi. Pak promluvila basem snewyorským akcentem: „Hele, co je to zač ten chlap? Nash, jó? Ten nerozezná koňskou koblihu od pizzy.Má IQ činný sopky. Jasný? Ti chlapi…“

„Děkuji vám,“ řekl jsem chladně.

Zasmála se a řekla mi: „Uvolněte se.“

„Já přece nemluvím s takovým akcentem.“

„No, nám tady to tak připadá.“

Byl jsem trochu znechucený, ale musel jsem jí přiznat, že není špatný imitátor.

Nikdo z nás delší dobu nepromluvil a pak jsem poznamenal: „Myslím, že ten případ už není tak horký, a je

to dobře.“

Přikývla.

Pokračoval jsem: „Už se na něm bude pachtit míň lidí – žádní federálové, žádní novináři a vám nikdo

nebude vnucovat víc pomoci, než potřebujete.“ Pak jsem dodal: „Až to vyřešíte, budete hrdinka.“

Podívala se na mě a zeptala se: „Myslíte si, že to vyřešíme?“

„Samozřejmě.“

„A když ne?“

„Hlavy se kvůli tomu trhat nebudou. Budete mít jenom trošku problémy se služebním postupem.“

„Díky.“

Trajekt se otřel o gumové nárazníky mola a muži z osádky hodili dolů dvě lana.

Beth řekla, jako by přemýšlela nahlas: „Tak… kromě verze o nebezpečných virech a nebezpečnýchdrogách teď máme verzi o bezpečných lécích. A to ještě nezapomeňte, že Max mluvil s reportéry odvojnásobné vraždě obyvatel domu, kteří vyrušili zloděje při loupeži. A víte, že by to tak mohlo být?“

Podíval jsem se na ni a řekl jsem: „Ještě jednu verzi bych měl – jen pro vás. Vezměte v úvahu, žeGordonovi mohli vědět něco, co nebylo určeno jim, nebo mohli na Plum Islandu vidět něco, co neměli. Auvažte, že je mohl zlikvidovat někdo, jako je Stevens nebo náš kamarád Nash. Uvažujte o tom.“

Dlouhou dobu mlčela a pak řekla: „To zní jako špatná detektivka.“ Pak dodala: „Ale budu o tompřemýšlet.“

Max na nás zavolal z dolní paluby: „Všichni na břeh!“

Beth se pohnula směrem ke schodišti a pak se ke mně otočila: „Jaké máte číslo mobilního telefonu?“

Dal jsem jí číslo a ona řekla: „Rozejdeme se na parkovišti a já vám během dvaceti minut zavolám.“

Na zádi jsme se připojili k Maxovi, Fosterovi a Nashovi a vystoupili jsme na břeh společně se šestizaměstnanci Plum Islandu. Na plavbu zpátky na Plum Island čekali jen tři lidé a já jsem si opět uvědomil,jak strašně je ostrov izolovaný.

Na parkovišti šerif Maxwell řekl: „Těší mě, že nejobtížnější část případu je vyřešena. Mám ještě jinépovinnosti, takže další řešení vraždy přenechávám detektivu Penrosové.“

Ted Nash z Ústřední zpravodajské služby řekl: „I já jsem spokojen, a protože se mi nezdá, že by tu šlo onarušení národní bezpečnosti nebo o problém s mezinárodním aspektem, navrhnu odvolání aktivit našíagentury z tohoto případu.“

George Foster z Federálního úřadu pro vyšetřování pak řekl: „Zdá se, že došlo ke krádeži státníhomajetku, a proto FBI zůstane do vyšetřování zapojena. Dnes se vracím do Washingtonu, abych podalzprávu o situaci. Tento případ převezme místní pobočka FBI a někdo z nich vás bude kontaktovat, šerife.“

Podíval se na Beth. „Nebo vás nebo vašeho nadřízeného.“

Detektiv Elizabeth Penrosová z policejního oddělení okresu Suffolk odpověděla: „Nejspíš to budu já.Děkuji vám za pomoc.“

Všichni jsme se už mohli rozejít, ale Ted a já jsme se museli na rozloučenou ještě trochu poškádlit. Začalprvní: „Skutečně bych si přál, abychom se neviděli naposledy, detektive Corey.“

„Jsem si jist, že se ještě uvidíme, Tede. Ale příště se zkuste vydávat za ženskou. To by vám šlo určitě lípnež hrát si na někoho od zemědělství.“

Zíral na mě a řekl: „Mimochodem zapomněl jsem vám říct, že znám vašeho nadřízeného, detektivaporučíka Wolfeho.“

„Svět je malý. Ztratíte za mě slovo, že?“

„Určitě mu od vás vyřídím pozdrav a oznámím mu, že vypadáte docela fit a zrale na návrat do služby.“

Foster nás jako obvykle přerušil a řekl: „Bylo to zajímavých a nabitých čtyřiadvacet hodin. Myslím si, ženaše skupina může být hrdá na své výsledky, a nepochybuji o tom, že místní policie dovede případ kuspokojivému řešení.“

Řekl jsem: „Jinými slovy – dlouhý den, dobrá práce, hodně štěstí.“

Všichni jsme si začali podávat ruce, ačkoliv já osobně jsem například vůbec netušil, jestli už jsem ve svém

dosavadním angažmá skončil, nebo jestli je ještě na čem pracovat. Zaznělo pár stručných pozdravů narozloučenou, aniž by si tu někdo vyměňoval adresy, sliboval, že napíše, přijede, a aniž bychom si padalise slzami v očích do náruče. Během následující minuty seděli Max, Beth, Foster i Nash ve svých autech aujížděli pryč, zatímco já jsem tam stál a dloubal jsem se v nose. Divné. V noci, když jsme si všichnimysleli, že je apokalypsa přede dveřmi, jsme nebyli tak sebejistí. Teď už nikdo ani nevzdechl po dvouzlodějích vakcíny, kteří leží v márnici. Je to normální?

Vykročil jsem k autu. Kdo se podílel na kamufláži? Určitě Ted Nash a George Foster, protože oba byli natrajektu, který připlul z ostrova, a mluvili s chlápky, kteří odjeli černým caprice. Pravděpodobně se na ní

podílel i Paul Stevens a doktor Zollner.

Byl jsem si jist, že některé složky federálního státního aparátu se spojily za účelem kamufláže a určitě to považovaly za to nejlepší pro sdělovací prostředky, národ i celý svět. Pro detektivy Johna Coreyho aElizabeth Penrosovou to však to nejlepší nebylo. V žádném případě. Napadlo mě, jestli to sežral i Max.Lidé obvykle chtějí věřit dobrým zprávám a Max měl z mikroorganismů takovou hrůzu, že si nepřál nicjiného než uvěřit tomu, že Plum Island nemůže do vzduchu rozšířit nic než antibiotika a očkovací látky.Měl bych si s Maxem ještě promluvit. Možná.

Další otázka zněla – pokud kamuflovali, pak co kamuflovali? Zdálo se mi, že to snad ani sami nevědí.Potřebovali tento případ přesunout z polohy příšerného hororu do polohy běžné krádeže a museli tohodosáhnout rychle, aby uklidnili situaci. Nyní mohli začít zjišťovat, co se vlastně děje. Možná že Nash aFoster jsou ohledně motivu vražd stejně bezradní jako já.

Byla tu i druhá možnost – že věděli, kdo a proč Gordonovy zabil, a možná to třeba byli i oni sami. Nebyljsme si vůbec jist tím, co jsou ti dva šašci vlastně zač.

O tomhle všem jsem teď uvažoval a vzpomněl jsem si na to, co o Nashovi říkala Beth – člověku, jako je

on, bych se do cesty nepletla.

Zastavil jsem se asi dvacet metrů od svého jeepu a rozhlédl se.

Na parkovišti teď stálo kolem stovky aut zaměstnanců Plum Islandu, ale kolem nebyla živá duše, takžejsem se postavil za jednu z dodávek a vytáhl klíčky. Jednou z možností doplňkové výbavy, kterou jsem siza krvavých čtyřicet tisíc babek dopřál, bylo dálkové zapalování. Stiskl jsem příslušné tlačítko dvakrátdlouze a jednou krátce a čekal na výbuch. Žádný se nekonal. Auto normálně nastartovalo. Nechal jsemmotor běžet asi minutu, pak jsem došel k autu a nastoupil.

Napadlo mě, jestli už nejsem přemrštěně opatrný. Nicméně pokud by mi auto vybuchlo, odpověď byzněla ne. Sichr je sichr, jak vždycky říkám. Dokud nebudu vědět, kdo je vrah nebo vrahové, stihomam jemůj nejlepší přítel.

Kapitola 14

Jel jsem na západ po hlavní silnici, motor hučel, rádio potichu hrálo, kolem se míhala jedna poklidnávenkovská scenérie za druhou, zkrátka svět ke mně obracel tu nejpřívětivější tvář.

Autotelefon zazvonil. Zdvihl jsem sluchátko. „Hřebčinec. Co pro vás mohu udělat?“

„Sejdeme se u domu Murphyových,“ zazněl Bethyin hlas.

„Neřekl bych,“ odpověděl jsem.

„Proč ne?“

„Mám pocit, že jsem byl propuštěn. Pokud ne, tak dávám výpověď.“

„Byl jste najat na týden. Ten musíte dokončit.“

„Říká kdo?“

„U Murphyových.“ Zavěsila.

Nenávidím panovačné ženské. Přesto jsem během dvaceti minut dojel k domu Murphyových, kde jsemviděl Penrosovou sedět v zaparkovaném černém služebním fordu s civilním číslem.

Zaparkoval jsem jeep o několik domů dál, vypnul motor a vystoupil. Vpravo od domu Murphyových sedosud táhla páska vyznačující místo činu a před domem Gordonových stál policista. Na trávníku bylzaparkovaný mikrobus okresního policejního oddělení.

Když jsem k Beth přicházel, právě končila telefonní hovor mobilním telefonem. Vystoupila. „Zrovna jsemdomluvila se svým nadřízeným. Zdá se, že ta verze o vakcíně proti ebole všechny potěšila.“

Zeptal jsem se: „A naznačila jste šéfovi, že je to podle vás jen snůška nesmyslů?“

„Ne…, tuhle myšlenku teď nechme stranou. Řešme dvojnásobnou vraždu.“

Přistoupili jsme k hlavnímu vchodu do domu Murphyových a zazvonili jsme. Dům byl postaven ve styluranče, jak se stavívalo v šedesátých letech. Byl docela odporný, ale pečlivě udržovaný.

Ve dveřích se objevila asi sedmdesátiletá žena a my jsme se jí představili. Podívala se na moje šortky anejspíš si v duchu říkala, jak jsou krásně čerstvě vyprané a jak voní. Usmála se na Beth a pozvala nás dál.Pak zmizela uvnitř domu a zavolala: „Ede! Už je tu zase policie!“

Vrátila se do obývacího pokoje a vyzvala nás, ať si sedneme. Najednou jsem dřepěl v lenošce těsně vedle

Beth.

Paní Agnes Murphyová se nás zeptala: „Nedáte si něco k pití?“ „Ne, děkuji, madam,“ odvětil jsem. „Jsem ve službě.“

I Beth odmítla.

Paní Murphyová seděla naproti nám a zírala nám do tváří.

Rozhlédl jsem se kolem. Pokoj byl zařízen zcela tuctově: tmavý, nemoderní nábytek, spousta neuvěřitelně

kýčovitých suvenýrů, fotografie vnoučat a tak dále. Stěny byly natřeny křídovou zelení připomínající

mátovou žvýkačku a koberec byl…, ale koho to vlastně zajímá?

Paní Murphyová měla na sobě růžový kalhotový kostým ze syntetického vlákna, které vydrží tři tisíce let.

Zeptal jsem se paní Murphyové: „Měla jste Gordonovy ráda?“

Otázka ji naladila tak, jak jsem očekával. Srovnala si myšlenky a odpověděla: „Moc dobře jsme je neznali,

ale to bylo tím, že byli takoví tiší.“

„Proč myslíte, že byli zavražděni?“

„No…, jak bych to mohla vědět?“ Chvíli jsme se dívali jeden na druhého, až nakonec řekla: „Možná že tomělo něco společného s jejich prací.“

Vstoupil Edgar Murphy, který si ještě otíral ruce do hadru. Vysvětlil nám, že byl právě v garáži a opravovalsekačku. Vypadal na dobrých osmdesát, a kdybych byl na místě Beth Penrosové a připravoval soudníproces, s ním jako se svědkem bych už moc nepočítal.

Měl na sobě zelené montérky a pracovní boty a byl stejně bledý jako jeho žena. Vstal jsem a podal muruku. Posadil jsem se a pan Murphy si sednul do lenošky, jejíž opěradlo se sklopilo tak, že teď hleděl dostropu. Snažil jsem se udržet s ním kontakt alespoň očima, ale bylo to těžké vzhledem k tomu, jak jsmeseděli. Uvědomil jsem si, proč nerad navštěvuji vlastní rodiče.

Edgar Murphy řekl: „Už jsem mluvil se šerifem Maxwellem.“

Beth odpověděla: „Jistě, pane. Já jsem z oddělení vražd.“

„A odkud je tady ten?“

Odpověděl jsem sám. „Od šerifa Maxwella.“

„Ne, to nejste. Znám tu všechny policisty.“

Nejvyšší čas na třetí vraždu. Vzhlédl jsem do stropu přibližně k místu, kam upíral svůj zrak, a pokusil jsem

se nabourat mu ten jeho sledovaný satelit vlastním hlasem: „Jsem konzultant. Podívejte se, pane Murphy…“

Paní Murphyová mě přerušila. „Ede, nemůžeš si sednout rovně? Je nezdvořilé sedět takhle.“ „To je mi fuk. Je to můj dům. On mě slyší dobře. Slyšíte mě, nebo ne?“

„Ano, slyším.“

Beth začala s rekapitulací jejich výpovědi, ale některé detaily přiřadila k nesprávným časovým údajům,

což jí pan Murphy vyčetl, čímž na sebe prozradil, že krátkodobou paměť má dobrou.

Ani paní Murphyová si neodpustila několik oprav k událostem předešlého dne. Vypadali jako poměrně

spolehliví svědkové a já jsem se zastyděl za to, jak jsem o Edovi uvažoval.

Ohledně základních faktů jsme se nedověděli nic nového: v půl šesté večer byli Murphyovi na verandě a

dojídali právě večeři. Dívali se na televizi, když zaslechli hluk silných motorů lodi Gordonových, jak říkala

paní Murphyová. „Můj bože, ty motory dělaly rámus. Na co ti lidé potřebovali tak velké a hlučné motory?“

K otravování sousedů, paní Murphyová. Zeptal jsem se jich: „Viděli jste loď?“

„Ne,“ odpověděla paní Murphyová. „Neobtěžovali jsme se díváním z okna.“

„Ale z verandy byste loď vidět mohli?“

„Na moře vidíme, to ano. Ale dívali jsme se na televizi.“

„Jistě, to je lepší než se dívat na pustou pláž.“

Beth mě napomenula: „Johne.“

Trpím mnoha předsudky a za řadu z nich sám sebe nenávidím, ale jsem dítětem své doby, kultury a

prostředí, které mě formovalo. A taky jsem chlap. Usmál jsem se na paní Murphyovou. „Máte krásný

dům.“

„Děkuji vám.“

Beth na chvíli převzala úlohu tázajícího vyšetřovatele. „A jste si jisti, že jste neslyšeli nic, co by se mohlo

podobat výstřelu?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Edgar Murphy. „Sluch mám vynikající. Slyšel jsem přece Agnes, jak mě volá, nebo

ne?“

Beth řekla: „Někdy výstřel nezní tak, jak bychom čekali. Víte, v televizi zní jinak než ve skutečnosti, kdypřipomíná ostré prásknutí nebo střílení výfuku. Slyšeli jste jakýkoliv zvuk poté, co zmlkly motory?“

„Nic.“

Teď byla řada na mně: „O.K., takže jste slyšeli vypnout motor. Pořád jste se ještě dívali na televizi?“

„Jo. Ale my ji nepouštíme moc nahlas. Sedíme u ní dost blízko.“

„Zády k oknu?“

„Jo.“

„O.K., takže jste se ještě deset minut dívali na televizi – co vás přinutilo vstát?“

„Dávali tam nějakou pitomost, na kterou se Agnes chtěla dívat.“

„Takže jste zamířil o dům dál popovídat si s Tomem Gordonem.“

„Potřeboval jsem si půjčit prodlužovačku.“ Edgar vysvětlil, že prošel brankou mezi živými ploty, vstoupil

na verandu a tam našel Toma a Judy v Pánu.

Beth se zeptala: „Jak daleko jste stál od těl?“ „Necelých pět metrů.“

„Jste si jist?“

„Jo. Stál jsem na kraji podlahy a oni leželi u těch posuvných prosklených dveří. Pět metrů.“

„Dobře. Jak jste poznal, že to jsou Gordonovi?“

„Nejdřív jsem to nepoznal. Stál jsem tam jako přimraženej, až pak mě to trklo.“

„Jak jste věděl, že jsou mrtví?“

„Nejdřív jsem to nevěděl. Ale viděl jsem…, no, viděl jsem něco, co vypadalo jako třetí oko na Tomově

čele. Víte? A ani se nehnuli. Měli otevřené oči, ale nedýchali ani nekřičeli. Nic.“

Beth přikývla. „Co jste udělal potom?“

„Vypadnul jsem odtamtud.“

Teď byla řada zase na mně. Zeptal jsem se Edgara: „Jak si myslíte, že jste tam stál dlouho?“

„Jo, to nevím.“

„Půl hodiny?“

„Panebože, to ne. Nějakých patnáct sekund.“

Spíš sotva pět, pomyslel jsem si. Ještě několikrát jsem s Edgarem prošel těch několik sekund a snažiljsem se jej přimět, aby si vzpomněl, jestli přece jen neslyšel něco neobvyklého, ale bez úspěchu. Dokoncejsem se ho ptal i na to, jestli cítil pach střelného prachu, ale nevydoloval jsem z něj už vůbec nic. Vničem nezměnil svoji první výpověď, kterou učinil před šerifem Maxwellem a na které trval.

Uvažoval jsem o tom, co by se mohlo stát, kdyby Edgar prošel mezi živými ploty ke Gordonovým o deset

minut dříve. Pravděpodobně by tu teď s námi neseděl. Zajímalo by mě, jestli ho to napadlo. Zeptal jsemse ho: „Jak si myslíte, že se dostal vrah pryč, když jste neslyšeli a neviděli ani auto ani loď?“

„No, o tom už jsem přemýšlel.“

„A…?“

„No, tady kolem chodí, běhá nebo jezdí na kole plno lidí, víte? Myslím, že by si tu nikdo nikoho cizího

nevšimnul.“

„Jasné.“ Ale sportovec s přenosnou ledničkou by pozornost vzbudit mohl. Zdálo se mi poměrněpravděpodobné, že když Edgar přišel ke Gordonovým, byl vrah ještě někde nablízku.

Opustil jsem v duchu čas a místo činu a začal jsem své otázky směřovat jinam. Zeptal jsem se paníMurphyové: „Mívali Gordonovi často hosty?“

Odpověděla: „Docela často. Mnohokrát jedli venku a vždycky s nimi někdo seděl.“

Beth se zeptala Edgara: „Vyjížděli si pozdě večer na lodi?“

„Někdy. Ty motory se nedaly přeslechnout. Někdy se vraceli fakt pozdě.“

„Jak pozdě?“

„No, třeba ve dvě, ve tři ráno.“ Pak dodal: „Myslím, že jezdívali na noční rybolov.“

I z Formule 303 se dá rybařit a já jsem to s Gordonovými také několikrát udělal, ale Formula 303 nebyla

rybářskou lodí a já jsem si byl jist, že to Edgard ví. Edgar byl ale ze staré školy a věřil, že se o mrtvých

má mluvit jen dobře, dokud se na něj nepřitlačí.

Točili jsme se v hovoru pořád dokola kolem zvyků Gordonových, cizích aut v okolí a podobně. Nikdy jsem

ještě s Beth Penrosovou nepracoval, ale byli jsme zjevně naladěni na stejnou vlnu a tvořili jsme dobrou

dvojici.

Po několika dalších minutách řekla paní Murphyová: „Byl to takový na první pohled bezstarostný pár.“

Pochopil jsem to jako náznak a zeptal jsem se: „Myslíte si, že měl Tom milenku?“

„Ach…, nechtěla jsem…“

„Nebo Judy milence?“

„No…“

„Když nebyl Tom doma, stavoval se tu cizí muž. Je to tak?“

„Ale já jsem neřekla, že to byl milenec nebo něco takového.“

„Řekněte nám o tom něco víc.“

Nebylo na tom ale nic zvláštního. Jednou, někdy v červnu, když byl Tom v práci a Judy doma, se tu prýzastavil dobře vypadající a pěkně oblečený vousatý muž v bílém sportovním autě, jehož značku paníMurphyová nepoznala, a odjel asi za hodinu. Zajímavá novinka, ale nic, co by se dalo pokládat za důkazexistence manželského trojúhelníku, který by skončil zločinem. A pak se před několika týdny v sobotu,když byl Tom na moři se člunem, zastavil nějaký muž se zeleným jeepem, vešel na verandu, kde se Judyopalovala jen v titěrných plavečkách, svlékl si košili a chvíli se slunil vedle ní. Paní Murphyová řekla:„Nemyslím si, že je to správné, když je manžel mimo domov. Ona tam ležela napůl nahá, on si sundalkošili a lehl si těsně vedle ní a jen tak si tam povídali. On se pak zvedl a odjel ještě dřív, než se manželvrátil. Tak co je to za způsoby?“

Odpověděl jsem: „Bylo to docela nevinné. Zastavil jsem se tu, protože jsem od Toma něco potřeboval.“

Paní Murphyová se na mě podívala. Cítil jsem na sobě i upřený pohled Beth. Řekl jsem paní Murphyové:„Byl jsem přítel Gordonových.“

„Aha…“

Pan Murphy se uchechtl. Pak mě informoval: „Moje žena je strašně podezíravá.“

„Já taky.“ Pak jsem se paní Murphyové zeptal: „Sešli jste se někdy s Gordonovými?“

„Jednou, někdy před dvěma lety, když se sem nastěhovali, byli u nás na večeři. Hned potom nás pozvali

na barbecue. Pak jsme se už nikdy takhle nesešli.“

Zeptal jsem se: „Znala jste některé z jejich přátel jménem?“

„Ne. Myslela jsem si, že to jsou hlavně lidé z Plum Islandu. Jestli chcete slyšet můj názor, je to bandapodivínů.“

A tak pořád dokola. Rádi povídali. Paní Murphyová rozprávěla a pan Murphy si pohrával s opěradlemlenošky. Zrovna když spíš ležel, než seděl, se mě zeptal: „Co udělali? Ukradli tam nějaké svinstvo, kterýmse dá vyčistit svět?“

„Ne, ukradli cennou očkovací látku. Chtěli zbohatnout.“

„Jo? Oni byli nejspíš trochu moc nároční, víte?“

„Ano.“

„Strašně moc platili za ten barák.“

„Jak to víte?“

„Znám jeho majitele. Mladý člověk, nějaký Sanders. Je to stavitel. Koupil dům od Hoffmannových, to jsounaši přátelé. Zaplatil za něj dost peněz, tak ho opravil a pronajal Gordonovým. Platili hodně vysoký

nájem.“

Beth řekla: „Nezlobte se na mne pro mou neomalenost, pane Murphy, ale někteří lidé si myslí, že

Gordonovi pašovali drogy. Co si o tom myslíte?“

Odpověděl bez zaváhání: „Může být. Vyjížděli se člunem v nezvyklou dobu dost často. Nepřekvapilo bymě to.“

Zeptal jsem se: „Kromě toho vousatého muže v bílém sportovním autě a kromě mě jste tu nikohopodezřelého na návštěvě neviděli?“

„No…, abych řekl pravdu, nevzpomínám si.“

„A vy, paní Murphyová?“

„Ne, myslím, že ne. Většina návštěvníků vypadala docela poctivě. Pilo se tam hodně víno…, popelnice bylyplné lahví…, někdy byly návštěvy dost hlučné, když se napily, ale hudba tam hrála potichu, nepouštěli si

žádný takový ten moderní kravál.“

„Měli jste klíč od jejich domu?“

Viděl jsem, jak paní Murphyová střelila pohledem po svém manželovi, který se díval do stropu. Chvíli byloticho a pak pan Murphy řekl: „Jo, klíč jsme měli. Občas jsme jim na dům dohlídli, protože se nikam

nevzdalujeme.“ „A dál…?“

„No…, někdy tenhle týden jsem viděl auto zámečnické firmy, které tu zastavilo, a když ten chlapík odjel,šel jsem vyzkoušet svůj klíč, a už tam nepasoval. Čekal jsem, že mi Tom dá nový, ale nic se nestalo. Onměl klíč od našeho domu, víte? Tak jsem zavolal Gilu Sandersovi, protože majitel by klíče měl mít, že jo,ale on o ničem nevěděl. Nic mi do toho není, ale jestli Gordonovi chtěli, abych jim dohlídl na dům, mělbych mít klíč.“ Pak dodal: „Teď mě tak napadá, jestli uvnitř něco neschovávali.“

„Vás bychom si měli najmout jako občanského spolupracovníka, pane Murphy. O ničem, co se tu řeklo,nemluvte s nikým kromě šerifa Maxwella. Pokud se tu objeví kdokoliv jiný a bude tvrdit, že je z FBI,okresního policejního oddělení v Suffolku nebo z newyorské policie, může lhát. V tom případě zavolejte

šerifa nebo detektiva Penrosovou, jasné?“ „Ano.“

Beth se pana Murphyho zeptala: „Máte loď?“ „Už ne. Je s tím moc práce a výdajů.“

„Navštívil Gordonovy někdo s lodí?“ zeptala se Beth.

„Občas jsem nějakou loď u jejich přístaviště viděl.“

„Věděl jste, komu patří?“

„Ani náhodou. Jednou to ale byla loď podobná té jejich. Rychlý člun. Ale jejich nebyl. Jmenoval se jinak.“

„Byl jste dostatečně blízko, abyste viděl nápis?“ zeptal jsem se.

„Občas se dívám dalekohledem.“

„Jak se ta loď jmenovala?“

„Nevzpomenu si. Ale jejich nebyla.“

„Viděl jste někoho na palubě?“ zeptala se Beth.

„Nikoho. Prostě jsem si jen všiml lodi. Nikoho jsem neviděl vystupovat ani nastupovat.“

„Kdy to bylo?“

„Moment…, někdy v červnu…, na začátku sezóny.“

„Gordonovi byli doma?“

„Já nevím.“ Pak dodal: „Díval jsem se, kdo vyjde z domu, ale nějak mi proklouzli, a najednou jsemzaslechl motor a loď už mířila na moře.“

„Jak vidíte na dálku?“

„Nijak zvlášť, pokud nemám dalekohled.“

„A vy, paní Murphyová?“

„Jsem na tom stejně.“

Protože jsem tušil, že se odsud dalekohledem nakukovalo ke Gordonovým častěji, než byli Murphyoviochotni přiznat, zeptal jsem se: „Pokud bychom vám ukázali fotografie, dokázali byste poznat, jestli je nanich někdo, kdo Gordonovy navštěvoval?“

„Možná.“

Kývl jsem. Zvědaví sousedé bývají někdy užiteční svědci, ale někdy – stejně jako laciná hlídací kamera –vidí víc, než se ve skutečnosti děje, a blábolí nesmysly.

Ještě asi půl hodiny jsme se vyptávali, ale už to nebylo k ničemu. Panu Murphyovi se podařilo to, co jsemdosud pokládal za nemožné, a to usnout během policejního výslechu. Jeho chrápání mi pomalu začínalo

lézt na nervy. Vstal jsem a protáhl se.

Beth se zvedla a podala paní Murphyové navštívenku. „Děkuji vám za ochotu. Pokud si na cokoliv

vzpomenete, zavolejte mi.“

„Jistě.“

„A pamatujte si,“ řekla Beth, „že já jsem detektiv pověřený šetřením případu. Toto je můj partner. ŠerifMaxwell s námi spolupracuje. S nikým jiným byste o tomto případu mluvit neměli.“ Přikývla, ale nebyl jsem si jist, jestli by Murphyovi dokázali odolat někomu, jako je Ted Nash z Ústřední

zpravodajské služby.

Zeptal jsem se: „Vadilo by vám, kdybychom se tu ještě porozhlédli?“

„Ne.“

Rozloučili jsme se a na odchodu jsem řekl: „Omluvám se, jestli jsem pana Murphyho nudil.“ „On si v tuhle dobu vždycky zdřímne.“

„To vidím.“

Doprovodila nás ke dveřím a řekla: „Mám strach.“

„Nemusíte se ničeho bát,“ řekla Beth. „Hlídkuje tu policie.“

„Mohou nás klidně zavraždit i v posteli.“

Beth odpověděla: „My si myslíme, že to byl někdo, koho Gordonovi znali. Nějaká osobní msta. Nic, co by

vám muselo nahánět strach.“

„Co když se vrátí?“

Už mě zase popadal vztek. „Proč by se vrah vracel?“ zeptal jsem se trochu moc ostře. „Vždycky se přece vrací na místo činu.“

„Nikdy.“

„Ale ano, pokud chce zabít svědky.“

„Vy nebo pan Murphy jste byli svědky vraždy?“

„Ne.“

„Tak se nemáte čeho bát,“ řekl jsem.

„Vrah si ale může myslet, že jsme ho viděli.“

Podíval jsem se na Beth.

Řekla: „Nechám vám tu hlídku. A pokud budete mít strach nebo něco zaslechnete, volejte číslo 911.“ Pak

dodala: „Nemějte strach.“

Agnes Murphyová přikývla.

Otevřel jsem dveře a vyšli jsme do slunce. Řekl jsem Beth: „Ona něco ví.“

„Já vím. Ještě si s ní zkusím promluvit.“

Obešli jsme postranní dvorek, kde jsme uviděli branku mezi živými ploty. Od nich bylo vidět zadní trakt

domu Gordonových a verandu, a pokud člověk brankou prošel a podíval se vlevo, viděl až k moři. Dole v

zátoce jsem zahlédl modrobílou loď a Beth řekla: „To je člun pobřežní hlídky. Čtyři potápěči tam hledají

vypálené kulky. Mizivá šance.“

Od zločinu ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a místo činu mělo být zapečetěno přinejmenším do

příštího rána, takže jsme na pozemek Gordonových nevstoupili, protože by to znamenalo další zapisování.Vykročili jsme podél živého plotu po pozemku Murphyových k zátoce. Čím blíž k moři, tím byly ploty nižší,a nějakých deset metrů od břehu už jsem přes ně viděl. Došli jsme až k pobřeží. V přístavišti

Gordonových chyběla Spirocheta.

Beth řekla: „Plavební správa nechala loď odtáhnout do svých doků. Tam se provede prohlídka.“ Pak se

mě zeptala: „Co si myslíte o Murphyových?“

„Myslím, že to udělali oni.“

„Udělali co?“

„Zavraždili Gordonovy. Nepřímo. Stačilo, aby ke Gordonovým vlezli, půl hodiny do nich hučeli ty svoje

bláboly, a ti si radši vpálili kulku do hlavy.“

„Možné to je,“ připustila Beth. „Ale co se stalo se zbraněmi?“

„Z těch udělal Edgar držáky na toaletní papír.“

Rozesmála se. „Vy jste prostě příšerný. Taky budete jednou starý.“

„Ne, nebudu.“

Chvíli jsme oba mlčeli. Stáli jsme a dívali se na zátoku. Voda je stejně fascinující jako oheň. Beth se

nakonec zeptala: „Měl jste něco s Judy Gordonovou?“

„Kdybych s ní něco měl, řekl bych to Maxovi i vám rovnou.“

„Řekl byte to Maxovi. Mně ne.“

„Dobře… Takže jsem s Judy Gordonovou nic neměl.“

„Ale přitahovala vás.“

„To každého chlapa. Byla krásná.“ Pak jsem dodal: „Máme tu vraždu mladého, pohledného páru. Možná

bychom měli uvažovat i o manželském trojúhelníku.“

Přikývla. „Budeme o tom uvažovat.“

Z místa, kde jsem stál, jsem viděl na stožár v přístavišti Gordonových. Pořád na něm vlála pirátská vlajka

a dva signální plamence. Zeptal jsem se Beth: „Umíte ty vlajky nakreslit?“

„Jistě.“ Vytáhla notes a tužku a několika rychlými tahy je načrtla. „Myslíte si, že je to důležité? Nějaký

signál?“

„Proč ne? Jsou to přece signální vlajky.“

„Myslím si, že jsou jen pro ozdobu. Ale to zjistíme.“

„Jasně. Vraťme se na místo činu.“

Přešli jsme hranici mezi pozemky a zamířili k přístavišti Gordonových. Řekl jsem: „Takže já jsem Tom, vyjste Judy. V poledne jsme odpluli z Plum Islandu, teď je asi půl šesté večer. Jsme doma. Vypínám motory.

Vy vystupujete první a uvazujete lano. Zvedám z paluby schránku s ledem. Jasné?“ „Jasné.“ „Vystoupil jsem, každý bereme schránku z jedné strany za madlo a jdeme.“

Kráčeli jsme vzhůru bok po boku. Řekl jsem: „Díváme se směrem k domu. Pokud by kdokoliv byl na

některém z těch tří terasovitých stupňů, viděli bychom ho. Je to tak?“

„Jistě,“ souhlasila. „Řekněme, že tam někdo je, ale my ho známe, a proto pokračujeme v chůzi.“

„Ano. Člověk by sice čekal, že se dotyčný vydá naproti, aby nám pomohl. Jen ze slušnosti. Ale jdeme dál.“

Pokračovali jsme na druhý stupeň. Beth řekla: „V určitém místě už bychom si všimli, že jsou otevřenéposuvné dveře. Pokud by tomu tak bylo, zarazilo by nás to a zastavili bychom se nebo bychom začaliustupovat. Takže dveře otevřené nebyly.“

„Pokud nepočítali s tím, že na ně někdo bude čekat v domě.“

„Jasně. Dotyčný by ale musel mít nový klíč.“

Pokračovali jsme až na nejvyšší stupeň podlahy z prken, zastavili jsme se pár kroků od dvou křídovýchobrysů, já před Tomovým a Beth před Judyiným. Řekl jsem: „Gordonovi mají před sebou ještě pár kroků.Minuta života nebo ještě míň. Co vidí?“

Beth se podívala na křídové obrysy, pak na dům před námi, na skleněné dveře a rozhlédla se ponejbližším okolí. Konečně řekla: „Stále míří k domu, který je teď vzdálen asi pět nebo šest metrů.

Není tu žádný náznak, že by se pokoušeli o útěk. Nablízku není žádný úkryt kromě domu a z takovévzdálenosti nikdo nemůže dva lidi po sobě trefit do hlavy. Buďto vraha znali, nebo je prostě nijak

nevyplašil.“

„Jistě. Myslím, že vrah tu mohl ležet na lehátku a předstírat spánek – proto jim taky nešel naproti kpřístavišti. Gordonovi dotyčného znali a možná že Tom zavolal: ,Hej, Joe, vstávej a koukej nám pomoct stou bednou vakcíny proti ebole.‘ Nebo proti sněti. Nebo s penězi. No a chlápek vstane, zívne si, popojdepár kroků směrem k nim, dostane se na bezpečný dostřel, vytáhne pistoli a prostřelí jim hlavy. Co říkáte?“

Odpověděla: „Možné to je.“ Obešla obrysy a postavila se do míst, kde musel stát vrah, necelé dva metryod nohou načrtnutých postav. Postoupil jsem tam, kde stál Tom. Beth zdvihla pravou ruku a zápěstí sipodepřela levačkou. Namířila mi ukazovákem do tváře. „Prásk.“

Řekl jsem: „Když byli zastřeleni, bednu už nedrželi. Vypadla by jim z rukou. Nejdřív ji postavili na zem.“

„Já si nejsem jistá, jestli vůbec nějakou bednu nesli. To je vaše teorie, ne moje.“

„Tak kde je ta bedna, když byla vždycky na lodi?“

„Kdoví? Může být kdekoliv. Podívejte se na ty dva obrysy, Johne. Leží tak blízko sebe, že bych se moc

divila, kdyby mezi sebou měli ještě bednu dlouhou přes metr.“

Ohlédl jsem se po obrysech. Měla pravdu, ale řekl jsem: „Mohli ji postavit na zem o pár kroků dál, pak

přistoupili blíž ke svému vrahovi, který stál ve dveřích domu, ležel na lehátku nebo z něj zrovna vstával.“

„Možná. V každém případě věřím, že se Gordonovi se svým vrahem – nebo vrahy – museli znát.“

„Souhlasím.“ Pak jsem řekl: „Nemyslím si, že se tu Gordonovi s vrahem sešli náhodou. Pro vraha by bylo

snazší provést to v domě. On si tohle místo ale vybral – naplánoval si střelbu právě tady.“

„Proč?“

„Jediný důvod, který mě napadá, je ten, že měl registrovanou pistoli a nechtěl, aby šly kulky na balistické

zkoušky, pokud bude podezírán.“

Přikývla a podívala se k zátoce.

Pokračoval jsem: „Uvnitř domu by se kulky nejspíš někam zaryly a on by je nemohl odstranit. Proto sizvolil takové místo, kde by kulky z velkorážní pistole neměly po průstřelu hlavy žádnou překážku.“

Opět přikývla. „Vypadá to tak.“ Pak dodala: „Tím se nám mění profil vraha. Není to ani narkoman, anilupič s neregistrovanou zbraní. Je to někdo, kdo nemá možnost přístupu k neregistrovaným zbraním –bezúhonný občan se zbraní řádně přihlášenou. To chcete naznačit?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“

„Proto chcete znát jména místních lidí s registrovanými zbraněmi.“

„Správně.“ Pak jsem dodal: „Jde o velkorážní registrovanou pistoli, protože na revolver je praktickynemožné nasadit tlumič. Z toho bychom měli vycházet.“

Beth řekla: „Jak se bezúhonný občan s registrovanou pistolí dostane k ilegálnímu tlumiči?“

„Dobrá otázka.“ Zvažoval jsem přepokládaný profil vraha a pak jsem řekl: „Jako se vším v tomto případu i

s tímhle jde ruku v ruce nesrovnalost, která dobrou teorii nabourává.“

„Správně. A pak tu jsou ty pětačtyřicítky na Plum Islandu.“

„To ano.“

Ještě chvíli jsme to probírali a pokoušeli se přesunout se ze současnosti do včerejšího pozdníhoodpoledne, abychom si poskládali dohromady jednotlivé střípky.

Sklem posuvných dveří jsem zahlédl uniformovaného policistu. On si nás však nevšiml a zase odešel.

Po zhruba pěti minutách planého uvažování jsem řekl: „Když jsem byl ještě malý kluk, jezdili jsme sem z

Manhattanu s celou rodinou – s tátou, mámou, bratrem Jimem a sestrou Lynne. Obvykle jsme si pronajali

chatu poblíž domu strýčka Harryho, kde jsme strávili krásné dva týdny, během kterých jsme sloužili jakovítaná potrava komárům. Popálili jsme se o škumpu, do nohou jsme si ve vodě zapíchali rybářské háčky a

nakonec jsme si obyčejně uhnali úpal. Všem se nám to ale děsně líbilo a každý rok jsme se na to znovutěšili. Coreyovi na svém pravidelném sadomasochistickém výletě.“ Usmála se.

Pokračoval jsem: „Jednou, to mi bylo asi deset, jsem našel kulku z muškety. Napadlo mě, že ji muselvystřelit neznámý střelec před sto, možná dvěma sty lety. Pak mě teta June, dej jí pánbůh nebe, vzala najedno místo poblíž vesničky Cutchogue, která prý kdysi byla sídlem indiánů z kmene Korčagů, a tam měnaučila hledat hroty šípů, kostěné jehlice a další podobné věci. Neuvěřitelné místo.“

Beth neříkala nic, ale dívala se na mě, jako bych mluvil o něčem nesmírně zajímavém.

Pokračoval jsem: „Vzpomínám si, že jsem často nemohl usnout, když jsem si představoval dobrodružství,která se za těmi věcmi skrývají. Než ty dva týdny dovolené skončily, věděl jsem, že až vyrostu, chci býtarcheologem. Nakonec to nějak nevyšlo, ale myslím, že to byl jeden z důvodů, proč jsem se stal

detektivem.“

Vyprávěl jsem jí o příjezdové cestě k domu strýčka Harryho, kde se používaly skořápky škeblí jako posypproti prachu a blátu. „Až se tu bude za tisíc let hrabat nějaký archeolog, dojde k závěru, že to místosloužilo jako obrovská přípravna jídla. Najde sice silnici, ale kuchyně bude zapadat do jeho teorie. Stačítemě sledovat?“

„Jistě.“

„Fajn. A takhle bych to odpřednášel já na akademii: ,Vážení přítomní, na místě činu se setkáváte jen sprostředím, kde se čas již zastavil. Můžete si vytvořit několik teorií o tom, co se na místě činu dělo, alevždy půjde jen o teorie. Detektiv, stejně jako archeolog, může shromáždit hmatatelná fakta a solidnívědecké důkazy, ale stále bude docházet k nesprávným závěrům. K tomu si domyslete pár lží, falešnýchstop a lidí, kteří se vám snaží pomoct, ale dělají chyby. K tomu se přidají lidé, kteří říkají to, co chceteslyšet, protože to zapadá do vaší teorie, lidé se skrytými zájmy a sám vrah, který mohl připravit falešnéstopy. A někde v tom zmatku protikladů, nesrovnalostí a lží se skrývá pravda.‘ Teď by měl zazvonitzvonek a já bych měl říct: ,Dámy a pánové, vaším úkolem je rozeznat pravdu.‘“

„Bravo.“

„Děkuji vám.“

„Tak kdo zabil Gordonovy?“ zeptala se.

„To nevím, kdybyste mě zabila,“ odpověděl jsem.

Kapitola 15

Stáli jsme ve sluncem prozářené uličce poblíž černého auta Beth Penrosové. Blížila se šestá hodina. Řekljsem: „Co si dát někde něco k pití?“

Odpověděla: „Najdete dům Margaret Wileyové?“

„Možná. Ona má nálevnu?“

„Můžeme se zeptat. Nastupte si.“

Poslechl jsem. Nastartovala a vyrazili jsme na sever. Projeli jsme Nassau Point a po pobřežní silnici zamířili

na pevninu North Forku… „Kudy?“ zeptala se.

„Doprava. Aspoň myslím.“

Zahnula tak ostře, až zakvílely pneumatiky.

Řekl jsem: „Zpomalte.“

Poslechla.

Byla to příjemná jízda se staženými okny, kterými do vozu pronikal čerstvý vzduch a záře zapadajícího

slunce. Měli jsme za sebou pobřeží a projížděli jsme obdělávanými farmářskými a vinařskými pozemky. Řekl jsem: „Když jsem byl malý, bývaly tu dva typy farem – bramborářské, které patřily hlavně polským aněmeckým rodinám, které sem přišly na přelomu století, a pak ovocnářské a zelinářské, které vlastnilipůvodní starousedlíci. Jsou tu farmy, které vlastní jedna a tatáž rodina i tři sta nebo pět set let. Zvláštnípředstava.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Moje rodina měla jednu farmu sto let.“

„Vážně? A váš otec ji prodal?“

„Musel. Když jsem se narodila, byla už farma obklopená předměstskými koloniemi.“ Pak dodala: „Všichni

nás měli za blázny. Ve škole se mi posmívali. Jen za to, že jsem byla farmářská dcerka.“ Usmála se a

řekla: „Ale naposled se smál tatínek. Dostal milión dolarů za pozemek. To jsou pořád peníze.“

„To jsou.“ Zeptal jsem se: „Dědila jste?“

„Ještě ne. Ale úspěšně ruinuji svěřenecký fond.“

Zeptal jsem se: „Vezmete si mě?“

„Ne, ale nechám vás řídit svého bavoráka.“

„Tady zpomalte a zahněte doleva.“

Zahnula a pokračovali jsme dál na sever. Podívala se na mě a poznamenala: „Pokud jsem vás dobře

poslouchala, byl jste ženatý.“

„Jsem rozvedený.“ „Rozvod od stolu a lože?“

„Tak nějak.“ Vlastně už jsem si ani nepamatoval, jestli jsem na to měl nějaký papír.

„Vzpomínám si na televizní zprávy z doby, kdy vás postřelili… Atraktivní manželka na návštěvě hrdiny v

nemocnici v doprovodu policejního komisaře… Pamatujete si na to?“

„Ani ne. Slyšel jsem o tom. Tady rovně a hned potom doleva.“

Vjeli jsme na Lighthouse Road a já jsem řekl: „Jeďte pomalu, budeme sledovat domovní čísla.“

Úzká ulice, která končila asi o dva kilometry dál u majáku na Horton Pointu, byla lemována domky

obklopenými vinicemi.

Přijeli jsme k malebnému cihlovému domku, před nímž se tyčila poštovní schránka se jménem Wileyovi.

Beth zastavila u obrubníku. „Myslím, že jsme tady.“

„Pravděpodobně. Telefonní seznam je ale plný Wileyů. Nejspíš starousedlíci.“

Vystoupili jsme a vykročili po kameny dlážděné cestě ke vchodovým dveřím. Nebyl u nich zvonek, takjsem zaklepal. Čekali jsme. Pod mohutným dubem u domu stálo zaparkované auto. Když jsme po chvilcečekání obešli dům, viděli jsme, jak se v zeleninové zahrádce pachtí asi sedmdesátiletá žena v květovaných

letních šatech. Zavolal jsem: „Paní Wileyová?“

Vzhlédla od záhonů a vykročila směrem k nám. Setkali jsme se na trávníku mezi domkem a zahradou.Řekl jsem: „Jsem detektiv Corey a tohle je moje kolegyně detektiv Penrosová. V noci jsem vám

telefonoval.“

Zírala mi tak upřeně na šortky, až jsem dostal strach, jestli nemám rozepnutý poklopec nebo něco

podobného.

Beth paní Wileyové ukázala odznak a zdálo se, že si tím získala důvěru, ale na mě stará dáma hleděladále s nedůvěrou.

Usmál jsem se na ni. Měla jasné šedé oči, prošedivělé vlasy a zajímavou tvář s téměř průsvitnou kůží.Připomínala mi starý obraz – žádného konkrétního malíře nebo styl, prostě starý obraz. Podívala se mi doočí a řekla: „Volal jste velice pozdě.“

„Nemohl jsem usnout. To ta dvojnásobná vražda. Omlouvám se, paní Wileyová.“

„Neříkala jsem to kvůli omluvě. Co pro vás mohu udělat?“

„No,“ řekl jsem, „zajímá nás pozemek, který jste prodala Gordonovým.“

„Myslím, že jsem vám řekla všechno.“

„Jistě, madam. Jen ještě několik otázek.“

„Sedněte si.“ Pokynula nám ke křesílkům pod starou pokřivenou vrbou. Všichni jsme se posadili.

Křesla, která byla v kurzu, když jsem byl malý kluk, se vrací do módy a právě tady je má skoro každý.Zdálo se mi ale, že křesla paní Wileyové nikdy ze scény nezmizela, takže žádného comebacku nebylozapotřebí. Jak dům, tak dvůr, stařenka v dlouhých bavlněných šatech, stará vrba v zahradě, zrezivěláhoupačka a stará pneumatika zavěšená na provaze na dubu, to všechno vypadalo jako vystřižené ze staré

kolorované fotografie ze čtyřicátých nebo padesátých let. Tady jako by šel čas pomaleji. Říká se, že naManhattanu je přítomnost tak mocná, že zakryje minulost. Tady však měla minulost moc zakrýt

přítomnost.

Z úžiny Long Island Sound vzdálené ani ne půl kilometru sem bylo cítit moře a mně se zdálo, že jsem

ucítil i závan hroznů spadaných na nedaleké vinici. Prostředí, v němž se snoubilo moře, farmy a vinice, je

velice neobvyklé a vlastně na ně narazíte jen na určitých částech východního pobřeží.

Řekl jsem paní Wileyové: „Máte to tu překrásné.“

„Děkuji vám.“

Margaret byla ten den třetí starý člověk, se kterým jsem musel jednat, a já jsem se rozhodl zhostit se

toho lépe než u Murphyových. Podvědomě jsem cítil, že Margaret Wileyová mě nijak provokovat nebude.Vyzařovala z ní přímočarost a jakási starosvětskost. Jsem dobrý vyšetřovatel právě proto, že dokážuodhadnout určité typy lidí a přizpůsobit jim svůj přístup. To ovšem neznamená, že bych byl sympatický acitlivý. Jsem samolibé, arogantní a tvrdohlavé šovinistické prase. V tom jsem skvělý. Ale umím naslouchat

a naučil jsem se říkat to, co se má. K mé práci to patří.

Zeptal jsem se: „To jste tu zařídila sama?“

„Převážně ano. Mám syna a dvě dcery, ale všichni už mají rodiny a žijí tady v okolí. Také mám čtyři

vnoučata. Můj manžel Thad zemřel před šesti lety.“

Beth řekla, že je jí to líto.

Úplně zbytečně se pak zeptala: „Ty vinice patří vám?“

„Jen část pozemku. Pronajala jsem ho vinařům. Obyčejní farmáři si propachtují pozemek vždy jen na

sezónu. Říká se, že vinaři potřebují dvacet let. Já o révě nic nevím.“

Podívala se na Beth. „To jste potřebovala vědět?“

„Ano, madam. Proč jste prodala svůj pozemek Gordonovým?“

„Jak to souvisí s jejich vraždou?“

Beth odpověděla: „To nevíme, dokud nezjistíme více o té transakci.“

„Byl to obyčejný prodej půdy.“

Řekl jsem: „Abych byl upřímný, paní Wileyová, připadá mi divné, že by Gordonovi utratili tolik peněz za

pozemek, na kterém se nedá nic dělat.“

„Myslím, že jsem vám říkala, detektive, že chtěli mít výhled na moře.“

„Ano, madam. Nemluvili o dalším využití té půdy? O rybaření, táboření nebo jachtaření?“

„O táboření. Mluvili o tom, že si tam postaví stan. A taky mluvili o rybaření. Chtěli si vyrazit v noci na

moře ve člunu z vlastní pláže. Také se zmínili o nějakém teleskopu. Chtěli studovat astronomii. Zajímali se

o Custerův institut. Byl jste tam?“

„Ne, madam.“

„Je to malá observatoř v Southoldu. Gordonovi měli zájem o astronomii.“

To byla pro mě novinka. Člověk by řekl, že lidé, kteří celý den civí na mikroorganismy pod mikroskopem,

nebudou mít zájem dívat se v noci do dalších čoček. Ale člověk nikdy neví.

Zeptal jsem se: „A co jachtaření?“

„Odtamtud nelze spustit loď, leda tak kánoi. Je tam prudký sráz a nic kromě kánoe není možné dostat ani

nahoru ani dolů.“

„Ale u pláže se dá přirazit?“

„Možná za vrcholícího přílivu, ale v těch místech jsou hrozná skaliska. Loď by tam mohla zakotvit, ale za

odlivu by k pláži museli doplavat nebo dojít.“

Přikývl jsem a zeptal jsem se: „Zmiňovali se o nějakém zemědělském využívání té půdy?“ „Ne. Na to ten pozemek není vhodný. To jsem vám neřekla?“

„Nevzpomínám si.“

„Ale ano.“ Vysvětlila nám: „Všechno, co na tom útesu roste, se muselo dlouho přizpůsobovat větru a

slanému vzduchu.“ Pak dodala: „Na straně odvrácené od moře by se snad uchytila kořenová zelenina.“

„Jasné.“ Zkusil jsem to jinak. „Jak na vás Gordonovi působili?“

Podívala se na mě, na okamžik se zamyslela a pak odpověděla: „Příjemný pár. Velmi milí.“

„Šťastní?“

„Vypadalo to tak.“

„Byli rozrušení tou koupí?“

„Dalo by se to tak říci.“

„To oni vás oslovili s nabídkou koupě?“

„Ano. Nejdřív se vyptávali. To jsem věděla dřív, než přišli za mnou. Když se mě zeptali, řekla jsem jim, že

nemám zájem.“

„Pročpak?“

„No, nerada prodávám půdu.“

„Proč?“

„Půda by měla zůstat v rodině. Nějaké pozemky jsem zdědila po matce. Ta půda, o kterou měli zájem

Gordonovi, byla po mém manželovi.“ Zdálo se, že se na okamžik ponořila do vzpomínek, a pakpokračovala: „Thad chtěl, abych mu slíbila, že nic z toho neprodám. Chtěl, aby to dostaly děti. Ale tohlebyl jen kousíček půdy. Nijak nutně jsem ty peníze nepotřebovala, ale měla jsem pocit, že se Gordonovi do

toho kousku země zamilovali…“

Podívala se na mě a na Beth a řekla: „Ptala jsem se dětí a ty říkaly, že by to otec schválil.“

Vždycky mě fascinuje, jak přesně vědí vdovy a sirotci, co by chtěl otec po smrti, ačkoliv za jeho života

měli hrozné problémy vymyslet pro něj aspoň dárek k Vánocům.

Paní Wileyová pokračovala: „Gordonovi si byli vědomi toho, že se na tom pozemku nedá nic dělat.“

„O tom jste mluvila.“ Pak jsem se jedovatě zeptal: „A nemyslíte si, že právě z toho důvodu byla cena

pětadvacet tisíc dolarů vysoko nad tržní hodnotou?“

Předklonila se a zeptala se: „Máte ponětí, kolik by stál, pokud bych ho prodávala realitní kancelář?“

„Paní Wileyová, já vás neobviňuji z toho, že jste udělala dobrý obchod. Já si jen nedokážu vysvětlit, proč

Gordonovi tak nutně potřebovali zrovna tenhle pozemek.“

„Řekla jsem vám, co jsem od nich věděla. To je všechno, co pro vás mohu udělat.“

„Za pětadvacet tisíc to musí být skutečně úchvatná vyhlídka.“

„To je.“

Řekl jsem: „Zmínila jste se o tom, že jste pronajala svou půdu.“

„Ano. Moje děti nemají zájem ji obdělávat.“

„Věděli o tom Gordonovi? Myslím o tom, že pronajímáte pozemky.“

„Myslím že ano.“

„A nikdy se vás nezeptali, jestli by si nemohli ten útes pronajmout?“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Ne.“

Podíval jsem se na Beth. To prostě nedávalo smysl. Dva státní zaměstnanci, kteří mohli být kdykolivpřeloženi, si pronajali dům na jižním pobřeží, aby si potom koupili na severním břehu předraženýpozemek kvůli další vyhlídce na moře.

Zeptal jsem se paní Wileyové: „Pokud by vás o ten pronájem požádali, souhlasila byste?“

Přikývla. „Nejspíš bych tomu dala přednost.“

„Kolik byste chtěla ročně?“

„Hm… To nevím… Ten pozemek je nevyužitelný… Myslím, že tisícovka by byla odpovídající částka.“ Pak

dodala: „Je tam krásný výhled.“

„Byla byste tak laskavá a ukázala nám ten pozemek?“

„Mohu vám říct, kudy se tam dostanete.“

Beth zasáhla: „Byli bychom raději, kdybyste tam jela s námi.“

Paní Wileyová se podívala na hodinky a pak na Beth. „Dobrá.“ Vstala. „Hned jsem zpátky.“ Vešla dodomu.

Řekl jsem Beth: „Stará čarodějnice.“

„Choval jste se jako hulvát.“ „Tentokrát jsem se choval roztomile.“

„Tomuhle říkáte roztomile?“

„Ano. Já jsem roztomilý.“

„Děsně.“

Změnil jsem téma: „Gordonovi ten pozemek museli vlastnit.“

Přikývla.

„Proč?“

„To nevím… Řekněte mi to.“

„Přemýšlejte.“

„O.K…“

Paní Wileyová vyšla zadním východem, který nechala odemčený. Nesla si s sebou peněženku a klíče odvozu. Došla ke svému autu, šedému dodgi starému asi tak pět let. Kdyby byl Thad naživu, schválil by hojistě taky.

Beth a já jsme nastoupili do našeho auta a jeli jsme za ní. Zahnuli jsme doprava na Middle Road,

čtyřproudovku směřující od východu na západ souběžně se starou hlavní silnicí pocházející ještě zkoloniálních dob. Middle Road protíná úrodný kraj farem a vinic, kde jedna úchvatná vyhlídka střídádruhou. Slunce přes čelní sklo docela příjemně hřálo, vzduch voněl po hroznech, za volantem jsem mělkočku s měděnou kšticí, a kdybych zrovna nevyšetřoval vraždu svých dvou přátel, asi bych si pohvizdoval.

O necelé dva kilometry dál směrem na sever jsem nalevo viděl, jak se zemědělská krajina náhle prudcezvedá jako zeď a stoupá do svahu tak strmého, že tu obdělávání nebylo možné. Svah byl porostlýkřovisky a stromy. To byl útes, jehož severní svah spadal do moře, ale odsud voda vidět nebyla.

Paní Wileyová měla vysloveně těžkou nohu, takže jsme předjížděli jeden traktor a pickup za druhým.

Blížící se tabule oznamovala, že vjíždíme do osady Peconic. Po obou stranách silnice se rozkládaly vinice,

jejichž jména se skvěla na dřevěných cedulích se zlacenými a lakovanými logy a slibovala luxusní vína.„Vodka z brambor,“ řekl jsem. „Už to mám. Stačí mi dvacet akrů a destilační kolona. Corey a Krumpinski,jemná bramborová vodka, přírodní a dochucená. Martha Stewartová o nás bude psát do lifestylovýchčasopisů a navrhovat k naší vodce pochutiny – ústřice, škeble, mušle. Luxus. Co vy na to?“

„Kdo je to Krumpinski?“

„To já nevím. Prostě nějaký chlap. Polská vodka. Stanley Krumpinski. To je marketingový výtvor. Sedí naverandě a povídá tajemné věci o vodce. Je mu pětadevadesát let. Jeho dvojče Stephen pil víno a umřel vpětatřiceti. Ano? Nebo ne?“

„Nechte mě přemýšlet. Teď mi ta koupě připadá ještě nesmyslnější, když vím, že mohli mít stejnýpozemek za tisíc dolarů ročně. Má to nějakou souvislost s těmi vraždami, nebo ne?“

„Možná. Na druhé straně – mohl to být jen nedostatek obchodního ducha Gordonových. A třeba se jimpodařilo najít způsob, jak získat práva k výstavbě na koupeném pozemku, a v tom případě by mělistavební parcelu v ceně nejmíň sto tisíc dolarů. Pěkný výdělek.“

Přikývla. „Promluvím si s úředníky na magistrátu o cenách pozemků.“

Podívala se na mě ze strany a řekla: „Vy jste si zřejmě vymyslel další teorii.“

„Možná.“

Chvíli mlčela a pak řekla: „Oni ten pozemek museli vlastnit. Je to tak? Proč? Kvůli stavbě? Nebo kvůlitěžbě? Ropa, plyn, uhlí, diamanty, rubíny…?“

„Na Long Islandu nejsou žádná nerostná ložiska. Je tu jenom písek, skály a jíl. To vím dokonce i já.“

„Dobrá… Ale něco vás snad napadlo?“

„Nic zvláštního. Mám jen takový pocit… Jako bych věděl, na čem záleží a na čem ne, něco jako při těchtestech s obrázkovými asociacemi, víte, co myslím? Ukážou vám čtyři obrázky, ptáka, strom, medvěda azáchodovou mísu, a vy máte odpovědět, co tam nepatří.“

„Medvěd.“

„Medvěd? Proč zrovna medvěd?“

„Protože nelítá.“

„Záchodová mísa taky nelítá,“ upozornil jsem ji.

„Pak tam nepatří medvěd a záchodová mísa.“

„Vy teda… no, zkrátka já vycítím, co do skládanky patří a co ne.“

„To je ten váš sonar?“

„Tak nějak.“

Brzdová světla vozu paní Wileyové se před námi rozsvítila a auto prudce zahnulo z dálnice na okresku.Beth, která nedávala pozor, málem odbočku minula, na poslední chvíli na ni strhla vůz, že jsme kus jeli

jen po dvou kolech.

Zamířili jsme na sever směrem k útesům. Jeli jsme po prašné cestě táhnoucí se mezi brambořištěmnalevo a vinicí napravo. Kodrcali jsme se tam nanejvýš padesátkou, vířili prach jako dostavník a já mělprachu plný žaludek. Zavřel jsem okno a o totéž jsem požádal Beth.

Poslechla a zničehonic zase spustila tím newyorským akcentem: „Za momentíček tam budem.“

„Já takhle nemluvím. A vůbec mi to nepřipadá zábavné.“

„Dyk vás poslouchám.“

Za chvíli provedla paní Wileyová podobný kaskadérský kousek, když zatáčela na polní cestu, která vedlapodél útesu, jenž byl od nás vzdálen nějakých padesát metrů. Po dalších pár stech metrech paní Wileyová

zastavila a Beth zabrzdila za ní. Všichni jsme vystoupili a za chvíli jsme byli celí pokrytí prachem. Připojili jsme se k paní Wileyové, která už stála u paty útesu. „Už dva týdny nepršelo,“ řekla. „To majívinaři v tuhle dobu rádi. Říkají, že jsou pak hrozny sladší a méně vodnaté. Je to prý dobré pro sklizeň.“

Otřepával jsem si prach z trička i z vlasů a její řeči mě vůbec nezajímaly.

Ale paní Wileyová pokračovala: „Brambory nepotřebují déšť ani v tomhle ročním období. Ale zelenině aovocným stromům by pořádná závlaha prospěla.“

Mně to bylo vážně srdečně jedno, ale nevěděl jsem, jak jí to dát najevo a neudělat přitom ze sebehulváta. „Někdo se modlí za déšť a někdo za slunce,“ vypravil jsem ze sebe nakonec. „Tak už to chodí.“

Pohlédla na mě a zeptala se: „Vy nejste odsud, že ne?“

„Ne, madam. Ale můj strýc tu má dům. Harry Bonner, matčin bratr. Má kus staré farmy u zálivuMattituck. Nebo je to kus starého zálivu u farmy? No prostě…“

„No jistě. Jeho manželka June zemřela přibližně ve stejné době jako můj Thad.“

„To bude nejspíš pravda.“ Totálně mě rozhodilo, že Margaret Wileyová vážně strýčka Harryho znala. Jakjsem říkal, stálých obyvatel je tu asi dvacet tisíc, což je o pět tisíc méně, než kolik lidí pracuje v EmpireState Building. Já netvrdím, že se všech těch pětadvacet tisíc lidí z Empire State Building navzájem zná,ale jak je vidět, Margaret – a hádám, že i nebožtík Thad – znali Harryho a nebožku June Bonnerovou.Napadla mě bizarní myšlenka dát Margaret a šíleného Harryho dohromady. Oni se vezmou, ona umře,Harry umře a já zdědím tisíc akrů pozemků na North Forku. Nejdřív bych samozřejmě musel zlikvidovatještě svoje bratrance. To už znělo až moc shakespearovsky. Zmocnil se mě neodbytný pocit, že jsem dotoho sedmnáctého století zabrousil na příliš dlouho.

„Johne? Paní Wileyová s vámi mluví.“

„Aha, promiňte. Byl jsem těžce raněn a trpím reziduálními výpadky vědomí.“ „Vypadáte hrozně,“ informovala mě paní Wileyová.

„Děkuji vám.“

„Ptala jsem se vás, jak se má váš strýc.“

„Výborně. Žije ve městě a vydělává spoustu peněz na Wall Street. Je ale velice osamělý od té doby, cozemřela teta June.“

„Pozdravujte ho ode mne.“

„Vyřídím.“

„Vaše teta byla skvělá žena.“ Vyslovila to s takovou intonací, že to znělo, jako by se sama sebe ptala, jak

právě moje teta přišla k takovému moulovatému synovci.

Margaret pokračovala: „June byla nadšená amatérská archeoložka a historička.“

„Přesně tak. Historická společnost Peconic Bay. Vy jste členkou?“

„Ano. Tam jsem June poznala. Váš strýc se o to sice nezajímal, ale financoval pár vykopávek. Vykopali

jsme základy selského stavení z roku 1681. Měl byste navštívit naše muzeum, pokud jste to ještě

neudělal.“

„Vlastně jsem to měl v plánu na dnešek, ale vlezlo mi do toho tohle.“

„Po Svátku práce máme otevřeno jen o víkendech. Ale já mám klíč.“

„Ozvu se vám.“ Vzhlédl jsem k útesu tyčícímu se nad plochou okolní krajinou. „Tohle je Gordonovic

pozemek?“ zeptal jsem se paní Wileyové.

„Ano. Vidíte ten kolík támhle? To je jihozápadní roh. Odsud po cestě je asi po sto metrech jihovýchodníroh. Pozemek začíná tady a rozkládá se přes vrchol útesu až na opačnou stranu, kde končí u hranicepřílivu.“

„Vážně? To mi nepřipadá jako nejpřesnější vyznačení.“

„Je přesné až dost. Zvykové právo. Prostě po hranici přílivu. Pláž patří všem.“

„Proto mám rád tuhle zemi.“

„Opravdu?“

„To si pište.“

Podívala se na mě a prohlásila: „Já jsem dcera americké revoluce.“

„Napadlo mě, že byste mohla být.“

„Mí předkové Willisové tady ve městě žili od roku 1653.“

„Bože můj.“

„Připluli do Massachusetts na další lodi po Mayflower, Fortune. Potom se usadili tady na Long Islandu.“

„Neuvěřitelné. Takže jen o vlásek a byla jste potomkem prvních osadníků z Mayflower.“

„Jsem potomkem osadníků z Fortune,“ odvětila. Rozhlédla se kolem a já jsem sledoval směr jejího

pohledu. Na jih od nás se vlevo rozkládalo brambořiště a vpravo vinice. „Je těžké si představit, jak se tuasi žilo v sedmnáctém století,“ řekla. „Tisíce kilometrů od Anglie a tam, kde jsou dnes pole, byly jen lesy,které mýtily se sekerou a volským potahem. Neznámé podnebí, neznámá půda, nedostatek domácíchzvířat, nezajištěné zdroje ošacení, nářadí, osiv, střelného prachu a kulí do mušket a všude kolemnepřátelští indiáni.“

„To zní hůř než Central Park v srpnu po půlnoci.“

Margaret Wileyová mě ignorovala a pokračovala: „Pro lidi jako jsme my – mám na mysli naše lidi – jevelice těžké rozloučit se byť jen s jediným akrem půdy.“ „Jistě.“ Ale za pětadvacet táců už se můžem bavit, že jo. Místo toho jsem však hrdě oznámil: „Jednou

jsem našel kuli do muškety.“

Podívala se na mě jako na idiota. Pak se obrátila k Beth, ještě chvilku něco povídala a potom prohlásila:„Není nutné, abych s vámi šla až tam. Tady je cesta. Není nebezpečné chodit až nahoru, ale na straně umoře buďte opatrní. Svah je tam prudký a špatně se po něm jde.“ Pak ještě dodala: „Je to terminálnímoréna z poslední doby ledové. Ledovec končil přímo tady.“

Já bych řekl, že ledovec stojí přímo přede mnou.

Řekl jsem: „Děkujeme vám za váš čas a ochotu, paní Wileyová.“

Obrátila se k odchodu, ale pak se ještě podívala na Beth a zeptala se: „Máte představu, kdo to mohludělat?“

„Ne, madam.“

„Mělo to něco společného s jejich zaměstnáním?“

„Svým způsobem. Ale ne s nějakými biologickými zbraněmi nebo podobnými nebezpečnými věcmi.“

Margaret Wileyová nevypadala přesvědčeně. Vrátila se k autu, nastartovala a zmizela v oblaku prachu.

Křikl jsem za ní: „Ty nám taky, Margaret, ty stará…“

„Johne!“

Znovu jsem si oprášil oblečení a zeptal se Beth: „Víte, proč dcery americké revoluce nemají skupinový

sex?“

„Ne, ale zjevně se to co nejdřív dovím.“

„To si pište. Dcery americké revoluce nemají skupinový sex proto, že se jim nechce psát tolik děkovných

dopisů.“

„Zásobu těchhle fórků máte nevyčerpatelnou?“

„To přece víte.“

Oba jsme vzhlédli nahoru k útesu a já jsem řekl: „Tak se pojďme podívat na tu krásu za pětadvacet tisíc

babek.“

Našli jsme úzkou stezku a vykročili vzhůru. Šel jsem první. Cesta vedla trnitým křovím. Měl jsem dojem,že to byly samé zakrslé duby, a ty větší stromy vypadaly jako javory, ale při mých botanických znalostech

to zrovna tak mohly být banánovníky.

Beth se v jejím obutí očividně nešlo nejlépe. Ani khaki popelínové sukni cesta dvakrát nesvědčila, takže siji nakonec musela vyhrnout a mně se naskytl krásný pohled na pár dokonalých nohou. Nahoru to nebylovýš než do pátého patra, což byla záležitost, která mi dřív ponechávala dostatek energie na to, abych vcíli vykopl dveře, srazil pachatele k zemi, zaklapl mu na zápěstí želízka, dovlekl ho dolů a na ulici honacpal do auta. Ale to bývalo. Teď už jsem začínal být u konce s dechem. Před očima mi tančily černé

skvrny a za chvíli jsem si musel kleknout na zem.

Beth se zeptala: „Jste v pořádku?“

„Jo… Jen minutku…“ Párkrát jsem se zhluboka nadechl a pokračoval jsem.

Dospěli jsme až na vrchol srázu. Tady už byl porost vlivem slaného větru mnohem řidší. Když jsem sepodíval přes mořskou úžinu, musel jsem uznat, že je odsud skutečně úchvatná vyhlídka. Severní svah,který spadal k moři, byl mnohem vyšší než jižní, po kterém jsme se sem vyškrábali. Jak nás paní Wileyová

varovala, severní strana byla velice příkrá, a když jsme se podívali dolů, viděli jsme změť balvanů na

okraji pláže, která se táhla na kilometry daleko od východu k západu.

Úžina byla klidná a my jsme spatřili několik plachetnic a motorových člunů. Na západ do New Yorku nebodo jednoho z přístavů v Connecticutu směřovala obrovská nákladní loď. Ve vzdálenosti necelých dvacetikilometrů jsem rozeznával pobřeží státu Connecticut.

Útes se táhl na západ necelé dva kilometry a mizel ve výběžku pevniny spadajícím do vod úžiny. Navýchodě pokračoval souběžně s pláží několik kilometrů a končil na mysu Horton Point, který byl odsud

rozeznatelný díky majáku.

Za sebou pod svahem jsme nechali plochou zemědělskou krajinu. Odsud vypadala jako mozaikabrambořišť, vinic, sadů a kukuřičných polí. V zelených polích se utápěly malebné domy pobitépřekládanými prkny a bílé, nikoliv červené stodoly.

Řekl jsem jen: „Báječný výhled.“

„Skvělý,“ souhlasila Beth. Pak se zeptala: „Stojí za pětadvacet tisíc?“

„To je otázka.“ Podíval jsem se na ni. „Co myslíte vy?“

„Teoreticky ne. Ale odsud ano.“

„Šalamounské.“ Posadil jsem se na balvan a zíral na moře.

Beth stála vedle mě a dívala se stejným směrem. Oba jsme byli zpocení, zaprášení, špinaví a unavení.

„Je čas na něco k pití,“ řekl jsem. „Bude nejlepší se vrátit.“

„Ještě moment. Zkusme si představit, že jsme Tom a Judy. Řekněte mi, co tu chtěli. Co hledali?“

„No…“ Vstal jsem, stoupl si na kámen a rozhlédl se. Slunce už zapadalo a obloha začínala směrem kzápadu stále silněji nachovět. Nad našimi hlavami byla ještě modrá. Nad mořem kroužili rackové, za námive větvích stromů hvízdali ptáci, vítr nám čechral vlasy a přinášel vůni soli a podzimu. Řekl jsem Beth:„Strávili jsme celý den na Plum Islandu. Celý den jsme byli v biologicky ohroženém pásmu, měli jsme nasobě laboratorní oblečení a všude kolem nás se to jen hemžilo viry. Vylezli jsme ven, osprchovali jsme se,dojeli jsme k přístavišti, trajektem nebo Spirochetou jsme se dostali přes moře, nasedli jsme do auta apřijeli jsme sem. Tady je čisto, je tu volný prostor a nic nás tu neohrožuje. Tohle je život… Přinesli jsme si

sem láhev vína a deku. Pijeme víno, milujeme se, ležíme na dece a díváme se, jak se objevuje jednahvězda za druhou. Můžeme slézt na pláž a zaplavat si nebo si zasurfovat ve svitu měsíce a hvězd.Najednou jsme milióny kilometrů od laboratoře. A pak jedeme domů a jsme připraveni na další den vpásmu biologického znečištění.“ Beth mlčela. Chvíli stála na místě, pak došla na okraj srázu, otočila se azamířila k jedinému pořádnému stromu na svahu, k pokřivenému starému dubu. Sehnula se, a když senarovnala, měla v ruce klubko provazu. „Podívejte se na tohle.“

Přistoupil jsem k ní a prohlédl jsem si nález. Provaz ze zeleného nylonu silný asi centimetr byl po metrechzauzlován kvůli úchopu. Jeden konec byl uvázaný u paty stromu.

Beth řekla: „Je pravděpodobně dost dlouhý, aby se po něm dalo sešplhat na pláž.“

Kývl jsem. „Díky němu byl sestup i cesta zpátky rozhodně jednodušší.“

„Ano.“ Klekla si a podívala se dolů ze srázu. Udělal jsem totéž. Na srázu jsme zřetelně viděli místa, kdebyla tráva od výstupů vydřená. Jak jsem řekl, svah byl sice příkrý, ale ne natolik, aby ho nemohl zdolatněkdo v decentním kostýmku i bez lana.

Předklonil jsem se ještě víc a všiml jsem si, že tam, kde chybí tráva, je vidět stejná směs jílu a pyritu jako na ostrově. A ještě něčeho jsem si všiml: asi o tři metry níže byl jakýsi výstupek nebo římsa. Beth si tohovšimla také a řekla: „Jdu se tam podívat.“

Zatahala za provaz, a když se přesvědčila, že drží pevně kolem stromu a že strom drží pevně v zemi,začala slézat na výstupek pod námi. Když se na něj dostala, zavolala: „Pojďte dolů. Je to zajímavé.“

„Už lezu.“

Slezl jsem po svahu s lanem v jedné ruce. Za chvíli jsem stál na výstupku vedle Beth.

Řekla: „Podívejte se na tohle.“

Výstupek byla vlastně jakási římsa asi tři metry dlouhá a v nejširším místě metr široká. Uprostřed ní bylaprohlubeň, ale nevypadalo to, že by šlo o přírodní útvar. Viděl jsem stopy po krumpáči. Opatrně jsmestrčili hlavy dovnitř. Nebylo to nic velkého. V průměru neměla prohlubeň víc než metr a hluboká bylasotva půl druhého metru. Uvnitř nebylo nic. Nedokázal jsem si představit, k čemu mohla sloužit, alepřesto jsem spekuloval: „Tady si mohli chladit víno.“

Beth dodala: „Nebo si tam mohli šoupnout nohy a schrupnout si a zbytek těla mít pěkně venku na

vzduchu.“

„Nebo se tu mohli milovat.“

„Jak je možné, že jsem věděla, že to řeknete?“

„No, protože je to pravda.“ Vstal jsem. „Možná ji časem chtěli zvětšit.“

„Proč?“

„Já nevím.“ Posadil jsem se a volně jsem klátil nohama nad mořskou úžinou pod námi. „Tohle je fajn.

Sedněte si.“

„Začíná mi být zima.“

„Vezměte si moje tričko.“

„Ne, smrdí.“

„Vy taky zrovna nevoníte.“

„Jsem unavená, špinavá, mám roztrženou punčochu a potřebuji sprchu.“

„Je to tu romantické.“

„Mohlo by být. Ale ne teď.“ Chytila se provazu a začala šplhat nahoru. Počkal jsem, až bude na horním

okraji srázu, a následoval jsem ji.

Beth smotala provaz a položila jej k patě stromu tak, jak jsme jej našli. Otočila se a náhle jsme stáli protisobě tváří v tvář ani ne dvacet centimetrů od sebe. Byl to jeden z těch momentů, který vás nutí něcoudělat. Po nějakých třech sekundách jsem vztáhl ruku a pohladil ji po vlasech a po tváři. Myslel jsem si,že je to ta pravá chvíle na polibek, ale když jsem se předklonil, ustoupila o krok vzad a řekla ono magickéslovo, na které se moderní američtí mužové naučili velice dobře slyšet: „Ne.“

Okamžitě jsem o kus odskočil a teatrálně schoval ruce za záda. V kalhotách mi cosi povadlo a já jsemprohlásil: „Špatně jsem vás pochopil. Odpusťte.“

Vlastně to bylo trochu jinak. Ona řekla ne, já jsem zaváhal a ve tváři se mi muselo zračit zklamání, načežona řekla: „Teď ne,“ což bylo dobré, potom řekla: „Možná později,“ což bylo ještě lepší a nakonec: „Je mis vámi dobře,“ což bylo vůbec nejlepší.

Řekl jsem: „Všeho do času.“ Myslel jsem to upřímně v případě, že to nebude trvat déle než

dvaasedmdesát hodin, což je můj limit. Ale abych pravdu řekl, už jsem čekal i déle.

Už jsme neřekli ani slovo, sestoupili jsme po svahu dolů a nasedli do auta.

Nastartovala, zařadila, pak dala znovu neutrál, naklonila se ke mně a políbila mě na tvář. Pak znovu

zařadila, vyjela a kolem nás se zvířil prach.

Po dvou kilometrech jsme už byli na dálnici. Dokázala se zorientovat a zamířila i bez mé rady k Nassau

Pointu.

Viděla otevřenou benzinovou pumpu a řekla, že oba potřebujeme trochu osvěžení. Už jsem sinevzpomínal, kdy jsem byl naposledy tak špinavý. Obvykle si libuji v čistém oblečení jako správnýměstský frajer z Manhattanu. Zase jsem si připadal jako malý špinavý Johnny, který se hrabal ve

vykopávkách indiánské vesnice.

V prodejně u pumpy jsem koupil hovězí hamburger, nějaké sušenky a pytlík gumových medvídků. V autějsem Beth nabídl, ale odmítla. Řekl jsem: „Když to rozžvýkáš všechno najednou, chutná to jako thajské

jídlo Sandang Phon. Zjistil jsem to docela náhodou.“ „To doufám.“

Jeli jsme několik minut mlčky. Směs hovězího, sušenek a medvídků chutnala po pravdě řečeno příšerně,ale měl jsem hlad a chtěl jsem se zbavit spousty prachu v ústech. Zeptal jsem se Beth: „Co si o tom

myslíš? Tedy, co si myslíš o tom útesu?“

Chvíli uvažovala a pak odpověděla: „Myslím, že by se mi Gordonovi líbili.“ „To jistě.“

„Jsi smutný?“

„Jo… Tedy, nebyli jsme nejlepší přátelé, znal jsem je jen pár měsíců. Ale byli to dobří lidé, plní radosti ze

života. Byli příliš mladí na takovýhle konec.“

Přikývla.

Blížili jsme se k Nassau Pointu. Začínalo se stmívat.

Řekla: „Myslím si, že ten kus skály není nic jiného, než na první pohled vypadá. Romantické útočiště,

místo pro rozjímání. Pocházeli ze středozápadu, takže si nejspíš chtěli připadat jako majitelé pozemku,

pokud u nich půda znamená tolik co tady… Rozumíš?“

„Jasně.“

„Ale přesto…“

„Ano. Ale přesto… Přesto mohli ušetřit dobrých dvacet tisíc, kdyby si to pronajali na pět let.“ Pak jsem

dodal: „Oni ten pozemek potřebovali vlastnit. Přemýšlej o tom.“

„Nic jiného nedělám.“

Zajeli jsme až k domu, kde Gordonovi bydleli, a Beth zastavila za mým jeepem. Řekla: „Byl to dlouhý

den.“

„Pojeď ke mně. Pojeď za mnou.“

„Ne, dneska večer jedu domů.“

„Proč?“

„Už není důvod, abych tu zůstávala čtyřiadvacet hodin denně, a okres mi motel neproplatí.“

„Zastav se nejdřív u mě. Musím ti dát ty papíry z počítače.“

„Počkají u tebe do zítřka.“ Pak řekla: „Zítra ráno potřebuji jít do kanceláře. Co se sejít v pět hodin?“ „U

mě.“

„Tak dobře. V pět u tebe. Do té doby budu mít snad nějaké informace.“

„Já taky.“

„Byla bych raději, kdybys beze mě nepokračoval,“ řekla.

„O.K.“

„Pamatuj na to, že patříš pod šerifa Maxwella.“

„Budu.“

„A odpočiň si,“ dodala.

„Ty taky.“

„Vystup si.“ Usmála se. „Jdi domů, vážně.“

„Už jdu. Vážně.“ Vystoupil jsem. Otočila vůz, zamávala mi a odjela.

Nasedl jsem do jeepu a umínil jsem si, že neudělám nic, co by té bestii umožnilo zase na mě mluvitfrancouzsky. Zapnul jsem si pás, zavřel dveře, povolil ruční brzdu. Nastartoval jsem. Auto ani nemuklo.

Když jsem uháněl domů, uvědomil jsem si, že jsem nevyzkoušel nastartovat auto dálkovým ovládáním. No

a co? Moderní bomby pokládané do aut stejně vybuchují až po pěti minutách. Kromě toho se mě nikdonepokoušel zabít. Tedy někdo se mě zabít pokusil, ale to se týkalo něčeho jiného. Dost možná to bylaprostě náhoda. A pokud to bylo plánované, tak si střelci myslí, že jsem vyřazený z provozu a záležitost jepro ně vyřízená, aniž bych nutně musel být mrtvý. Tak pracuje mafie – pokud jejich útok přežijete,obvykle vás už nechají na pokoji. Jenže ti gentlemani, co mě chtěli otrávit olovem, vypadali na Hispánce.A ti většinou nepovažují účty za vyřízené, dokud dýcháte.

Tohle mě ale v tu chvíli netrápilo. Mnohem víc mě zajímalo, co se to děje tady. Vyjel jsem si sem, abychdal šanci na odpočinek tělu i duši, a v nejklidnějším místě planety zjistím, že tu pod pokličkou vře všechno

možné svinstvo. Musel jsem pořád myslet na prase, které krvácelo z uší, rypáku i tlamy… Uvědomil jsemsi, že lidé na tom ostrůvku si zahrávají s věcmi, které by dokázaly vyřídit snad všechno živé na Zemi.

Na biologické válce je nejvýhodnější její snadné popření a nevysledovatelný původ.

Celá sféra biologického výzkumu a vývoje biologických zbraní byla vždycky prosycená lží, klamem apopíráním.

Zahnul jsem k domu strýčka Harryho. Celý dům tonul ve tmě, a když jsem zhasl světla auta, ponořil se doní celý okolní svět. Jak se tu dá žít v noci?

Zastrkal jsem si tričko do šortek, abych měl volně na dosah rukojeť osmatřicítky. Vlastně jsem se aninepřesvědčil, jestli mi v ní někdo nevyměnil náboje za kapslíky. Pokud to někdo udělal, už má moji munici

ve svém revolveru. Měl jsem se podívat dřív.

Odemkl jsem levou rukou s pravačkou připravenou vytáhnout zbraň. Mohl jsem mít pistoli v ruce, alemuži, i když jsou o samotě, prostě musí celému světu dokazovat, jací jsou frajeři. Ty jsi ale pašák, Corey.Jsi vážně chlap. A jako pořádného chlapa mě taky přepadlo nutkání jít si ulevit, což jsem na toaletě učinil.

Bez rozsvěcení jsem překontroloval záznamník a zjistil jsem, že mám deset vzkazů. Docela slušné, když

uvážím, že celý minulý týden mi nikdo nevolal.

Protože jsem nepředpokládal, že některá ze zpráv na záznamníku bude mimořádně příjemná, nalil jsem sinejdřív z křišťálové karafy strýčka Harryho koňskou dávku brandy.

Posadil jsem se na lehátko a váhal jsem mezi stiskem tlačítka pro přehrávání vzkazů, odchodem dopostele a další sklenkou. Ta vyhrála několikrát po sobě a já jsem odložil koketování s tím elektronickýmzázrakem na dobu, kdy budu o něco střízlivější.

Konečně jsem stiskl tlačítko.

„Máte deset vzkazů,“ oznámil mi záznamník. To souhlasilo.

První vzkaz byl od strýčka Harryho, který mě viděl předchozí noc v televizi, ale nechtěl volat tak pozdě. Vsedm ráno, když mi telefonoval, jsem už na.štěstí byl na cestě na Plum Island.

Pak následovaly čtyři obdobné vzkazy: jeden od mých rodičů z Floridy, kteří mě sice neviděli v televizi, ale

slyšeli, že jsem tam byl, jeden od slečny jménem Cobi, se kterou se občas scházím a která bůhvípročusiluje o příjmení Coreyová, a pak dva vzkazy od Jima a Lynne, které mi vadily asi tak nejméně. Asi by mi

kvůli tomu výstupu v televizi volalo víc lidí, ale málokdo měl moje číslo a kromě toho jsem zhubnul knepoznání.

Od své exmanželky jsem žádný vzkaz neměl, což mě překvapovalo, protože – ač mě už nemilovala –chtěla mi neustále dávat najevo, že mě má ráda jako člověka, což mi připadalo nepochopitelné, protože

tak k pomilování zase nejsem.

Pak tu byl vzkaz od mého parťáka Doma Fanelliho. Ten volal v devět ráno a říkal: „Nazdar, ty zrůdo. Viděl

jsem tě ráno ve zprávách. Co tam ksakru děláš? Ty víš, že ti ti dva Pedrové jdou po krku, a klidně seproducíruješ před kamerou, aby všichni věděli, že jsi na východě. Proč si rovnou nedáš inzerát, abys jimto usnadnil? Ježíšmarjá, Johne, já se ty chlápky snažím najít dřív, než zase najdou oni tebe. Jo, a dobrých

zpráv je víc – šéf se hrozně zajímal o to, cos dělal na místě činu. Co se tam děje? Kdo ty dva oddělal?Hele, ta ženská byla fakt kus! Nepotřebuješ pomoct? Zavolej mi. A nevystrkuj zbytečně nos, buď taklaskav. Ciao.“

Usmál jsem se. Dobrák Dom. Chlap, na kterého jsem se mohl spolehnout. Pořád jsem ho měl před očima,

jak nade mnou stojí, zatímco já ležím na ulici a krvácím. V jedné ruce měl nedojedenou koblihu a vedruhé revolver. Ukousl si další sousto a řekl mi: „Já je dostanu, Johne. Přísahám bohu, dostanu typarchanty, co tě zabili.“

Informoval jsem ho, že ještě nejsem mrtvý, načež se mi dostalo ujištění, že je mu to známo, ale žepravděpodobně za chvíli budu. Měl v očích slzy, což mi jenom přitížilo, a když na mě mluvil s plnými ústy,nerozuměl jsem mu. Pak mi začalo hučet v uších a ztratil jsem vědomí.

Další hovor byl z listu New York Times. Volali v půl desáté ráno a mě by hrozně zajímalo, jak se dověděli,co jsem zač a kde bydlím. Ten hlas říkal: „Náš list můžete jako nový předplatitel dostávat denně až dodomu včetně nedělí za pouhých 3,60 dolaru týdně po dobu třiceti týdnů. Zavolejte prosím na naše číslo 1800-631-2500 a my začneme okamžitě s donáškou.“

„Chodí mi do kanceláře. Další.“

Z reproduktoru se ozval Maxův hlas: „Johne, vaše poslání u policejního oddělení v Southoldu skončilo.Díky za vaši pomoc. Dlužím vám dolar, ale rád bych vám místo toho třeba někdy objednal něco k pití.Ozvěte se mi.“

„Kašlu na tebe, Maxi.“

Další vzkaz byl od Teda Nashe, superšpióna ze CIA. Ten říkal: „Chtěl bych vám jen připomenout, že vrahnebo vrahové jsou na svobodě a že můžete být jejich terčem. Skutečně mi bylo potěšením s vámispolupracovat a vím, že se ještě uvidíme. Dávejte na sebe pozor.“

„Polib mi prdel, Tede.“ Když už mi chce někdo nahnat strach, musí mít sám aspoň tolik odvahy, aby mipřišel vyhrožovat osobně.

Na záznamníku byl ještě jeden vzkaz, ale než jsem si ho přehrál, zastavil jsem záznamník a vytočil číslohotelu Soundview. Požádal jsem o Teda Nashe. Dostalo se mi zdvořilé odpovědi, že tam nikdo pod tímto

jménem nebydlí. Zeptal jsem se: „A co George Foster?“

„Ne.“

„Beth Penrosová?“

„Ta se právě odhlásila.“

Popsal jsme recepčnímu Fostera a Nashe a dověděl jsem se, že popis sedí na dva muže, kteří tam bydlí.

„Jsou tam pořád?“

„Ano.“

„Tak vyřiďte tomu většímu z nich, s černými kudrnatými vlasy, že pan Corey jeho vzkaz dostal a že by seměl starat o sebe. Máte to?“

„Ano.“

„Taky mu vyřiďte, ať jde do prdele.“

„Ano.“

Zavěsil jsem a zívl. Cítil jsem se na umření. Za posledních osmačtyřicet hodin jsem naspal asi tak tři

hodiny. Zívl jsem znovu.

Zapnul jsem přehrávání a spustil poslední vzkaz. Ozval se hlas Beth Penrosové: „Ahoj, volám z auta…,chtěla jsem ti jen poděkovat za tu dnešní pomoc. Nevím, jestli jsem ti to řekla…

Prostě, ráda jsem se s tebou setkala, a kdyby to náhodou zítra nevyšlo…, možná, že budu mít v kancelářispoustu papírování…, prostě ozvu se ti jindy. Ještě jednou díky.“

Mašinka mi oznámila: „Konec vzkazů.“

Poslední vzkaz jsem si přehrál znovu. Nepřišel ani deset minut potom, co jsme se rozloučili, a zněl veliceodměřeně a stroze. Napadla mě paranoidní myšlenka, že se setkala s Nashem a že s ním teď v hotelovém

pokoji provozuje vášnivý sex. Kašli na to, Corey. Když chtějí bohové někoho zničit, nejdřív z něj udělajínadržence.

Co by se tak ještě mohlo podělat? Strávil jsem celý den v ráji bakterií, nejspíš už ve mně klíčípřinejmenším dýmějový mor, v práci na mě pravděpodobně čekají trable, Pedro a Juan vědí, kde měhledat, kámoš Max mi dal padáka a chlápek od CIA jen tak bezdůvodně ohrožuje můj život… No, možná,že on si nějaký důvod představit dokáže. A nakonec se tu ještě zamiluju, ona mě nechce a já si ji teďpředstavuju s nohama na ramenou toho idiota. A k tomu všemu jsou Tom a Judy, kteří si mě oblíbili, posmrti. A to je teprve devět večer.

Najednou mě napadl klášter. A nebo ještě líp – měsíc v Karibiku.

A nebo bych tu taky mohl zůstat a zmáknout to. Odplata, očištění a sláva. Takový je John Corey. A navícmám něco, co nemá nikdo z těch ostatních – představu, o čem to tu celé vlastně je, jakkoliv podělanou.

Seděl jsem tam, díval se do tmy a před očima se mi z jednotlivých kousků skládala mozaika, do níž michybělo ještě pěkných pár střípků, než dokážu říci, kdo a proč zabil Toma a Judy Gordonovy.

Kapitola 16

Do ložnice proniklo ranní slunce a já jsem po probuzení pocítil radost ze života. Byl jsem hrozně rád, že to

krvácející prase na polštáři vedle mě bylo jen snem. Pozorně jsem se zaposlouchal do ptačího zpěvu,abych se ujistil, že nejsem poslední živý tvor na Zemi. Někde daleko štěkal pes, nad zálivem křičelirackové a na louce za domem kejhaly bernešky. Zatím to jde.

Vstal jsem, osprchoval se a oholil a pak jsem si v kuchyni uvařil odpornou instantní kávu.

V noci jsem přemýšlel, nebo jak říkáme my detektivové, dedukoval a také jsem zavolal rodičům,sourozencům, Domovi a strýčku Harrymu. Na Maxe a na New York Times jsem se vykašlal. Všem jsemřekl, že v těch zprávách jsem to nebyl já a že nevím, co se stalo. Prohlásil jsem, že jsem noc strávil v baru

sledováním fotbalu – což jsem taky měl udělat – a že na to mám svědky. Všichni mi to spolkli. Doufaljsem, že to spolkne i můj velitel, detektiv poručík Wolfe.

Taky jsem stačil říct strýčkovi Harrymu, že po něm jede Margaret Wileyová. Nezdálo se ale, že by to naněj nějak zapůsobilo.

Když jsem volal Domovi, nebyl doma, takže jsem mu nechal vzkaz u jeho ženy Mary. S tou jsem se

přestal vídat, když jsem se oženil, protože se nesnášely s mojí bývalou manželkou. Ani rozvod, a dokonceani zranění už nás nedaly jako kamarády dohromady. Řekl jsem jí: „Řekni Domovi, že v té televizi jsem to

nebyl já. Spousta lidí si mě spletla.“

„O.K.“

„Ale jestli umřu, má to na svědomí CIA. Řekni mu to.“

„O.K.“

„Taky se mě můžou pokusit zabít lidi z Plum Islandu. To mu taky řekni.“

„O.K.“

„Řekni mu, ať si promluví se šerifem Maxwellem z místní policie, jestli se se mnou něco stane.“

„O.K.“

„Jak se mají děti?“

„O.K.“

„Musím končit, zlobí mě plíce.“ Zavěsil jsem.

Každopádně jsem aspoň umožnil federálům, aby si můj telefonát nahráli, a upozornil jsem je, že jsemlidem vyzvonil, že se mě snaží CIA zabít.

Samozřejmě jsem si to nemyslel. Ted Nash osobně by mě jistě oddělal rád, ale pochybuji, že by CIAnechala někoho zabít jen proto, že jim sarkasticky rýpal do agenta. Jestli má ale to všechno co dělat sPlum Islandem, tak by mě nepřekvapilo, kdyby ještě na nějaké mrtvoly došlo.

V noci, když jsem telefonoval na všechny strany, jsem s baterkou a lupou zkontroloval zbraň a munici.Všechno vypadalo normálně. Stihomam je docela zábavný, pokud vám nezabere moc času a neodvádí vás

od práce. Pokud máte nudný den, není nic veselejšího než sám sobě nakukat, že se vás někdo snažízabít, a pak se bavit dálkovým startováním motoru, kontrolou telefonu a prohlídkou zbraně. Blázni sivytvářejí i imaginární přátele, kteří jim radí, aby nepřátele oddělali. Jiní blázni si zase vytvářejí imaginárnínepřátele, kteří se snaží zabít je. Myslím, že ta druhá varianta je trochu méně šílená a užitečnější.

Zbytek noci jsem strávil znovu nad finančními záznamy Gordonových.

Podrobně jsem se podíval na květen a červen, abych zjistil, jak Gordonovi financovali svoji týdennídovolenou v Anglii po skončení pracovního poslání. Všiml jsem si, že v červnu byl mírně vyšší účet za Visa

kartu i za šeky American Express. Jen takový malý hrbolek na obvykle hladké silnici. Také účet za telefon

byl v červnu asi o sto dolarů vyšší, což mohlo znamenat více dálkových hovorů v květnu. Musel jsem také

počítat s tím, že s sebou vezli hotovost nebo cestovní šeky, ale žádný větší hotovostní výběr jsemnezjistil. To byl jediný náznak možnosti, že měli Gordonovi další příjmy. Lidé s nezákonným příjmem často

nakupují cestovní šeky za tisíce dolarů, vycestují a roztočí to. A nebo Gordonovi věděli, jak tu Anglii přežít

s dvaceti dolary na den.

Ať to bylo jakkoliv, tak počítačové výstupy hovořily o čistém štítě, jak se říká. Pokud v něčem jeli, mocdobře to utajovali anebo to nevyžadovalo velké výdaje ani velké vklady. Rozhodně ne prostřednictvímtohoto účtu. Gordonovi nebyli žádní pitomci, připomněl jsem si v duchu. Navíc to byli vědci – pečliví,trpěliví a důslední.

Byla středa osm ráno. Měl jsem za sebou druhý hrnek mizerného kafe a šel jsem nakouknout do ledničky,jestli se tam nenajde něco k snědku. Salát a hořčice? Ne. Máslo a mrkev? To by snad šlo.

Stál jsem u kuchyňského okna s mrkví a máslem v ruce a přemýšlel si. Čekal jsem, že zazvoní telefon aBeth mi potvrdí naši schůzku v pět odpoledne, ale v kuchyni rušily naprosté ticho jenom hodiny.

Dneska ráno jsem si dal na oblékání záležet. Vzal jsem si rezavě hnědé bavlněné kalhoty a proužkovanoukošili. Přes opěradlo židle jsem měl připravené modré sako. Osmatřicítku jsem měl v kotníkovém pouzdřea v saku jsem měl služební odznak. A protože jsem optimista, nezapomněl jsem ani na kondom vpeněžence. Byl jsem připraven na lásku i boj, ať už den přinese cokoliv.

S mrkví v ruce jsem se vydal po travnatém svahu k zátoce. Nad vodou se vznášela řídká mlha. Kráčeljsem až na konec mola, které už přímo volalo po důkladné opravě, a dával si pozor, kam šlapu. Vzpomněl

jsem si, jak k doku přirazili Gordonovi. Muselo to být někdy v polovině června, asi tak týden po tom, cojsme se seznámili v baru restaurace Claudio v Greenportu.

Když sem tenkrát připluli, jako obvykle jsem se na verandě doléčoval pivem a pozoroval zátoku

dalekohledem.

Týden předtím po mně v baru u Claudia chtěli, abych jim popsal, jak vypadá můj dům při pohledu z moře,a evidentně jim to pomohlo.

Vzpomínal jsem, jak jsem jim šel na molo naproti a jak mě přemlouvali k vyjížďce. Propluli jsme sérií

zátok mezi North Forkem a South Forkem – Great Peconic Bay, Little Peconic Bay, Noyack Bay a Southold

Bay. Pak jsme vpluli do Gardiners Bay a zamířili k mysu Orient Point. Tam Tom přidal plyn tak, až jsemčekal, že se s člunem vzneseme. Ten krám se postavil na záď čumákem k nebi a vypadalo to, žepřekonává rychlost zvuku. Právě toho dne mi Gordonovi ukázali Plum Island. „Tamhle pracujeme,“ řekl mi

tenkrát Tom.

A Judy dodala: „Někdy ti zkusíme sehnat návštěvnickou propustku. Je to vážně zajímavé.“

To tedy bylo.

Byl to týž den, kdy nás v průlivu Plum Gut{5} chytil vítr a mořské proudy. Tenkrát jsem si myslel, že doprůlivu vyzvracím vnitřnosti a říkal jsem si, jestli právě od toho nedostal jméno.

Vzpomínal jsem, jak jsme strávili celý den na moři a vrátili se vyčerpaní, spálení sluncem, žízniví a hladoví.Tom zajel pro pizzu a my s Judy jsme do sebe lili pivo na verandě a dívali se na západ slunce.

Nepřipadám si jako mimořádně zábavný společník, ale Gordonovi se mohli přetrhnout, aby se se mnouspřátelili, a já jsem nikdy nechápal proč. Nejdřív jsem společnost nechtěl ani nepotřeboval. Ale Tom byl

chytrý a zábavný a Judy byla krásná. A inteligentní.

Věci někdy nedávají smysl v době, kdy se dějí, ale s odstupem času nebo po nějaké události je najednouvýznam toho, co bylo učiněno nebo řečeno, jasný. Nemám pravdu?

Gordonovi možná věděli, že jsou nebo že by mohli být v nebezpečí. Se šerifem Maxwellem už se seznámili

a chtěli, aby se vědělo, že k němu mají blízko. Pak začali trávit spoustu času se mnou a i to mohl býtzpůsob, jak dát někomu najevo, že Tom a Judy pečou s chlupatýma. Možná že to mělo vyvolat dojem, žekdyby se s nimi něco stalo, dostane Max nebo já dopis.

Vzpomněl jsem si najednou, jak se mne tehdy v červnu, když jsem se nechal nalévat pivem a čekal sJudy, až Tom dorazí s pizzou, Judy zeptala: „Kolik může stát dům tvého strýčka?“

„Řekl bych, že tak čtyři sta tisíc, možná víc. Proč?“

„Jenom tak. Neprodává ho strýček?“

„Nabídl mi ho pod cenou, ale stejně bych potřeboval hypotéku na dvě stě let.“

Tím debata o strýčkově domě skončila, ale pokud se vás někdo vyptává na cenu vašeho auta, domu nebo

čehokoliv, je buďto vlezlý, nebo shání totéž. Gordonovi nebyli vlezlí. Teď se mi zdálo, že Gordonoviočekávali brzké zbohatnutí. Pokud by to bohatství ale pocházelo z ilegálních zdrojů, nemohli by si dovolitzačít rozhazovat peníze za domy a podobné okázalosti. Očekávané peníze byly proto buďto naprostolegální, nebo tak měly vypadat. Vakcína? Možná.

A pak něco nevyšlo a ty vědecké mozky skončily rozmáznuté na cedrových palubkách.

Vzpomněl jsem si, jak jsem se později téže noci Tomovi svěřil, že tam v průlivu jsem měl pocit, že jsme vopravdovém nebezpečí. Tom už mezitím přešel z piva na víno a myslelo mu to asi všelijak. Na vědcezačínal trochu moc filozofovat a taky proto z něj asi vypadlo: „Bezpečná loď je loď v přístavu. Ale k tomulodě nejsou.“

Metaforicky řečeno jistě. Docházelo mi, že když někdo běžně pracuje s virem eboly a podobnými svinstvy,

musí být zvyklý riskovat. V boji s biologickou hrozbou vyhrávali tak dlouho, až si začali myslet, že jsounesmrtelní. Rozhodli se pustit do další nebezpečné hry, tentokrát daleko lukrativnější. Opustili však hřiště,

na kterém uměli hrát, bylo to, asi jako když se potápěč pustí do horolezectví nebo naopak. Odvaha anifyzické kapacity mu nechybí, jen prostě neví, jak se to dělá.

Tak zase zpátky do současnosti. Je září, středa ráno, teď už kolem deváté. Tom a Judy Gordonovi, kteříse mnou stáli přímo tady na molu strýčka Harryho, jsou mrtví, a když už jsme u těch metafor, tak míč jena mé půlce hřiště.

Otočil jsem se a zamířil zpátky domů. Ranní vzduch a mrkev mě osvěžily, milé vzpomínky na ty dva bezva

lidi mě motivovaly. Hlavu jsem měl jasnou a zklamání i obavy včerejška dostaly tu správnou perspektivu.Byl jsem odpočatý a měl jsem chuť vyrazit do boje a pořádně někomu nakopat řiť.

Byl tu ještě jeden bod, který jsem si potřeboval zasadit do správného místa mozaiky případu, a tím bylpan Fredric Tobin, místní vinařský odborník.

Ze všeho nejdřív jsem ale zkontroloval záznamník pro případ, že by někdo volal v době, kdy jsem bylrozjímat u vody. Ani jediný vzkaz. „Čubko.“ Ale no tak, Johne.

Z domu jsem odcházel víc znechucený než rozlítostněný tím, že se Beth ani neozvala. A to jsem měl nasobě sako od Ralpha Laurena, košili od Tommyho Hilfigera, kalhoty od Eddieho Bauera, boxerky odPerryho Ellise, kolínskou od Karla Lagerfelda a revolver od pánů Smithe a Wessona.

Nastartoval jsem dálkovým ovládáním a nastoupil jsem.

„Bonjour, Jeepe.“

Žádná odpověď.

Vyjel jsem na hlavní silnici a zamířil proti slunci k východu. Hlavní silnice vede převážně venkovskoukrajinou, pro mnohé osady je však zároveň hlavní třídou. Nevede-li právě centrem obce, lemují ji stodolya farmářská stavení, pěstitelské školky, četné farmářské stánky, pár slušných a prostých restaurací, hrstka

prodejen starožitností a pár skutečně kouzelných novoanglických kostelíků pobitých překládanými prkny.

Jedna věc se tu ale od těch časů, co jsem čůral do plínek, přece jen změnila. Hlavní silnici lemovalo vícjak dvacet vinařských firem. Ať už měly vinice kdekoliv, sídlo si každá firma vybudovala na hlavní silnici,aby upoutala turisty. Pořádají se tu prohlídky vinoték a ochutnávky zdarma, po nichž následuje povinnánávštěva dárkové prodejny, kde se návštěvník cítí povinen zakoupit místní nektar z hroznů a k němu ještě

kalendáře, kuchařky, vývrtky, tácky a kdoví co ještě.

Většina těchto vinařství jsou jen přestavěné farmářské budovy a stodoly, je tu ale i pár rozlehlýchkomplexů, v nichž se kombinuje vlastní vinařský závod s prodejnou vín a dárků, restaurací, vinnou

zahradou a tak dál. Místní hlavní silnice sice není zrovna Rue de Soleil a North Fork není Côte du Rhône,

ale prostředí je to příjemné, tak trochu něco mezi Cape Cod a Napa Valley.

Ani vína samotná prý nejsou špatná. Leckterá prý jsou dokonce docela dobrá. Některá prý vyhrála inárodní a dokonce i mezinárodní soutěže. Pokud jde o mě, dám si vždycky radši Budweiser.

Ve vesničce Peconic jsem odbočil na štěrkem vysypané parkoviště označené velkou dřevěnou tabulíhlásající: „Vinné sklepy Fredrica Tobina.“ Tabule byla černě nalakovaná a písmena byla vyrytá do dřeva apozlacená. Černý lak byl protkán různobarevnými pruhy. Pokládal bych to za následky vandalismu nebýttoho, že když jsem vysedával u Toma a Judy, viděl jsem stejné pruhy na etiketách Tobinových vín. Takžejsem usoudil, že to bude nejspíš umění. Je čím dál těžší rozeznat, kde je to ještě umění a kde už

vandalismus.

Vystoupil jsem ze svého superdrahého sportovního vozu a všiml si, že na parkovišti stojí dobrý tucet

takových. Jako by se tu někde líhly. Nebo to jsou typická auta pro městské kovboje, pro které výjezd doterénu mimo silnici znamená parkoviště? Ale to už jsem zase odbočil.

Vykročil jsem k areálu farmy. Všude kolem visel pach kvasících vylisovaných hroznů a ve vzduchupoletovaly snad milióny včel. Asi tak polovina si hned oblíbila moji kolínskou.

Tobinovy vinné sklepy mi připomínaly francouzský zámek postavený z cedrového šindele. Pan Tobinmusel za tento svůj sen utratit nemalé jmění.

Už jsem tu jednou byl a vyznal jsem se tu. Ještě než jsem vstoupil, věděl jsem, že mě uvnitř uvítárecepční a nalevo od recepce že je velký obchod s vínem a dárkovou službou.

Napravo bylo křídlo, kde se vyrábělo víno. To mělo dvě patra a bylo nejspíš plné měděných kotlů a všechdalších náležitostí, bez kterých se velcí vinaři neobejdou. Kdysi jsem absolvoval prohlídku vinařskéhozávodu a musím říct, že jsem v životě neslyšel takovou spoustu keců kvůli něčemu tak malému, jako jebobule vína. I švestka je snad větší, ne? A i ze švestek se přece dělá víno, tak nač tolik cirátů s révou?

Nad tím vším se tyčí mohutná centrální budova připomínající hradní věž. Vysoká je asi patnáct metrů a zté výšky vlaje vlajka. Ne, žádná státní vlajka. Černá vlajka s Tobinovým logem. Někdo prostě rád vidísvoje jméno úplně všude.

Celý štít je nabílený, takže to zdálky vypadá tak trochu jako vápencové hrádky, jaké se ukazují v letácích

cestovních kanceláří. Freddie do toho všeho tady kolem musel vrazit pořádný balík, až jsem se začal vduchu sám sebe ptát, kolik tak tohle lisování hroznů vynáší.

A když už jsem v tom popisu Château Tobin – dál nalevo byla malá restaurace, podle žen a recenzentůprostě rozkošná. Mně připadala načančaná a snobská. I kdyby hygienická služba náhodou nadobrozavřela Olde Towne Taverne, tenhle podnik jsem rozhodně neměl na seznamu náhradních řešení.

Restaurace měla krytou terasu, kde mohli lidi, co se oblíkají u Eddieho, Tommyho, Ralpha, Liz, Carole aPerryho, vysedávat a žvanit nesmysly o víně, což je mimochodem ve skutečnosti hroznová šťáva s

alkoholem.

Za touhle rozkošnou restaurací je ještě velká přilehlá jídelna, útulné místo pro svatby, křty nebo barmicva, alespoň podle letáčku podepsaného Fredricem Tobinem – majitelem.

Byl jsem tu jednou v červenci na ochutnávce vín. Oslavovaly se tu nějaké novinky, což je podle mě víno,které už se dá prodat a vychlastat. Byl jsem hostem Gordonových, jak už jsem řekl. Sešlo se tu asi dvě stě lidí – smetánka North Forku – bankéři, politici, lékaři, právníci, soudci, pár veličin z Manhattanu, kterétu měly letní sídlo, úspěšní obchodníci, makléři a tak dále. S místní smetánkou se tu promísili malíři,sochaři a spisovatelé, kteří se z nejrůznějších důvodů nerekreovali v Hamptonu na druhé straně zátoky.Možná že mnozí z nich nebyli finančně natolik úspěšní, aby si mohli Hampton dovolit, ačkoliv oni by topochopitelně podali tak, že jsou umělecky poctivější než jejich kolegové, co si válí šunky v Hamptonu. Kzblití. Pozván byl i Max, ale nepřišel. Tom a Judy byli na té akci jedinými lidmi z Plum Islandu. Tom říkal:„Hostitelé se lidem z Plum Islandu vyhýbají jako morové ráně.“ Oba jsme se tomu s chutí zasmáli. Bože,jak mi Tom chyběl. A Judy také. Byla opravdu krásná.

Tehdy mě Tom seznámil s Fredricem Tobinem. Choval se ke mně zdvořile, ale poněkud chladně, což měvždycky uvede do varu, když jsem na nějakém společenském setkání. Většina hostitelů by přece dalanevímco za jednoho nebo dva detektivy na svém večírku. Dodalo by mu to zvláštní lesk. Lidé zbožňujízločin a vraždy zvlášť. Ale Fredric mě odpálkoval dřív, než jsem mu stačil vyložit svoji teorii o vínu.

Měl jsem ho při prvním setkání za teplouše, ale když mi Gordonovi ukázali kočičku, se kterou Freddie –nikdo si mu tak nedovolil říct – momentálně žil, musel jsem se mu v duchu omluvit.

Takové tedy bylo mé první setkání s Pánem včel. Bylo mi jasné, proč Tom a Judy vyhledávali přítomnosttohohle chlápka. Jednak měli rádi víno a Tobin vyrábí jedno z nejlepších, ale především se za tímhlevinařským byznysem skrývá celá společenská síť, která se schází jak na těchto večírcích, tak privátníchvečeřích, venkovních koncertech na vinicích, extravagantních piknicích na pláži a podobně. Gordonovi tona první pohled žrali, což mě překvapovalo, protože s Tobinem neměli moc společného společensky,finančně, profesionálně ani jinak. Chci tím říct, že zahazovat se s chlápkem jako je Fredric mi k Tomovi aJudy zrovna nesedělo. A když už jsme u toho jména – je zajímavé, že se někdo „e“ zbavuje, když si jevšichni ostatní v kraji všude přidávají. Zkrátím to – Fredric Hrozinka mi připadal jako pompézní sráč a mně

se líbila představa trochu mu srazit hřebínek. A navíc měl vousy a třeba má i bílé sportovní auto.

Zašel jsem do obchodu a hledal něco pro svoji nalezenou a vzápětí ztracenou lásku. Něco jako vývrtku snápisem Na North Forku jsem dobře zasunul nebo něco podobného. Nic takového jsem kupodivu nenašel,

takže jsem nakonec vybral keramický, ručně malovaný kachel zobrazující orlovce na stožáru. Je to sicedivný pták, ale kachel se mi líbil už proto, že na něm nebylo nic, co by připomínalo víno.

Když mi pokladní dárek balila, zeptal jsem se: „Je pan Tobin přítomen?“

Atraktivní dívka se na mě podívala a odpověděla: „Nejsem si jista.“

„Zdálo se mi, že vidím jeho auto. Bílý sporťák, je to tak?“

„Možná tu tedy někde bude. S daní to dělá deset dolarů devadesát sedm centů.“

Zaplatil jsem a posbíral si drobné i nákup.

„Už jste si prošel závod?“ zeptala se mě.

„Ne, ale jednou jsem viděl, jak se dělá pivo.“ Vytáhl jsem z kapsy odznak a ukázal jí ho. „Policie, slečno.Jediné, co po vás chci, je, abyste mi nějak sehnala pana Tobina a oznámila mu, aby sem rychle přišel.

O.K.?“

Přikývla a stiskla tlačítko na telefonu. „Marilyn, je tu nějaký policista a chce mluvit s panem Tobinem.“

„A rychle.“

„Neprodleně,“ přeložila. „O.K., ano, řeknu mu to.“ Zavěsila a řekla mi: „Za chvilku bude dole.“

„A kde je nahoře?“

Ukázala na zavřené dveře ve vzdálené stěně a řekla: „Vedou do administrativních prostor.“

„Jasně. Díky.“ Došel jsem ke dveřím, otevřel jsem je a vstoupil do jakési kruhovité vstupní haly, kterátvořila základnu věžovité střední části komplexu budov. Jedny dveře vedly ke kvasným kotlům a jednyzpět do recepce, odkud jsem přišel. Prosklené dveře pak vedly ven, do zadního traktu vinných sklepů.

Nahoru vedlo schodiště a napravo od něj výtahová šachta.

Otevřely se dveře od výtahu, vyšel z nich pan Tobin a věnoval mi jen letmý pohled, jak se rychle řítil ke

dveřím do obchodu. Všiml jsem si, že má ve tváři ustaraný výraz. Řekl jsem: „Pan Tobin?“

Otočil se ke mně: „Ano?“

„Detektiv Courtney.“ Někdy mám prostě potíže s vyslovováním vlastního příjmení.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Stačí mi chvilka vašeho času, pane.“

„Oč jde?“

„Jsem z oddělení vražd.“

„Gordonovi, že…“

„Ano, pane.“ Zjevně si můj obličej nepamatoval, ačkoliv jsem tenkrát v červenci měl stejný. Pravda,trochu se mi od té doby jaksi změnilo příjmení, ale nehodlal jsem v něm budit zvědavost.

Pokud šlo o mé postavení, pravomoci a všechny ty administrativní zbytečnosti, já jsem Maxův vzkaz nazáznamníku neslyšel. Řekl jsem: „Slyšel jsem, že jste byl přítelem obětí.“

„No…, znali jsme se ze společnosti.“

„Chápu.“ Nerad to přiznávám, ale Fredric Tobin byl oblečený podobně jako já – samá značková móda.Neměl ani vázanku s motivy vinných hroznů, zato ale trapný lila kapesníček v náprsní kapse modrého

saka.

Mohlo mu být tak kolem padesátky, možná méně, a výškou byl spíš pod průměrem. Snad právě to mohlovysvětlovat jeho napoleonský komplex. Byl středně stavěný a pyšnil se hustou, nakrátko střiženou hnědou

kšticí. Skoro bych pochyboval, jestli je doopravdy jeho. Bradku měl úhledně zastřiženou. Zuby jakperličky. Taky nemohly být jeho. A byl opálený. Kolem a kolem to byl velmi pěstěný chlapík úctyhodnépověsti a podle toho se taky choval. Ani všechny ty kosmetické úpravy však nemohly zamaskovat tmavápichlavá očka, která bez ustání kmitala sem a tam, jako by se volně protáčela v důlcích.

Po holení Tobin používal vodu s borovou vůní, která nejspíš odpuzovala včely.

„Mám tomu rozumět tak, že jste mne přišel vyslechnout?“

„Jen pár běžných otázek.“ Mimochodem – při vyšetřování vraždy běžné otázky neexistují.

„Lituji, já…, chci říci, že absolutně nemám ponětí o tom, co se mohlo s Gordonovými stát.“

„No, byli zavražděni, víte?“

„Já vím…, chtěl jsem říct…“

„Potřebuji si jen udělat představu.“

„Snad bych měl zavolat svého právníka.“

Při těch slovech jsem jen povytáhl obočí. Pak jsem řekl: „Na to máte právo.“ A dodal jsem: „Můžeme to

tedy vyřídit na policejní stanici v přítomnosti vašeho právníka. Nebo to vyřídíme tady během deseti

minut.“

Zdálo se, že uvažuje. „Já nevím…, nejsem zvyklý na…“

Promluvil jsem tím nejvemlouvavějším tónem, jakého jsem schopen: „Podívejte se, pane Tobine, vy nejste podezřelý. Já jen obcházím přátele Gordonových. Jak jsem vám už říkal, kvůli celkové představě.“

„Rozumím. No…, pokud tedy myslíte, že vám mohu pomoct, rád zodpovím všechny vaše otázky.“

Chtěl jsem ho dostat od telefonu, a zkusil jsem proto zahrát na jeho ješitnost: „Ještě nikdy jsem se

neprocházel vinným sklepem. Bylo by to možné napravit?“

„Samozřejmě. Vlastně jsem se tam stejně chystal, když jste přišel.“

„Takže se nám to hodí oběma.“

Následoval jsem ho prosklenými dveřmi do slunečního svitu. Poblíž dveří stály zaparkované dvě dodávky

naložené hrozny.

Tobin mě informoval: „Přede dvěma dny jsme začali sklízet.“ „Tedy v pondělí.“

„Ano.“

„To je pro vás jistě slavný den.“

„Člověka to naplňuje.“

„Předpokládám, že jste tu byl celý den.“

„Byl jsem tu už od rána.“

Přikývl jsem. „Sklizeň je dobrá?“

„Zatím velmi dobrá, děkuji.“

Kráčeli jsme přes trávník k nejbližší vinici. Tady to vonělo docela příjemně a včely mě tu zatím

zaplaťpánbůh neobjevily.

Tobin ukázal na moji tašku s logem jeho firmy a zeptal se: „Co jste si koupil?“

„Malovaný kachel pro svůj nový objev.“

„Jaký?“

„Beth.“

„Myslel jsem ten kachel.“

„Ach. S orlovcem.“

„Začínají se vracet.“

„Malované kachle?“

„Ne. Orlovci. Podívejte, detektive…“

„Jsou divní. Četl jsem, že mají jednoho partnera na celý život. A to ani nejsou katolíci. Proč tedy tastřídmost?“

„Detektive…“

„Pak jsem ale četl ještě jednu verzi. Samice se drží samce celý život, pokud se samec vrací na stejnéhnízdo. Víte, ochranáři jim staví sloupy a oni si na nich dělají hnízda. Orlovci, ne ochranáři.“

„Detektive…“

„To tedy znamená, že samice není vlastně vůbec monogamní. Ona je vázaná na hnízdo. Vrací se každý

rok na stejné hnízdo a lapne prvního samce, který se ukáže.“

„Promiňte, detektive, jak…“

„Klidně mi říkejte Johne.“

Podíval se na mě a já jsem vycítil, že se mne snaží někam zařadit, ale nedařilo se mu to. Každopádně semi tím columbovským výstupem podařilo ho přesvědčit, že jsem ťulpas, takže se trochu uvolnil. Řekl mi:„Když jsem to slyšel, byl jsem šokován.“ Pak dodal: „Taková tragédie. Byli tak mladí a příjemní.“

Neodpovídal jsem.

„Víte něco o přípravách pohřbu?“

„Ne, pane, to nevím. Myslím, že Gordonovi jsou pořád u soudního patologa. Jsou totiž momentálně nakusy, než je znovu složí. Jako puzzle, víte, jen orgány si patolog nechá. Stejně nikdo nepozná, že chybějí,

ne?“

Tobin to nekomentoval.

Chvíli jsme se vinicemi procházeli mlčky. Někdy je dobré být zticha, na nic se neptat a osoba, kterouchcete vyslechnout, začne sama blábolit, aby vyplnila ticho. Po necelých dvou minutách Tobin řekl: „Bylitakový příjemný pár.“

Přikývl jsem.

Nechal uplynout pár sekund a dodal: „Oni nemohli mít žádné nepřátele. Ovšem na Plum Islandu se dějídivné věci. Ale to, co se stalo, přece vypadá na vloupání? Tak jsem to slyšel v rádiu. Šerif Maxwell říkal,že to bylo vloupání. Některé sdělovací prostředky to ale spojují s Plum Islandem. Měl bych zavolat šerifuMaxwellovi. Jsme přátelé. Známí. On Gordonovy znal.“

„Vážně? Zdá se, že tady zná každý každého.“

„Vypadá to tak. Je to tou polohou. Jsme ze tří stran obklopeni vodou, takže jsme skoro jako na ostrově. Avšechny cesty se tu vzájemně kříží. Právě proto je to tak nepříjemná událost. Mohl to být kdokoliv z nás.“

„Myslíte vraha nebo oběti?“

„Vlastně obojí,“ odpověděl Tobin. „Vrah mohl být jeden z nás a oběti mohly být… Myslíte, že vrah udeří

znovu?“

„Doufám, že ne. Mám i tak dost práce.“

Kráčeli jsme vinicemi dál, ale Tobin se odmlčel, takže jsem se ho musel zeptat: „Jak dobře jste se znal s

Gordonovými?“

„Seznámili jsme se ve společnosti. Přitahovala je romantika a kouzlo pěstování a výroby vína.“ „Vážně?“

„Máte zájem o víno, detektive?“

„Ne, já osobně jsem pivař. A někdy piju vodku. Co říkáte tomuhle?“ Vybalil jsem na něj svou pravoubramborovou vodku Krumpinski, ochucenou a přírodní. „Co vy na to? Příbuzný obor, ne? Brambor je tuvšude kolem plno. Celá tahle část Long Islandu by se mohla topit v alkoholu. Někdo vidí hroznovoumarmeládu a bramborovou kaši. My vidíme víno a vodku. Co tomu říkáte?“

„Zajímavé.“ Natáhl se na keř pro hrozen a vymačkal si jednu kuličku do úst. „Vynikající. Pevné, sladké, ale

ne příliš sladké. Letos bylo slunce i deště tak akorát. Bude to archivní rok.“ „Báječné. Kdy jste viděl Gordonovy naposledy?“ „Asi před týdnem. Vyzkoušejte tenhle.“ Podal mi pár bobulí.

Jednu jsem si dal do úst, rozžvýkal a vyplivl slupku. „Není to špatné.“

„Slupky jsou chemicky ošetřené. Můžete bobule jen vymačkat do úst. Tumáte.“ Podal mi půlku hroznu.Kráčeli jsme spolu jako staří přátelé a vymačkávali jsme si do úst révové bobule – ale ne jeden druhému!Tak blízcí přátelé jsme zase nebyli. Zatím. Tobin dál vedl řeči o počasí, o vínech a o tom všem kolem.Řekl: „Máme tu stejně mírné roční srážky jako v Bordeaux.“

„Neříkejte!“

„Ale naše červená vína nejsou tak tělnatá jako vína z Bordeaux. Máme jinou skladbu.“

„Samozřejmě.“

„V Bordeaux nechávají slupky macerovat v mladém víně ještě dlouho po kvašení. Víno pak stárne v

sudech dva až tři roky. To by u nás nešlo. Naše réva a jejich réva jsou od sebe odděleny oceánem, takžejde sice o stejný botanický druh, ale o dva různé charaktery. Stejně je tomu s lidmi.“ „Dobrý postřeh.“ „My také musíme s vínem zacházet opatrněji při ukládání na rošty, než je tomu v Bordeaux. V počátečníchletech jsem udělal pár chyb.“

„Ty děláme všichni.“

„Tady je například důležitější ochránit tu ovocitou chuť než se starat o třísloviny. U nás takových tříslovin

jako v Bordeaux prostě dosáhnout nemůžeme.“

„Proto jsem hrdý, že jsem Američan.“

„Ve vinařství člověk nemůže lpět na dogmatech ani teorii. Musíte prostě vyzkoušet, co funguje.“

„V mé práci je to stejné.“

„Můžeme se však učit od starých mistrů. V Bordeaux jsem se naučil, jak je důležitý spon listů.“

„Kde také jinde.“ Nebylo to tak strašné jako hodiny dějepisu, ale zatraceně se to tomu blížilo. Nicméně

žvanit jsem ho nechal dál a snažil jsem se nezívat příliš okatě.

„Spon listů umožnuje i v těchto zeměpisných šířkách zachytit dostatek slunce. V jižní Francii, v Itálii nebo

v Kalifornii tenhle problém nemají. Tady v North Forku stejně jako v Bordeaux ale musíte docílit

rovnováhy mezi olistěním a osvitem hroznů.“

O révě, podnebí a zacházení s vínem mluvil Tobin ještě chvíli, a přestože mne ukrutně nudil, začínal jsem

chápat, proč ho měli Gordonovi rádi. Ten chlap měl něco do sebe.

„North Fork má vlastní mikroklima, naprosto odlišné od okolních oblastí. Víte, že tu máme víc slunečního

svitu než přesně naproti přes zátoku v Hamptonu?“

„Vy žertujete. A vědí to pracháči v Hamptonu?“

„A více než na druhé straně úžiny v Connecticutu.“

„Nepovídejte! A proč to?“

„Musí to souviset s vodními plochami a převládajícími větry. Máme tu přímořské klima. V Connecticutu je

klima kontinentální. V zimě tam může být i o deset stupňů chladněji. To by révu poškodilo.“

„O tom není sporu.“

„Ani tu nebývá přílišné vedro, které révu rovněž zatěžuje. Ta spousta vodních ploch všude kolem nás má

na podnebí zmírňující vliv.“

„Je tu tepleji, slunečněji a ještě se sem vrací orlovci. Skvělé.“

„A půda je tu zcela jedinečná. Je to velice bohatá ledovcová vrstva, která obsahuje přesně ty správné

živiny, pod ní je písečná vrstva, která ji odvodňuje.“

„Víte, kdyby mi někdo, když jsem byl kluk, řekl, že tady všude to jednou budou samé vinice, vysmál bych

se mu nejspíš do ksichtu a nakopal mu koule.“ „Zajímá vás to?“

„Mimořádně.“ Ani trochu.

Zahnuli jsme do další uličky, kde mechanický sklízeč rval hrozny a vsrkával je do sebe po celých trsech.

Ježíši, kdo vymýšlí takovéhle krámy?

V další uličce totéž dělaly dvě kočky v šortkách a Tobinových tričkách. Koše hroznů tu trůnily v řadě zasebou. Pán Hroznů se u nich zastavil a dal se do klábosení. Dnešek byl vysloveně jeho den a tyhle kočičkynavíc věděly, jak reagovat. Pravděpodobně by jim mohl dělat tátu, ale děvčata šla evidentně jen popenězích, po ničem jiném. Když se chci nějaké dostat pod kalhotky já, musím vynaložit všechen svůj šarma důvtip, a přitom znám bohaté chlapy, kteří mladým dámám říkají věci mnohem méně chytré a méněokouzlující, například: „Zaleťme si tenhle víkend concordem do Paříže,“ a vždycky to zabere.

Po pár minutách jsme děvčata opustili a Tobin řekl: „Dnes ráno jsem zprávy neposlouchal, ale jedna zmých zaměstnankyň mi řekla, že prý snad Gordonovi ukradli nějakou zázračnou očkovací látku, kterouchtěli prodat. Prý hráli na dvě strany a byli zavražděni. Je to tak?“

„Zdá se, že tak to bylo.“

„Neexistuje nebezpečí… moru nebo nějaké jiné epidemie…?“

„Vůbec žádné.“

„Dobře. Spousta lidí měla strach.“

„Už se nemusíte bát. Kde jste byl v pondělí v noci?“

„Já? No, na večeři s přáteli. Ve své restauraci přímo tady.“

„V kolik hodin?“

„Kolem osmé. To jsme ještě nevěděli, co se stalo.“

„Kde jste byl předtím? Třeba kolem páté nebo půl šesté?“

„Byl jsem doma.“ „Sám?“

„Mám posluhovačku a přítelkyni.“

„To je krása. Vzpomenou si, kde jste byl v půl páté?“

„Samozřejmě. Byl jsem přece doma.“ Pak dodal: „Byl to den prvního sběru hroznů. Přijel jsem sem za

úsvitu. Kolem čtvrté odpoledne jsem byl úplně vyčerpaný a jel jsem si domů zdřímnout. Sem jsem se

vrátil na večeři. Byla to taková malá oslava počátku vinobraní. Nikdy předem nevíte, kdy bude první sběr,takže je to pokaždé velice spontánní. Za týden nebo za dva budeme mít velkou oslavu sklizně.“

„To je život.“ Pak jsem se zeptal: „Kdo byl na té večeři?“

„Má přítelkyně, realitní makléř, několik přátel…“ Podíval se na mě a řekl: „To už zní jako vyšetřování.“

To také bylo. Nechtěl jsem ho ale rozrušit, aby nevolal právníkovi nebo Maxovi. Řekl jsem mu: „Jsou tojen běžné rutinní otázky, pane Tobine. Snažím se udělat si podrobnou představu o tom, kdo kde byl vpondělí večer a kdo měl jaký vztah k obětem. Pokud pojmeme nějaké podezření, pak mohou někteřípřátelé a spolupracovníci Gordonových vystupovat i jako svědci. Chápete? Ale nejdřív se musíme

zorientovat.“ „Chápu.“

Nechal jsem ho chvíli vydechnout a zase jsme klábosili o víně. Po pár minutách jsem se ho zeptal: „Kdy a

kde jste viděl minulý týden Gordonovy?“

„Nechte mě přemýšlet…, u mne na večeři. Pozval jsme pár lidí.“

„Jaký jste měl ke Gordonovým vztah?“

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám.“

Odpověděl: „Myslím, že jsem už řekl, jak jsme se znali, detektive.“

„Proč jste je potom zval k sobě domů?“

„No…, po pravdě řečeno…, vyprávěli fascinující historky o Plum Islandu. To mají moji hosté rádi.“ Pak

dodal: „Gordonovi si svoji večeři zasloužili.“

„Vážně?“ Se mnou mluvili Gordonovi o své práci jen vzácně.

„A také to byl výjimečně atraktivní pár.“ Pak se mne zeptal: „Vy jste…, myslím, když jste je viděl…, ona

byla mimořádně krásná.“

„To byla.“ Zeptal jsem se: „Vy jste s ní spal?“ „Prosím?“

„Měl jste sexuální vztah s paní Gordonovou?“

„Panebože ne!“

„Ani jste to nezkoušel?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ani jste na to nepomyslel?“

Chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ale ano. Ale já nejsem lovec žen. V tomto směru jsem zajištěn.“

„Vážně?“

Jestlipak jsou majitelé vinic takoví chlípníci jako majitelé pivovarů? To by chtělo zjistit.

„Byl jste někdy v domě Gordonových?“

„Ne. Ani nevím, kde bydleli.“

„Tak kam jste posílal pozvánky?“

„No…, to dělá můj zaměstnanec pro vztahy s veřejností. Ale teď, když o tom uvažuji, si vzpomínám, že

bydleli… bydleli v Nassau Pointu.“

„Ano, pane. To bylo ve všech zprávách. Obyvatelé Nassau Pointu nalezeni zavraždění.“

„Ano. A myslím, že se zmiňovali o tom, že bydlí u vody.“

„To jistě. Bydleli u vody. Museli se přes ni dopravovat na Plum Island. Předpokládám, že na těch večírcích

vykládali spoustu zábavných historek o ostrově.“

„Ano, to vykládali.“

Všiml jsem si, že se Tobinovi začíná na čele perlit pot. Musel jsem mít ale na paměti, že se i většinanevinných zpotí při takovém výslechu třetího stupně. Dnes totiž výslech třetího stupně neznamenáreflektory namířené do očí, nepřetržité otázky a křik. Dnes jsme většinou velmi slušní, ale přesto senevinným i provinilcům stává, že se zpotí jednoduše proto, že nesnášejí, když se jich někdo vyptává.

Ono ale taky opravdu začínalo být čím dál tím větší teplo. Sundal jsem si sako a přehodil si je přesrameno. Osmatřicítku jsem měl v kotníkovém pouzdře, takže Tobin se neměl čeho lekat.

Včely mě konečně našly a já jsem se zeptal: „Štípou?“

„Pokud je podráždíte, pak ano.“

„Já je nedráždím. Já mám včely rád.“

„Jsou to vosy. Musíte mít na sobě nějakou kolínskou, která jim zavoněla.“

„Lagerfeld.“

„To je jedna z jejich nejoblíbenějších. Ignorujte je.“

„Jasně. Byli Gordonovi pozváni na večeři i v pondělí?“

„Ne, obvykle jsme je na malá, přátelská posezení nezvali… A pondělní setkání bylo čistě přátelské a jen

pro lidi, kteří mají úzký vztah k vinařství.“

„Chápu.“

„Proč se na to ptáte?“

„Jen kvůli ironii toho všeho. Víte, možná že kdyby byli pozváni, dorazili by domů dříve, oblékli se, a…, no,

zkrátka by zmeškali schůzku se smrtí.“

Odpověděl: „Svoji schůzku se smrtí nezmešká nikdo.“

„Jo, myslím, že máte pravdu.“

Teď jsme procházeli uličkou, kde měla réva fialové hrozny. „Proč fialové hrozny dávají červené víno?“ zeptal jsem se. „Proč? No…, spíš byste tomu měl asi říkat rudé víno.“

„Polepším se.“

„Tomuhle se konkrétně říká pinot noir. Noir znamená černý.“

„Já jsem chodil na francouzštinu. Takže těmhle hroznům se říká černé, vypadají fialové a vínu se říká

červené. Divíte se, že jsou z tohohle lidi zmatení?“

„Ve skutečnosti to není nijak složité.“

„Ale je. S pivem to máte jednoduché. Ležák a světlé pivo plzeňského typu. Pak tu máme ještě anglické

světlé a speciály. Na ty zapomeňte a na černé taky. V zásadě máme dělení jen na ležák a světlé plzeňské,

desítku nebo dvanáctku. Vejdete do hospody a hned víte, co mají naraženo, protože pípy jsou označené.

Můžete se zeptat, jaké mají lahvové, a když vám to všechno odvykládají, stejně si dáte Budweiser. Konec,

tečka.“

Tobin se usmál. „To je skutečně zábavné. Popravdě řečeno si za horkých dnů dobré vychlazené pivo dám

rád.“ Spiklenecky se ke mně naklonil. „Ale nikomu to neříkejte.“

„U mě je vaše tajemství jako v hrobě. Páni, ta vinice snad nemá konce. Kolik to má akrů?“

Tady mám dvě stě akrů a dalších dvě stě tak porůznu kolem.“

„Tak to je vážně obrovské. Máte nějaké pozemky pronajaté?“

„Určitou část ano.“

„Pronajal jste si něco od Margaret Wileyové?“

Neodpověděl hned, a kdybych seděl naproti němu za stolem, všiml bych si jeho výrazu v okamžiku, kdy

jsem vyslovil to jméno. Už jen to zaváhání mi ale připadalo zajímavé.

„Myslím, že ano. Ano, něco. Zhruba padesát akrů. Proč se ptáte?“

„Vím, že pronajímá půdu vinařům. Je to dávná přítelkyně mé tety a strýce. Svět je malý.“ Změnil jsem

téma a zeptal se: „Takže vy jste největší vinař v okolí?“

„Tobin je největší vinice na North Forku, pokud se ptáte na tohle.“

„Jak jste to dokázal?“

„Tvrdá práce, dobrá znalost vinařství, vytrvalost a vynikající produkt. A šťastná náhoda,“ dodal vzápětí.„Akorát teda hurikány nám tu nahánějí hrůzu. Od konce srpna do začátku října. Jeden rok byla sklizeňhodně opožděná, skoro až do poloviny října. Z Karibiku se přihnalo nejméně šest hurikánů, ale každý sedíkybohu stočil jiným směrem. To nad námi bděl Bakchus. To je bůh vína,“ dodal.

„A bezva skladatel.“ „To je Bach.“

„Jasně.“

„Mimochodem, pořádáme tu koncerty a někdy i opery. Pokud chcete, mohu vás připsat na seznam

zvaných.“

To už jsme mířili zpátky k hlavní budově. „To by bylo skvělé,“ řekl jsem. „Víno, opera, dobrá společnost…

Pošlu vám vizitku, momentálně mi došly.“

Kráčeli jsme dál, a když jsme se přiblížili k areálu vinných sklepů, řekl jsem: „Nikde nevidím váš dům.“

„Já nebydlím tady. Nahoře ve věži mám sice byt, ale můj dům stojí jižně odsud.“

„U vody?“ „Ano.“

„Jachtaříte?“

„Občas.“

„S motorovým člunem nebo s plachetnicí?“

„S motorovým člunem.“

„A Gordonovi u vás někdy bývali hosty?“

„Ano. Několikrát.“

„Předpokládám, že přijeli lodí.“

„Myslím, že jednou nebo dvakrát ano.“

„A vy jste je někdy se svou lodí navštívil?“

„Ne.“

Chtěl jsem se ho zeptat, jestli nemá bílý motorový člun značky Formule, ale někdy je lepší neptat se navěci, které se dají zjistit jinak. Fredric Tobin sice nebyl podezřelý z vraždy, ale měl jsem pocit, že něco

skrývá.

Dovedl mě ke dveřím, jimiž jsme vyšli ven. Pak řekl: „Pokud vám budu moci ještě nějak pomoct, zavolejte

mi, prosím.“

„O.K. Jo, večer mám schůzku a chtěl bych na ni vzít láhev vína.“

„Zkuste náš Merlot. Vynikající je ročník 95. Ale je poněkud dražší.“

„Proč mi ho nepředvedete? Stejně si musím ještě něco ověřit.“

Na chvilku zaváhal a pak mne zavedl do dárkového obchodu přiléhajícího k prostorné místnosti pro

ochutnávky vín. Když jsme do ní vstoupili, Tobin se pozdravil s jednou z obsluhujících sklepnic. Jmenovala

se Sára a byla to pohledná dvacítka. Předpokládal jsem, že Tobin vybíral osobně i personál, a v tompřípadě jsem se musel poklonit jeho vytříbenému vkusu. Řekl:

„Sáro, nalejte panu…“

„Johnovi.“

„Nalejte Johnovi Merlot ‘95.“

Zamíchal jsem nápojem ve sklence, abych ukázal, že vím, co se patří. Přivoněl jsem a řekl: „Půvabný

buket.“ Nastavil jsem sklenku proti světlu a řekl: „Dobrá barva. Nach.“

Trochu jsem usrkl. Zdálo se mi, že je to chuť, kterou jsem si pamatoval. „Ovocitá a přátelská chuť.“

Pan Tobin nadšeně přikývl. „Ano. A dlouhá.“

„Velmi dlouhá.“ Dlouhá? Bože můj… „Je trochu těžší a tělnatější než Napa Merlot,“ perlil jsem dál.

„Řekl bych, že je trochu lehčí.“

„Tak jsem to myslel.“ Měl bych toho nechat dřív, než se znemožním. „Dobré.“ Postavil jsem sklenku na

pult.

Tobin řekl Sáře: „Nalejte Cabernet ‘95.“ „To je v pořádku.“

„Chtěl bych, abyste mohl posoudit ten rozdíl.“

Sára mi nalila. Usrkl jsem a řekl: „Dobré. Lehčí. Kratší.“

Ještě chvilku jsem takhle klábosili a Tobin nedal jinak, než že musím zkusit i bílé.

„Tohle je moje směska Chardonnay a dalších bílých vín, která neprozradím. Má krásný buket a říkáme jí

Podzimní zlato.“

Ochutnal jsem. „Přátelské, ale ne příliš dlouhé.“

Odpovědi jsem se nedočkal.

„Nenapadlo vás někdy pojmenovat některé své víno Hrozny hněvu?“

„Proberu to s lidmi z marketingu.“ „Krásné etikety,“ poznamenal jsem.

„Všechna má červená vína mají na etiketách něco od Pollocka, bílá zase od de Kooninga,“ informoval mě.

„Vážně?“

„Víte přece – Jackson Pollock a Willem de Kooning. Oba žili na Long Islandu a právě tady vytvořili některá

svá největší díla.“

„Aha, ti malíři, jistě. Pollock je ten s těmi skvrnami.“

Na to mi Tobin neodpověděl, ale podíval se místo toho na hodinky. Moje společnost už ho evidentně

unavovala. Rozhlédl jsem se a spatřil výklenek, kde nepostával ani žádný sklepník, ani neseděl žádný

zákazník. Upil jsem Cabernetu a navrhl jsem: „Pojďme se támhle na chvilku posadit.“

Tobin mě zdráhavě následoval a posadil se na lavici naproti mně. Znovu jsem upil a řekl mu: „Měl bych

ještě pár rutinních otázek. Jak dlouho jste se znal s Gordonovými?“

„Asi tak půl druhého roku.“

„Mluvili s vámi někdy o své práci?“

„Ne.“

„Říkal jste, že s oblibou vyprávěli historky z Plum Islandu.“

„To ano. Ale nikdy neprozrazovali žádná státní tajemství.“ Usmál se.

„To je dobře. Věděl jste, že se amatérsky zabývali archeologií?“

„Já…, ano, věděl.“

„Věděl jste, že patřili k Historické společnosti Peconic Bay?“

„Ano. Tak jsme se vlastně seznámili.“

„Zdá se, že tu k té společnosti patří vlastně všichni.“

„Má asi pět set členů. Všichni tam nejsou.“

Zdálo se, že o něčem přemítá. V takových případech nikoho neruším. Konečně řekl: „Společnost v sobotu

večer pořádá party. Koná se tady na zahradě za domem. Je to poslední zahradní party, kterou nám asi

letos počasí dovolí. Co kdybyste přišel mezi nás? Můžete si s sebou někoho vzít.“

Napadlo mě, že se uvolnila dvě místa po Gordonových. Nahlas jsem však řekl: „Díky. Pokusím se.“ Neměl

bych tu šanci propást.

Řekl: „Možná přijde i šerif Maxwell.“ „Skvělé. Mám s sebou přinést nějaké víno?“ Zdvořile se usmál: „Stačí, když přijdete vy.“ „A můj host,“ připomněl jsem mu.

„Ano, a váš host.“

Zeptal jsem se: „Slyšel jste někdy nějaké… klevety o Gordonových?“

„Jako například co?“

„Například nějaké pomluvy o záletech.“

„Ani slovo.“

„A co finanční problémy?“

„Nevím o ničem.“

Tak jsme pokračovali ještě asi deset minut. Někdy se vám podaří někoho chytit při lži, někdy ne. Každálež, ať je jakkoliv nepatrná, je významná. Tobina jsem sice při žádné lži nepřistihl, ale bylo mi jasné, žeznal Gordonovy důvěrněji, než byl ochoten připustit. To by samo o sobě nebylo tak významné. Zeptaljsme se ho: „Můžete jmenovat nějaké přátele Gordonových?“

Chvíli přemýšlel. „No, jak jsem řekl, patřil k nim váš kolega šerif Maxwell.“ Pak jmenoval pár lidí, kteréjsem neznal. „Já vlastně jejich přátele a spolupracovníky ani pořádně neznám. Jak jsem řekl…, no,nezlobte se, když to řeknu upřímně…, oni se k nám vetřeli. Ale byli atraktivní, měli dobrou pověst azajímavé zaměstnání. Oba byli doktoři. Můžete namítnout, že chci z každé známosti něco vytěžit… Já seprostě rád obklopuji zajímavými a půvabnými lidmi. Ano, je to poněkud povrchní, ale byl bystepřekvapený, jak povrchní mohou být i ti zajímaví a půvabní známí.“ Pak dodal: „Je mi líto, že se jim stalatak hrozná věc, ale víc vám nepomohu.“

„Pomohl jste mi víc než dost, pane Tobine. Jsem rád, že jste mi věnoval čas a neobtěžoval se s voláním

advokáta.“

Neodpověděl.

Vyklouzli jsme z výklenku a já jsem se ho zeptal: „Doprovodíte mne k autu?“ „Pokud chcete.“

Zastavili jsme se u přepážky, kde byla spousta literatury o víně včetně několika letáků a brožur oTobinově vinařství. Pár jsem si jich shrnul do tašky. „Tyhle letáky, to je moje,“ řekl jsem omluvně. „Mámvšechny brožury z Plum Islandu – o dobytčím moru, o malomocenství – musím říct, že jsem se v tomopravdu hodně vzdělal.“

Ani tentokrát jsem se odpovědi nedočkal.

Požádal jsem ho, aby mi vybral láhev Merlotu ‘95, což také učinil. Znovu jsem se podíval na etiketu.

„Jackson Pollock. To by mě nenapadlo. To si budeme mít večer s přítelkyní o čem povídat.“

Přenesl jsem víno k pokladně, a pokud jsem se domníval, že ji ho Tobin vezme jako projev úcty na sebe,hrubě jsem se zmýlil. Zaplatil jsem plnou cenu včetně daně.

Vyšli jsme ven do sluncem prozářeného dne. Řekl jsem: „Mimochodem, já jsem byl stejně jako vy známý

Gordonových.“

Zastavil se a podíval se na mě.

Řekl jsem: „John Corey.“

„Ach ano. Přeslechl jsem vaše jméno.“

„Corey. John.“

„Ano…, teď si vzpomínám. Vy jste ten zraněný policista.“ „Přesně tak. Už se ale cítím mnohem líp.“

„Nejste detektivem v New Yorku?“

„Ano, pane. Tady mě jako pomocníka najal šerif Maxwell.“

„Chápu.“

„Takže Gordonovi se o mně zmiňovali?“

„Ano.“

„A mluvili o mně pěkně?“

„To jistě ano, ale přesně si to nepamatuji.“

„I my jsme se vlastně jednou setkali. V červenci. Byla tu velká ochutnávka vín.“

„Ano…“

„Měl jste červený oblek a kravatu s motivem vinné révy.“

Podíval se na mě. „Ano, myslím, že jsme se opravdu setkali.“

„O tom není pochyb.“ Rozhlédl jsme se po štěrkem vysypaném parkovišti a poznamenal jsem: „Každý

dnes dává přednost pohybu na čtyřech kolech. Támhle je ten můj miláček. Mluví francouzsky.“

Nastartoval jsem na dálku. Zeptal jsme se Tobina: „To bílé porsche je vaše?“ „Ano. Jak to víte?“

„Jen mě to tak napadlo. Jste typ na porsche.“ Potřásli jsme si rukama. „Možná se uvidíme na vaší party.“

„Doufám, že zjistíte, kdo to udělal.“

„Tím jsem si jist. Vždycky se nám to podařilo. Ciao. Bonjour.“

„Bonjour je pozdrav při příchodu.“

„Jasně. Au revoir.“

Rozloučili jsme se a vykročili po štěrku každý na opačnou stranu. Včely mě následovaly až k autu, ale já

jsem rychle vklouzl dovnitř a ujel jsem jim.

Uvažoval jsem o Tobinovi, majiteli realit, bonvivánovi, znalci všeho krásného, místním velkém zvířeti a

známém nebožtíků.

Rozum mi napovídal, že je čistý jako lilium a že nemá smysl trávit ani minutu navíc úvahami o jeho osobě.

Nezapadal do žádné z mých dosavadních teorií o vraždě. Instinkt mi však velel nespouštět toho pánanějaký čas ze zřetele.

Kapitola 17

Zamířil jsem na západ po hlavní silnici a za jízdy jsem se pokoušel studovat manuál k vozidlu. Stiskl jsempár tlačítek na přístrojové desce a voila, všechny elektronické displeje přešly z metrického systému nastoprocentně americké zobrazení. Na předním sedadle se snad ani větší zábava zažít nedá.

Když jsem se cítil technologicky obohacen, spojil jsem se přes mobilní telefon se svým domácímzáznamníkem. „Teda kdyby nás tak ti přistěhovalci viděli teď, jak si žijeme tam, kde stály kdysi jejichfarmy a vesničky…“

Mašinka mi oznámila: „Máte tři vzkazy.“

Jeden přece musí být od Beth. První byl ale od Maxe, který mě opakovaně upozorňoval, že už na případunepracuji, a žádal mě, abych mu zavolal, což jsem neměl v úmyslu. Druhý vzkaz byl od Doma Fanelliho.Ten říkal: „Nazdar, dostal jsem tvůj vzkaz. Jestli potřebuješ tam dole pomoct, tak se ještě ozvi. Já jsem se

tu dostal na stopu chlápkům, co si z tebe udělali terč, tak se odsud nehnu, pokud mě tam opravdunebudeš potřebovat. Proč jenom chce tolik lidí oddělat mýho kámoše? Jo, mluvil jsem s Wolfem, a ten tykecy, žes to v televizi nebyl ty, nezbaštil. Říká, že má opačný informace. Chce, abys mu odpověděl na pár

otázek. Myslím, že by sis měl zkontrolovat záznamník. To je zatím všechno. Dávej na sebe bacha.“

„Díky.“

Poslední vzkaz rovněž nebyl od Beth, ale od detektiva poručíka Andrewa Wolfeho. Moc toho neřekl: „Bylbych rád, kdybyste mi zavolal hned, jakmile to bude možné.“ Zlověstný vzkaz.

Zajímalo by mě, jestli se Nash a Wolfe doopravdy znají. Každopádně ale bylo jasné, že Nash Wolfemuřekl, že ten v televizi byl skutečně John Corey a že tady Corey pracuje na případu vraždy, když má mítzdravotní dovolenou. Všechno to byla pravda a Andrew Wolfe po mně nejspíš bude požadovat vysvětlení.Vím, že bych mu dokázal vysvětlit, jak jsem se do toho případu zapletl, ale už bych detektivu poručíkoviWolfemu obtížně vysvětloval, proč je sráč.

Vzato kolem a kolem bude nejlepší mu vůbec zpátky nevolat. Možná bych si měl promluvit spíš se svýmprávníkem. Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán. Já jsem se přece jen snažil být řádným občanema můj kámoš Max, který mě do toho zatáhl, ze mě udělal vola, vtáhl mě do nerovného souboje s federálya pak mi sebral placku. Vlastně mi ji ani nikdy nedal. A Beth nevolá a nevolá.

Pořád jsem si připomínal, že jsem hrdina, ačkoliv si nejsem jistý, nakolik je hrdinské nechat to do sebenapálit. Když jsem byl kluk, hrdinové byli jen ti, co stříleli na padouchy. Dneska je hrdina každý, kdochytne nějakou nemoc, z koho udělají rukojmí nebo kdo se nechá sejmout. Kdybych ale mohl glorioluhrdiny vyměnit za to, aby mi neteklo do bot, udělal bych to. Problém je v tom, že hrdinové vyrobenímediální kampaní mají životnost asi tak tři měsíce, víc ne. Mně postřelili v dubnu.

Projížděl jsem osadou Cutchogue a blížil se k centru, což bývá dost rychlé, když nevěnujete pozornostřízení. Cutchogue je osada stará, malebná, čisťounká a prosperující stejně jako většina podobných osadtady taky díky vinařství. Hlavní ulici lemovaly poutače oznamující spoustu nejrůznějších pořádaných akcíjako například výroční přístavní festival East Endu nebo koncert na majáku Horton, kde vystoupí IsotopeStompers. Neptejte se mě, co je to za hitovku.

Léto bylo oficiálně za námi, ale jak se zdálo, i na podzim tady místní i tu hrstku turistů čekala ještěspousta zábavy. Vždycky jsem místní podezíral, že každý rok v listopadu si jen pro sebe uspořádají obrovský večírek pod heslem „Starousedlíci z North Forku sobě – a turisti ať konečně táhnou do hajzlu.“

Teď už jsem jel hodně pomalu. Pátral jsem po budově Historické společnosti Peconic Bay. Pamatovaljsem si jen, že je někde na hlavní. Část Cutchogue Village Green jižně od silnice se pyšnila nejstaršímdomem ve státě New York. Zahlédl jsem tabuli, podle které měl dům pocházet asi z roku 1649. Tovypadalo slibně, takže jsem zahnul do úzké uličky, která protínala zeleň osady. Viděl jsem spoustu starých

budov, které byly pobité překládanými prkny a měly šindelové střechy, a docela se mi ulevilo, že nikdenevidím pranýře ani jiná mučidla z dob raného amerického sadomasochismu.

Nedaleko centrálního parku obce jsem konečně uviděl velký bílý dům s vysokými bílými sloupy v průčelí.Dřevěná tabule na trávníku hlásala: „Historická společnost Peconic Bay.“ A pod tím: „Muzeum.“ A ještěníž: „Prodejna suvenýrů.“

Na dvou krátkých řetízcích visela další cedule s provozní dobou muzea a prodejny. Po Svátku práce už

otevírali jen o víkendech a svátcích.

Na tabuli nechybělo ani telefonní číslo. Vytočil jsem je, ale ozval se mi záznamník, z něhož mi ženský hlasnahraný podle zabarvení asi tak v roce 1640 oznámil úřední hodiny společnosti.

Vystoupil jsem z auta, vyběhl po schodišti na rozlehlou verandu a zabušil starobylým klepadlem na dveře.Ačkoliv jsem do klepání dal dost síly, nezdálo se, že by na ně někdo reagoval, a na parkovišti kromě mého

auta jiné vozy nestály.

Nasedl jsem znovu do auta a zavolal své nové kamarádce Margaret Wileyové. Když zvedla sluchátko, řekl

jsem: „Dobrý den, paní Wileyová. Tady je detektiv Corey.“ „Ano.“

„Myslíte, že bych se dnes mohl sejít s některými představiteli muzea Historické společnosti Peconic Bay?Například s předsedkyní? Je to, tuším, paní Witherspoonová?“

„Whitestoneová. Emma Whitestoneová.“

„Jasně. Bylo by to dnes možné?“

„Já nevím…“

„Co kdybych Emmě Whitestoneové zavolal…“

„Já jí zavolám. Snad bude souhlasit.“

„Skvělé. Skutečně si cením…“

„Kde vás zastihnu?“

„Já vám zavolám tak za čtvrt hodinky. Jsem teď v autě a musím někde koupit dárek matce. Má dnes

narozeniny. Vsadil bych se, že máte v muzeu obchod se suvenýry.“ „Máme.“

„Skvělé. Mimochodem, mluvil jsem se strýčkem Harrym a vyřídil mu váš pozdrav.“

„Děkuji vám.“

„Mám vás rovněž pozdravovat a rád by vám zavolal, až se sem dostane.“ O tom, že je strejda Harry mrtvý

na spodek, jsem se taktně nezmiňoval.

„To by bylo milé.“

„Výborně. Tak tedy, opravdu bych ocenil, kdyby se mi dnes mohl některý z činovníků společnostivěnovat.“

„Udělám, co budu moct. Možná budu muset přijet sama.“

„Neobtěžujte se. A díky za vaši včerejší pomoc.“

„To nestojí za řeč.“

To tedy fakt nestálo. „Za patnáct minut vám zavolám.“

„Vaše přítelkyně je s vámi?“

„Myslíte mou kolegyni?“ „Ano, tu mladou dámu.“ „Brzy dorazí.“

„Je to báječná žena. Bylo mi potěšením s ní mluvit.“

„Budeme se brát.“

„Nešťastnice.“ Zavěsila.

Pokusil jsem se rozjet vůz a už tu byl zase ten ženský hlas: „Uvolněte parkovací brzdu.“ Tak jsemposlechl. Ještě chvilku jsem si hrál s palubním počítačem ve snaze tu můru všetečnou vypnout, a pořádjsem čekal, kdy se ozve: „Proč se mě pokoušíte zabít? Vy mě nemáte rád? Jen se vám snažím pomáhat.“

Co když se najednou zamknou dveře a plynový pedál se sám od sebe přimáčkne až na podlahu? Odhodil

jsem manuál do schránky v palubní desce.

Zahnul jsem na jih do ulice s poetickým názvem Skunk Lane a po pobřežní silnici jsem pokračoval zpátky

na Nassau Point.

Dojel jsem do ulice, kde bydleli Gordonovi. Před jejich domem stál Maxův bílý jeep. Zajel jsem napříjezdovou cestu k domku Murphyových, abych byl mimo dohled z místa činu.

Šel jsem rovnou k zadnímu traktu domku a viděl jsem Murphyovy sedět u zapnutého televizoru. Zabušiljsem na prosklené dveře.

Edgar Murphy vstal, uviděl mě a otevřel. „Zase vy?“

„Ano, pane. Potřebuji jen minutku vašeho času.“

Pokynul mi, abych šel dál. Paní Murphyová vstala a vlažně mě pozdravila. Televizi nikdo nevypnul. Naokamžik jsem měl pocit, že jsem u svých rodičů na Floridě – stejná místnost, stejná televize, stejní lidé.Řekl jsem jim: „Popište mi to bílé sportovní auto, které jste viděli v červnu u sousedů.“

Oba se snažili, ale jejich možnosti byly dost omezené. Nakonec jsem vytáhl tužku a noviny a požádal jsemje, aby mi nakreslili siluetu auta. Oba se však zdráhali. Nakreslil jsem tedy siluetu porsche. Není sice

přípustné takhle vést svědka, ale na to jsem kašlal. Oba přikývli na souhlas. Pan Murphy řekl: „No jo, to jeono. Velký kulatý auto. Jako převrácená vana.“ Paní Murphyová souhlasila.

Vytáhl jsem z kapsy reklamní leták, který jsem sebral v Tobinově obchodě, a ukázal jsme jim maloučernobílou fotografii Fredrica Tobina. Zbytek letáku jsem schoval, jinak by všude rozhlásili, že policiezjistila, že Gordonovy zavraždil Fredric Tobin, majitel vinných sklepů.

Murphyovi studovali fotografii. Opět šlo o vedení svědků, protože jsem jim ukázal jedinou fotografii, aleneměl jsem čas ani chuť na nějaké formality. Neřekl jsem ale: „Je to ten muž, kterého jste viděli u toho

bílého sportovního auta?“

Paní Murphyová to ale řekla.

Pan Murphy souhlasil. Zeptal se mne: „Je podezřelý?“

„Ne, pane. Mrzí mne, že jsem vás znovu obtěžoval.“ Zeptal jsem se: „Vyptával se vás někdo na věcisouvisející s tímto případem?“

„Nikdo.“

„Pamatujte, že o tom nesmíte mluvit s nikým jiným kromě šerifa Maxwella, mě a detektiva Penrosové.“

Pan Murphy se zeptal: „Kde je?“

„Detektiv Penrosová? Zůstala kvůli ranní nevolnosti doma.“

„Těhotná?“ zeptala se Agnes.

„Asi měsíc,“ odpověděl jsem. „No…“

„Snubního prstýnku jsem si nevšimla,“ poznamenala Agnes.

„Vždyť znáte ty dnešní dívky.“ Smutně jsem zavrtěl hlavou a řekl jsem: „No, ještě jednou vám děkuji.“

Rychle jsem zmizel, nasedl do auta a odjel.

Fredric Tobin zjevně nejméně jednou navštívil dům Gordonových. Zdálo se ale, že si na svoji červnovounávštěvu nevzpomíná. Možná to ale nebyl on. Asi to byl jiný muž s hnědou bradkou v bílém porsche.

Zřejmě bych měl zjistit, proč Tobin lže.

Zkusil jsem znovu záznamník a měl jsem na něm dva nové vzkazy. První byl od Maxe: „Johne, tady ješerif Maxwell. Možná jsem se nevyjádřil ohledně vašeho postavení dostatečně jasně. Vy už pro městonepracujete, jasné? Volali mi právníci Fredrica Tobina a nebyli nijak nadšení. Chápete. Nevím sice přesně,

o čem jste spolu mluvili, ale myslím, že byste s ním další oficiální hovory vést neměl. Zavolejte mi.“

Zajímavé. Já se mu snažím pomoct, a on by mi nejradši napařil domácí vězení.

Další vzkaz byl od mé bývalé, která je shodou okolností právnička. „Nazdar, Johne, tady je Robin. Chci tijen připomenout, že lhůta ročního odloučení vyprší prvního října, kdy nabude rozvodový rozsudek právní

moci. Poštou dostaneš kopii dekretu. Nemusíš nic podepisovat. Je to automatický právní úkon.“ Pak

zmírnila ten právnický tón a řekla: „Od prvního října už nepůjde o cizoložství, když si s někým něcozačneš. Ale než dostaneš dekret, bude to bigamie. Viděla jsem tě ve zprávách. Vypadá to na fascinujícípřípad. Měj se.“

Fajn. Robin byla kdysi asistentkou vyšetřujícího soudce na Manhattanu, kde jsem ji také poznal. Byli jsmena jedné lodi. Pak změnila místo a vzala skvěle placenou práci v jedné renomované advokátní kanceláři. V

našem manželství tak vlastně došlo ke střetu zájmů. Chci naznačit, že já jsem se snažil dostat grázly dolapáku, zatímco ona se snažila udržet je venku. Poslední kapkou bylo, když vzala obhajobu bossedrogového gangu, co měl kromě problémů, které si natropil ve Spojených státech, na krku žádost ovydání do Kolumbie, kde ho hledali pro vraždu soudce. Já vím, že to někdo vzít musel, ale cítil jsem sehrozně. Řekl jsem jí tehdy: „Buďto na tom budu dělat já, nebo ty.“ Dostalo se mi odpovědi: „Možná bysměl začít dělat něco jiného.“ Mínila tím, že jejich firma potřebuje soukromého vyšetřovatele, a chtěla,abych to vzal. Představil jsem si, že bych jí a jejímu idiotskému šéfovi dělal soukromé očko. Možná bychjim taky mohl mezi jednáními nosit kafe. Fajn. Takže rozvod.

Kromě těchto menších střetů zájmů jsme ale do sebe bývali kdysi skutečně zamilovaní. No dobře, takžeod prvního října. Pak už bude mou oficiální ex a já přijdu o příležitost stát se cizoložníkem nebobigamistou. Život prostě není vždycky spravedlivý.

Zahnul jsem z pobřežní silnice zpátky na hlavní a zamířil do Cutchogue. Zavolal jsem Margaret Wileyové.

Řekla mi: „Zastihla jsem Emmu v jejím obchodě a už je na cestě do sídla Historické společnosti Peconic

Bay.“

„To je od ní velice laskavé.“

„Řekla jsem jí, že se to týká vraždy Gordonových.“

„No, tím si nejsem tak jist, paní Wileyová. Byl jsem jen zvědavý na…“

„To můžete probrat s ní. Očekává vás.“

„Děkuji vám.“ Myslím, že zavěsila dřív, než jsem to dopověděl.

Vrátil jsem se k sídlu společnosti a zaparkoval vedle dodávky s nápisem Květinářství Whitestoneová.

Došel jsem ke dveřím, na nichž byl přilepený žlutý lístek s ručně psaným vzkazem: „Pane Corey, jděte

dál.“ Tak jsem šel.

Byl to skutečně velký dům postavený odhadem kolem poloviny devatenáctého století. Vypadal jakotypické panské obydlí bohatého obchodníka nebo námořního kapitána. Přivítala mě prostorná hala, z nížse doleva vstupovalo do zrovna tak prostorného obývacího pokoje a napravo bylo vidět do jídelny. Zesamých starožitností až přecházel zrak. Podle mě to byly většinou prostě staré krámy, ovšem staré krámyza hezkých pár babek. Protože jsem odnikud neslyšel ani hlásku, prostě jsem jen bezcílně bloumal zmístnosti do místnosti. Nebylo to vlastně muzeum v pravém smyslu toho slova. Jen dobový dům. Nikdejsem zatím nespatřil nic zlověstného, nikde žádné obrazy hořících kostelů, žádné černé svíce, pentagramyvyvedené jehlou ani černé kočky a ani v kuchyni nebublal čarodějnický kotlík.

Nebyl jsem si tak docela jist, proč tam vlastně jdu, ale něco mě tam táhlo. Na druhé straně ale nejspíštrpím alergií na stáří a představa, že budu mluvit s další sedmdesátnicí, byla víc, než jsem dokázal unést.Nejspíš jsem si měl otevřít tu láhev od Tobina a vypít ji dřív, než se s paní Whitestoneovou setkám.

Vešel jsem do obchodu se suvenýry, což kdysi musela být letní kuchyně. Nesvítilo se tu, osvětlení všakobstarávaly sluneční paprsky za okny.

Suvenýry nabízené k prodeji byly opravdu pestré. Viděl jsem místní publikace, ukázky řemeslného umění,indiánské výrobky, výšivky, sušené byliny, lisované květiny, bylinné čaje, květinové vůně, svíčky (černouani jednu), akvarely, další malované kachle, balíčky semínek a bůhvíco ještě. Co lidi dělají s takovými

krámy?

Vzal jsem do ruky omšelý kus prkna, které nejspíš kdysi tvořilo část stěny nějaké stodoly. Kdosi na něnamaloval starou námořní plachetnici. A jak jsem tak studoval ten obrázek, ucítil jsem, že mě někdo

pozoruje.

Otočil jsem se ke vchodu a tam jsem uviděl pohlednou ženu, asi tak třicátnici, která se na mě upřenědívala. Řekl jsem: „Hledám Emmu Whitestoneovou.“

„Vy musíte být John Corey.“

„To jsem. Nevíte, jestli je tady?“

„Já jsem Emma Whitestoneová.“

Den se začínal obracet k lepšímu. „Uh,“ bylo první, co jsem ze sebe vypravil. „Čekal jsem někoho

staršího.“

„A já zas někoho mladšího.“

„Hm…“

„Margaret řekla, že jste mladý muž. Ale myslím, že přesnější by bylo říct muž středních let.“

„No…“

Přistoupila ke mně a natáhla ruku. Pak řekla: „Jsem předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay. Čím

vám mohu pomoci?“ „No…, já nevím.“ „Já také ne.“

Byla vysoká, jen o pár centimetrů menší než já, štíhlá, ale dobře rostlá, a hnědé vlasy, které evidentněpříliš netrápila kadeřníkem, jí spadaly na ramena. Nalíčená byla jen nepatrně, nehty neměla nalakovanévůbec a neměla ani žádné šperky, dokonce ani náušnice nebo snubní prsten. A kromě toho tonepřeháněla ani s oblékáním. Měla na sobě béžové bavlněné letní šaty po kolena, které jí na ramenoudržely jen titěrnými pásky. A určitě neměla ani podprsenku, ale obrys kalhotek jsem viděl. A taky bylabosa. Docela plasticky jsem si dokázal představit, jak se paní Whitestoneová dneska oblékala. Prostě sinatáhla kalhotky a tyhle šatičky, zlehka se mázla rtěnkou, trochu si pročísla hřívu a bylo to. To, co mělana sobě, by mohlo být dole zhruba tak za čtyři vteřiny. A ještě dříve, kdybych tomu trochu pomohl…

„Pane Corey? Vy přemýšlíte, jak bych vám mohla pomoct?“

„Ano. Dejte mi vteřinku.“ Kdybych ji měl popsat jako koňák, tak nebyla nadměrně robustní, ale stavěnápro rychlost a nejspíš i výdrž. Měla krásné šedozelené oči a její tvář, kromě toho, že byla krásná, působila

na první pohled nevinně. Připomínala mi fotky květinových dětí ze šedesátých let, možná mě to alenapadlo proto, že byla květinářka. Při podrobnějším pohledu už z jejích rysů čišela skrytá sexualita.Opravdu.

Taky bych neměl zapomenout na krásné a rovnoměrné opálení, díky němuž měla její pleť barvu bílé kávy.Prostě pěkná a smyslná ženská. Emma Whitestoneová.

„Souvisí to s Gordonovými?“

„Ano.“ Odložil jsem to prkno a zeptal se: „Znala jste je?“

„Ano. Byli jsme dobří známí, ale ne přátelé.“ Pak dodala: „Je to strašné.“

„Ano.“

„Máte nějakou… stopu?“

„Ne.“

„Slyšela jsem v rádiu, že prý snad ukradli nějakou vakcínu.“

„Vypadá to tak.“

Na okamžik se zamyslela a pak mi řekla: „Vy jste je znal.“ „Správně. Jak to víte?“

„Párkrát padlo vaše jméno.“

„Vážně? Doufám, že v dobrém.“

„Ve velmi dobrém.“ Pak dodala: „Judy se do vás trochu zakoukala.“

„Neříkejte.“

„Vy jste to nevěděl?“

„Snad.“ Chtěl jsem změnit téma, a tak jsem řekl: „Máte tu něco jako seznam členů?“

„Jistěže. Kancelář je nahoře. Zrovna jsem tam vyřizovala nějaké papíry, když jste přišel. Pojďte se mnou.“

A tak jsem šel. Voněla levandulí. Když jsme procházeli tím palácem, poznamenal jsem: „Krásný dům.“

Ohlédla se po mně přes rameno a řekla: „Soukromá prohlídka později.“

„Báječné. Škoda že jsem si nevzal foťák.“

Kráčeli jsme po širokém točitém schodišti a já jsem se pořád držel těsně za ní. Kalhotky měla tedy

opravdu titěrné. A jestli vás to zajímá, měla taky krásné nohy.

Vyšli jsme do prvního patra, kde mi v kanceláři nabídla křeslo u krbu. Posadil jsem se.

Zeptala se: „Mohu vám nabídnout šálek bylinkového čaje?“

„Už jsem dnes pár šálků měl, děkuji vám.“

Posadila se naproti mně a zkřížila nohy. Zeptala se: „Co přesně potřebujete, pane Corey?“

„Johne. Říkejte mi Johne, prosím.“

„Johne. A mně říkejte Emmo.“

„Fajn, Emmo. Nejdříve bych vám chtěl položit pár otázek ohledně Historické společnosti Peconic Bay. Čím

se společnost zabývá?“

„Historií. Na North Forku má sídlo celá řada lokálních historických společností a většina jich sídlí v

historických budovách. Naše společnost je ze všech největší a Peconic se jmenuje podle indiánského

názvu této oblasti. Máme zhruba pět set členů. Někteří jsou společensky skutečně vysoce postavení, jiní

jsou prostí farmáři. Zabýváme se ochranou a zaznamenáváním našeho kulturního dědictví.“

„A pátráním po jeho dalších částech.“

„Ano.“

„Prostřednictvím archeologie.“

„Ano. A rešerší. Máme tu pár zajímavých archivů.“

„Mohl bych je později vidět?“

„Později můžete vidět, co budete chtít.“ Usmála se.

Panebože. Je to sen nebo skutečnost? Usmál jsem se na ni. Opětovala úsměv.

Zpátky do práce. Zeptal jsem se: „Byli Gordonovi aktivní členové?“

„To byli.“

„Kdy do společnosti vstoupili?“

„Asi před půl druhým rokem. Přistěhovali se sem z Washingtonu. Oni pocházeli odněkud ze středozápadu,ale pracovali pro vládu ve Washingtonu. Předpokládám, že to víte.“

„O své práci s vámi nikdy nemluvili?“ „Ne.“

„Byla jste někdy u nich doma?“

„Jednou.“

„Byla jste s nimi ve společenském kontaktu?“

„Občas. Historická společnost Peconic Bay je velmi společensky aktivní. To je jeden z důvodů, proč si nás

oblíbili.“

S trochou ostychu jsem se zeptal: „Jel po vás Tom?“

Namísto uraženosti s klidem odpověděla: „Nejspíš ano.“

„Ale vy jste s ním žádný sexuální vztah neměla?“

„Ne. Nikdy o něj nepožádal.“

Odkašlal jsem si. „Chápu…“

„Podívejte se, pane Corey…, Johne. Těmihle otázkami ztrácíte jak svůj, tak můj čas. Já nevím, kdo a pročGordonovy zabil, ale rozhodně to nijak nesouvisí se mnou ani s manželským trojúhelníkem, jehož bych jábyla součástí.“

„To jsem neřekl. Já jen prověřuji všechny možnosti.“

„No, takže já jsem s ním nespala. Myslím, že byl věrný. Pokud vím, tak ona taky. A tady je těžké si s

někým něco začít, aniž by to hned všichni nevěděli.“

„To může být váš pocit.“

Na okamžik se na mě zahleděla a pak se mě zeptala: „Vy jste něco s Judy měl?“

„Ne, paní Whitestoneová. A uvědomte si, že nejsme na čaji o páté. Vyšetřuji vraždu a otázky kladu já.“

„Tak nebuďte hned tak nedůtklivý.“

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Omlouvám se.“

„Já chci, abyste našel vraha. Tak se ptejte.“

„Fajn. O.K…, takže… co vás napadlo jako první, když jste slyšela, že byli zavražděni?“

„Já nevím. Nejspíš jsem si pomyslela, že to má něco společného s jejich prací.“

„O.K. A co si myslíte teď?“

„Nemám žádný názor.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Ale je to tak.“

Stále jsem si nebyl jist, čeho tím hovorem chci vlastně docílit a co konkrétně zjišťuji. Před vnitřnímzrakem mi ale pořád vyvstával obraz připomínající mapu, na níž byl Plum Island, Nassau Point, útesy nadúžinou Long Island Sound, vinařství Tobin a Historická společnost Peconic Bay. Pokud jsem si tyto bodypropojil čárou, vyšel mi geometrický útvar o pěti stranách bez jakéhokoliv smyslu. Kdyby si je však člověk

spojil metafyzicky, možná by ten obrazec smysl začal dávat. Co mělo všech těch pět bodů společného?Možná nic. A přece se mi zdálo, že je mezi nimi nějaká spojitost. Ale jaká?

Vzpomínal jsem si, že na Plum Islandu se mi v hlavě rozsvítilo při každé zmínce o historii a archeologii.Proč?

Zeptal jsem se paní Whitestoneové: „Znáte někoho, kdo pracuje na Plum Islandu?“

Na okamžik se zamyslela a pak odpověděla: „Osobně ne. Pracuje tam pár mých zákazníků, ale pokud vím,tak mezi členy společnosti nejsou jiní vědci nebo biologové. Je to velice uzavřená skupina, která drží

pospolu.“

„Víte něco o připravovaných vykopávkách na Plum Islandu?“

„Vím jen tolik, že Tom Gordon slíbil společnosti zajistit možnost prozkoumat ostrov.“

„Vy v archeologii nepracujete?“

„Osobně ne. Já preferuji archivní práci. Studovala jsem archivnictví na Columbia University.“

„Vážně? Já učím na John Jay.“ Ta je asi padesát bloků od Columbia University. Konečně jsme našli styčný

bod.

„Co učíte?“ zeptala se.

„Kriminální vědy a keramiku.“

Usmála se a přehodila si nohu přes nohu. Béžové. Ty kalhotky byly béžové jako její šaty. Cítil jsem, že

brzo si budu muset hodit nohu přes nohu já, abych paní Whitestoneovou nezačal uvádět do rozpaků boulí

ve svém klíně.

Řekl jsem: „Archivnictví. Úžasné.“

„Možná. Chvíli jsem pracovala na univerzitě Stony Brook a pak jsem dostala práci tady ve veřejné

knihovně. Založili ji v roce 1841 a řekla bych, že od té doby tam nezvedli platy ani jednou. Já jsem tu

vyrostla, ale je těžké se tady uživit, když nepodnikáte. Takže mám své květinářství.“

„Ano, viděl jsem dodávku.“

„Jistě. Zapomněla jsem, že jste detektiv.“ Zeptala se: „A co tu děláte?“

„Jsem na zdravotní dovolené.“

„Jasně, teď mi to došlo. Vypadáte dobře.“

To ona vypadala taky, ale po svědkyních se nevyjíždí, takže jsem o tom taktně pomlčel. Měla příjemný,měkký, zastřený hlas, který mi připadal nesmírně sexy.

Zeptal jsem se jí: „Znáte Fredrica Tobina?“ „Kdo by ho neznal?“

„Patří také k Historické společnosti Peconic Bay?“

„Je naším největším sponzorem. Poskytuje nám víno i peníze.“

„Vy jste znalec vína?“ „Ne. Vy ano?“

„Ano. Dokážu poznat rozdíl mezi Merlotem a Budweiserem. I se zavázanýma očima“

Usmála se.

Řekl jsem: „Vsadil bych se, že by se spousta lidí ráda vrátila v čase do dobrých vinařských roků. Kvůliziskům, které se na tehdejší úrodě dnes dají vydělat.“

„Já nevím. Je to zajímavé, ale ne lukrativní.“

„Pro Fredrica Tobina ano,“ poznamenal jsem.

„Fredric si žije nad poměry.“ Napřímil jsem se. „Proč to říkáte?“

„Protože je to pravda.“

„Znáte ho dobře? Osobně?“

Zeptala se mě: „Vy ho znáte osobně?“

Vážně nemám rád, když mě někdo zpovídá, ale teď jsem se pohyboval na dost tenkém ledě. Odpověděl

jsem: „Zúčastnil jsem se jedné jeho ochutnávky vín. V červenci. Nebyla jste tam?“

„Byla.“

„Byl jsem tam s Gordonovými.“

„To souhlasí. Myslím, že jsem vás tam viděla.“ „Já jsem vás neviděl. Vás bych si pamatoval.“

Usmála se.

Znovu jsem se zeptal: „Jak dobře ho znáte?“ „No, měli jsme spolu poměr.“

„Jakže?“

„Chtěla jsem říct, že jsme byli milenci, pane Corey.“

To bylo nepříjemné zjištění. Snažil jsem se nicméně držet práce a zeptal jsem se: „Kdy to bylo?“

„Začalo to…, asi před dvěma lety a trvalo to…, záleží na tom?“

„Můžete odmítnout odpověď na jakoukoliv mou otázku.“

„To vím.“

Zeptal jsem se jí: „Co se stalo, že váš vztah skončil?“

„Nic. Fredric prostě sbírá ženské. Trvalo to asi devět měsíců. Žádná extra love story, ale ušlo to. Podívalijsme se do Bordeaux, na Loiru a do Paříže, víkendy jsme trávili na Manhattanu. To bylo příjemné. Je

velmi velkorysý.“

Přemítal jsem o tom. Začínal jsem si na Emmu Whitestoneovou dělat zálusk, ale teď mě znechutilo, žemne Fredric Tobin předběhl. Řekl jsem: „Položím vám osobní otázku, na kterou nemusíte odpovědět.

Souhlasíte?“ „O.K.“

„Jste stále…, chci říct…“

„Fredric a já jsme stále přáteli. Žije teď s jinou dívkou. Sondrou Wellsovou.“

„Děkuji. Říkala jste, že si žije nad poměry.“

„Ano. Bankám i soukromým investorům dluží nemalé jmění. Utrácí víc, než by měl. Smutné je, že je

úspěšný, a pravděpodobně by si mohl velice dobře žít ze zisků, kdyby nebylo Foxwoodsu.“

„Foxwoodsu?“

„Ano. Kasina v Connecticutu.“

„Ach tak. On hraje?“

„Jednou jsem tam byla s ním. Prohrál pět tisíc dolarů za víkend. Black Jack a ruleta.“ „Panebože. Doufám, že jste měli koupenou zpáteční jízdenku.“

Rozesmála se.

Foxwoods. Stačilo najet autem na trajekt z Orient Pointu do New Londonu nebo využít vysokorychlostní

trajekt, od kterého pak do Foxwoodsu dojedete autobusem. A pak už si jen nechat vyprázdnit kapsy a v

neděli večer hezky zase zpátky na Orient Point. Příjemná změna po všedním upracovaném světě NorthForku, a když se člověk uměl ovládat, docela si to užil, pár stovek vyhrál nebo naopak prohrál, dal sidobrou večeři, užil si program a vyspal se v pěkném pokoji. Prostě ideální útočiště, kam si na víkendvyrazit se ženskou. Spoustě domorodců ale vadí přítomnost hříchu. Některým manželkám se dokoncenelíbí, když si jejich manžílek vyrazí vyhodit z kopýtka s penězi, co mají do konce měsíce vystačit na jídlo.

Ale jako všechno, i tohle je otázka míry.

Takže Fredric Tobin, elegán a znalec vín, muž, který má na první pohled pod kontrolou všechno včetněsebe samotného, je gambler. Jenže když se nad tím člověk zamyslel, existoval tady vůbec větší hazardnež každoroční sklizeň révy? Tady to byl pořád jen experiment a zatím to prostě vycházelo. Žádná

hniloba, žádné nákazy, žádné prudké mrazy ani vedra. Jednoho dne ale hurikán sfoukne do úžiny Long

Island Sound miliardu hroznů a nadělá z ní největší vanu hroznové limonády na světě.

A pak tu byli Tom a Judy, kteří hráli hazardní hru s těmi malinkými vražednými potvůrkami. Potom sepustili do hry ještě s něčím a v té prohráli. Fredric hazardoval se sklizní a vyhrával, pak se dal do karet arulety a tam čekala prohra i na něj.

Zeptal jsem se paní Whitestoneové: „Nevíte, jestli někdy Gordonovi nejeli do Foxwoodsu s panem

Tobinem?“

„Neřekla bych. Ale jistě to říci nemohu. Už je to asi rok, co jsme se s Fredricem rozešli.“

„Jistě. Ale jste stále přátelé. Stále spolu hovoříte.“

„Řekla bych, že jsme přátelé. On nemá rád rozchody, po kterých se na něj bývalé milenky hněvají. Chce

zůstat se všemi zadobře. To je zvlášť zajímavé na společenských večírcích. Potrpí si na společnost

nejméně tuctu žen, se kterými něco měl.“

Kdo ne? Zeptal jsem se jí: „A vy si nemyslíte, že pan Tobin měl něco s paní Gordonovou?“

„Jistě to nevím. Ale nemyslím si to. On nebyl lovec manželek.“

„Jak ušlechtilé.“

„Ale ne. Je zbabělec. Manželé a milenci mu nahánějí hrůzu. Musel mít nějakou špatnou zkušenost.“Hrdelně se uchechtla. Pak dodala: „Každopádně dával rozhodně přednost přátelství s Tomem než sexu s

Judy.“

„Proč to?“

„Já nevím. Nikdy jsem nepochopila Fredricovu náklonnost k Tomu Gordonovi.“

„Myslel jsem, že to bylo opačně.“

„To si myslela většina lidí. Ve skutečnosti Fredric vyhledával Toma.“

„Proč?“

„Já nevím. Nejdřív jsem si myslela, že se tak chce přiblížit Judy, ale pak jsem zjistila, že po manželkáchnejde. Později jsem došla k názoru, že to souvisí s atraktivitou Gordonových a jejich zaměstnáním. Fredricje sběratel známostí. Považuje se za předního představitele společnosti North Forku. Možná jím i je. Nenínejbohatší, ale vinné sklepy mu dodávají určitý lesk. Rozumíte?“

Přikývl jsem. Někdy člověk kope celé týdny v hlušině, a nenarazí na nic. Někdy se mu podaří objevit zlato.Ale někdy je to zlato kočičí. Chci tím říct, že to bylo fascinující, ale nebylo jisté, jestli to souvisí s

dvojnásobnou vraždou. A nebyla to taková malá pomsta ze strany paní Whitestoneové? Nebylo by to

poprvé, kdy by mě zhrzená milenka svedla na falešnou stopu jen proto, aby bývalý milenec měl potíže.Zeptal jsem se naprosto klidně: „Myslíte si, že Fredric Tobin mohl zavraždit Gordonovy?“

Podívala se na mě, jako bych právě zešílel, a řekla: „Fredric? Ten není schopen žádného násilí.“

„Jak to víte?“

Usmála se a odpověděla: „Bůh ví, že jsem mu dala několikrát dobrý důvod k pár fackám.“ Pak dodala:

„On není násilník. Bez výjimky zvládá své emoce. A proč by je měl zabíjet?“

„To nevím. Já ani nevím, proč byli zabiti. Vy ano?“

Na chvíli mlčela a pak řekla: „Možná šlo o drogy.“

„Proč si to myslíte?“

„No…, Fredric si o ně dělal starosti. Jeli v kokainu.“

„On vám to řekl?“

„Ano.“

Zajímavé. Zvláště zajímavé vzhledem k tomu, že mně o tom Tobin nic neřekl a že na tom nebylo zrnko

pravdy. Já vím, jak kokainista vypadá a jedná, a vím, že Gordonovi narkomani nebyli.

Proč by je z toho ale Tobin obviňoval? Zeptal jsem se jí: „Kdy vám to řekl?“

„Není to tak dávno. Před pár měsíci. Prý za ním přišli a chtěli vědět, jestli by nekoupil dobré zboží. Dělali

prý dealery.“

„Vy tomu věříte?“

Pokrčila rameny. „Může být.“

„O.K… Zpět ke vztahu pana Tobina ke Gordonovým. Vy si tedy myslíte, že on vyhledával je a že vztah

udržoval on.“

„Vypadalo to tak. Vím, že za těch devět měsíců, co jsem s ním byla, jim mockrát telefonoval, a nebyla

snad jediná party, na kterou by nebyli pozváni.“

Přemýšlel jsem o tom. Rozhodně to nesouhlasilo s tím, co mi pan Tobin řekl. Zeptal jsem se: „Co tedypana Tobina ke Gordonovým přitahovalo?“

„To nevím. Vím jen, že všechno zaonačil tak, aby to vypadalo, že je všechno obráceně. Zajímavé se mizdálo to, že Gordonovi na to podle všeho přistoupili, jako by se cítili poctěni Fredricovou přítomností. Kdyžjsme však zůstali jen sami ve čtyřech, bylo na nich vidět, že se rozhodně necítí být v nějakém podřadném

postavení. Chápete?“

„Ano. Ale proč to tak hráli?“

Opět pokrčila rameny. „Kdo ví?“ Na okamžik se na mě zahleděla a pak řekla: „Bylo to skoro, jako by

Gordonovi Fredrica vydírali. Jako by na něj něco měli. Na veřejnosti ho nechali hrát nadřazeného. Vsoukromí to však vůbec neplatilo.“

Vydírání. Chvíli jsem o tom uvažoval.

Emma Whitestoneová řekla: „Jen se dohaduji. Spekuluji. Nikoho neobviňuji. Bylo mi s Fredricem dobře,ale když to skončilo, nijak jsem se netrápila.“

„O.K. Už jste s Fredricem od vraždy mluvila?“

„Ano, včera ráno. Volal mi.“

„Co říkal?“

„Nic víc, než říkali všichni ostatní. Běžné řeči.“

Když jsem z ní dostal podrobnosti jejich hovoru, zjistil jsem, že opravdu nešlo o nic mimořádného.

Zeptal jsem se jí: „Mluvili jste spolu dnes?“

„Ne.“

„Navštívil jsem ho dnes ráno.“

„Vážně? Proč?“

„To nevím.“

„A ani nevíte, proč jste tady.“

„Správně.“ Nechtěl jsem jí vysvětlovat, že nemám v případu žádné pravomoci, ale že musím zpovídat lidi,

za kterými okresní policisty nenapadne zajít. Zeptal jsem se jí: „Znáte některé z přátel Gordonových?“

„Nepohybovala jsem se ve stejných kruzích, pokud jsme nebyli společně s Fredricem. A byli to jeho

přátelé.“

„Nebyl jejich přítelem šerif Maxwell?“

„Myslím, že ano. Ten vztah jsem nepochopila o nic víc než vztah Gordonových s Fredricem.“

„Zdá se, že objevit přátele Gordonových je problematické.“

„Co já vím, tak všichni jejich přátelé jsou zaměstnaní na Plum Islandu. To by nebylo nic tak neobvyklého.Říkala jsme vám, že je to uzavřená skupina.“ Pak dodala: „Měl byste se rozhlédnout spíš tam než tady.“ „Pravděpodobně.“

Zeptala se mne: „Co si myslíte o Fredricovi?“

„Zajímavý muž. Bylo mi potěšením strávit čas v jeho společnosti.“ To byla pravda. Teď, když jsem alevěděl, že si užíval s Emmou Whitestoneovou, jsem nabyl přesvědčení, že neexistuje spravedlnost. „A máprasečí očička,“ dodal jsem.

„Taková uhýbavá.“

„Přesně. Smím vás požádat o laskavost?“

„Do toho.“

„Pomlčela byste před ním o našem rozhovoru?“

„Do detailů zacházet nebudu, ale řeknu mu, že jsme spolu hovořili. Já nelžu,“ dodala. „Ale umím si leccos

nechat pro sebe.“ „Víc ani nechci.“

Na Manhattanu se rozhodně nesetkáte s tak propletenými vztahy tak často jako tady. Musel jsem to mítna paměti, musel jsem se s tím vyrovnávat a musel jsem tomu i přizpůsobit svůj styl. Ale já jsem chytrýkluk a zvládnu to. A tak jsem se Emmy Whitestoneové rovnou zeptal: „Předpokládám, že šerifa Maxwella

znáte?“

„Kdo by ho neznal?“

„Chodila jste s ním někdy?“ „Ne. Ale chtěl.“

„Vy nemáte ráda poldy?“

Zasmála se. Znovu si prostřídala překřížené nohy a zakroutila prsty. Panebože…

Dalších patnáct minut jsme klábosili o všem možné. Emma Whitestoneová měla v zásobě spoustu drbů aspoustu místních postřehů, nezdálo se mi ale, že by nějak souvisely s případem. Problém byl v tom, žejsem pořád nevěděl, co tu dělám, ale bylo mi tu příjemně. Stejně se musím pochválit, jaký jsem bylgentleman. Vyjet po kolegyni je v pořádku, protože ta vás rovnou může poslat někam. Ale před civilisty,zvlášť před těmi, kteří by mohli později vypovídat před soudem, je třeba mít se na pozoru. Nechcetepřece zkompromitovat sebe ani svědkyni. Ale zajímala mě čím dál tím víc.

Ne, já přece nejsem přelétavý. Pořád mi jde o Beth.

Požádal jsem paní Whitestoneovou: „Mohl bych použít váš telefon?“

„Jistě. Támhle.“

Přešel jsem do vedlejší místnosti, a jako bych se z devatenáctého století ocitl ve dvacátém. Tohle bylakancelář historické společnosti s moderním kancelářským nábytkem, kartotéčními skříněmi, kopírkou avším dalším, co ke kanceláři patří. Přistoupil jsem k psacímu stolu a zavolal na číslo svého záznamníku.Měl jsem na něm nový vzkaz. Mužský hlas mi oznamoval: „Detektive Corey, tady je detektiv Collins zokresního policejního oddělení Suffolk. Detektiv Penrosová mne požádala, abych vám zavolal. Má časověnáročnou poradu. Říkala, že se s vámi dnes odpoledne nebude moci sejít a že vám večer nebo zítrazavolá.“ Konec. Zavěsil jsem a rozhlédl se po kanceláři. Pod jedním ze stolů jsem zahlédl odkopnuté

kožené páskové boty, nejspíš paní Whitestoneové. Vrátil jsem se do knihovny, ale už jsem si nesedl.

Emma Whitestoneová se na mě podívala a zeptala se: „Špatné zprávy?“ „Ne. Kde jsme to přestali?“

„Nevím.“

Podíval jsem se na hodinky a zeptal se jí: „Mohli bychom si to dopovědět na obědě?“

„Jistě.“ Vstala. „Ale ze všeho nejdřív vás tu provedu.“

Což taky udělala. Hezky jednu místnost po druhé. Většina místností v patře sloužila jako kanceláře,sklady, expozice a archivy, byly tu ale i dvě ložnice zařízené ve starobylém stylu. Podle Emmy jednapocházela z poloviny osmnáctého století a ta druhá byla stejně stará jako dům samotný, takže z polovinystoletí sedmnáctého. „Dům postavil námořní obchodník, který nadělal jmění v Jižní Americe,“ vysvětlila

mi. „Kokain?“

„Ne, blázínku. Polodrahokamy z Brazílie. Kapitán Samuel Farnsworth.“

Opřel jsem se o boulovitou postel. „Tady spíte?“

Usmála se. „Někdy. Matrace je prachová.“

„Orlovčí peří?“

„Možná. Hnízdívali tu dřív všude kolem.“

„A teď se houfně vracejí.“

„Všechno se vrací. Ti zatracení jeleni mi například ožrali rododendrony.“ Když jsme vyšli z ložnice,

konstatovala „Chtěl jste vidět archivy.“

„Ano.“

Zavedla mě do prostorné místnosti, která nejspíš v minulosti sloužila taky jako ložnice, nyní jí všakvévodily kartotéční skříně, regály a dlouhý dubový stůl. „Máme tu originály knih a dokumentů až zpoloviny sedmnáctého století,“ pochlubila se. „Závěti, dopisy, smlouvy, soudní rozhodnutí, kázání,vojenské rozkazy, lodní listy a deníky. Najdou se tu skutečně fascinující věci.“

„Jak jste se k tomuhle dostala?“

„No, nejspíš to nějak souvisí s tím, že jsem tady vyrůstala. I historie naší rodiny sahá až k prvnímosadníkům.“

„Doufám jenom, že nejste příbuzná s Margaret Wileyovou.“

Usmála se. „Naše rodiny se stýkají. Vám se Margaret nelíbí?“

„Bez komentáře.“

„Archivářská práce má asi něco společného s tou vaší, detektivní,“ pokračovala tedy. „Znáte to – záhady,nezodpovězené otázky, věci, které je třeba odhalit. Nemyslíte?“

„No, když o tom tak mluvíte, tak musím souhlasit. Abych se přiznal, když jsem byl kluk, chtěl jsem býtarcheologem. Jednou jsem našel kuli do muškety. Někde tady, ale už si přesně nevzpomenu kde. Ale teď,když už jsem starý a rozklížený, bych se měl poohlédnout spíš po tom archivu.“

„No, tak starý zase nejste, ale třeba by se vám to i líbilo. Mohu vás naučit v těchhle věcech číst.“

„Ono to není anglicky?“

„Ale ano, jenže angličtina sedmnáctého a osmnáctého století může být obtížná. Pravopis je otřesný apísmo je někdy těžké rozluštit. Jen se podívejte tady na to.“ Podala mi mohutný pořadač, který až dosudležel na stole. Uvnitř byly v umělohmotných fóliích uloženy staré pergameny. Nalistovala jednu stránku ařekla: „Přečtěte to.“

Naklonil jsem se nad desky a zahleděl se do zašlého písma. A pak jsem začal číst: „Drahá Martho, nevěřpomluvám o mně a paní Farnsworthové. Jsem věrný a poctivý. A co ty? Tvůj milující manžel George.“

„To tam není,“ zasmála se. „Ale vypadá to tak.“

„Ukažte, já to přečtu.“ Přitáhla si pořadač a vysvětlila: „Tohle je dopis Phillipa Shelleyho královskémumístodržícímu lordu Bellomontovi ze 3. srpna 1698.“ Přečetla mi dopis, který pro mě byl naprostonerozluštitelný. Bylo to samé „vaše lordstvo“, „nechť“, „váš pokorný služebník“ a podobné kecy. Pisatel siv něm stěžoval na nějakou nespravedlnost, kterou utrpěl v jakémsi pozemkovém sporu. Takže tihle lidi se

trmáceli přes oceán jen proto, aby tady na ně čekaly zrovna takové trable jako doma. „Velmi působivé,“ poznamenal jsem. „Na tom nic není. To se naučíte za pár měsíců. Fredrica jsem to naučila za dva měsíce a to není schopen

se delší dobu soustředit.“ „Vážně?“

„Jazyk není tak obtížný jako spíš písmo a pravopis.“

„Jasně. Mohl bych dostat seznam členů?“ zeptal jsem se.

„Jistě.“ Přešli jsme do kanceláře, kde mi podala paperbackový členský adresář a nazula si sandály.

„Jak jste sehnala tuhle práci?“ otázal jsem se.

Pokrčila rameny. „Víte…, je mi to dost trapné. Vlastně za to může Fredric s tou svou věčnou potřeboupostupovat po společenském žebříčku. Dělala jsem tady archivářku a byla jsem spokojená. Pak mě navrhljako prezidentku, a co Fredric chce, to taky dostane. K tomu jsem pořád archivářka. Květinářka aprezidentka a archivářka Historické společnosti Peconic Bay.“

„Máte hlad?“

„To mám. Jen si zavolám do obchodu.“ Zatímco telefonovala, ještě jsem se trochu porozhlédl pokanceláři. Slyšel jsem, jak do aparátu tiše říká: „Dnes odpoledne se možná nevrátím.“

Ne, milá paní Whitestoneová, to se tedy nevrátíte, pokud do toho budu já mít co mluvit.

Zavěsila a vykročili jsme z místnosti po schodech dolů. Řekla: „Tady pořádáme malé recepce a večírky. OVánocích to bývá nejhezčí.“

„To mi připomíná…, jdete v sobotu na večírek k panu Tobinovi?“

„Možná. Vy ano?“

„Myslel jsem, že bych tam zašel. Jen ze služebních zájmů.“

Navrhla: „Proč byste ho tam nemohl přede všemi zatknout a odvést v želízkách?“

„Zní to velmi zábavně, ale nemyslím si, že něco spáchal.“

„Já jsem si jistá, že něco spáchal.“ Vedla mě k hlavním dveřím, kterými jsme vyšli ven. Začínalo se

oteplovat. Zamkla dveře a strhla lístek se vzkazem. Řekl jsem: „Budu řídit.“

Nastartoval jsem dálkovým ovládáním. Řekla: „To je báječný vynález.“

„Je vhodný k odpalování bomb na dálku.“ Zasmála se. Já jsem ale nežertoval.

Nasedli jsme do mého teréňáku, zařadil jsem zpátečku a schválně jsem nechal svoje dveře otevřené.

Ženský hlas nás upozornil: „Dveře na straně řidiče jsou otevřené.“

„To je ale pitomé zařízení,“ prohlásila Emma.

„Já vím. Připomíná mi mou bývalou manželku. Snažím se ji zlikvidovat. Tu mašinu, ne bývalou.“

„Jak dlouho jste rozvedený?“ vyptávala se mě Emma, zatímco si hrála s tlačítky palubního počítače.

„Vlastně to bude oficiální až prvního října. Do té doby se pokouším vyhýbat se cizoložství a bigamii.“

„To by mělo být snadné.“

Nebyl jsem si jistý, jak to mám chápat. Vyjel jsem z parkoviště a zeptal se: „Nač máte chuť? Vyberteněco.“ „Tak co kdybychom pokračovali stylově a zašli si do historického hostince? Co třeba hostinec U generála

Waynea, znáte to tam?“

„Myslím, že ano. To pojmenovali po Johnu Waynovi?“

„Ne, blázínku. Po Šíleném Anthonym Waynovi. Přespával tam.“

„A z toho zešílel? Copak, tvrdé matrace?“

„Ne…, jak jste na tom s dějepisem?“

„Naprosto beznadějně.“

„Šílený Anthony Wayne byl generálem za revoluce. Byl vůdcem pensylvánských dobrovolníků.“

„Není to ta kapela, co jí vyšel ten skvělý singl Moje srdce hoří a ty mi sedíš na hadici?“

Emma Whitestoneová seděla chvíli mlčky. Jsem si jistý, že uvažovala, jestli se rozhodla správně. Nakonecze sebe vypravila: „Je to na Great Hog Necku. Budu vám říkat kudy.“

„Fajn.“ A tak jsme zamířili k hostinci generála Waynea, který se měl nacházet na místě, kterému říkajíGreat Hog Neck. Jestli bych si tu zvykl? Jestli mi nechyběl Manhattan? Těžko říct. Kdybych měl prachy,mohl bych si dopřávat obojí. Jenže já prachy nemám. Což mě zase přivedlo k přemýšlení o FredricuTobinovi, který, jak se ukázalo, na tom s penězi taky nebude nejlíp, a přitom právě prachy jsem muzáviděl, protože jsem si myslel, že si hoví na slunci – víno, holky, prachy. No vida, on je na mizině. Ba cohůř, je samý dluh. Pro člověka, jako je Fredric Tobin, by se ztráta toho všeho rovnala ztrátě života. Takžejako by byl vlastně mrtvý. Jenže on není. Mrtví jsou Tom a Judy. Že by nějaká souvislost? Může být.Začínalo to být docela zajímavé.

Uvažoval jsem o tom, že mě začíná tlačit čas. Na poldu si budu moct hrát ještě tak osmačtyřicet hodin,než mě seberou místní policisté, někdo z okresu nebo moji vlastní lidé z New Yorku.

Emma Whitestoneová mi ukazovala cestu ke své oblíbené restauraci. Cestou se mne zeptala: „Hraje se s

námi fér, když se tvrdí to o té vakcíně?“

„Myslím, že ano. Ano, jistě.“

„Nemá to nic společného s biologickými zbraněmi?“

„Ne.“

„Ani s drogami?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Takže vloupání?“

„Vypadá to tak, ale já si myslím, že to souvisí s ukradenou vakcínou.“ Zeptal jsem se jí: „Vy máte nějakou

vlastní teorii?“

„Ne. Jen mám pocit, že byli zavražděni z nějakého důvodu, který nechápeme.“ Přesně to jsem si myslel i já. Úžasná žena.

Zeptal jsem se jí: „Byla jste vdaná?“

„Ano. Vdávala jsem se velmi mladá, ještě jako studentka. Trvalo to sedm let. A sedm let jsem rozvedená.Můžete sčítat.“

„Takže je vám pětadvacet.“

„Jak jste k tomu došel?“

„Tak dvaačtyřicet?“

„Tady zahněte doprava. To je na tu stranu, kde sedím.“

„Díky.“

Byla to příjemná vyjížďka. Za chvíli jsme byli u Great Hog Necku, což je jen další poloostrov vybíhající dozátoky a nacházející se severovýchodně od Nassau Pointu.

Už jsem si všiml, že místní názvy tu mají tři hlavní zdroje – domorodé Američany, anglické osadníky a

realitky. Ty mají mapy s krásnými jmény, která si tam vymýšlejí jako náhradu za tak strašné názvy jako jeGreat Hog Neck.

Minuli jsme malou observatoř zvanou Custerův institut. Hned jsem dostal menší nalejvárnu ohledněinstitutu i muzea amerických indiánů, které bylo naproti observatoři.

Zeptal jsem se Emmy: „Zajímali se Gordonovi o astronomii?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Víte, že si koupili kus pozemku od paní Wileyové?“

„Ano.“ Zaváhala a pak řekla: „Nebyl to dobrý obchod.“ „Proč tu půdu chtěli?“

„Já nevím…, nikdy mi to nedávalo smysl.“

„Věděl Fredric o tom, že si Gordonovi koupili pozemek?“

„Ano. Támhle je původní dům Whitestoneových,“ měnila najednou rychle téma. „Rok šestnáct set

osmdesát pět.“

„Pořád patří rodině?“

„Ne, ale já ho jednou koupím. Měl mi s tím pomoct Fredrick, ale… Tak jsem vlastně zjistila, že na tom

není ani zdaleka tak dobře, jak se zdá.“

To jsem nekomentoval.

Hog Neck byl stejně jako Nassau Point posetý chatami a novějšími víkendovými domky. Mnohé z nichměly střechu ze šedivého šindele, aby vypadaly starší. Mezi nimi se rozkládaly louky, o nichž mi Emmařekla, že to už od koloniálních časů byly společné pastviny, a tu a tam byl vidět lesík. „Indiáni tu jsoupřátelští?“ zeptal jsem se.

„Tady žádní indiáni nejsou.“

„Všichni utekli?“

„Všichni.“

„Až na ty, co si v Connecticutu otevřeli největší kasino po Las Vegas.“

„Mám trochu domorodé krve,“ ozvala se Emma.

„Vážně?“

„Vážně. Jako spousta jiných starých rodin, ale nikdo se tím moc nechlubí. Lidi za mnou dokonce chodí achtějí vymazat předky z archivů.“

„Neuvěřitelné.“ Věděl jsem, že bych měl říct něco politicky korektního, ale pokaždé, když se o něcotakového pokusím, podělám to na celé čáře. Když ono se to mění snad každý týden. Tak jsem považovalza bezpečné, když zavrčím: „Rasisti.“

„Rasový přístup ještě nemusí být rasistický. Mně je zkrátka jedno, jestli někdo ví, že mám indiánskoukrev. Prababička z matčiny strany byla z kmene Korčagů.“

„Máte krásnou barvu.“ „Díky.“

Blížili jsme se k velké bílé budově na volném prostranství mysu. Řekl jsem: „Myslím, že jsem tu jako malý

kluk párkrát obědval s rodiči.“

„Je to docela možné. Ta budova je stará dvě stě let. Kolik je vám?“

Ignoroval jsem její impertinenci a zeptal se: „Jak tu vaří?“

„Jak kdy. Ale je tu příjemně a klid. Nikdo nás neuvidí a nebudou žádné klepy.“

„Dobrá úvaha.“ Zajel jsem na parkoviště vysypané štěrkem, zastavil a otevřel dveře, dokud motor ještě

běžel. Rozezněl se zvoneček a na displeji se zobrazil symbol otevřených dveří. „No ne, vy jste vypnula ten

hlas?“ zeptal jsem se.

„Přece nechceme, aby vás pořád trápila vaše bývalá.“ Když jsme vystoupili a zamířili ke dveřím do restaurace, vzala mě pod paží, což mě překvapilo. Zeptala se:„Kdy máte po službě?“ „Teď.“

Kapitola 18

Oběd byl vynikající. Restaurace byla nedávno zrekonstruovaná ve stylu námořnické hospody zosmnáctého století a všude kolem přímo dýchala atmosféra, které chyběl už jen šílený Anthony Wayne se

sklenicí grogu a šátkem kolem hlavy.

Jídlo bylo typicky americké, nic složitého, což dokonale vyhovuje mým choutkám masožravce, a z Emmy

Whitestoneové se vyklubala rovněž typicky americká dívka, nic složitého, což rovněž dokonale vyhovuje

mým choutkám.

Nebavili jsme se ani o vraždách, ani o mistru Tobinovi, ani o ničem jiném nepříjemném. Ji prostě zajímalahistorie a mě fascinovalo, co vyprávěla. No, to vlastně ani ne, ale historii vycházející z úst EmmyWhitestoneové nebylo zas tak těžké vstřebat.

Mluvila o reverendu Youngsovi, který sem v roce 1640 přivedl z Connecticutu své ovečky. Když jsem

nahlas zauvažoval, jestli jeli trajektem z New Londonu, vysloužil jsem si chladný pohled. Zmínila se o

kapitánu Kiddovi a dalších méně proslulých pirátech, kteří brázdili tyto vody před třemi staletími, a pak mivyprávěla o legendě o Hortonech z majáku, z nichž jeden postavil právě tento hostinec. A pak přišel nařadu generál války za nezávislost Francis Marion, bažinná liška, po němž, jak Emma tvrdila, bylpojmenován East Marion, i když jsem namítal, že město jménem Marion nejspíš bude v Anglii. Ona alevěděla, o čem mluví. Vyprávěla mi o Underhillových, Tuthillových a trochu i o Whitestoneových, což byliosadníci z Mayflower, a taky o lidech s křestními jmény jako Abijah, Chauncey, Ichabod a Barnabas,nemluvě o těch, co se jmenovali Joshua, Samuel a Isaac, a přitom to vůbec nebyli Židé. A tak to šlo dál.

Zatímco Paul Stevens mě nudil svým počítačově generovaným hlasem až k smrti, Emma Whitestoneovámě svou půvabnou intonací snad očarovala, nemluvě o těch šedozelených očích. Každopádně výsledek byl

stejný – zaslechl jsem něco, co v mém obvykle bdělém mozku vyvolalo opožděnou reakci. Zaposlouchaljsem se, jestli to neřekne znovu, a pokoušel jsem se vzpomenout si, co to bylo a proč to považuji zadůležité. Ale nedařilo se mi. Tentokrát už jsem ale věděl, že to mám na jazyku a že už si na to brzy

vzpomenu.

Řekl jsem jí: „Všude kolem tu cítím šíleného Anthony Wayna.“

„Vážně? Vyprávějte mi o tom.“

„No, sedí támhle u okna a hází po vás očkem. A na mě se dívá tak, že kdyby pohledy zabíjely, ležím pod

stolem. A něco si mumlá. Jo, už mu rozumím. Říká – čeho jeho je, co já nemaje?“

Usmála se: „Jste cvok.“

„Nemaje nebo nemajíc? Jak je to?“

„Když ze sebe přestanete dělat pitomce, tak vás ten starý jazyk naučím.“

„Moc dieka, madam.“

Než jsme se nadáli, byly tři odpoledne a číšník začal být nějaký nervózní. Nerad přerušuji spádvyšetřování jen kvůli prohánění nějaké sukně. Fakt je, že prvních dvaasedmdesát hodin vyšetřování jenejkritičtějších. Chlap ale musí uposlechnout jistých biologických výzev a můj biologický radar zvonil na

poplach.

Řekl jsem jí: „Jestli máte čas, můžeme si udělat výlet lodí.“

„Vy máte loď?“

Neměl jsem žádnou loď, ale protože jsem měl dům u moře i s přístavním molem, mohl jsem pak před ní

zahrát divadlo, že se mi loď potopila. Řekl jsem: „Bydlím ve strýcově domě. U zátoky.“

Opustili jsme restauraci U Generála Wayna a zamířili mým jeepem k domu strýčka Harryho, který byl od

Hog Necku vzdálen asi dvacet minut jízdy.

Když jsme uháněli po hlavní silnici, řekla mi: „Tohle bývala Královská silnice. Po revoluci změnili jméno.“

„Dobrý nápad. Kdybych udělal revoluci, taky bych hned všechno přejmenoval. To je to nejdůležitější.“

„Líbí se vám tady?“ přerušila mě.

„Docela ano. Tedy…, je tu pěkně, ale nejsem si jistý, jestli sem zapadám.“

„Tady je to samý podivín,“ poučila mě.

„Já nejsem podivín. Já jsem magor.“

„Těch tu máme taky spousty. Podívejte, tohle není žádný venkovský zapadákov, abyste věděl. Znám tufarmáře s diplomy z předních univerzit, znám astronomy z Custerova institutu, jsou tu vinaři, co studovalive Francii, a taky vědci z Plum Islandu a z laboratoří v Brookhavenu a k tomu akademici z univerzity

Stony Brook, malíři, básníci, spisovatelé a…“

„Archiváři.“

„Ano. A vadí mi, když si o nás lidi z velkoměsta myslí, že jsme burani.“

„To já si tedy rozhodně nemyslím.“

„Já jsem žila na Manhattanu devět let a už mě to unavovalo. Chyběl mi tam domov.“

„Já z vás cítím takovou tu velkoměstskost kombinovanou s venkovským kouzlem. Jste přesně na tom

pravém místě.“

„Děkuji vám.“

Řekl bych, že jsem právě prošel jednou z nejdůležitějších zkoušek na cestě k cíli.

Zrovna jsme projížděli obdělávanou krajinou polí a vinic, když řekla: „Podzim je tady dlouhý a lenivý. Sady

jsou pořád plné ovoce a leckterá zelenina není ještě sklizená. V Nové Anglii kolem Díkuvzdání kolikrát

sněží, ale my tady pořád ještě sklízíme.“ Obrátila se ke mně. „Asi žvaním jako kniha, co?“

„Ale vůbec ne. Vy umíte slovy malovat.“

„Děkuji.“

Tak teď jsem byl na prvním odpočívadle schodiště do ložnice.

V podstatě jsme vedli jen lehkou a nezávaznou konverzaci, přesně jako dva lidé, kteří jsou poněkud

nervózní, protože vědí, že možná směřují do postele.

Za chvíli jsme sjeli na dlouhou příjezdovou cestu k velkému viktoriánskému stavení a Emma prohlásila:„Veliká malovaná stařenka.“

„Kde?“

„Ten dům. Tak my říkáme starým viktoriánským budovám.“

„Aha. Jasně. Mimochodem, moje teta byla taky v té vaší historické společnosti. June Bonnerová.“

„Zní mi to povědomě.“

„Znala se s Margaret Wileyovou. Teta se tu vlastně narodila,“ dodal jsem ještě, „a proto taky přemluvila

strýčka Harryho, aby tady něco koupili na léto.“

„Jak se jmenovala zasvobodna?“

„To nevím jistě – možná Witherspoonhamptonshireová.“ „Vy si děláte legraci z mého jména?“

„Nikoliv, madam.“

„Tak mi zjistěte, jak se vaše teta jmenovala zasvobodna.“

„Fajn.“ Zastavil jsem před malovanou stařenkou.

„Jestli je to starý rod, dokážu to dohledat,“ řekla Emma. „O starých rodinách máme spoustu informací.“

„Jo? Je tu po skříních hodně kostlivců?“

„Tu a tam se najde.“

„Možná, že předkové tetičky June byli zloději koní a poběhlice.“ „Může být. V mém rodokmenu je jich spousta.“

Musel jsem se uchechtnout.

„A dost možná, že jsou naše rodiny příbuzné. Třeba jsme spřízněni sňatkem.“

„Možná.“ Tak teď už jsem měl schody za sebou a od dveří do ložnice mě dělilo posledních pár metrů. A

přitom jsem byl pořád ještě v autě. „No, jsme tady,“ prohlásil jsem a vystoupil.

Vystoupila rovněž a zahleděla se na dům. „A ten dům je její?“ zeptala se pak.

„Byl. Je po smrti. Strýc Harry chce, abych ho koupil.“

„Pro jednoho člověka je to moc velké.“

„Můžu to přepůlit.“ Vešli jsme dovnitř. Zkontroloval jsem záznamník, ale nic nového na něm nebylo. V

kuchyni jsem vytáhl z ledničky dvě piva a odnesl je na verandu, kde jsme se usadili do křesel.

Řekla: „Strašně ráda se dívám na vodu.“

„Tady to místo je k tomu jako stvořené. Už tu sedávám pár měsíců.“

„Kdy se musíte vrátit do práce?“

„Nevím to jistě. Příští čtvrtek mám jít k lékaři na kontrolu.“

„Jak jste se k tomu případu dostal?“

„Přes šerifa Maxwella.“

Řekla: „Nikde nevidím vaši loď.“

Podíval jsem se k pobřeží. „Ajaj, tak to se asi potopila.“

„Potopila?“

„Ne, už vím – je v opravě.“ „A jakou loď máte?“

„No…, Boston Whaler…?“

„Jachtaříte?“

„Myslíte na plachetnici?“ „Ano, na plachetnici.“

„Ne, já fandím motorovým člunům. Vy jachtaříte?“

„Trochu.“

A tak to šlo dál.

Sundal jsem si boty, sako a vyhrnul rukávy. Emma skopla sandály a oba jsme si opřeli bosé nohy ozábradlí. Ten titěrný kousek béžového hedvábí, který se při tom odkrýval mým očím, mě nenechával v

klidu.

Sáhl jsem po dalekohledu a střídali jsme se v prohlížení zátoky, lodí, mokřadů – kterým se za méhodětství říkalo močály – oblohy a tak vůbec.

Pil jsem už páté pivo a ona se mnou statečně držela krok. Mám rád ženy, které umějí pít. Už byla trochurozevlátější, ale pořád měla jasnou hlavu i hlas.

V jedné ruce měla dalekohled a ve druhé Budweiser. „Tohle je významné shromaždiště stěhovavýchptáků na atlantické pobřežní migrační trase. Něco jako zastávka k odpočinku.“ Zadívala se dalekohledemk obloze a pokračovala: „Vidím mračna bernešek, dlouhé roje alek a neuspořádaná hejna hoholek. Všichni

tihle ptáci tu zůstanou do listopadu a pak budou pokračovat na jih. Orlovci táhnou až do Jižní Ameriky.“

„To je úžasné.“

Položila si dalekohled do klína a zahleděla se na moře. „Když je bouřlivo a pořádně to fouká odseverovýchodu, nebe tu stříbřitě zešedne a ptáci se začnou chovat opravdu divně. To pak na vás padnepocit takové tajemné opuštěnosti, takové zlověstné krásy, která je zrovna tak cítit a slyšet jako vidět.“

Chvilku jsme mlčeli a pak mě napadlo se jí zeptat: „Chtěla byste vidět taky zbytek domu?“

„Jistě.“

První zastávka na cestě patrem byla ložnice a dál jsme se už nedostali.

Trvalo jí přesně tři sekundy, než ze sebe svlékla všechno, co měla na sobě. Byla dokonalá po všech

stránkách.

Ještě jsem si rozepínal košili, a ona už byla nahá. Upřeně se mi zadívala na pouzdro s revolverem na

lýtku.

Spousta žen nemá rádo ozbrojené muže, takže jsem v sebeobraně řekl: „Musím to podle zákona nosit.“To pro mě platilo v New Yorku, nikoliv tady.

Odpověděla: „Fredric nosí zbraň.“

Zajímavé.

Přistoupila ke mně a dotkla se mé hrudi. „To je popálenina?“

„Ne. Díra po kulce.“ Obrátil jsem se. „Vidíš? Tadytudy to šlo ven.“ „Panebože.“

„Jenom čistý průstřel. Podívej se sem.“ Ukázal jsem jí vstřel ve spodní části břicha a pak jsem se otočil a

ukázal výstřelový otvor v zadnici. Škrábanec na lýtku tak zajímavý nebyl.

Řekla: „Mohli tě zabít.“

Pokrčil jsem rameny. Co naděláš, dámo.

Teď jsem byl hlavně rád, že posluhovačka vyměnila povlečení, že mám v nočním stolku kondomy a že to

vypadá, že mě mé malé já nezradí. Vypnul jsem telefon.

Klekl jsem si vedle postele, abych si odbyl modlitbičku, a Emma do ní hupsla a položila mi ty svoje dlouhé,nekonečně dlouhé nohy kolem krku. Abych přeskočil detaily – usnuli jsme ve vzájemném objetí, voněla a nechrápala.

Když jsem se probudil, do pokoje pronikalo odpolední slunce a Emma spala schoulená do klubíčka.Napadlo mě, že bych se měl zabývat konstruktivnějšími věcmi než odpoledním sexem. Ale jak? Potřebovaljsem výsledky pitvy, odposlechy telefonů, otisky prstů, přístup na místo činu a všechny ostatní poznatky,ale nemohl jsem počítat s tím, že se k nim dostanu. Dokonale mě odstavili.

Musel jsem tedy postupovat po svém bez ohledu na to, komu se to bude líbit a komu nikoliv.

Ve slábnoucím světle jsem si prohlížel Emmu. Přirozeně krásná ženská. A inteligentní navíc.

Otevřela oči a usmála se na mě. „Viděla jsem, jak si mě prohlížíš.“

„Je na tebe pěkný pohled.“

„Máš tady přítelkyni?“

„Ne. Ale někoho mám na Manhattanu.“

„Mně je jedno, co je na Manhattanu.“

Zeptal jsem se jí: „A co ty?“ „Mám pauzu.“

„Dobře. A co takhle večeře?“

„Možná později. Můžu něco udělat.“

„Mám tady salát, hořčici, máslo, pivo a sušenky.“

Posadila se, protáhla, zívla si a prohlásila: „Potřebuju si zaplavat.“

Vyklouzla z postele a oblékla se. „Pojď se mnou.“

„O.K.“ Vstal jsem a oblékl si košili.

Sešli jsme dolů na verandu a přes trávník vykročili k zátoce.

Rozhlédla se. „Máme tu soukromí?“ „Vcelku ano.“

Svlékla se a rozběhla do vody. Následoval jsem jejího příkladu.

Voda byla nejdřív tak studená, až mi to vzalo dech. Plavali jsme od mola do potemnělé zátoky. Jakoplavkyně byla skutečně dobrá a vytrvalá. Začínal jsem cítit, jak mi tuhne pravé rameno, a v plicích mi touž zase hvízdalo. Myslel jsem si, že zase nabírám sílu, ale tohle posilování na mě bylo moc. Obrátil jsemsměr, doplaval k molu a chytil se za starý dřevěný žebřík.

Emma byla za chvilku vedle mě. „Jsi v pohodě?“ zeptala se mě.

„Naprosto.“

Chvíli jsme šlapali vodu vedle mola. „Ráda plavu nahá,“ řekla pak.

„Ty si taky nemusíš dělat starosti, že by ti něco ukouslo červíka.“

„Rybaříš?“

„Občas.“

„Platýze můžeš dostat rovnou tady z mola.“

„Platýze můžu dostat v krámě.“

„Když si na člunu vyjedeš jen pár set metrů od břehu, můžeš chytat pstruhy a pražmy.“

„A kde chytnu panenskou svíčkovou?“

„Hovězí je nezdravé.“

„A tys měla k obědu hamburger.“

„No jo. Ale nemělo by se to. Zrovna tak jako mít sex s cizími chlapy,“ dodala vzápětí.

„A já jsem vysoce rizikové individuum, Emmo.“

„To já asi taky. Vlastně tě vůbec neznám.“ „Proto mě máš ráda.“

Uchichtla se.

Většina žen se s policajtem cítí bezpečně. Když se s ním seznámí v baru, berou to většinou tak, že topřece nemůže být vraždící maniak, určitě je zdravý a docela určitě má ve šrajtofli pár babek. Dneska jsouženy vcelku nenáročné.

Klábosili jsme, líbali se a objímali, což je skutečně příjemné, když jste nazí a šlapete vodu. Mám rádslanou vodu. Cítím se v ní čistý a takový lehký.

Jak jsme se tak líbali a šlapali vodu, položil jsem jí jednu ruku na ten báječný zadeček a druhou na ňadro.Už hodně dlouho mi nebylo tak příjemně. Ucítil jsem její ruku na zadku a druhou na svém periskopu.Okamžitě byl v pohotovosti.

„Můžeme to dělat ve vodě?“ zeptal jsem se.

„Proč ne. Člověk ale musí být v kondici. Musíš pořád šlapat vodu a být nadechnutý, aby ses nepotopil, asoučasně… no, vždyť víš…, to dělat.“

„Žádný problém. Můj plovák je dost velký na to, aby nás udržel nad hladinou oba dva.“

Zasmála se. Ve vodě jsme nejspíš vyděsili spoustu ryb, jak jsme se oddali opakování zážitků z ložnice.Plíce se mi očividně zotavovaly.

Když jsme skončili, obrátili jsme se na záda a nechali se nadnášet vodou. „Koukni, čouhá mi z vody

kormidlo,“ poznamenal jsem.

Podívala se a řekla: „A já myslela, že je to hlavní stěžeň.“

No, tak dost námořnických oplzlostí. Zdvihl jsem hlavu a díval se za ní, jak se nechává odlivem unášet od

pláže. Její prsy vypadaly v měsíčním světle jako dva sopečné ostrovy.

„Podívej, Johne,“ řekla najednou. „Padá hvězda.“

Pohlédl jsem k jižnímu obzoru a uviděl ji taky.

„Přej si něco,“ ozvala se.

„Tak jo. Přeju si…“

„Neříkej to nahlas, nebo se to nesplní.“

„Už se to splnilo, Emmo. Ty a já.“ No tedy…, já a takováhle romantika? A sex už jsem s ní měl – a

dvakrát. Když opadne chtíč, zbude buďto odpor, nebo láska. Myslím, že jsem se právě zamiloval.

Chvilku mlčela. „To je moc hezké,“ řekla po pár vteřinách.

„Myslím to vážně.“

Voda nás unášela dál. Po minutě, možná po dvou řekla: „Podívej se támhle na východ, na nebe. Vidíš

Andromedu?“

„Bez dalekohledu ne.“

„Támhle, koukni.“ Pokusila se mi ukázat směr k tomu souhvězdí, ale jestli tam nahoře vůbec je někdo stakovýmhle jménem, já jsem ho neviděl. Ale chtěl jsem být zdvořilý. „No jo, aha, už ji vidím. Má vysoký

podpatky.“

Emma mi ukázala dál na východ a řekla: „A támhle je Pegas. Víš, ten okřídlený kůň Múz.“

„Já vím, vsadil jsem ho jako vítěze minulou sobotu v Belmontu. Doběhl čtvrtý.“

Emma už se mě naučila ignorovat a pokračovala: „Pegas se zrodil z mořské pěny a z krve zabité Medúzy.“

„O tom na listině přihlášených nebylo ani slovo.“

„Chceš si ještě někdy zašukat?“

„Jo.“

„Tak ze sebe přestaň dělat idiota.“

„Jako by se stalo.“ A to jsem myslel sakra vážně.

To tedy byl večer – nad námi jasný měsíc skoro v úplňku, hladinu čeřil mírný větřík přinášející vůni moře

a soli, na sytě fialovém nebi se mihotaly hvězdy, vedle sebe jsem měl krásnou ženskou a naše těla se

nadnášela, klesala a stoupala v pomalém rytmu vln. O moc lepší už to opravdu být nemohlo. Když jsem

se nad tím tak zamyslel, bylo to rozhodně daleko lepší než moje dost nepříjemné nedávné zážitky, kterémě dovedly až na práh smrti.

Což mě znovu přivedlo k myšlenkám na Toma a Judy. Podíval jsem se k obloze a v duchu jsem zopakovalslib, že najdu jejich vraha. Jen jsem je úpěnlivě prosil o znamení.

Myslím, že to způsobilo naprosté uvolnění, sexuální zážitky a pohled na hvězdná uskupení nad našimihlavami, zkrátka – najednou jsem to měl. Celý obraz se mi z dosud rozházených střípků mozaikyposkládal v takovém spěchu, že jsem nestačil sledovat chod vlastních myšlenek. Zařval jsem: „To je ono!“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě Emma.

„Je mi skvěle!“

„Nejsi…?“

„Stromy kapitána Kidda!“

„Co je s nimi?“

Popadl jsem ji za ruce. „Jak jsi mi to říkala o těch stromech kapitána Kidda?“

„Říkala jsem, že existuje stará legenda, podle které kapitán Kidd ukryl své poklady pod strom poblíž

zátoky Mattituck. Těm stromům tam se říká stromy kapitána Kidda.“

„Mluvíme oba o kapitánovi Kiddovi, vůdci pirátů?“

„Ano. William Kidd.“ „Kde jsou ty stromy?“

„Na sever odsud. Tam, kde se zátoka otevírá do úžiny. Proč se…“

„A ten kapitán Kidd? Jak ten s tím místem souvisí?“ „Ty to nevíš?“

„Ne. Proto se tě ptám.“

„Myslela jsem, že to vědí všichni…“

„Já ne. Povídej.“

„No, ty jeho poklady tam prý mají být dosud zakopané.“

„Kde?“

„Kde? To kdybych věděla, byla bych bohatá.“ Usmála se. „A tobě bych to neřekla.“

Ježíši. To bylo až k zešílení. Vždyť to všechno do sebe zapadalo od začátku…, ale možná se šeredně

mýlím…, ne, pitomost, sedí to. Všechny ty střípky, které tvořily chaotickou teorii, podle které do sebe nic

nezapadlo tak, jak by mělo, se poskládaly do obrazu, který vysvětloval všechno. „Jo…“

„Jsi v pořádku? Zbledl jsi.“

„Je mi fajn. Potřebuju se napít.“

„Já taky. Začíná být chladno.“

Posbírali jsme na břehu své šaty a nazí jsme vykročili k domu. Našel jsem dva tlusté župany a vytáhl

láhev brandy. Seděli jsme na verandě, popíjeli a dívali se na hvězdnou oblohu. V duchu jsem řekl Tomovi

a Judy: „Mám to. Už jsem blízko.“

Emma se na mě podívala a natáhla ruku se sklenkou. Dolil jsem jí a požádal: „Vyprávěj mi o kapitánu

Kiddovi.“

„Co bys chtěl vědět?“ zeptala se.

„Všechno.“

„Proč?“

„Proč? Já…, fascinují mě piráti.“

Chvíli si mě prohlížela, než se zeptala: „Odkdy?“

„Od té doby, kdy jsem byl ještě malý kluk.“

„Má to něco společného s těmi vraždami?“

Podíval jsem se na ni. Přes naše sblížení jsem ji vlastně neznal a nebyl jsem si jistý, zda se jí mohu se

vším svěřovat. Uvědomil jsme si i to, že jsem se nechal svým nadšením pro kapitána Kidda unést. Pokusiljsem se znovu se ovládnout a zeptal jsem se: „Jak by mohl mít kapitán Kidd něco společného s vraždami

Gordonových?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Proto se tě ptám.“

Řekl jsem: „Teď mám po službě. Jsem jenom zvědavý na historky o pirátech.“

„Já mám taky po službě. Historky až zítra.“

„O.K. Zůstaneš na noc?“

„Možná. Nech mě chvíli přemýšlet.“

„Jistě.“

Pustil jsem z magnetofonu taneční hudbu a pak jsme tančili bosí a v županech na verandě, upíjeli brandy

a dívali se na moře a na nebe.

Byla to jedna z těch magických nocí, o kterých se říkává, že jsou předzvěstí událostí daleko méně

příjemných.

Kapitola 19

Emma Whitestoneová se nakonec rozhodla zůstat na noc.

Vstala dřív než já, ale když si čistila zuby, kloktala tak nahlas, že mě vzbudila. Osprchovala se, použila můj

fén, pročísla si vlasy, našla v kabelce rtěnku a cosi na oči a začala se tím patlat před zrcadlem u mě v

ložnici tak, jak ji pánbůh stvořil.

Když si natáhla kalhotky, vklouzla do sandálů a přes hlavu si přetáhla šaty. Čtyři sekundy.

Byla prostě typ nenáročný na údržbu, který na jednu noc v terénu nevyžaduje přebytek podpůrných

systémů.

Nejsem zvyklý, aby byla žena vypravená dřív než já, takže jsem si se sprchou pospíšil. Navlékl jsem se do

těch nejtěsnějších džínsů a bílého trička a osmatřicítku jsem nechal zamčenou v zásuvce prádelníku.

Na Emmin návrh jsme na snídani jeli do Cutchogue Diner, což je jakýsi skanzen třicátých let. Toho dne tu

bylo plno farmářů, řidičů a pár turistů a kromě nich dva lidé, kteří se snažili po prožitém sexu během

snídaně poznat jeden druhého.

Jak jsme tak seděli v jednom z boxů, zeptal jsem se jí: „Nedostaneš se do řečí, když tě lidi uvidí ve

stejných šatech, jako jsi měla na sobě včera?“

„Mě přestali drbat už před lety.“

„A co moje pověst?“

„Tvé pověsti, milý Johne, může jen prospět, pokud se se mnou ukážeš.“

Trochu drsná takhle po ránu.

Se snídaní se nešetřila. Objednala si klobásu, vejce, smažené brambůrky a topinku s poznámkou, ženevečeřela.

„Večeři jsi včera propila,“ připomněl jsem jí. „Já se nabízel, že sjedu pro pizzu.“

„Pizza pro tebe není vhodná.“

„To, co sis zrovna objednala, není vhodné zase pro tebe.“

„Vynechám oběd. Co večeře?“

„Jasně. Zrovna jsem se tě chtěl zeptat.“

„Fajn. Tak mě vyzvedni v šest v květinářství.“

„O.K.“

Rozhlédl jsem se kolem a spatřil jsem dva uniformované policisty ze Southoldu, ale Max v dohledu nebyl.

Jakmile nám přinesli jídlo, pustili jsme se do něj. Zbožňuju, když vaří někdo jiný.

Emma se mě zeptala: „Proč ses zajímal o kapitána Kidda?“

„Koho? Jo…, ti piráti. No, je to fascinující. Vzpomínám si, že jsem o tom něco slyšel jako malý kluk.“

Jak už jsem řekl, včera v noci jsem se nechal trochu unést a teď jsem se snažil zchladit dojem, který můj

výbuch nadšení vyvolal. Emma byla ale stále zvědavá. Řekl jsem jí proto: „Jestli ten poklad najdu,

rozdělím se s tebou.“

„To je báječné.“

Řekl jsem tak nenuceně, jak jsem jen dokázal: „Rád bych se ještě vrátil do sídla té vaší historické

společnosti. Co takhle dnes odpoledne?“

„Proč?“

„Potřebuji koupit ve vašem dárkovém obchodě něco matce.“

„Když vstoupíš do společnosti, dám ti slevu.“

„O.K. Co kdybych se pro tebe zastavil kolem čtvrté?“

Pokrčila rameny. „Dobře.“

Prohlížel jsem si ji přes stůl. Do tváře jí dopadalo sluneční světlo. Někdy se po ránu stává – a moc nerad

to přiznávám – že nechápete, kam jste předchozí noci dali rozum nebo oči, a co hůř, cítíte zášť vůči

vlastnímu nádobíčku. Toho rána jsem však měl velmi příjemný pocit. Emma Whitestoneová se mi líbila.

Líbilo se mi i to, jak do sebe naládovala dvě smažená vejce, čtyři klobásky, hromadu smažených

brambůrků, topinku s máslem, džus a čaj s mlékem.

Po snídani se podívala na hodiny nad pultem a mně došlo, že nenosí hodinky. Přestože působila dobře i

jako předsedkyně Historické společnosti Peconic Bay, měla v sobě cosi nespoutaného a svobodného.

Zajímavý kontrast.

Podle té spousty lidí, kteří ji tu s úsměvem zdravili, jsem usoudil, že je skutečně oblíbená. To je vždycky

dobré znamení. A pokud to vypadá, jako že jsem se v tom týdnu podruhé zamiloval, mohla by to být i

pravda. Musel jsem se však zamyslet nad tím, podle čeho Emma Whitestoneová vůbec posuzuje muže,konkrétně Fredrica Tobina a nakonec i mě. Možná, že muže – nebo lidi vůbec – prostě nesoudí. Možnámá ráda všechny mužské. Nemohly snad ani existovat ostřejší protiklady než Fredric a já. Usoudil jsem,že na Fredricu Tobinovi ji přitahovala vyboulená kapsa, kdežto já jsem ji docela určitě přitahoval

vybouleným rozkrokem.

Snažil jsem se nestáčet hovor na kapitána Kidda a umínil jsem si, že to do odpoledne vydržím. Nakonecvšak zvítězila zvědavost. Něco mě nutilo tak dlouho, až jsem nakonec nevydržel, od servírky si půjčil tužkua na ubrousek jsem napsal číslo 44106818. Otočil jsem ubrousek a zeptal se: „Když vsadím tahle čísla,

vyhraju?“

Usmála se. „Jackpot. Kdes je sebral?“

„Někde jsem je vyčetl. Co znamenají?“

Rozhlédla se kolem a ztlumila hlas. „Když kapitána Kidda drželi v bostonském vězení za pirátství, podařilose mu tajně poslat své ženě Sarah lístek, na němž byla tato čísla napsána.“

„A dál?“

„A za posledních tři sta let se je pokoušel rozluštit snad každý.“

„Co myslíš, že znamenají?“

„Nejpravděpodobněji zní vysvětlení, že nějak souvisejí s jeho ukrytým pokladem.“ „Takže číslo lístku z čistírny to být nemohlo?“

„Už zase?“

„Jen jsem žertoval.“

Zdvihla oči v sloup. Abych řekl pravdu, na můj humor bylo příliš časně. Řekla: „Nechci to tady rozebírat.Poslední vlna mánie hledačů pokladů tu proběhla ve čtyřicátých letech a já nechci být obviněná z toho, že

rozdmychávám další.“ „Rozumím.“ Zeptala se mne: „Máš děti?“ „Pravděpodobně.“ „Mluv chvíli vážně.“ „Ne, žádné děti nemám. A ty?“ „Nemám. Ale chtěla bych mít.“ A tak dále a tak dále. Po chvíli se mi podařilo stočit hovor zpět k tajemným číslům a šeptem jsem sezeptal: „Mohla by ta čísla být souřadnicemi na mapě?“

Zjevně to nechtěla rozebírat, ale odpověděla: „Na první pohled to tak vypadá. Osmičíselné souřadnice.Minuty a vteřiny. Tyto souřadnice by mohly patřit někam kolem ostrova Deer Isle v Maine.“ Naklonila seke mně přes stůl a pokračovala: „Kiddova činnost po návratu do New Yorku v roce 1699 je velmipodrobně zdokumentovaná a jakákoliv návštěva Deer Isle a ukrývání pokladu jsou velminepravděpodobné.“ Pak dodala: „K ostrovu Deer Isle se ale vztahuje jiná legenda. John Jacob Astorúdajně našel na tomto ostrově poklad Kidda nebo jiného piráta, a tak se dostal k bohatství.“ Usrkla čaje a

řekla: „Ohledně pokladu kapitána Williama Kidda se najde spousta balad, legend, písní i obyčejnýchdohadů. Devětadevadesát procent z nich ale nejsou nic než mýty.“

„Dobře, ale nejsou ta čísla, která Kidd napsal své ženě, hmatatelným důkazem, že na tom něco je?“

„Ano, něco to znamená. Ale i kdyby to měly být souřadnice, tehdejší navigace byla natolik primitivní, ženebylo možné zaměřit určitý bod tak přesně. A zvláště pokud jde o zeměpisnou délku. Používáníosmičíselných souřadnic z minut a vteřin je na hony vzdáleno metodám známým v roce 1699. Dokonce idnes při používání satelitních navigačních zařízení je možné odchýlit se o takových pět metrů. A pokudhledáš poklad a máš možnost odchylky pět metrů, můžeš kopat donekonečna. Myslím, že teorie osouřadnicích bledne před ostatními.“

„Například?“

Nadechla se, rozhlédla a řekla: „No, tady…“ Vzala tužku a ubrousek a každé číslici přidělila písmeno zabecedy podle číselného pořadí. Vyšlo jí DDAOFHAH. Řekla: „Myslím, že poslední tři písmena jsou heslo.“

„H-A-H?“

„Jasně. Chápeš?“

„Ha, ha, ha.“ Studoval jsem papír ze všech stran, ale bezvýsledně. „Nebyl Kidd dyslektik?“

Rozesmála se. „Není to k ničemu, Johne. Za těch tři sta let se to už snažily rozluštit jiné mozky než můj

nebo tvůj, a všechno nasvědčuje tomu, že je to úplně bezvýznamné číslo. Jen jsem žertovala. Hahaha.“

„Ale proč…? Kidd byl ve vězení, hrozil mu provaz…“

„Jasně, tak docela bezvýznamné to není. Ale smysl to dávalo jen Kiddovi a jeho manželce. Ona ho ve

vězení několikrát navštívila. Mluvili spolu. Protože si dokonale rozuměli, možná že jí část hesla sdělil ústně

nebo jí ho předal taky písemně, ale ztratilo se.“

To bylo zajímavé. „Nějaké další teorie?“

„No, všeobecně převládá názor, že jde o vyjádření počtu kroků, což je obvyklá jednotka v údajích o

uložení pirátských pokladů.“

„Kroků?“

„Ano.“

„A odkud?“

„To věděl jen pan William Kidd.“

„Ach tak.“ Podíval jsem se na číslo. „To je spousta kroků.“

„Jasně že bys musel znát nějaký jeho kód. Mohlo by to znamenat…,“ podívala se na ubrousek „…

čtyřiačtyřicet kroků v úhlu deseti stupňů a osmašedesát kroků v úhlu osmdesáti stupňů. Nebo naopak.

Může se to také číst pozpátku. Kdo ví? Pokud neznáš výchozí bod, nemá to smysl.“

„Ty si myslíš, že poklad je pod některým z těch dubů? Pod stromy kapitána Kidda?“

„Já nevím.“ Pak dodala: „Buďto už byl poklad objevený a šťastný nálezce to nikam nevytruboval, nebo

žádný poklad nebyl anebo je stále zakopaný a zůstane tak navěky.“

„Co si myslíš ty?“

„Já si myslím, že bych měla jet otevřít krám.“ Zmuchlala ubrousek a nacpala mi jej do kapsičky u košile.Zaplatil jsem účet a vyšli jsme na ulici. K sídlu Historické společnosti Peconic Bay, kde Emma nechaladodávku, to odsud bylo sotva pět minut jízdy. Když jsem ji tam dovezl, dostal jsem letmé políbení na tvářa ujištění: „Uvidíme se ve čtyři. Zastav se u mě v Mattitucku.“ Vystoupila, nasedla do své dodávky,zamávala mi a byla pryč.

Zůstal jsem sedět na místě a poslouchal místní zprávy. Mohl bych odjet, ale nevěděl jsem kam. Teď, když

jsem vyčerpal většinu možností, po jaké stopě se dát, mi najednou scházela ta kancelář, kam bych sezdekoval a jen se tam tak přehraboval v papírech. Nemohl jsem čekat telefonáty od svědků, z laborky aniodjinud. A jen skutečně málokdo věděl, kam mi poslat anonymní tip. Takže jsem si připadal jako privátníočko až na to, že jsem na to neměl licenci.

Uvažoval jsem, k jakým překvapivým závěrům jsem dospěl od seznámení s Emmou Whitestoneovou.Pokud jsem měl jakékoliv pochybnosti o tom, proč byli Gordonovi zavražděni, pak číslo 44106818 v jejichnavigační knize bylo vodítkem k odstranění dohadů.

Na druhé straně byla ovšem pravda, že i v případě, že se Tom a Judy zabývali hledáním pokladu – cožbylo zřejmé – nemusela to být bezpodmínečně právě tato okolnost, co je přivedlo do náruče smrti. Nicpřímo nespojovalo vykopávky s archeologickou kamufláží a dvě smrtící střely vypálené na verandě domu

Gordonových.

Zavolal jsem si na svůj záznamník. Jeden vzkaz byl od Maxe, který chtěl, abych mu oznámil, kam mi máposlat šek na jeden dolar, a druhý byl od mého nadřízeného, detektiva poručíka Wolfeho, který na mneopět naléhal, abych se s ním spojil. Jeho hlas nevěstil nic dobrého.

Zařadil jsem rychlost a rozjel se. Někdy je příjemné jen tak se projet.

Moderátor – zdálo se mi, že je to Don z úterního rána – v rádiu právě oznamoval: „Nové zprávy k případu

dvojnásobné vraždy vědců z Plum Islandu. Policie města Southold a Policie okresu Suffolk vydalyspolečné prohlášení.“ Pak prohlášení přečetl slovo od slova. Pane na nebi, kdybychom my v New Yorkudokázali přimět moderátorská esa, aby četla naše tiskové zprávy bez vlastních komentářů, připadalibychom si jako v mediálním ráji. Tohle společné prohlášení mi připadalo jako horkovzdušný balón sgondolou, ve které jsou jen ty dvě mrtvoly. Jako motiv zdůrazňovalo krádež vakcíny proti ebole. Separátní

prohlášení FBI uvádělo, že zatím není známo, zda byli pachatelé odsud nebo ze zahraničí, ale ževyšetřování pokračuje a je jim na stopě. Světová zdravotnická organizace vyjádřila obavy z uloupení této„životně důležité vakcíny“, které je tak zoufale zapotřebí v mnoha zemích třetího světa. A tak dále a takdále. Nejvíc mě na tom vytočilo, že oficiální verze označovala Toma a Judy nálepkou cynických abezohledných zlodějů. Nejdřív zneužili čas a prostředky svého zaměstnavatele a pak, když tajně vyvinulivakcínu, ukradli vzorec a nejspíš i nějaké vzorky s úmyslem pohádkově na tom vydělat. A lidé v Africemezitím po tisících umírají na tuhle strašlivou nemoc.

Dokázal jsem si představit, jak Nash, Foster, ti čtyři kravaťáci, co jsem je viděl vystupovat z trajektu, abanda panáků z Bílého domu a Pentagonu žhaví linky mezi Plum Islandem a D. C. Jakmile se všichnidověděli, že Gordonovi pracovali na geneticky upravovaných vakcínách, nabídlo se to těmhle géniům jako

dokonalá legenda. Abych jim zase tolik nekřivdil – chtěli zabránit panice z epidemie, ale vsadím svůjdoživotní částečný invalidní důchod, pokud ho teda dostanu, na to, že když si vymýšleli tuhle historku,která z Toma a Judy udělala zlodějské gaunery, ani je nenapadlo pomyslet na pověst Gordonových nebojejich rodin.

Ironií, pokud se v tomto případě o nějaké ironii vůbec dalo hovořit, bylo, že jak Foster a Nash, tak celýstátní aparát byli nepochybně nadále přesvědčeni, že Gordonovi ukradli jednu nebo více biologickýchzbraní. Zasvěcenci ve Washingtonu od prezidenta dolů nejspíš pořád ještě spí v ochranných skafandrechpřes pyžamo. Fajn. K čertu s nimi se všemi.

Zastavil jsem se v bistru v Cutchogue a kromě pořádného kafiska jsem si poručil hromadu novin – NewYork Times, Post, Daily News, Newsday. Ve všech čtyřech denících bylo případu Gordonových věnovánojen pár řádků na vnitřních stranách. Dokonce ani longislandský Newsday nevěnoval místnímu případuvraždy větší pozornost. Byl jsem přesvědčený, že řadě lidí ve Washingtonu naprosto vyhovuje, že případopouští titulní stránky novin. Mně to vyhovovalo taky. Uvolňovalo mi to ruce stejně jako jim.

A tak zatímco Foster, Nash a spol. pátrali po zahraničních agentech a teroristech, já jsem šel za svýmtušením a řídil se ohledně Toma a Judy svými pocity. A byl jsem spokojený a nijak zvlášť překvapený, žezatím se všechno, co jsem se domníval, také potvrzuje – tady nešlo o biologické zbraně ani o narkotika avůbec o nic nezákonného. Nebo skoro ne.

Každopádně jsem ale pořád ještě nevěděl, kdo je zavraždil. A důležité pro mě také bylo očistit jejichpověst, protože já jsem věděl, že Gordonovi zločinci nebyli.

Dopil jsem kávu, noviny hodil na zadní sedadlo a vyjel na silnici. Zamířil jsem k motelu Soundview. Vrecepci jsem se zeptal na pány Fostera a Nashe. Mladík za pultem mi řekl, že se oba pánové již odhlásili.

Pak jsem se rozhodl zajet na Orient Point. Chtěl jsem se podívat na parkoviště v přístavišti trajektu, jestlise něco nebude dít. Když jsem se přiblížil k vjezdové bráně na parkoviště, vstoupil mi do cesty strážný zPlum Islandu. Zdvihl ruku. Protože jsem měkkota, nepřejel jsem ho. Přistoupil k oknu na mé straně azeptal se: „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

Ukázal jsem mu svůj odznak a řekl: „Spolupracuji s FBI na případu Gordonových.“

Podrobně prostudoval můj průkaz a porovnal fotografii s mojí tváří, načež mě požádal: „Kdybyste laskavě

zajel stranou, pane, vystavím vám propustku.“

„O.K.“ Zajel jsem ke straně. U brány jsem strážného nečekal, ačkoliv jsem měl. Chlapík zašel do cihlovéhostavení a já jsem pokračoval k parkovišti. S autoritami mívám problém.

První, čeho jsem si všiml, byly dva vojenské náklaďáky zaparkované poblíž mola. V každém z nich sedělidva muži v uniformách, a když jsem se přiblížil, poznal jsem výsostné znaky válečného námořnictva. Vúterý ráno jsem sice na Plum Islandu neviděl jediné armádní auto, ale situace se od té doby zřejmě dostzměnila.

Taky jsem viděl černý caprice, jenž mohl být totožný s tím, který jsem potkal v úterý. Zadíval jsem se nastátní poznávací značku.

Když jsem objel parkoviště, spatřil jsem Ford Taurus z půjčovny a byl jsem si téměř jistý, že je to vůz, snímž jezdí Foster a Nash. Zřejmě mají pánové dnes na Plum Islandu napilno.

V dohledu nebyl žádný trajekt a kromě mariňáků, připravených k nalodění, nebyla široko daleko živá

duše.

Ale ve zpětném zrcátku jsem náhle spatřil čtyři uniformované strážné, kteří se ke mně hnali s křikem arukama nad hlavou. Očividně jsem toho chlapa u brány špatně pochopil.

Zajel jsem směrem k nim. Už jsem slyšel, jak řvou: „Stát! Stát!“ Ještě štěstí, že rovnou nezačali střílet.

Několikrát jsem je objel, zaječel jsem na ně totéž a pak jsem vyrazil k výjezdu dřív, než ho stihnou zavřítnebo než se zblázní docela a začnou střílet. Ostře jsem zahnul doleva na hlavní. Žádný výstřel se neozval.

Proto tuhle zemi tak miluji.

Během dvou minut jsem byl na úzkém pásu pevniny, který spojuje Orient a East Marion. Po pravé stranějsem měl úžinu, po levé zátoku a mezi nimi se vznášela obrovská hejna ptáků. Atlantická pobřežnímigrační trasa. Člověk se učí celý život.

Najednou na mě udělal čelní nálet veliký racek. Bylo to naprosto dokonale načasované. Strmý sestupvybraný na poslední chvíli, a právě když těsně proti autu začal stoupat, vypustil plnou nálož pumovnice,která se mi rozstříkla jako fialovozelená břečka po celém skle. Prostě den jak vymalovaný.

Zapnul jsem stěrače, ale nádrž ostřikovačů jsem měl prázdnou, takže jsem si ten sajrajt rozmazal pookně, jenom to mlaskalo. Zajel jsem ke kraji. „Krucifix.“ Protože si ale vím vždycky rady, vylovil jsem zezadního sedadla tu drahou láhev Tobinova Merlotu a z palubní přihrádky jsem vytáhl spolehlivý švýcarskývojenský nůž s vývrtkou. Otevřel jsem víno a na čelní sklo, po němž se bezúčelně šoupaly stěrače sem a

tam, jsem ho trochu nalil. A taky jsme ho trochu upil. Nebylo špatné. Znovu jsem ulil na sklo a zase se

napil. Protijedoucí řidič na mě zatroubil a zamával mi. Ta racčí bomba byla na.štěstí zjevně ze stejnéhomateriálu jako to víno, takže sklo bylo za chvilku přiměřeně čisté, až na ten rudý film. Dorazil jsem láhev

a hodil ji dozadu.

Když jsem se znovu rozjel, vytanula mi na mysli Emma Whitestoneová. Jsem ten typ, co druhý den

vždycky pošle kytky. Posílat ale kytky květinářce by mohlo nápadně připomínat nošení dříví do lesa. Tušiljsem, že by tu objednávku na doručení kytice vyřizovala ona sama. Prostě by si sama uvázala a předalakytku. Přestaň ze sebe dělat idiota, jak by řekla Emma. Potřebuju pro ni dárek. Láhev Tobinova vína bytaky asi nebyla to nejvhodnější, když byli kdysi milenci. A ze všech místních suvenýrů a dalších pitomostímůže sama mít, co si zamane. Tohle byl tedy opravdový oříšek. Nesnáším kupování oblečení nebo šperkůženským, ale vypadalo to, že v tomhle případě mi nic jiného nezbude.

Zastavil jsem u benzinky, natankoval, umyl okna, doplnil nádrž ostřikovačů a investoval do mapy okolí. Ahlavně jsem se bedlivě díval, jestli kousek opodál nezastavuje auto, z něhož by nikdo nevystoupil, alejehož řidič by mě sledoval. Na sledování mám nos a zdálo se mi, že mě neklamal, když mi našeptával, žemě nikdo nesleduje. Neměl jsem sice pocit, že by mi hrozilo nebezpečí, stejně mě ale napadlo zajet sidomů pro kvér. Nakonec jsem to ale zavrhl. Vyzbrojen tedy pouze mapou a svým špičkovým intelektemjsem zamířil na sever – k pobřežním útesům. S trochou potíží jsem nakonec našel tu správnou polní

cestu, která vedla k tomu správnému útesu. Zaparkoval jsem, vystoupil a vydal se nahoru.

Tentokrát jsem si dal načas a zapátral v houštinách a přerostlé ostřici. Našel jsem balvan, na který se dalo

posadit, a uvědomil jsem si, že je dost velký, aby posloužil jako orientační bod, pokud by tu člověk chtělněkde něco schovat.

Došel jsem až k okraji útesu. Bylo mi jasné, že za posledních tři sta let si eroze musela z vršku útesuukousnout pořádný kus, takže pokud bylo něco zakopáno na severní straně přivrácené k úžině, mohlo touž dávno být odkryto větrem a vodou a mohlo to skončit někde dole na pláži. Teď teprve mi to začínalo

docházet.

Sešel jsem dolů a nasedl do auta. Pomocí své nové mapy jsem dojel na západní stranu zátoky Mattituck.

Tam jsem to našel – ne, nebyly to stromy kapitána Kidda, byl to nápis „Území kapitána Kidda“. Bylo to

jen pár rančů ze šedesátých let. Zastavil jsem u kluka na kole a zeptal jsem se ho: „Nevíš, kde jsou

stromy kapitána Kidda?“

Chlapec však mlčel jako zařezaný.

Snažil jsem se dál: „Říká se, že někde poblíž zátoky má být skupina stromů, kterým se říká stromy

kapitána Kidda.“

Podíval se na mě, pohledem přejel můj terénní vůz a mně se zdálo, že mne vyhodnotil jako nějakého

Indiana Jonese, protože se zeptal: „Hledáte poklad?“ „No…, to ne, jen se na ty stromy chci podívat.“

„On pod těmi stromy zakopal poklad.“

Začínalo se mi zdát, že tu o tom vědí všichni až na mě. To je tak, když jeden nedává pozor. „A kde jsou ty

stromy?“ zeptal jsem se toho kluka.

„Jednou jsme s klukama vykopali obrovskou díru, než nás vyhnali policajti. Ty stromy jsou v parku, takžese tam nesmí kopat.“

„Chci si jenom udělat pár fotek.“

„Jestli uvidím, že chcete kopat, zavolám policajty,“ prohlásil kluk.

„O.K. Veď mě.“

Chlapec se rozjel a za chvíli jsem za ním zastavil na okraji lesoparku, kde jsem však neviděl žádné staré

mohutné duby, nýbrž jen křoviska a pokřivené mladší stromy jiných druhů.

Chlapec se mne zeptal: „Kde máte krumpáč?“

„Vážně se chci jen podívat a udělat si pár fotek.“

„Kde máte fotoaparát?“

„Jak se jmenuješ?“

„Billy. A vy?“

„Johnny. Je to opravdu tady?“

„Jasně.“

„A kde jsou stromy kapitána Kidda?“

„Támhle v parku.“

Ukázal na rozlehlé volné prostranství. Žádné stromy, které bych si pod pojmem „stromy kapitána Kidda“

dokázal představit, jsem tam ale neviděl. Řekl jsem mu: „Žádné stromy tam nevidím.“

„Támhle.“ Ukázal na jeden zakrslý doubek stojící vedle plané třešně a několika dalších stromků. Žádnýnebyl vyšší než pět metrů. Řekl: „Vidíte ten velký strom? Tam jsme hledali s Jerrym. Chceme se tamněkdy v noci vrátit.“

„Dobrý nápad. Pojďme se tam podívat.“

Billy položil kolo do trávy a oba jsme vykročili. Billy zjevně netušil, že by pravé stromy kapitána Kidda

měly být tři sta až čtyři sta let staré. Popravdě řečeno ani já jsem nečekal, že najdu třicetimetrové duby s

lebkou a zkříženými hnáty vyřezanými do kůry.

Billy se zeptal: „Máte v autě krumpáč?“

„Ne. Teď se na ně chci jen podívat. Zítra sem přijedeme s buldozerem.“

„Jo? Když najdete poklad, budete se se mnou muset rozdělit.“

Tím nejpirátštějším přízvukem, jakého jsem byl schopen, jsem řekl: „Jo? Jestli najdu poklad, podříznu krk

každýmu, kdo si řekne o nějaký podíl.“

Billy se chytil za krk a vydal ze sebe sérii chraplavých stenů.

Šel jsem dál a kopal špičkou boty do písčité půdy, až jsem konečně našel, co jsem hledal – zpola

ztrouchnivělý pahýl starého stromu. Řekl jsem Billymu: „Viděl jsi tu někde další podobné pahýly?“

„Jo. Takové jsou tu všude.“

Rozhlédl jsem se a představil si ty prastaré duby, které se tu v koloniálních časech tyčily na plochém kusu

pevniny. Bylo to přirozené útočiště jak pro plavidla, tak pro lidi, a já jsem si docela živě dokázalpředstavit, jak do úžiny vplouvá trojstěžník a kotví v bezpečné vzdálenosti od mělčiny. Pár chlapů paknasedne do člunu a vylodí se přibližně v místech, kde mám teď zaparkované auto. Člun uvážou ke stromu

a dobrodí se na břeh. Něco nesou – truhlu, právě tak jako vynášeli bednu na břeh Tom a Judy.Námořníci – William Kidd a pár dalších – vejdou do dubového hájku, vyberou si strom, vykopou jámu,zakopou poklad, strom nějak označí a zmizí s úmyslem jednou se sem vrátit. A už samozřejmě nikdynepřijdou. To proto existuje tolik legend o zakopaných pokladech.

„Támhle je ten strom, co jsme u něj s Jerrym kopali,“ prohlásil Billy. „Chcete se podívat?“

„Jasně.“

Zamířili jsme ke zkroucené a větrem ošlehané plané třešni vysoké skoro pět metrů. Billy ukázal k patěstromu, kde byla patrná mělká díra zpola zasypaná pískem. „Tady.“

„A proč zrovna tady? Proč ne na druhé straně stromu? A proč ne pár metrů od něj?“

„No já nevím…, takhle nás to napadlo. Hele, máte mapu? Mapu pokladu?“

„To si piš. Ale když ti ji ukážu, budu tě muset poslat žralokům.“

„Aaaah!“ Klukovi se imitace tonoucího docela vyvedla.

Zamířil jsem zpátky k autu s kámošem Billym v patách. Zeptal jsem se ho: „Jak to, že nejsi ve škole?“

„Dneska je svátek Roš ha-šana.“ „Ty jsi Žid?“

„Já ne, ale můj kamarád Danny.“

„A kde je Danny?“ „Šel do školy.“

Z toho kluka bude jednou skvělý právník.

U auta jsem z kapsy vylovil pětidolarovku a podal mu ji. „Tumáš, Billy, a díky za pomoc.“

Vzal si bankovku a uznale řekl: „Teda! Nechcete ještě s něčím pomoct?“

„Ne. Teď se musím vrátit a podat zprávu v Bílém domě.“

„Vážně?“

Zvedl jsem ze země jeho kolo a počkal, až si je vezme. Nasedl jsem do auta a nastartoval. „Ten strom, u

kterého jste kopali, není tak starý, aby tu stál už za časů kapitána Kidda.“

„Cože?“

„Kapitán Kidd žil před třemi sty lety.“

„Páni.“

„Viděls ty ztrouchnivělé pahýly v zemi? Když se tu vylodil kapitán Kidd, byly to veliké stromy. Zkus kopatkolem těch pařezů.“

„Díky!“

„A jestli najdeš poklad, vrátím se pro podíl.“

„Tak jo, ale Jerry vám bude možná chtít podříznout krk. Já ne, protože jste mi řekl, kde kopat.“

„Možná že Jerry podřízne krk i tobě.“

Opět předvedl gesto umírajícího podřezaného nešťastníka.

Nasedl jsem do auta a odjel pryč.

Další zastávka – dárek pro Emmu. A cestou jsem si dál dával dohromady tu skládanku.

Možná, že tu bylo pokladů zakopáno víc, ale ten, po kterém šli Gordonovi a který také dost možná našli,byl zakopaný na Plum Islandu. Tím už jsem si byl víceméně jistý.

A Plum Island je státní pozemek, takže cokoliv se tam najde v zemi, náleží státu, konkrétně pak

ministerstvu vnitra.

Pokud tedy chcete obejít pravidlo, že co je císařovo, císaři, nezbývá vám, než jeho poklad přestěhovat navlastní pozemek. Když si ho jen pronajmete, můžete mít problémy. A proto tedy ten jeden akr na břehu

odkoupený od Margaret Wileyové.

I tak tu ale zbývalo zodpovědět pár otázek. Odkud se Gordonovi dozvěděli, že na Plum Islandu může býtzakopaný pohádkový poklad? Odpověď: Prostřednictvím svého členství v Historické společnosti PeconicBay. A nebo se o tom pokladu na Plum Islandu dozvěděl dávno před nimi někdo jiný, ale ten neměl naPlum Island přístup, a spřátelil se proto s Gordonovými, kteří se jakožto elitní zaměstnanci směli poostrově pohybovat téměř bez omezení. Pak tato osoba seznámila Gordonovy se svým tajemstvím a došlok uzavření dohody. Stylově by mohla být podepsána v mihotavém světle svíčky nebo tak něco.

Gordonovi byli dobrými občany, ale nebyli to světci. Vzpomněl jsem si, jak Beth mluvila o „sebeklamnémzlatu“, a teprve teď mi došlo, jak blízko pravdy byla.

Gordonovi nejspíš chtěli poklad přemístit na svůj pozemek koupený od Wileyové, kde by jej pak „jako“objevili a oznámili svůj objev světu. Nejspíš byli ochotni zaplatit z něj i daně. Možná že jejich kumpán byljiného názoru. Třeba se prostě nespokojil se zdaněnými padesáti procenty.

To mě přivedlo na myšlenku, jakou hodnotu ten poklad asi tak mohl mít. Očividně dost velkou, aby stál za

dvojnásobnou vraždu.

Teorie, tak jak to učím na svých přednáškách, musí být v souladu se všemi fakty. Pokud tomu tak není,musíte prověřit fakta. Jsou-li fakta správná a teorie nefunguje, musíte pozměnit teorii.

V tomto případě většina počátečních faktů ukazovala na správnou teorii. Teď jsem tedy měl konečně to,čemu fyzikové říkají sjednocená teorie – takzvané archeologické vykopávky na Plum Islandu, nákladnýmotorový člun, předražený pronájem domu na pobřeží, Spirocheta kotvící u Plum Islandu, členství vHistorické společnosti Peconic Bay, akr na první pohled nevyužitelné půdy na břehu úžiny a možná ještěvýlet do Anglie. V kombinaci se zálibou Gordonových vyvěšovat pirátskou vlajku, chybějící bednou na leda osmimístným číslem na jejich námořní mapě to dávalo docela solidní sjednocenou teorii, která všechnytyto zdánlivě nesouvisející věci propojovala.

A nebo – a bylo to hodně významné nebo – jsem úplně mimo, naprosto jsem se zmýlil, vůbec nic jsemnepochopil, jsem psychicky nezpůsobilý k detektivní práci a můžu být rád, když mě nechají šlapat chodník

na Staten Islandu.

I to bylo možné. Stačilo se podívat, jak se honí za falešnými stopami Foster a Nash, dva docela chytříchlapi, kteří mají za zády zdroje, na jaké si jen vzpomenou. Myslí jim to, ale omezuje je jejich vnímánísvěta. Vidí kolem sebe jen mezinárodní intriky, biologické zbraně, mezinárodní terorismus a podobné věci.

O stromech kapitána Kidda nejspíš v životě neslyšeli. Což je dobře.

Bez ohledu na moji sjednocenou teorii tu ale pořád byly věci, které mi zůstávaly utajeny nebo které jsemnechápal. Například jsem stále nevěděl, kdo zavraždil Toma a Judy Gordonovy. Někdy se vám povedechytit vraha ještě předtím, než máte všechna fakta nebo než vůbec pochopíte, co máte. V takovýchpřípadech je někdy vrah tak laskavý, že vám vysvětlí, co vám ještě chybí, co nechápete, jaké měl motivya tak dále. Když z pachatele dostanu doznání, chci víc než pouhé přiznání viny – chci lekci z myšlenízločince. Je to dobré pro příště a nějaké příště je vždycky.

V tomto případě jsem měl předpokládaný motiv, ale chyběl mi vrah. O něm jsem věděl jen to, že jesakramentsky chytrý. Nedokázal jsem si představit, že by se Gordonovi spikli s idiotem.

Jedním z bodů na mé pomyslné mapě tohoto případu byly Tobinovy vinné sklepy. Ani teď, když jsem bylinformovaný o legendě o Kiddovi a dal si dohromady tu svoji sjednocenou teorii, jsem nedokázal přijít na

to, jak do toho všeho zapadá vztah Fredrica Tobina a Gordonových.

No, něco bych možná přece jen měl… Zamířil jsem k Tobinovým vinným sklepům.

Kapitola 20

Bílé porsche pana majitele stálo na parkovišti. Zaparkoval jsem jeep, vystoupil a vykročil k areálu firmy.

Jednotlivá křídla byla spojena přízemím hlavní budovy. Já jsem dovnitř vešel přes recepci pro návštěvy.Jak na schodišti, tak na výtahu byly nápisy „Jen pro zaměstnance“. Výtah, z něhož vystoupil Tobin, kdyžjsem se tu s ním sešel minule, byl na klíč, takže jsem zvolil schody. Stejně jim dávám vždycky přednost.Bylo to vlastně nouzové požární schodiště z oceli a betonu. Na každém patře z něj vedly ocelové dveře snápisy jako „Druhé poschodí, účetní, personální, fakturace“ nebo „Třetí poschodí, prodej, marketing,

distribuce“ a tak dál.

Na dveřích do čtvrtého patra se skvěl nápis „Kanceláře vedení“. Pokračoval jsem do pátého, kde byly další

ocelové dveře, tentokrát neoznačené. Vzal jsem za kliku, ale bylo zamčeno. Všiml jsem si průmyslovékamery a interkomu. Vrátil jsem se na čtvrté poschodí, odkud vedly dveře do přijímací haly. Uprostřed byl

kruhový pult, ale nikdo za ním. Z recepce bylo vidět do čtyř otevřených kanceláří, které jako čtyři dílkykoláče vyplňovaly kruhový půdorys patra. Každá kancelář měla obrovské okno. A pak tu byly ještě pátédveře a ty byly zavřené.

V žádné z otevřených kanceláří jsem nikoho za stolem neviděl. Protože bylo půl druhé, usoudil jsem, žejsou všichni na obědě.

Vešel jsem do recepce a rozhlédl se. Čalounění nábytku vypadalo na pravou kůži, pochopitelně rudou, ana stěnách byly buďto reprodukce de Kooninga a Pollocka, nebo patlaniny dětiček a vnoučatzaměstnanců. Průmyslová kamera mířila přímo na mě, tak jsem do ní zamával.

Zavřené dveře se otevřely a vzápětí se z nich vynořila statná třicátnice. „Co pro vás mohu udělat?“

„Oznamte, prosím, panu Tobinovi, že za ním přišel pan Corey.“

„Jste ohlášen?“

„Mě přijme i bez ohlášení.“

„Pan Tobin se právě chystá odejít na oběd. A je značně zaneprázdněn.“

„Tak ho tam odvezu. Řekněte mu, prosím, že jsem tady.“ Nerad na někoho vytahuji placku, pokud munejdu buďto pomoct, nebo mu nehodlám nasadit náramky. Proto jsem dámu jen upozornil: „Azdůrazněte, že je to důležité.“

Otočila se ke dveřím, které měla za zády, zaklepala, vstoupila a zavřela za sebou. Čekal jsem celouminutu, což je na můj vkus dostatečná ukázka trpělivosti, a pak jsem šel za ní. Když jsem vešel, panTobin právě s dámou ustaraně rozmlouval. Třel si neustále bradu jako nějaký filozof. Otočil se ke mně,ale žádnou radost jsem z jeho pohledu nevyčetl.

Řekl jsem: „Omlouvám se, pane Tobine, že jsem sem tak vpadl, ale poněkud mě tlačí čas. Věděl jsem, že

se nebudete zlobit.“

Pokynem ruky poslal svoji spolupracovnici pryč a zůstal stát. Byl to opravdový džentlmen, takže na soběnedal sebeméně znát, že by se hněval. „Jaké nenadálé potěšení,“ řekl jen.

Tenhle výraz zbožňuji. „I pro mne,“ odvětil jsem. „Nemyslel jsem, že se uvidíme ještě před vašímvečírkem, ale najednou přišlo při jisté příležitosti na přetřes i vaše jméno.“

„Při jaké příležitosti?“

Když jsem ti šoustal bejvalku. Nahlas jsem však odpověděl přece jen zdvořileji: „Jen jsem mluvil s jistouosobou, která znala Gordonovy a která věděla i o jejich zájmu o vinařství a o vašem přátelství. Tak nějak

to bylo.“

Návnadu mi nespolknul. „Proto jste přišel?“

„No, ani ne.“ Tobin stál zády k oknu. Obešel jsem jeho stůl a vyhlédl ven. „Krásný výhled.“

„Nejkrásnější výhled na North Forku, když nepočítáme maják.“

„Jistě.“ Z okna bylo vidět na sever na Tobinovy vinice. Sady a farmy mezi nimi vytvářely půvabnou

mozaiku. V dálce terén stoupal až k ledovcovým útesům a z téhle výšky jsem přes ně viděl až k vodám

úžiny. „Máte dalekohled?“ zeptal jsem se.

Zaváhal, pak přistoupil k sekretáři a podal mi dalekohled.

„Díky.“ Zaostřil jsem na úžinu a poznamenal. „Vidím pobřeží Connecticutu.“

„Ano.“

Pootočil jsem se doleva a pokusil se najít útes, který patřil Tomovi a Judy. „Vlastně jsem se ještě dověděl,že si Gordonovi koupili kus útesu. Věděl jste to?“

„Ne.“

Ale Emma mi říkala něco jiného, kámo. „Neškodila by jim trocha vašeho obchodního talentu. Zaplatili totiž

pětadvacet tisíc dolarů za pozemek, na kterém se nesmí nic měnit.“

„Měli si zjistit, jestli nebyla práva k územnímu rozvoji odprodána státu.“

Odložil jsem dalekohled. „Já jsem neřekl, že byla práva odprodána. Řekl jsem, že se na pozemku nesmí

nic měnit. Proč si myslíte, že tam došlo k prodeji práv?“

„Vlastně…, asi jsem o tom něco slyšel.“

„Ale? Takže víte, že si ten pozemek koupili?“

„Myslím, že se o tom přede mnou kdosi zmínil. Ale nevím, kde to je. Jen jsem slyšel o tom, že jde o

pozemek bez práv k územnímu rozvoji.“

„Jasně.“ Znovu jsem přiložil dalekohled k očím a zadíval se na útes. Na západě skály strmě spadaly dozálivu Mattituck a viděl jsem i oblast označovanou jako Území kapitána Kidda a Stromy kapitána Kidda.

Daleko napravo na východ jsem dohlédl až ke Greenportu a rozeznával jsem i Orient Point a Plum Island.Poznamenal jsem: „Vyhlídka je tu lepší než z Empire State Building. Není to tak vysoko, ale…“

„Jak vám mohu pomoci, pane Corey?“

Ignoroval jsem jeho otázku a řekl jsem: „Jste tu jako na střeše světa. Jen se na to podívejte. Čtyři staakrů nejlepších pozemků, dům u moře, restaurace, porsche a kdo ví co ještě…, tady sedíte v pětipatrovévěži…, mimochodem, co je v tom pátém poschodí?“

„Můj byt.“

„No páni. Dámám se to líbí?“

Na to nereagoval. Místo toho mě informoval: „Po našem včerejším setkání jsem hovořil se svým

obhájcem.“ „Opravdu?“

„Doporučil mi, abych bez jeho přítomnosti s policií nemluvil.“

„To je vaše právo. Sám jsem vám to řekl.“

„Z dalšího šetření provedeného mým obhájcem vyplynulo, že už nejste konzultantem šerifa Maxwella. A

nebyl jste jím, ani když jste u mne byl poprvé.“ „To je sporná otázka.“

„Možná, ale rozhodně nemáte žádné oficiální postavení.“

„Správně. A protože už tu tedy nejsem jako policista, můžete se mnou bez obav hovořit.“

To Fredric Tobin ignoroval a prohlásil: „Můj obhájce přislíbil spolupráci s městskou policií, ale zjistil, žejeho ani moji spolupráci šerif Maxwell nechce ani nepotřebuje. Šerifa iritovalo zjištění, že jste sem přišel a

vyslýchal mne. Uvedl jste mne i jeho do trapné situace. Jsem velkorysým přispěvatelem na kampaněmístních klíčových politiků a nešetřil jsem časem ani penězi na obnovu historických budov, přispívám nanemocnici a jiné významné dobročinné účely včetně dobročinné policejní asociace. Vyjadřuji sedostatečně jasně?“

„Naprosto. Už dávno. Já jsem se vás jen přišel zeptat, jestli vás mohu vzít na oběd.“

„Mám domluvený pracovní oběd, děkuji vám.“ „Fajn, tak třeba někdy jindy.“

Podíval se na hodinky a oznámil mi: „Už opravdu musím jít.“

„Jistě. Tak vás alespoň doprovodím dolů.“

Zhluboka se nadechl, ale pak jen přikývl.

Vyšli jsme z jeho kanceláře do recepce. Tam oznámil sekretářce: „S panem Coreym jsme hotovi a jeho

další návštěvy už nejsou nutné.“

Tomu říkám diplomacie. Ten chlap byl slizký jako úhoř.

Tobin zasunul klíč do zámku výtahu. Přijel téměř okamžitě. Když jsme sjížděli dolů, zeptal jsem se, abych

prolomil to trapné ticho: „Pamatujete se, jak jsem si u vás koupil ten Merlot? Tak ten se mi opravdu hodil.

Je to sice hloupé a možná i zábavné, ačkoliv vám to asi zábavné připadat nebude – musel jsem hopoužít, abych si očistil čelní sklo od ptačích sraček.“

„Cože?“

Dveře výtahu se otevřely a my jsme vyšli ven. „Racek mi bombardoval auto,“ vysvětlil jsem mu. Znovupohlédl na hodinky. „Ale ta polovina, co jsem vypil, byla moc dobrá. A bez ocásku,“ dokončil jsem

myšlenku.

„To je strašlivé plýtvání výběrovým vínem,“ řekl.

„Já jsem věděl, že to řeknete.“

Prošel dveřmi do recepce pro návštěvy. Byl jsem mu v patách.

Na parkovišti jsem se ho zeptal: „Mimochodem, ta dáma, která mi vás připomněla – vzpomínáte?“

„Ano.“

„Říkala, že byla vaší přítelkyní. Ale za vaše přátele se prohlašuje spousta lidí jako například Gordonovi,jenže to jsou jen známí, kteří si chtějí užít alespoň odlesk vaší velikosti.“

Neodpovídal. Je těžké nachytat chlapa, který si hraje na pána světa. Tobin prostě nehodlal ztratit

dekorum.

Pokračoval jsem: „No zkrátka řekla, že byla vaší přítelkyní. Znáte Emmu Whitestoneovou?“

O poznání zvolnil krok, ale pak pokračoval dál ke svému vozu. „Ano, asi před rokem jsme spolu chodili.“

„A zůstali jste přáteli?“

„Proč ne?“

„Všechny mé bývalé lásky se mě snaží zavraždit.“

„Nechápu proč.“

Uchechtl jsem se. Bylo to zvláštní, ale i když jsem toho člověka podezíral, že zavraždil mé přátele, musel

jsem mu přiznat, že má něco do sebe. Nechápejte mě špatně – jestli to opravdu udělal, byl jsemrozhodnutý vynasnažit se dostat ho na křeslo nebo co se v tomhle státě dává usvědčeným z vraždyprvního stupně. Prozatím ale, dokud bude zdvořilý on, budu zdvořilý i já.

Bizarní mi připadalo i to, že od té doby, co jsme spolu mluvili naposledy, jsem přišel na to, že máme něco

společného. Oba jsme se dostali tam, kam málokterý muž před námi… no dobře, asi jich bylo víc.Přemáhal jsem nutkání plácnout ho po zádech se slovy: „Hele, Freddie, taky se ti to tak líbilo jako mně?“Nebo něco podobného. Ale džentlmeni nelíbají a nežvaní.

Obrátil se ke mně: „Pane Corey, mám pocit, že si myslíte, že o záležitosti s Gordonovými vím víc, nežjsem řekl. Ujišťuji vás, že tomu tak není. Pokud však bude policie chtít mé prohlášení, může je mít. Do tédoby jste tu vítán jako zákazník a v mém domě jste vítán jako milý host. Nepřeji si však vaše dalšínávštěvy v mé kanceláři ani další otázky z vaší strany.“

„To zní rozumně.“

„Přeji vám pěkný den.“

„Dobrou chuť.“

Nasedl do porsche a odjel.

Ohlédl jsem se po té jeho věži, na které vlála Tobinova černá vlajka. Pokud Tobin skrývá nějakýhmatatelný důkaz, možná by se našel v jeho domě na pobřeží nebo v tom bytě v nejvyšším poschodí.Jeho souhlas s prohlídkou zjevně nepřicházel v úvahu a povolení k prohlídce mi žádný soudce nevystaví.Vypadalo to, že mi nezbude nic jiného, než sám sobě povolit půlnoční návštěvu.

Nasedl jsem rovněž do auta a zkontroloval za jízdy přes mobilní telefon vzkazy na domácím záznamníku.Byly dva. Jeden byl z kontrolního oddělení newyorské policie, z něhož mi nějaká kancelářská krysaoznamovala, že mé lékařské vyšetření je přeloženo na příští úterý a že mám zavolat. Vždycky, když vásšéf nemůže dohonit, nechá někoho z účtárny nebo z osobního, aby vám zavolal a vyřídil vám něco, na co

musíte reagovat. Podraz.

Druhý vzkaz byl od mé bývalé kolegyně Beth Penrosové: „Ahoj Johne. Promiň, že jsem se neozvala dřív,ale tady byl hrozný blázinec. Vím, že už na případu oficiálně nepracuješ, ale chtěla bych s tebou probratpár věcí. Co se sejít zítra odpoledne? Ještě si zavoláme a domluvíme se, kdy a kde. Buď opatrný.“

Fajn. Znělo to sice přátelsky, ale ne tak přátelsky, jako když jsme spolu naposledy mluvili osobně. Opolibku už vůbec nemluvím. Nejspíš všechno ochladlo, když se vrátila do starých kolejí. To se stává.

Teď se mnou ale chtěla probrat pár věcí, což znamenalo, že chce zjistit, jestli jsem na něco nepřišel. ProBeth Penrosovou jsem se stal jen dalším svědkem. No, možná jsem zbytečný cynik. Ale možná bych mělBeth Penrosovou vypudit z mysli, aby se mi tam vešla Emma Whitestoneová. Sedět na více židlíchnajednou mi nikdy moc nešlo. Je to horší než vyšetřovat tucet mordů najednou. A taky dalekonebezpečnější.

Potřeboval jsem teď hlavně nějaký dárek pro Emmu, takže jsem pátral po nějakém příhodném obchůdku.Zahlédl jsem malé starožitnictví. Skvělé. Na Americe je báječné to, že je tu v oběhu víc starožitností, než

bylo kdy v historii vyrobeno.

Vešel jsme dovnitř a půvabné stařence za pultem jsem řekl: „Potřebuji dárek pro mladou dámu.“

„Pro manželku? Pro dceru?“

Pro někoho, koho zas tak dobře neznám, ale spím s ním. „Pro přítelkyni.“

„Ach tak.“ Ukázala mi pár kousků, ale já se ve starožitnostech vyznám asi jako ve vyšívání. Pak jsemdostal báječný nápad. „Nejste členkou Historické společnosti Peconic Bay?“ zeptal jsem se jí.

„Ne, ale patřím k Historické společnosti Southold.“

Prokristapána, kolik tady těch partiček ještě je? „A znáte Emmu Whitestoneovou?“

„Jistě. Velmi milá mladá dáma.“

„Přesně tak. Ten dárek je pro ni.“

„To je rozkošné. A pro jakou příležitost?“

Pro vyjádření díků po orgasmu. „Pomohla mi s nějakým pátráním v archivech.“

„V tom je skvělá. Co hledáte?“

„No…, zní to asi hloupě, ale jako malý kluk jsem se hodně zajímal o piráty.“

Tlumeně se uchichtla. Možná že to bylo jen zakašlání. Pak řekla: „Naše končiny navštěvoval sám slavný

kapitán Kidd.“

„Vážně?“

„Před revolucí tudy prošla spousta pirátů. Přepadali Francouze a Španěly v Karibiku a na sever pakodplouvali utratit své bezpracně nabyté zisky nebo opravit lodě. Někteří se v těchto končinách i usadili.“Usmála se. „Díky té spoustě zlata a klenotů se z nich záhy stali vážení občané. Spousta majetku místníchrodin pochází z pirátských výprav,“ dodala vzápětí.

Docela se mi zamlouvala. „Myslím, že i dnes je za majetkem mnohých pirátství.“

„O tom moc nevím, ale myslím si, že například dnešní pašeráci drog si s piráty nijak nezadají. Když jsembyla malá, pašoval se rum. Jsme tu občané dbalí zákona, ale žijeme v blízkosti námořních tras.“

„Nemluvě o atlantické pobřežní migrační trase.“

„Ta je pro ptáky.“ „Ano.“

Po další zhruba minutě klábosení jsem se představil jako John a dozvěděl jsem se, že mám tu čest s paníSimmonsovou. „Má Historická společnost Southold nějaké informace o pirátech?“ zeptal jsem se.

„To máme. Ale ne mnoho. V archivech jsou nějaké originální dokumenty a dopisy. V našem malém muzeumáme dokonce i plakát s vypsanou odměnou.“

„A neměli byste náhodou pravou mapu pirátského pokladu, kterou bych si mohl ofotit?“

Jen se usmála.

„Znáte Fredrica Tobina?“ zkoušel jsem to dál.

„Kdo by ho neznal? Bohatý jako Krésus.“

Jako kdo? Raději jsem se ptal dál. „On je členem Historické společnosti Southold? Myslím Tobin, ne

Krésus.“

„Ne, ale je velkorysým přispěvatelem.“

„Navštěvuje vaše archivy?“

„Pokud je mi známo, tak navštěvoval. Ale už více než rok tam nebyl.“

Přikývl jsem. Musel jsem mít na paměti, že tohle není Manhattan, nýbrž komunita o zhruba dvaceti tisících

obyvatelích, kde sice není tak úplně pravda, že by každý znal každého, ale každý zná někoho, kdo znáněkoho dalšího. Pro detektiva je to asi jako brodit se po kolena v drbech. Každopádně jsem měl za sebou zase jeden průzkum a teď jsem se paní Simmonsové zeptal: „Mohla bystemi pro Emmu Whitestoneovou něco doporučit?“

„V jakém cenovém rozmezí?“

„Pro paní Whitestoneovou není nic dost dobré. Do padesáti dolarů.“

„Hm…, no…“

„Sta dolarů.“

Usmála se a ukázala mi velký porcelánový nočník s mohutným uchem a malovanými růžemi. „Tohle

Emma sbírá.“

„Nočníky?“

„Ano. Na sazenice. Má jich docela slušnou sbírku.“ „Jste si jistá?“

„Samozřejmě. Tenhle tu schovávám, aby si ho prohlédla. Pozdní viktoriánské období. Anglická práce.“

„Vezmu si ho.“

„Je trochu dražší než sto dolarů.“

„Kolik stojí?“

„Dvě stě.“

„Přestože je použitý?“

„Ano.“

„Berete Visa karty?“

„Ovšem“

„A můžete mi ho zabalit?“

„Dám vám ho do krásné dárkové tašky.“ „A uvázala byste na ucho mašli?“

„Když si to přejete.“

Transakce byla dokončena a já jsem obchod se starožitnostmi opouštěl s veleslavným nočníkem velegantní zelenorůžové dárkové tašce.

Odsud jsem zamířil do veřejné knihovny v Cutchogue, která byla založena roku 1841 a od té doby prývyplácela stejnou mzdu. Knihovna stála na okraji parku. Byla to veliká budova pobitá překládanými prknys věžičkou, díky níž mi připomínala bývalý kostel.

Zaparkoval jsem a vešel dovnitř. Za pultem trůnila nevlídně vyhlížející stará panna, která na mězamžourala přes půlená skla brýlí. Usmál jsem se a prosvištěl kolem ní.

U vstupu mezi regály visel transparent s nápisem: „Najdi ukrytý poklad – čti knihy.“ Vynikající rada.

Katalog tu byl na.štěstí na kartách a ne v počítači. Za deset minut už jsem seděl v čítárně s příručkou snázvem „Kniha ukrytých pokladů“.

Dočetl jsem se o Johnovi Shelbym z anglického Thackhamu, kterého v roce 1672 shodil kůň do houští, vněmž Shelby našel železný hrnec a v něm přes pět set zlatých mincí. Podle anglických zákonů patřilveškerý ukrytý nebo ztracený majetek koruně. Shelby však odmítl královým úředníkům zlato vydat, byluvězněný, odsouzený za velezradu a sťatý. Tenhle příběh by se musel líbit finančáku.

Začetl jsem se do výkladu zákonů o nalezených pokladech platných v celých Spojených státech i vjednotlivých státech Unie. V zásadě zněly všechny stejně – kdo našel, vyhrál.

Pak jsem se ale dočetl, že existuje něco, čemu se říká Zákon na ochranu amerických památek, v němžjasně stojí, že vše, co se najde na federální půdě, spadá pod jurisdikci ministerstva zemědělství, obranynebo vnitra podle toho, o jaký pozemek se jedná. K vykopávkám na federální půdě navíc potřebujetepovolení a všechno, co najdete, patří Strýčku Samovi. Tomu říkám kšeft.

Jestliže však najdete peníze, cennosti nebo jiný poklad na svém vlastním pozemku, náleží to vám, pokud

můžete dokázat, že původní majitel je po smrti nebo že jsou dědicové neznámí a že se nejedná oukradený majetek. A i když ukradený byl, můžete si na něj dělat nárok, pokud je známo, že oprávněnímajitelé jsou mrtví nebo neznámí nebo že byli v době jeho nabytí nepřáteli státu. Jako příklad se uvádělypirátské poklady, válečná kořist, korzárská kořist a podobné zajímavosti. Takže zatím by to sedělo.

A aby to bylo ještě příjemnější, daňová správa v nějakém nevysvětlitelném výpadku hrabivosti požadujezaplacení daně pouze z té části, kterou jste v daném roce vyměnili za hotovost, pokud nejsteprofesionálním hledačem pokladů. Takže kdybyste byli dejme tomu biolog, vlastnili jste kus pozemku anáhodou nebo v důsledku zájmové archeologické činnosti jste na něm našli poklad za nějakých desetnebo dvacet milionů, neplatili byste z toho ani za šesták daní, dokud byste z toho nic neprodali. Skvostnýkšeft. Skoro by mě to zlákalo udělat si z hledání pokladů koníčka. Ale tomu už jsem se vlastně věnoval.

Dál v té knize psali, že pokud má poklad historickou hodnotu nebo souvisí s lidovou kulturou – a tady se,

světě div se, jako konkrétní příklad uváděl ztracený poklad kapitána Kidda – cenu pokladu to podstatně

zvyšuje, blablabla.

Ještě chvíli jsem si četl a seznamoval se se zákony o nalezených pokladech a zajímavými příklady apříběhy. Zvláště jeden mě upoutal. V padesátých letech jistý muž pátral v nějakých starých dokladechnámořní sekce londýnského Úřadu veřejných informací. Našel zašlý dopis, který v roce 1750 adresovalproslulý pirát Charles Wilson svému bratrovi. Dopis byl původně nalezen na pirátské lodi zadrženébritským válečným námořnictvem. Stálo v něm: „Bratře, sto kroků nebo dál severně od druhého zálivunad ostrovem Chincoteague ve Virginii, který je jižním zakončením poloostrova, se nacházejí tři zátoky. Vústí třetí zátoky směrem na sever je útes obrácený k Atlantickému oceánu. Stojí na něm tři cedry asipůldruhého metru od sebe. Mezi těmito stromy jsem ukryl deset železem pobitých truhel, stříbrné pruty,zlato, diamanty a klenoty za 200 000 liber šterlinků. Vydej se tajně do lesíka na tomto útesu a vyzvedni

poklad.“

Bratr Charlese Wilsona dopis zadržený britskými námořníky evidentně nedostal. Kdo tedy ten pokladnašel? Námořnictvo? Také tím šťastným nálezcem mohl být muž, který na dopis narazil v archivu o dvěstě let později. Autor Knihy ukrytých pokladů příběh nedopověděl.

Podstatné bylo zjištění, že v Londýně existuje námořní sekce Úřadu veřejných informací, a čert ví, covšechno tam můžete najít, pokud vám nechybí čas, trpělivost, lupa, znalost staroangličtiny, trochahrabivosti, optimismus a smysl pro dobrodružství. Byl jsem přesvědčený, že už chápu ten dosudnevysvětlený volný týden Gordonových loni v Londýně.

Musel jsem předpokládat, že si Gordonovi přečetli totéž co teď já a znali zákony o nalezených pokladech.Kromě toho jim obyčejným selským rozumem muselo být jasné, že cokoliv by našli na Plum Islandu,patřilo by vládě bez jakéhokoliv dělení půl na půl, a pokud by tvrdili, že něco nalezli na pronajatémpozemku, náleželo by to majiteli a ne nájemcům. Jeden nemusí mít právnickou fakultu, aby mu tohle

došlo.

Toma i Judy určitě napadlo, že jednoduchým vyřešením problému vlastnictví by bylo prostě držet jazyk za

zuby, kdyby na Plum Islandu něco našli. Možná ale nakonec usoudili, že nejvhodnější – a zdlouhodobého hlediska nejvýnosnější – bude prostě změnit místo nálezu, oznámit ho, užít si publicitu,daně zaplatit jen z toho, co každý rok prodají, a zapsat se do historie jako půvabný párek vědců, kteřínašli ztracený poklad kapitána Kidda a nechutně na něm zbohatli. Tak by to udělal každý inteligentní alogicky myslící člověk. Já taky.

Pár problémů tu ale bylo. Především by to, co by na Plum Islandu našli, museli odtamtud také nějakdostat. A druhý problém bylo opětovné ukrytí pokladu tak, aby jeho znovuobjevení vypadalo nejen věrohodně, ale aby obstálo i při vědeckém zkoumání. Řešením byly erodované útesy.

Všechno to dávalo smysl. Smysl to muselo dávat i jim, jenže pak Tom a Judy museli udělat nebo říctněco, kvůli čemu je někdo oddělal.

Fredric Tobin mi lhal ohledně několika faktů včetně svého vztahu s Gordonovými, což připouštěloněkolikerý výklad. Navíc byl Tobin buďto na mizině, nebo k tomu úspěšně směřoval. Pro detektiva zmordparty to bylo totéž jako blikající červené světlo a výstražná siréna dohromady.

Tobin nejen že se spřátelil s Gordonovými, ale on svedl – anebo přinejmenším okouzlil – EmmuWhitestoneovou, historičku a archivářku. Všechno to do sebe zapadalo. Pravděpodobně to byl právěTobin, kdo nějak přišel na to, že by na Plum Islandu mohl být zakopaný poklad. A nejspíš to byl také on,

kdo Gordonovým zaplatil týden v Anglii, aby to prozkoumali a pokusili se lokalizovat skrýš.

Fredric Tobin byl můj podezřelý číslo jedna, ale nezapomínal jsem ani na Paula Stevense nebo někohodalšího z Plum Islandu. Všechno nasvědčovalo tomu, že jde o větší komplot, než jsem si zpočátku myslel,a mohl se na něm podílet Stevens, Zollner a další z ostrova, plus Tobin, a… no ano, i Emma

Whitestoneová.

Kapitola 21

Květinářství Whitestoneová jsem našel docela snadno. Za poslední tři měsíce jsem ho míjel mnohokrát.

Zaparkoval jsem opodál, v zrcátku jsem si zkontroloval účes, vystoupil a vešel do obchodu.

Byl moc hezký. Plný… inu květin, čeho jiného. Hezky to tam vonělo.

Mládenec za pultem se mě zeptal: „Čím posloužím?“

„Mám schůzku s Emmou Whitestoneovou.“

„Vy jste John?“

„Osobně.“

„Má nějakou práci. Vydržte moment.“ Zavolal dozadu: „Janet! Je tu John!“

Zpoza závěsu se vynořila žena kolem čtyřicítky doprovázená dívkou, kterou představila jako Ann. Řekla

mi: „Emma vás prosí, jestli byste se za ní nezastavil v sídle Historické společnosti.“

„Žádný problém.“

Janet pokračovala: „Emma říkala, že vás nemůže nijak zkontaktovat.“

„Jasně, v pohodě. Já tam trefím.“

Ann řekla: „Možná že se trochu opozdí. Doručuje ještě nějaké objednávky.“

„Já tam na ni počkám. Třeba celou noc.“ Je nutné se jim tak zpovídat?

Mladík mi podal vizitku podniku se slovy: „Zavolejte sem, kdyby byl nějaký problém.“

„Určitě. Děkuji vám za pomoc.“ Došel jsme ke dveřím, otočil se a dodal: „Emma to tu má moc pěkné.“

Všichni se usmáli.

A raději jsem šel. Sám jsem si nebyl jistý, jaký dojem jsem tu zanechal.

Nasedl jsem do jeepu a vyrazil. Nenáviděl jsem sám sebe za to, že mě vůbec mohlo napadnout uvažovat

o Emmině spolčení s Tobinem a bůhvíkým ještě. Vždyť kvůli svému novému příteli zaměstnala veškerýsvůj personál.

Na druhé straně když skončíte v posteli se ženou, kterou jste sotva poznali, tak rychle jako já tentokrát,nemůžete se ubránit úvahám o tom, jestli to bylo vaším kouzlem nebo jejím cílem. Pořád jsem to byl já,kdo jel po ní, a ne naopak. Kde jsem přišel na její jméno? U Margaret Wileyové? Ne, poprvé jsem na něnarazil v diáři Gordonových na Plum Islandu. Všichni tihle lidé jako by byli vzájemně propojení. Možná vtom jede i Margaret. Třeba se v tom veze celá dospělá populace North Forku a jediný, kdo je mimo, jsemjá. Připadal jsem si jako v jednom z těch béčkových hororů, kde je celá vesnice plná čarodějnic avlkodlaků, a když se tam pak ukáže nic netušící turista, je z něj večeře dřív, než se naděje.

Zajel jsem na malé parkoviště u domu, kde Historická společnost Peconic Bay sídlila. Neviděl jsem sicenikde dodávku z květinářství, ale stál tam deset let starý ford.

Nočník jsem nechal na zadním sedadle. Usoudil jsem, že teď nebude nejvhodnější chvíle na tenhle dárek.Třeba po večeři. Na dveřích byl lístek se stručným vzkazem: „Jdi dál.“

Tak jsem šel. V hale jsem zahalekal: „Emmo!“ Žádná odpověď. Prošel jsem pár místností a ještěněkolikrát jsem zavolal, ale nikdo se neozýval. Zdálo se mi nepochopitelné, že by odemkla hlavní dveře,nechala tu všechny ty starožitnosti bez dozoru a někam odešla.

Napadlo mě, jestli nesedí na záchodě. V takovém případě bych ji neměl rušit. Kdyby chvíli počkala, mohla

si vyzkoušet dárek.

Začal jsem pomalu vystupovat nahoru po vrzajícím schodišti. Netvrdím, že jsem si přál mít u sebe zbraň,ale…, no, prostě jsem si přál mít u sebe zbraň.

Došel jsem až nahoru a zaposlouchal jsem se. Kromě běžných zvuků, které se ozývají ve starýchstavbách, jsem nic neslyšel a rozhodl jsem se počkat v salónku, který byl asi v polovině dlouhé chodby vprvním patře.

Snažil jsem se jít potichu, ale podlaha skřípala při každém mém kroku.

Když jsem došel ke dveřím do salónku, otevřel jsem je s takovým vrzáním, až mi naskočila husí kůže.

Ježíšikriste.

Vešel jsem dovnitř a zpoza otevřených dveří se ozval zuřivý výkřik. Emma se na mě vrhla s kordem azaječela: „Tumáš, pirátský pse!“

Srdce jsem měl v krku a málem jsem si leknutím ustříkl. Usmál jsem se. „Legrační.“

„Lekl ses?“

Na hlavě měla modrý třírohý klobouk a v ruce umělohmotnou šavli.

„Překvapila jsi mě.“

„Nevypadáš překvapeně.“

Musel jsem si sednout. Teprve teď jsem vzal na vědomí, že dneska si na sebe vzala rezavě hnědépohodlné kalhoty, modrou blůzu a sandály.

„Tu šavli a klobouk jsem sehnala v obchodě se suvenýry,“ pochlubila se. „Mají tam celou sekcitakovýchhle krámů.“ Přistoupila ke křeslu u krbu a zvedla z něj černý pirátský klobouk s bílou lebkou azkříženými hnáty, plastovou šavli, pásku na oko a cosi, co vypadalo jako pergamen. Podala mi klobouk a pásku a trvala na tom, abych si je nasadil. Šavli mi zastrčila za opasek. Ukázala mi zažloutlý pergamen, na

němž byl obrázek s nadpisem „Pyrádská mapa“. Znázorňoval jakýsi ostrov s palmami, kompas, nazápadní straně vymalovaný obličej vyfukující vítr, vytečkovanou námořní trasu a trojstěžník. Pak už tambyl namalovaný jen nějaký mořský had a velké černé písmeno X, které označovalo truhlu se zlatem.

„Po tomhle v krámě jdou děti bez rozdílu věku,“ prohlásila Emma. „Naprostý bestseller. Lidi fascinují

pirátské poklady,“ dodala pak.

„Vážně?“

„Tebe ne?“

„Je to zajímavé.“ Připustil jsem. Pak jsem se zeptal: „Fredrica pirátský poklad taky zajímal?“

„Možná.“

Pak mě napadlo se zeptat: „Neříkala jsi, žes učila Tobina číst staré anglické tisky?“

„Ano, ale nevím, nač přesně to potřeboval.“ Podívali jsme se jeden na druhého a ona se zeptala: „Co se

děje, Johne?“

„Nevím přesně.“

„Proč se mě ptáš na Fredrica?“

„Žárlím.“

Na to nereagovala, ale zeptala se: „Proč jsi chtěl jít znovu sem?“

„Necháš si to pro sebe?“

„Co?“

„Jde o piráty.“

„Co je s nimi?“

Pravé dilema. Říci svědkovi, co chcete slyšet a proč, nebo ne? Změnil jsem téma: „Setkal jsem se s tvýmizaměstnanci. S Janet, Ann a…“

„Warrenem.“

„Asi. Snad jsem prošel kanadským bodováním.“

Usmála se. Pak ke mně natáhla ruku, nasadila mi pirátský třírohý klobouk a pásku přes oko a řekla: „Pojď

se na sebe podívat.“

Zavedla mě do ložnice asi tak z osmnáctého století. Když jsem se uviděl v ohromném zrcadle, musel jsemuznat, že vypadám příšerně, což mi Emma ochotně potvrdila.

Pak řekla: „Vsadím se, žes to ještě nedělal v prachových peřinách.“

„Nikdy.“

„Ale musíš si nechat ten klobouk i pásku.“

„Kdo z toho bude mít víc?“

Zasmála se, a než jsem se nadál, vyklouzla ze šatů, které nechala ležet na zemi. Skočila do postele,kterou podle všeho čekala tato zatěžkávací zkouška poprvé.

Když jsem se svlékal a podíval se na ni, jak leží s hlavou na pelesti a s nohama přesahujícíma na opačnémkonci, musel jsem se smát. Postele se tehdy dělaly jaksi kratší. „Čemu se směješ?“ „Tobě. Jsi delší než postel.“

„Tak se podíváme, jak dlouhý jsi ty.“

Musím říct, že pokud jste to v prachovém peří ještě nedělali, o moc jste nepřišli. Už chápu, proč se na

starých obrazech nikdo neusmívá.

Kapitola 22

Později jsme si sedli k dubovému stolku v archivu. Emma upíjela bylinný čaj, který smrděl jako mast na

odřeniny.

Probírala se v nějakých historických dokumentech, které vytáhla z aktovky, zatímco já jsem byl v

typickém postsexuálním rozpoložení – spát, nebo odejít? Nemohl jsem udělat ani jedno ani druhé, protože

jsem tu měl práci.

Emma se mě zeptala: „O co přesně se zajímáš?“

„O pirátský poklad. Je tu v okolí něco takového?“

„Jistě. Ať kopneš kamkoliv, vyvalí se zlaté nebo stříbrné mince nebo aspoň perly a diamanty. Farmáři

říkají, že se tu špatně oře.“

„To si umím představit. A teď vážně.“ Nesnáším, když ze sebe někdo dělá idiota.

„K téhle oblasti se váže řada legend a polopravd o pirátech. Chceš slyšet tu nejznámější? O kapitánu

Kiddovi?“

„Ano. Tedy, nemusí to být zrovna jeho životopis. Stačí mi jen to, jak jeho život souvisí s tímhle krajem a s

pokladem.“

„O.K. Takže kapitán William Kidd byl Skot, ale žil na Manhattanu se svou ženou Sarah a dvěma dětmi.Vlastně žili přímo na Wall Street.“

„Ta je pořád plná pirátů.“

„Kidd vlastně nebyl pirát. Byl to mořeplavec najatý lordem Bellomontem, guvernérem státůMassachusetts, New York a New Hampshire.“ Usrkla čaje. „Kapitán Kidd vyplul s královským pověřenímroku 1696 z newyorského přístavu, aby pátral po pirátech a zabavoval jim kořist. Bellomont sám utratilspoustu peněz za vybavení Kiddovy lodi Adventure Galley. I v Anglii se našli zámožní mecenáši tohotopodniku, k nimž patřili i čtyři lordi a sám král William.“

„To smrdí potížemi. Spojení s vládou nepřináší nikdy nic dobrého.“

„Amen.“

Zaposlouchal jsem se do jejího zaujatého vyprávění. Přemýšlel jsem o tom, jestli tenhle příběh zná iTobin, a pokud ano, jestli ho znal ještě předtím, než poznal Emmu Whitestoneovou. A jak by si někdo mohl doopravdy myslet, že tři sta let starý poklad může být pořád zakopaný a je možné ho najít? Kiddůvpoklad, jak jsem zjistil rozhovorem s malým Billym v zátoce Mattituck, byl jen sen. Dětská povídačka.Samozřejmě že nějaký poklad existovat mohl, ale jak mi sama Emma při večeři v Cutchogue vysvětlila,opředlo už ho tolik mýtů a legend a vyskytlo se tolik falešných map a stop, že to během posledních tří setlet ztratilo smysl. A pak jsem si vzpomněl na toho chlápka, co našel v londýnském archivu dopis CharleseWilsona…, takže Tobin a Gordonovi možná přece jen narazili na nějaký skutečný hmatatelný důkaz.

Emma pokračovala: „Když se mu nedařilo v Karibském zálivu, přesunul se Kidd do Indického oceánu, abytam pátral po pirátech. Tam vyplenil dvě lodi patřící Mughalské říši. Na jejich palubě byl náklad v hodnotětehdejších dvou set tisíc liber. Dnes by to hodilo tak dvacet miliónů dolarů.“

„Slušný výdělek za den práce.“

„Ne. Kidd udělal chybu. Mughal byl ve spojenectví s britskou korunou a stěžoval si králi. Kidd se brániltvrzením, že jeho lodi pluly pod francouzskou vlajkou a Anglie tehdy s Francií válčila. Pokud by tedy lodiMughalské říše nebyly pirátskými plavidly, šlo stejně o nepřátelské objekty. Nane.štěstí pro Kidda bylaBritánie s Mughalskou říší zadobře, protože tam dělala skvělé obchody Východoindická společnost. Kidd se

tak dostal do potíží, ze kterých ho mohla dostat jen kořist v ceně dvou set tisíc liber.“

„Peníze nesmrdí.“

„To platilo vždycky.“

Jakmile padla zmínka o penězích, zase jsem si vzpomněl na Fredrica Tobina. Nežárlil jsem sice tolik kvůlijeho bývalému vztahu s Emmou, ale přesto mě napadla luzná představa, jaké by to bylo, poslat ho naelektrické křeslo. Ale Johne!

Emma pokračovala: „William Kidd se plavil zpět do Nového světa. Zastavil se v Karibském zálivu, kde sedověděl, že je sám hledanou osobou obviněnou z pirátství. Protože byl předvídavý, nechal přibližně třetinu

kořisti v Západní Indii u důvěryhodné osoby. Mnozí členové jeho posádky se báli potíží, takže si vybralisvůj podíl a zůstali v Karibiku. Pak Kidd zakoupil menší loď San Antonio, na které se plavil do New Yorku,kde se chtěl hájit proti obvinění. Další členové posádky se se svými podíly nechali vysadit na pobřeží NewJersey a Delaware. Kiddovi však na palubě stále zůstával obrovský poklad v ceně dnešních asi deseti ažpatnácti miliónů dolarů.“

Zeptal jsem se: „Jak víš, kolik toho měl na palubě?“

„No, jistě to samozřejmě neví nikdo. Existují jen dohady opírající se především o Mughalovu stížnost,která může být přehnaná.“

„Mughalové lžou.“

„To předpokládám. Víš, kromě toho, jakou cenu měl ten poklad jen na váze, nesmíš zapomínat na to, ženěkteré ty klenoty musí mít historickou hodnotu. Muzeální kousky. A navíc – jedinou obyčejnou zlatouminci v hodnotě nějakých tisíc dolarů stačí uložit do kazety s certifikátem potvrzujícím, že byla součástí

pokladu kapitána Kidda, a dostaneš za to nejspíš dvojnásobek nebo trojnásobek.“

„Tys musela studovat marketing.“

Usmála se a dlouze se na mě zadívala. „Souvisí to s vraždami Gordonových, viď?“

Naše pohledy se střetly. „Pokračuj, prosím.“

Chvíli mlčela a pak se rozhovořila: „Dobrá…, z historických pramenů je známo, že Kidd vplul do úžiny

Long Island Sound z východu a že zakotvil u pláže v zátoce Oyster Bay, kde se spojil s Jamesem

Emmotem, právníkem proslulým zejména obhajobami pirátů.“

„Jo, moje bývalá žena pracuje taky pro takovou firmu. Je to pořád stejné.“

Ignorovala to a pokračovala: „Někdy v té době Kidd kontaktoval svoji ženu, která se nalodila na palubuSan Antonia. Víme, že v té době byl poklad ještě na lodi.“

„Chceš říct, že ho ten právník ještě nestačil vybrakovat?“

„Emmotovi již byla zaplacena velkorysá částka na právní zastupování ve věci obvinění z pirátství.“

Zatímco hovořila, nespouštěl jsem z ní oči. Ve světle lampy a s archivními papíry nakupenými před sebou

působila jako přísná učitelka. Připomněla mi přednášející z John Jay – sebejisté, vzdělané, elegantní aschopné. Právě proto mi připadaly tak sexy a smyslné. Tuhle úchylku na učitelky mám nejspíš od šestétřídy. O slečně Meyersonové se mi chlípné sny zdají dodneška.

Emma pokračovala: „Emmot se odebral do Bostonu, kde se jako Kiddův právní zástupce sešel sBellomontem. Předal mu dopis od Kidda a dva francouzské průvodní glejty, které prokazovaly, že Mughalhrál na dvě strany a že Kidd byl tím pádem v právu.“

Zeptal jsem se: „Jak tohle Kidd mohl vědět v době, kdy na ty lodě zaútočil?“

„Dobrá otázka. Během procesu nikdy nepadla.“

„A říkala jsi, že Kiddův právník předal ty glejty, nejdůležitější důkazy, Bellomontovi?“

„Ano. Bellomont potřeboval z politických důvodů Kiddovo odsouzení.“

„K čertu s tím právníkem. Člověk si má přece originály nechávat a z ruky dávat jenom fotokopie.“

Usmála se. „Ano. Originály se během procesu v Londýně nikdy neobjevily a bez nich byl Kidd usvědčen a

odsouzen.“ Pak dodala: „Ty glejty se našly v roce 1910 v Britském muzeu.“

„Na obhajobu trochu pozdě.“

„To jistě.“

„Ale co se stalo s tím pokladem na palubě San Antonia?“

„To je otázka. Já ti řeknu, co se stalo potom, co Emmot odjel za Bellomontem do Bostonu, a ty – protože

jsi detektiv – mi povíš, co se stalo s pokladem.“ „O.K. Jsem jedno velké ucho.“

„Emmot, který zřejmě nebyl žádný zvláštní advokát, se nechal lordem Bellomontem přesvědčit, že sKiddem bude slušně zacházeno, pokud se dostaví do Bostonu. Bellomont Emmotovi předal pro Kiddadopis. Mimo jiné v něm stálo: ,Bylo mi sděleno, že Jeho Veličenstvo je toho názoru, že pokud jsteskutečně nevinný, nebudete se obávat osobně se dostavit a obhájit se. Pokud se Vaše nevina prokáže,budete vybaven na cestu a nepochybuji o udělení královského pardonu.‘“

„Mně to zní jako když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají.“

Emma přikývla a pokračovala ve čtení dopisu Bellomonta Kiddovi: „,Ujišťuji vás svým slovem a na svojičest, že veškerý náklad, který sem dopravíte, bude uložen u důvěryhodných osob a že s ním nebude nijaknakládáno až do obdržení královských pokynů.‘“

Emma vzhlédla a zeptala se: „Přimělo by tě to k cestě do Bostonu, aby ses tam hájil?“

„Mě ne. Já jsem z New Yorku a krysu cítím na sto honů.“

„William Kidd na tom byl zřejmě podobně. On byl taky z New Yorku a kromě toho to byl Skot. Ale co měldělat? Dům i veškeré zázemí měl na Manhattanu, žena i děti s ním musely bydlet na lodi a on se necítilvinen. Ale peníze měl – třetinu pokladu v Karibském zálivu a zbytek na palubě San Antonia. Uvažoval

tudíž o vykoupení svého života tím pokladem.“

Přikývl jsem. Bylo to zajímavé. Napadlo mě, jak málo se některé věci za posledních tři sta let změnily.Vláda si najme nějakého chudáka na špinavou práci, on při ní způsobí politický problém a vláda se rozhodne dostat zpátky nejen své peníze, ale získat i jeho podíl, takže ho uvězní a nakonec necháoddělat. A někde mezi tím se většina penízků někomu zadře za nehty.

Emma pokračovala: „Mezitím Kidd neustále křižoval úžinou od pláže Oyster Bay k ostrovu GardinersIsland nebo Block Island. A právě v té době bylo pravděpodobně lodi řádně odlehčeno.“

„Vyložil kořist.“

„Vypadá to tak a většina legend o jeho zakopaném pokladu tak začíná. Představ si muže s patnáctimilióny ve zlatě a klenotech na palubě, který ví, že může být kdykoliv zajat. Má malou loď o pouhýchčtyřech dělech. Je sice rychlá, ale nemůže se měřit s válečným korábem. Co bys dělal na jeho místě ty?“

„Vzal bych prachy a prásknul bych do bot.“

„Nezůstala mu téměř žádná posádka a chyběly mu dostatečné zásoby. A na palubě měl manželku s

dětmi.“

„Ale měl prachy. Sbal prachy a vypadni.“

„A to on právě neudělal. Rozhodl se, že se jim vydá. Protože ale nebyl pitomec, rozhodl se kořist ukrýt –

vzpomínáš si, že král, čtyři lordové a Bellomont měli slíbený podíl? Ten poklad se tak stal Kiddovou životní

pojistkou.“

Kývl jsem. „Takže ho zakopal.“

„Správně. V roce 1699 byl Manhattan i Boston tak řídce osídlený, že měl Kidd tisíc míst na výběr, kde

mohl přistát a v klidu kořist uložit.“

„Například Stromy kapitána Kidda.“

„Ano. A dál na východ jsou údajně Terasy kapitána Kidda, což bude nejspíš jen úsek pobřeží, protože

skutečné terasovité pobřežní útesy na Long Islandu nejsou.“

Napřímil jsem se. „Chceš říct, že tu je někde část pobřeží, které se říká Terasy kapitána Kidda? Kde?“

„Někde mezi zátokou Mattituck a Orient Pointem. Jistě to neví nikdo. Je to jen součást celého toho mýtu.“

„Ale není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.“

„Ano, právě proto je to celé tak zajímavé.“

Přikývl jsem. Jeden z těch mýtů – existence údajných Teras kapitána Kidda – přiměl Gordonovy ke koupi

pozemku od paní Wileyové. Chytré.

Emma dodala: „Poklad měl být údajně uložen na několika místech – na North Forku, na Block Islandu

nebo na Fishers Islandu. Tam jej alespoň uložil podle většiny legend.“

„Jsou ještě nějaká další pravděpodobná místa?“

„Víme ještě o ostrovu Gardinerových.“

„Gardinerových?“

„Ano. K tomu se váže i zdokumentovaná historie. V červnu roku 1699, když Kidd křižoval při pobřeží a

snažil se dohodnout se s lordem Bellomontem, zakotvil u ostrova Gardinerových, aby nalodil zásoby.Ostrov byl tehdy zanesen do map pod názvem Isle of Wight, ale byl – a dodnes je – majetkem rodinyGardinerových.“

„Chceš říct, že ten ostrov patří Gardinerovým a že je to pořád stejný rod, který ho vlastnil v roce 1699?“ „Ano. Dostali ho od krále Charlese v roce 1639. V roce 1699 tam s rodinou žil John Gardiner, v pořadí

toho jména třetí.“ Pak dodala: „Příběh kapitána Kidda je do značné míry součástí rodinné historieGardinerových. Na ostrově Gardinerových je dodnes Kiddovo údolí a kamenný pomník, který označujemísto, kde John Gardiner pro kapitána Kidda schoval část jeho pokladu. Celý ostrov je sice soukromýpozemek, ale současný majitel občas umožní jeho prohlídku.“ Zaváhala a pak řekla: „Byli jsme se tam

podívat s Fredricem.“

Nekomentoval jsem to, ale řekl jsem: „Takže zakopaný poklad existoval.“

„William Kidd se tam údajně doplavil na palubě San Antonia a John Gardiner prý doplul na malém člunu kjeho lodi, aby se podíval, kdo u jeho ostrova kotví. Podle všech pramenů šlo o přátelské setkání svýměnou dárků. Prý došlo ještě nejméně k jednomu setkání, při kterém Kidd předal Gardinerovi poměrněznačný obnos, který pro něj měl Gardiner ukrýt.“

Řekl jsem: „Doufám, že si nechal dát stvrzenku.“

„Kiddova poslední slova pronesená ke Gardinerovi údajně byla: ,Pokud se pro to vrátím a bude to pryč,vezmu si místo toho hlavu tvoji nebo tvých synů.‘“

„To je lepší než směnka.“

Emma upila čaje, podívala se na mě a řekla: „Kidd se samozřejmě nikdy nevrátil. Když dostal od

Bellomonta další milostný dopis, nechal se oklamat a vydal se do Bostonu, aby se obhájil. Vylodil se tam

prvního července. Na svobodě ho nechali přesně týden a pak ho na Bellomontův příkaz zatkli a uvrhli dookovů. Jeho loď i bostonské sídlo byly prohledány a našla se spousta zlata, stříbra a klenotů. Bylo to siceurčité jmění, ale nebylo to tolik, kolik se očekávalo, že bude Kidd mít, a ani to skoro nemohlo pokrýt

náklady na výpravu.“

Zeptal jsem se: „A co se stalo s pokladem na ostrově Gardinerových?“

„No, údaje o tom, jak se o něm Bellomont dověděl, se různí…, nicméně se všichni shodují v tom, že poslal

po zvláštním kurýrovi Gardinerovi dopis…“ Vytáhla z aktovky kopii historické listiny a četla: „,PaneGardinere, zajistil jsem zde ve městě kapitána Kidda, který při vyšetřování mimo jiné vypověděl, že vámpředal truhlici zlata. Žádám vás o její neprodlené vydání, neboť jde o část podílu Jeho Veličenstva, kterou

jsem zmocněn pro jeho potřeby zajistit.‘ Podepsán Bellomont.“

Podala mi dopis a já jsem se do něj zahleděl. Něco jsem z něj rozluštit přece jen dokázal. Neuvěřitelné,pomyslel jsem si, že to mohlo přečkat tři staletí. Došlo mi, že nějaký jiný tři sta let starý dokument oumístění další části Kiddova pokladu možná vedl až k vraždě dvou vědců ve dvacátém století.

Obrátil jsem se k Emmě. „Předpokládám, že Gardiner mu odepsal něco ve smyslu: ,Jakého Kidda? Jaké

zlato?‘“

Usmála se: „Nikoliv, Johne. Gardiner neměl na to, aby se postavil guvernérovi a králi. Osobně poklad

dopravil do Bostonu.“

„Vsadím se, že si z něj aspoň něco nechal.“

Emma to nekomentovala, jen vytáhla další list papíru, posunula ho ke mně a řekla: „Tohle je fotokopieoriginálu inventárního soupisu pokladu předaného Johnem Gardinerem Bellomontovi. Originál je vlondýnském archivu Úřadu veřejných informací.“

Zadíval jsem se na fotokopii dokumentu, který byl místy potrhaný a pro mě naprosto nerozluštitelný.Posunul jsem ho zpátky k Emmě. „Ty tohle opravdu dokážeš přečíst?“

„Jo.“ Zdvihla fotokopii k lampě a začala: „Přijato dne 17. července od pana Johna Gardinera – jeden vakprachu zlatého, jeden vak zlatých a stříbrných mincí, jeden balík prachu zlatého, jeden vak stříbrnýchprstenů a různých drahých kamenů, jeden vak nebroušených kamenů, jeden balík křišťálů, dvakarneolové prsteny, dva malé acháty, dva ametysty, vše v jednom vaku, jeden vak stříbrných knoflíků,jeden vak zlomkového stříbra, dva vaky zlatých prutů a dva vaky prutů stříbrných. Veškerého výšeuvedeného zlata je jedenáct set jedenáct trojských uncí. Stříbra jsou dva tisíce tři sta padesát tři unce,klenotů a drahých kamenů sedmnáct uncí…“

Emma vzhlédla a řekla: „Je to neuvěřitelné bohatství, ale máme-li věřit Mughalově stížnosti, pak šlopůvodně o poklad dvacetkrát větší než množství, které předal Gardiner a které se našlo na San Antoniu av Kiddově bostonském sídle.“ Usmála se na mě a zeptala se: „Tak, detektive, a kde je zbytek kořisti?“

Opětoval jsem úsměv. „No…, třetina je pořád v Karibiku.“

„Ano. Ta zmizela a je dodnes námětem stovek tamních legend, které mohou co do vynalézavosti soutěžit

s těmi zdejšími.“

„O.K…, taky posádka dostala svůj podíl, než utekla.“

„Jistě. Ale podíl celé posádky dohromady nebude větší než desetina celé kořisti. Taková byla smlouva.“

„A co sociální a zdravotní pojištění?“

„Tak kde je ten zbytek pokladu?“

„Dá se předpokládat, že si trochu ubral John Gardiner.“

„To můžeme předpokládat.“

„Taky právník, ten Emmot, si jistě vzal svoje.“

Kývla.

„Kolik zbylo?“

Pokrčila rameny. „Kdo ví? Odhady se pohybují od pěti do deseti miliónů dolarů v dnešním kurzu. Ale

kdyby se ten poklad skutečně našel, jeho historická cena řádně zahýbe dražební síní.“

Pak dodala: „Jen mapa uložení pokladu, pokud by existovala a pokud by šlo o Kiddův rukopis, by se dala

prodat za statisíce dolarů.“

„Kolik dostaneš ty za mapy v tom vašem dárkovém obchodě?“

„Čtyři dolary.“

„Ony nejsou pravé?“

Usmála se a dopila čaj.

Řekl jsem: „Předpokládejme tedy, že Kidd ukryl poklad na jednom nebo na více místech, aby si zajistil

výkupné pro svoji svobodu.“

„To se předpokládalo vždycky. Pokud něco uložil na ostrově Gardinerových, pak jistě ze stejného důvodu

něco ukryl i jinde. Pod Stromy kapitána Kidda a na Terasách.“

Řekl jsem jí: „Na Stromy kapitána Kidda jsem se byl podívat.“

„Vážně?“

„Myslím, že jsem to místo našel, ale stromy jsou pokácené.“

„Ano, bývaly tu staleté duby, ale všechny už jsou pryč. Lidi teď kopou kolem pařezů.“

„Některé ty pahýly jsou tam pořád vidět,“ poznamenal jsem.

Emma mě informovala: „V koloniálních časech se z hledání pirátských pokladů stala taková celonárodníposedlost, že proti tomu Ben Franklin brojil v novinách. Lidé tu kopali ještě v třicátých letech. Nakonec tovyšlo z módy, ale pořád je to součást místní kultury. Proto jsem na té večeři nechtěla, aby nás někdo

slyšel o zakopaném pokladu mluvit. Teď už by půlce města koukaly z výkopů jen uši,“ zazubila se. „Úžasné. Takže Kiddův zakopaný poklad mu měl posloužit jako životní pojistka. Proč mu nevykoupil

svobodu?“

„Kvůli nešťastné shodě náhod, smůly a zášti. Jednak ani v Bostonu ani v Londýně nikdo Kiddovi nevěřil,že dokáže znovu objevit poklad ukrytý v Karibiku, a v tom měli nejspíš pravdu. Ten už byl pravděpodobněv té době dávno pryč. Pak tu byla ta Mughalova stížnost a s ní související politický problém. A nakonecjim Kidd sám posloužil jako vhodný obětní beránek. Rozhodli se ho pověsit a to taky udělali.“

„Řekl během soudu něco o uložení pokladu?“

„Nic. Existují zápisy o líčení, z nichž je zřejmé, že Kidd věděl, že bude viset, ať řekne cokoliv. Myslím, že

se jako pomstu rozhodl vzít si svá tajemství do hrobu.“

„Nebo o nich řekl své ženě.“

„To je dost pravděpodobné. Měla sice nějaký vlastní majetek, ale po manželově smrti si žila víc neždobře.“

„Tak to bývá.“

„Žádné nechutné poznámky, prosím. A řekni mi už konečně, co se stalo s tím pokladem.“

„Nemám dostatek informací. Stopy jsou staré. Přesto bych řekl, že někde ještě musí ležet část kořisti.“

„Myslíš, že Kidd prozradil úkryt své ženě?“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem řekl: „Kidd věděl, že i ona může být zatčena a přinucena mluvit. Myslím,

že jí nejdřív nic neřekl, ale když ho vrazili do báně a chystali se ho dopravit do Londýna, něco jí naznačil.

Třeba formou osmimístného čísla.“

Emma přikývla. „Vždycky se předpokládalo, že Sarah Kiddová získala část pokladu pro sebe. Nikdo ale

nevěřil, že by jí Kidd prozradil úkryt veškerého bohatství, protože pokud by byla zatčena a přinucena

mluvit, všechny naděje na Kiddovo osvobození by se rozplynuly. Myslím si, že si pravdu o uložení části

pokladu vzal skutečně s sebou do hrobu.“

Zeptal jsem se: „Mučili Kidda?“

„Ne,“ odpověděla. „A často jsem se setkala s podivem, proč k tomu nedošlo. Tenkrát šli lidé na mučidla z

malichernějších důvodů. Spousta věcí v tom příběhu prostě nedává smysl.“

„Kdybych u toho byl tehdy já, viděla bys, jaký smysl by to dávalo.“

„Kdybys u toho byl tenkrát ty, pověsili by tě jako věčného potížistu.“

„Nezlob, Emmo.“

Vstřebával jsem všechny ty informace a v duchu si s nimi pohrával. Znovu jsem se zamyslel nad

podrobným dopisem Charlese Wilsona a zeptal se Emmy: „Myslíš, že byl Kidd schopný zapamatovat siuložení všech částí pokladu? Je to možné?“

„Pravděpodobně ne. Bellomont v Kiddově bostonském sídle nějaké dokumenty našel, ale mapy uloženípokladu tam nebyly – a pokud ano, nechal si je Bellomont pro sebe. Zapomněla jsem ti říct, že Bellomontzemřel dřív, než Kidda v Londýně oběsili, takže jestli u sebe nějaké důležité mapy měl, mohly po jehosmrti změnit majitele. Teď vidíš, že máme jen spoustu nepatrných stop, náznaků a nesrovnalostí. Už celástaletí se za tím honí bandy detektivů-amatérů.“ Usmála se na mě a zeptala se: „Tak co, už tomu

rozumíš?“

„Zatím ne. Potřebuji ještě pár minut.“

„Máš je mít. Já se ale musím napít. Jdeme.“

„Moment. Chci se tě ještě na pár věcí zeptat.“

„O.K. Jen do toho.“

„Takže… dejme tomu, že jsem kapitán Kidd, a plavil jsem se kolem pobřeží Long Islandu…, jak dlouho jsiříkala?“ „Pár týdnů.“ „Jasně. Kotvil jsem u zátoky Oyster Bay, kde jsem si najal právníka a kde se nalodila moje žena a děti. Byljsem taky na ostrově Gardinerových a požádal jsem Johna Gardinera, aby mi část pokladu schoval. Vím

vůbec, kde ho ukryl?“

„Ne, a proto taky byla mapa zbytečná. Kidd Gardinerovi jen řekl, aby zajistil dostupnost pokladu, až se

pro něj vrátí, jinak ho to bude stát hlavu.“

Kývl jsem. „To je lepší než mapa. A ani se nemusel kopat s nějakou dírou.“

„Správně.“

„Myslíš, že Kidd udělal totéž i jinde?“

„Kdo ví? Obvyklý postup byl vylodit se tajně s několika muži na pobřeží, poklad zakopat a zakreslit ho do

mapy.“

„V tom případě máš svědky.“

Odpověděla: „Tradiční pirátskou metodou bylo člověka, který kopal díru, zabít a hodit ho do ní. Pakkapitán s jedním společníkem uložili poklad. Věřilo se, že duch zavražděného námořníka poklad hlídá. Jepravda, že se u mnoha pokladů kostry našly. Jak jsem už říkala, Kiddova posádka v té době čítalapouhých šest nebo sedm mužů. Pokud tam měl alespoň jednoho člověka, kterému mohl loď a svoji rodinu

na chvíli svěřit, mohl se na pobřeží vydat s pokladem sám. Vykopat díru v písku není zas tak náročnápráce, aby to nezvládl jeden člověk. V dobrodružných filmech sice vidíš, jak s pokladem ke břehu míří celátlupa námořníků, ale ve skutečnosti je třeba tak jeden nebo dva lidi, podle velikosti pokladu.“

„Většina našich názorů na historii je ovlivněna filmem,“ poznamenal jsem.

„Ano. Ale v jednom se ty filmy se skutečností shodují. Obvykle začne honba za pokladem poté, co senajde dlouho ztracená mapa. My je dole prodáváme za čtyři dolary, ale před staletími se daly prodat za

desetitisíce.“

Uvažoval jsem, jestli se k Tobinovi nebo ke Gordonovým nemohla právě taková mapa dostat. „Říkalas, žeostrov Gardinerových se kdysi jmenoval jinak, Isle of Wight,“ připomněl jsem Emmě.

„Ano.“

„Jsou tu ještě další ostrovy, které se v minulosti jmenovaly jinak?“

„Jistě. Nejdřív měly všechny pochopitelně indiánská jména. Pak byly některé přejmenovány Holanďanynebo Angličany. A i tyhle nové názvy se časem měnily. Se zeměpisnými vlastními jmény v Novém světě to

byl vůbec problém. Někteří angličtí námořní kapitáni měli jen holandské mapy, někteří měli mapy snesprávnými jmény ostrovů nebo řek, pravopis byl příšerný a některé mapy měly bílá místa neboobsahovaly záměrně zavádějící informace.“

Přikývl jsem. „Tak například Robins Island nebo Plum Island. Jak ty se za Kiddových časů jmenovaly?“

„Pokud jde o ten první, tam si nejsem jistá, ale Plum Island se jmenoval stejně, jen se to vyslovovaloplumbe. Pochází to z někdejšího holandského názvu Plum Islandu, který zněl Pruym Eyland. Mohlyexistovat i starší názvy a William Kidd, který před pověřením od Bellomonta nebyl léta na moři, mohl mít desítky let staré navigační mapy. To nebylo nic neobvyklého. Už pirátská mapa pokladu, která bylapřekreslovaná z námořní mapy, mohla vycházet z určitých nepřesností. A nesmíš zapomínat, že dnes užneexistuje moc autentických map pokladů, takže je těžké vyvozovat nějaké závěry ohledně jejich celkovépřesnosti. Záviselo to na samotném pirátovi a někteří byli opravdu hloupí.“

Usmál jsem se.

Emma pokračovala: „Pokud se pirát rozhodl mapu nekreslit, je ještě menší šance nalézt poklad jen nazákladě jeho písemných pokynů. Představ si například, že bys našel pergamen, na kterém by stálo: NaPruym Eylandu jsem zakopal poklad – od Orlí skály jdi třicet kroků ke dvojici dubů, pak čtyřicet kroků najih… a tak dál. Kdybys nevěděl, kde byl Pruym Eyland, měl bys problém. A kdybys vypátral, že se PruymEyland kdysi říkalo Plum Islandu, musel bys ještě najít skálu, kterou tehdy znali jako Orlí. A na dubymůžeš rovnou zapomenout. Chápeš?“

„Chápu.“

Po chvíli Emma řekla: „Archiváři jsou taky tak trochu detektivové. Můžu si na něj zahrát?“

„Jistě.“

Zamyslela se a řekla: „Tak jo…, Gordonovi se nějak dostali k informacím o Kiddově pokladu nebo o

pokladu jiného piráta a pak se o tom dověděl ještě někdo a kvůli tomu byli Gordonovi zavražděni.“

Podívala se na mě: „Mám pravdu?“

Řekl jsem: „Tak nějak. Pracuju na detailech.“

„Podařilo se Gordonovým ten poklad skutečně najít?“

„Nejsem si jistý.“ Nenaléhala.

Zeptal jsem se: „Jak by se mohli Gordonovi k takovým informacím dostat? Neviděl jsem tu nikde šanon s

nápisem Mapy pirátských stezek ani nic podobného.“

„Jediné takové mapy se tu prodávají jako suvenýry. Existuje však řada archivních dokumentů, které ještěnikdo nečetl, a pokud je četl, tak nepochopil jejich význam.“

„Aha.“

Pokračovala: „Víš, Johne, lidé, kteří jsou s archivy pravidelně v kontaktu, v nich objeví věci, kteréostatním unikají. Spousta informací může být tady, v jiných sbírkách a dokonce i v soukromých domech.“

„Cože?“

„Každoročně nám někdo donese staré věci, které doma našel. Třeba starou závěť. Podle mne – ale je tojen dohad – Gordonovi, kteří nebyly profesionálními archiváři, narazili na něco podobného, co muselo být

tak zjevné, že to trklo i je.“

„Něco jako mapa?“

„Ano, mapa, která je tak přesná, že je srozumitelná laikovi, mapa s vyznačením orientačních zeměpisných

bodů, vzdáleností, směrů a tak dále. Pokud by něco takového měli, mohli jít rovnou na určené místo azačít kopat.“ Na okamžik se zamyslela a pokračovala: „Gordonovi dělali hodně na vykopávkách na PlumIslandu…, možná tam opravdu hledali poklad.“

„O tom vůbec nepochybuj.“

Dlouze se na mě zadívala a pak řekla: „Z toho, co jsem slyšela, jsem pochopila, že měli rozdělányvykopávky po celém ostrově. Nevypadá to, že by věděli, co a kde…“

„Archeologické vykopávky byly jen zástěrka. Byly záminkou, která jim umožňovala pohybovat se snářadím po odlehlých částech ostrova. Nepřekvapilo by mě ani to, kdyby většina jejich práce s archivy

byla jen kamufláž.“

„Proč?“

„Nesměli by si nechat nic, co na Plum Islandu našli. Je to státní pozemek. Museli si proto vytvořit legendu.Legendu o tom, jak Tom a Judy Gordonovi tady nebo v Londýně narazili v archivech na něco o Stromechnebo Terasách kapitána Kidda a jak jim tato zmínka vnukla nápad začít poklad hledat.“ Dodal jsem ještě:„Ve skutečnosti už věděli, že je poklad na Plum Islandu.“

„Neuvěřitelné.“

„Ano, ale podívej se na to s odstupem. Začni u mapy, kde je přesně vyznačeno uložení pokladu na PlumIslandu. Řekněme, že máš tu informaci k dispozici. Co bys udělala ty?“

Bez dlouhého přemýšlení řekla: „Prostě bych to oznámila. Je to důležitý historický dokument a poklad, jeli nějaký, je historicky cenný. Pokud je uložen na Plum Islandu, měl by se tam taky najít. Všechno ostatní

je historický podvod.“

„Historie je plná podvodů a lží. Proč nepřidělat další? Nálezce rovná se držitel, to pravidlo přece stojí za

trochu vymýšlení, ne?“

„Ne. Pokud je poklad uložen na pozemku někoho jiného – ať je to třeba stát – patří jemu. Kdybych ho

našla, vzala bych jen nálezné.“

Usmál jsem se.

Podívala se na mě. „Co bys udělal ty?“

„No…, ve stylu kapitána Kidda bych se pokusil o dohodu. Osobě, jejíž pozemek je na mapě, bych umístěníneprozradil. Bylo by fér tajemství vyměnit za podíl. Dokonce i Strýček Sam by na to mohl přistoupit.“

Zamyslela se. „Možná,“ řekla pak. „Jenže tohle Gordonovi neudělali.“

„Ne. Gordonovi měli za partnera – nebo partnery – daleko větší zloděje, než byli oni sami. Někoho, kdo sepravděpodobně neštítil ani vraždy. My vlastně ani nevíme, oč Gordonovým šlo nebo co zamýšleli, protožeskončili studení. Můžeme se jenom domnívat, že vycházeli ze spolehlivé informace o umístění pokladu na

Plum Islandu, a všechno, co udělali podle našich zjištění pak, je prostě jen záměrná a důmyslná léčka.Historická společnost Peconic Bay, archeologické vykopávky, práce s archivy, dokonce i ten týden vlondýnském Úřadu veřejných informací – to všechno byly jen přípravy na přemístění pokladu z územíStrýčka Sama na pozemek Gordonových.“

Emma přikývla. „A proto koupili ten pozemek od paní Wileyové – potřebovali místo k uložení pokladu…

Terasy kapitána Kidda.“

„Přesně tak. Dává to podle tebe smysl, nebo jsem cvok?“

„Cvok jsi, ale smysl to dává.“

Ignoroval jsem to a pokračoval: „Když jde o deset nebo dvacet milionů babek, to už stojí za čas a práci sezametáním stop. Počítáš i s problémy s historiky, archeology a vládou. Nebudeš pak jen bohatá, budeš islavná a ať chceš nebo ne, budeš středem pozornosti. Jsi mladá, pohledná, inteligentní a budeš ve vatě.

A nestojíš o žádné problémy.“

Chvíli mlčela a pak poznamenala: „Ale něco nevyšlo.“

„Evidentně, protože jsou mrtví.“

Pak jsme nějakou dobu mlčeli oba. Měl jsem ještě spoustu otázek, z nichž mnohé zřejmě nebudouzodpovězeny nikdy, protože odpovědi si vzali Gordonovi do hrobu stejně jako William Kidd.

Nakonec se mě Emma zeptala: „Kdo je podle tebe zabil?“ „Pravděpodobně jejich partner nebo partneři.“

„To vím taky…, ale kdo?“

„To zatím nevím. Tebe někdo podezřelý napadá?“

Zavrtěla hlavou, ale myslím, že v tu chvíli už na někoho podezření měla.

Emmě Whitestoneové, kterou jsem ani pořádně neznal, jsem svěřil spoustu informací. Myslím ale, žedokážu odhadnout, komu věřit. A kdybych se zmýlil v úsudku a ona by byla součástí toho komplotu, byloby to stejně jedno, protože v tom případě stejně věděla všechno. A kdyby běžela za Fredricem Tobinemnebo někým jiným a vyklopila mu, že jsem na to přišel, tím líp. Tobin je hodně vysoko postavený a budezapotřebí pořádného ohně, aby ho bylo možné z té jeho věže vykouřit. A jestli je v tom namočený ještěněkdo další, o kom nevím, třeba se ten kouř dostane i k němu. V průběhu vyšetřování někdy nastanechvíle, kdy se do toho prostě musíte opřít. Zvlášť když vás tlačí čas.

Uvažoval jsem o další otázce a pak jsem začal zeširoka: „Jak jsem pochopil, tak na Plum Island občaszavítali lidé z Historické společnosti Peconic Bay, kteří dělali průzkum míst vhodných k vykopávkám.“

Kývla.

„Byl mezi nimi i Fredric Tobin?“

Očividně zaváhala, pravděpodobně v záchvatu solidarity. Nakonec řekla: „Ano. Jednou na ostrově byl.“

„S Gordonovými jako průvodci?“

„Ano.“ Podívala se na mě a zeptala se: „Ty si myslíš…, chceš říct…?“

„Můžu spekulovat o motivech a metodách, ale nikdy nahlas nespekuluju o podezřelých.“ Pak jsem dodal:

„Všechno si musíš nechat pro sebe.“

Přikývla.

Podíval jsem se na ni. Vypadala, že je tím, čím se zdá být – upřímnou, inteligentní a krásně praštěnou

ženskou. Líbila se mi. Vzal jsem ji za ruku a stiskli jsme si dlaně.

Řekl jsem: „Díky za všechno.“

„Byla to zábava.“

Kývl jsem. V duchu jsem se vrátil zpátky k Williamu Kiddovi. „Takže ho nakonec pověsili?“

„Přesně tak. Přes rok ho v Anglii drželi v řetězech, než ho v Old Bailey odsoudili. Nenechali mu aniadvokáta, nepřipustili svědky ani důkazní řízení. Byl prohlášen za vinného a popraven u Temže. Jehomrtvolu pak namočili do smoly a v řetězech pověsili tak, aby sloužila jako výstraha námořníkům z lodíplujících okolo. Vrány z něj prý ještě celé měsíce oklovávaly maso.“

Vstal jsem. „Pojď se napít.“

Kapitola 23

Potřeboval jsem se pořádně najíst, takže jsem navrhl večeři u Claudia, a Emma souhlasila.

Je to restaurace v Greenportu, hnízdě s méně obyvateli, než má náš barák.

Jeli jsme na východ po hlavní silnici. Bylo kolem sedmé večer, a když jsme vjeli do osady, už se stmívalo.

Osada samotná nebyla ani tak malebná, ani tak starobylá jako okolní obce. Poznamenala ji přítomnost

rybářského a obchodního přístavu. V posledních letech se sem sice začali stěhovat movitější lidé, vyrostlytu obchody a hogo fogo restaurace, ale u Claudia to vypadalo v podstatě pořád stejně, jako když jsem byl

kluk.

Zaparkoval jsem, oba jsme vystoupili a vyšli na dlouhé molo. U něj byl trvale zakotvený velký starýtrojstěžník a nedaleko bylo bistro, kde se podávaly dary moře. Molo fungovalo jako korzo. Procházela setu spousta lidí. Viděl jsem pár motorových člunů, jejichž posádky už nejspíš seděly u Claudia. Byl to dalšíz těch příjemných večerů. Utrousil jsem něco o bezva počasí.

„To dělá tlaková níže v Karibiku,“ odvětila Emma.

„Copak? Bolí tě hlava? Zabral by Prozac?“

„Přižene se menší hurikán.“

„Aha.“ Na řádění hurikánu se dobře koukalo v televizi z bezpečí bytu na Manhattanu. Tady, ani ne patnáctmetrů nad mořem, už to taková legrace nebyla. Pamatoval jsem si srpnový hurikán, který jsem tu zažiljako dítě. Začalo to jako zábava, ale smích mě brzy přešel.

A tak jsme se loudali a klábosili. Počátky vztahu jsou vždycky samé vzrušení. Tak tři dny. Pak vám někdydojde, že se vlastně nemilujete. Obvykle se to podělá tím, že ten druhý řekne něco jako „doufám, že mášrád kočky“.

Jenže s Emmou Whitestoneovou to bylo čím dál tím lepší. A zdálo se, že i ona si moji společnost užívá.Najednou zničehonic řekla: „Je mi s tebou dobře.“

„Proč to?“

„Asi proto, že všichni muži, se kterými jsem se zatím setkala, byli tak jiní. Chtěli si se mnou povídat, chtělidiskutovat o umění, politice, historii, vyptávali se na můj názor. Ty ne – ty chceš jen sex.“

Rozesmál jsem se.

Vzala mě za ruku a šli jsme se na konec mola dívat na kotvící lodě. „Víš…,“ začala po chvilce Emma. „Tak mě napadlo, že kdyby Tom a Judy žili a ohlásili by nález tohopohádkového pokladu – pirátského pokladu kapitána Kidda – hemžilo by se to tu novináři zrovna tak, jako

když byli zavražděni. Rojili se po celém Southoldu, vyptávali se lidí na ulici, natáčeli si ulice a já nevím coještě.“ „To oni obvykle dělají.“ „Je to ironie, že se sem sjeli, aby informovali o jejich vraždě a ne o jejich zbohatnutí.“ „Zajímavý postřeh,“ poznamenal jsem. „Zajímalo by mě, jestli by kvůli té historce o pokladu navštívili i naši historickou společnost.“

„Nejspíš ano.“

„Víš, jak už jsem ti říkala, hledání pokladů bývalo občas něco jako zlatá horečka. Naposledy to propuklove třicátých letech za krize a trvalo to až do konce padesátých let. Tahle Kiddmánie obvykle začala nějakou stupidní fámou nebo nálezem pár mincí na pláži. Pak se sem vždycky sjeli lidé ze všech koutů azačali kopat na plážích, na útesech, po lesích… a teď už k tomu nějaký čas nedošlo…, možná se časyzměnily.“ A po chvilce se mě zeptala: „Hrál sis na piráty, když jsi byl malý?“

„Taky už jsem o tom přemýšlel…, tu a tam jsem o pirátech jako kluk slýchával, ale ne zase tolik… Mojeteta byla trochu náročnější. Zajímala se třeba o indiány dávno předtím, než to přišlo do módy.“

„U nás zase frčeli první osadníci a revoluce. Ale na hovory o pirátech si pamatuju…, mám staršího bratra aten si na ně s kamarády hrával. Nejspíš to byla klukovská záležitost. Asi jako hra na policajty a zloděje

nebo na kovboje a indiány.“

„Nejspíš. Dneska si hrajou na agenty a drogové dealery. Ale na tom území kapitána Kidda jsem potkal

jednoho kluka…“ A pak jsem Emmě vylíčil story s hledačem pokladů Billym.

„Historie se opakuje,“ poznamenala. „Možná už jsou piráti zase v módě.“ A pak se mě zeptala: „Četls

Ostrov pokladů od Roberta Louise Stevensona?“

„No jistě. A taky Zlatého skarabea od Poea. Pamatuju si z toho hlavně to kůzle. Víš co myslím?“

„Jo. A Wolfert Webber aneb Zlaté sny ti něco říká?“

„O tom jsem v životě neslyšel.“

„To je úžasný příběh o pirátech,“ poučila mě. Usmála se a ptala se dál: „A některou z těch dobrodružných

limonádiček z třicátých a čtyřicátých let jsi viděl?“

„Ty jsem zbožňoval.“

„Angličtina má jen málo poutavějších a romantičtějších slov, než je pirát, ukrytý poklad, galeona…, a co

ještě?“

„Limonáda. To zbožňuju.“

„A co film Španělské pobřeží?“

„Jistě. I když vůbec nevím, o co jde.“

A tak jsme tam stáli na molu poblíž toho velkého starého trojstěžníku, slunce zapadalo a my jsme si hráli

se slovíčky. Padala slova a výrazy jako bukanýři, dublony, palaš, páska přes oko, dřevěná noha,papoušek, pusté ostrovy, kořist, výkupné, rabování, pirátská vlajka, mapa pokladu, bedna s pokladem, a

když už jsme byli u dna tohoto pomyslného soudku rumu, došli jsme k hláškám jako „mrtví nekoušou“ a

podobně. Když jsme se přestali smát, řekl jsem: „Líbíš se mi.“

„Pochopitelně.“

K restauraci U Claudia jsme došli ruku v ruce, což už jsem neudělal hezky dlouho.

Uvnitř bylo na všední den dost rušno. Sedli jsme si u baru a dali si drink, zatímco nám chystali stůl.

Jak už jsem řekl, je to hodně stará hospoda. Postavili ji v roce 1830 a tvrdí se, že je to nejdéle

provozovaná restaurace v Americe, respektive restaurace, již nejdéle, od roku 1870, bez přestávkyprovozuje jedna rodina, a sice Claudiovi. V naší rodině jsme měli problém podělit se každé ráno o kuchyňa koupelnu. Nedokázal jsem si představit takhle válčit stotřicet let.

Podle toho, co mi řekl barman, na tomhle místě v dobách, kdy byl Greenport velrybářský přístav, stálazájezdní hospoda a bar, u kterého jsme s Emmou seděli, sem byl bárkou z Manhattanu přivezen někdy v

osmdesátých letech devatenáctého století.

Bar i regály jsou samý mahagon, leptané sklo a italský mramor. Vypadá to trochu cize a exoticky, vporovnání se starobylým koloniálním koloritem, který je v téhle oblasti jinak patrný všude kolem. Tady

jsem měl občas pocit, že jsem zpátky na Manhattanu, zvlášť když z restaurace zavonělo italské jídlo.

Někdy mi Manhattan chybí. Manhattan a místa jako Malá Itálie, kde například zrovna teď probíhá svátekSan Gennaro. Být teď v New Yorku, motali bychom se s Domem Fannellim po Mulberry Street, okukovalistánky s občerstvením a večer bychom skončili v nějaké kavárně. No, pokud jde o budoucnost, ještě měasi čeká nelehké rozhodování.

Emma požádala o bílé víno a barman ji informoval: „V lahvích máme šest druhů místního bílého. Dáváteněkterému přednost?“

„Ano…, od Pindara,“ odvětila.

Taková je moje holka. Věrná a upřímná. Nepila by víno od svého bývalého milence v přítomnosti jeho

nástupce.

Objednal jsem si Budweiser a přiťukli jsme si. „Ještě jednou díky za všechno,“ řekl jsem.

„Jaká lekce z historie se ti líbila nejvíc?“

„Historie prachových peřin.“

„Mně taky.“

Na stěnách visely připomínky starých časů – černobílé fotografie majitelových předků, staré snímky zjachtařských závodů, dobové výjevy ze starého Greenportu a podobně. Mám staré restaurace rád. Jsouněco jako živoucí muzea, kde si můžete dát pivo.

Právě tady, v restauraci U Claudia, jsem se v červnu poprvé setkal s Gordonovými. To byl jeden z důvodů,

proč jsem chtěl jít právě sem, kromě toho, že můj žaludek volal po pořádné dávce jídla. Někdy je dobréfyzicky se vrátit na určité místo, pokud si chcete vybavit to, co se tam stalo.

Přistihl jsem se při vzpomínce na to, jak tady vysedávám s rodiči, bratrem a sestrou, probíráme, co se zacelý den seběhlo, a plánujeme, co se bude dělat následující den. Na to jsem nemyslel už léta.

Teď jsem ale zanechal vzpomínek z dětství, které se lépe vybavují na lehátku u cvokaře, a přinutil jsemse vrátit do letošního června.

Přišel jsem sem tehdy hlavně proto, že to bylo jedno z mála míst, která jsem tu tenkrát znal. Jakmile jsemse posadil a objednal si Budweiser, všiml jsem si neobyčejně atraktivní ženy o pár barových stoliček dál.Podíval jsem se na ni, a když se naše oči setkaly, nepatrně se usmála. „Ahoj,“ řekl jsem a posunul se blíž.

„Nazdar,“ odpověděla.

„Jmenuju se John Corey.“

„Judy Gordonová.“

„Jste tu sama?“

„Ano – až na manžela, ten je na toaletě.“

„Aha…“ Teprve tehdy jsem si všiml snubního prstenu. Proč jen si nezapamatuji, že je to to první, po čemse mám dívat? Řekl jsem: „Půjdu vám ho vyzvednout.“

Usmála se. „Neukvapujte se.“

„Ještě se uvidíme.“ Už jsem se chystal vrátit na stoličku, kde jsem původně seděl, když se objevil Tom, a

Judy nás seznámila.

Omlouval jsem se, ale Tom řekl: „Dejte si s námi pivo.“

Sice jsem se cítil trapně, že jsem mu chtěl svést manželku, ale z nějakého mně dodnes nepochopitelnéhodůvodu jsem si s nimi to pivo dal.

Já sice dovedu mlčet, ale tihle dva byli tak otevření, že netrvalo dlouho a já jsem se rozpovídal o smůle,která mě nedávno potkala. Oba si vybavovali, že tu story viděli v televizi. Byl jsem pro ně celebrita.

Pak se zmínili, že pracují na Plum Islandu. To zase připadalo zajímavé mně. Svěřili se, že ještě před chvílípracovali na lodi. I o to jsem projevil zdvořilý zájem. Když mě ale Tom pozval, abych si loď přišelprohlédnout, odmítl jsem. Lodě nepatřily k mým zálibám.

Došli jsme k tomu, že mám dům u moře. Právě tehdy se mě Tom zeptal, kde to je, a požádal mě, abychmu popsal, jak dům vypadá z moře, aby mě mohl navštívit. Překvapivě se o týden později s Judyskutečně ukázali.

O hodinu později už jsme spolu večeřeli. Stalo se to před pouhými třemi měsíci, ale měl jsem pocit, jakobych je znal dokonale. Teď jsem viděl, že jsem o nich přece jen řadu věcí nevěděl.

„Haló? Johne?“ ozvala se Emma.

„Promiň. Myslel jsem na to, jak jsem se poznal s Gordonovými. Bylo to přímo tady u tohohle baru.“

„Vážně? Hodně tě to…?“

„Ani mi nedošlo, jak moc mi byla jejich společnost příjemná. Beru to víc osobně, než jsem čekal.“

Přikývla. Pak se hovor stočil jinam. Říkal jsem si, že pokud je spolčená s vrahem nebo do toho spolku

patří jakkoliv jinak, bude se mě snažit trochu vyzpovídat. Ona ale jako by se naopak snažila tématu

vyhýbat, což mi vůbec nevadilo.

Mezitím nám konečně připravili stůl a posadili nás na zastřešenou verandu, z níž jsme měli výhled přímo

na zátoku. Začínalo se výrazně ochlazovat a mě zamrzelo, že se léto chýlí ke konci. Pocítil jsem vlastní

smrtelnost. Doslova jsem ji ochutnal, když mi z úst tryskala krev, a krátící se dny a mrazivý vítr mi nejspíš

připomněly, že mě už taky čeká podzim. Ten malý Johnny, který valil oči na nalezené kule do muškety,

odrostl, jak tam tak ležel na kanále s třemi dírami po podobných kulkách v těle.

Amerika je zemí druhých a třetích šancí a místem opakovaných resuscitací, takže při dostatku dalších

pokusů to nakonec nevyjde jen úplnému idiotovi.

„Vypadáš duchem nepřítomný,“ poznamenala Emma.

„Pokouším se přijít na to, jestli chci začít smaženými kalamáry nebo šneky.“

„Smažené pro tebe není dobré.“

„Chybí ti tu město?“ zeptal jsem se jí.

„Občas. Spíš ta jeho anonymita. Tady každý ví, s kým spíš.“

„To předpokládám, jestli každého chlapa takhle předvedeš svým zaměstnancům.“

„A tobě město chybí?“

„Já nevím… a nebudu to vědět, dokud se tam nevrátím. Promiň, musím na nočník.“ Vrátil jsem se do

auta, vzal nočník a v dárkové tašce ho přinesl ke stolu.

Tašku jsem postavil před Emmu a ona se zeptala: „To je pro mě?“

„Ano.“

„Ale, Johne, tos nemusel…, mám to rozbalit?“

„Prosím.“

Sáhla do tašky a vytáhla nočník zabalený v růžovém hedvábném papíře. „Co je…?

Náhle se mě zmocnila panika. Co když se ta stará čarodějnice v obchodě spletla? „Počkej,“ řekl jsem,

„možná bys to neměla rozbalovat…“

Ostatní hosté už se po nás zvědavě a s úsměvem dívali.

Emma rozbalila papír a vytáhla na světlo bílý nočník s růžovými růžičkami.

Kolem nás to jenom zašumělo. Aspoň mně to tak znělo. Někdo se zasmál.

Emma řekla: „Johne! Ten je nádherný! Jak ses to dověděl?“

„Jsem detektiv.“ Krucifix, to byly nervy. Obdivovala tu nádheru ze všech stran.

Přišla servírka a oznámila jí: „Vzadu jsou toalety, pokud by vám to nevadilo.“

Museli jsme se začít chechtat, načež Emma začala vysvětlovat, že do toho bude sázet miniaturní růže.Když jsme si odbyli pár lechtivých narážek, objednali jsme si konečně večeři.

Při vynikajícím jídle jsme tlachali a dívali se na přístav. Zeptala se mě, jestli s ní chci strávit noc, což jsems radostí přijal. Otevřela kabelku a vytáhla kartáček na zuby a kalhotky. „Jsem připravená.“

V tu chvíli nad námi znovu stála servírka: „Dáte si ještě kávu, nebo spěcháte domů?“

Cestou domů jsem se nemohl zbavit pocitu, že tohle všechno nemůže skončit dobře – tenhle případ,vztah s Emmou, vztah s Beth a už vůbec ne moje kariéra. Všechno nasvědčovalo tomu, že momentálníklid je jen předzvěstí blížící se bouře.

Kapitola 24

Když jsem se ráno oblékal, zazvonil zvonek u dveří a já jsem předpokládal, že Emma, která už byla dole,půjde otevřít.

Dokončil jsem oblékání – hnědé volné kalhoty, proužkovaná košile, modré sako a mokasíny bez ponožek.Standardní úbor nás přímořských vlků. V New Yorku se nenosí ponožky jenom tam, kde se dýchá vzduchcezený přes mříže. Tady to bylo prostě šik.

Když jsem asi po deseti minutách sešel oblečený dolů, našel jsem v kuchyni nad šálkem kávy Emmu s

Beth Penrosovou. Ojojoj.

Byl to jeden z těch okamžiků, kdy je každá rada drahá, a já jsem se to snažil zachránit pozdravem:

„Dobré ráno, detektive Penrosová.“ „Dobré ráno.“

Řekl jsem Emmě: „To je moje kolegyně, detektiv Penrosová. Vidím, že už jste se seznámily.“

Emma odvětila. „Ano, už jsme si stačily dát i kávu.“

Řekl jsem Beth kousavě: „Myslel jsem, že se uvidíme později.“

Beth odpověděla: „Změnila jsem plány. Večer jsem vám nechávala vzkaz na záznamníku.“

„Nekontroloval jsem ho.“

Emma vstala. „Musím do práce.“

„No…, já tě odvezu,“ řekl jsem.

Beth také vstala a řekla mi: „Já už taky budu muset jít. Zastavila jsem se jen pro ty finanční záznamy.

Pokud je máte u sebe, vezmu si je hned s sebou.“

Emma se k nám obrátila: „Seďte. Máte jistě co dělat.“ Vykročila ke dveřím. „Zavolám si Warrena. Bydlí

tady blízko.“ Když vycházela z kuchyně, ani se na mě nepodívala.

Řekl jsem Beth: „Je předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay.“

„Vážně? Trochu mladá na takové postavení.“

Nalil jsem si kávu.

„Myslela jsem si, že ti prokážu laskavost a přijdu tě poinformovat,“ řekla Beth.

„Žádné laskavosti mi nedlužíš.“

„No, hodně jsi nám pomohl.“

„Díky.“

Oba jsme stáli. Já jsem upíjel kávu a Beth po sobě myla šálek, lžičku a talířek, jako by se chystala odejít.

Všiml jsem si aktovky vedle její židle. „Sedni si,“ vyzval jsem ji.

„Měla bych jít.“

„Dáme si spolu ještě kafe.“

„Fajn.“ Nalila si další šálek a sedla si naproti mně. „Dneska jsi jak ze škatulky,“ poznamenala.

„Pokouším se změnit image. Nikdo mě nebral vážně.“ Opět měla na sobě na zakázku šitý kostým,tentokrát v barvě námořnické modři, a bílou blůzu. Vypadala prostě k sežrání, svěží a čilá. „Ty takyvypadáš moc dobře,“ řekl jsem.

„Děkuju. Prostě se umím oblíknout.“

„Přesně.“ Připadala mi trochu strohá, ale byl to jen můj názor. Nedokázal jsem odhadnout, co si myslí omé návštěvě, pokud si vůbec něco myslela. Snažil jsem se ponechat emoce stranou a připomenout si, žeto byla právě Beth, kdo mě profesionálně odstavil. A teď je zpátky.

Nebyl jsem si jistý, jestli je ta pravá chvíle na to, abych se jí pochlubil, že jsem ve vyšetřování dostpokročil. Věřil jsem, že už znám motiv dvojnásobné vraždy a že je nutné prověřit Fredrica Tobina. Aleproč bych měl hned odkrývat karty? Možná že se nakonec pletu. Teď, když jsem se na to vyspal, už jsemsi tím, že je Tobin vrahem Gordonových, tak jistý nebyl. Určitě věděl mnohem víc, než mi řekl, ale spoušťs největší pravděpodobností stiskl někdo jiný – někdo jako Paul Stevens.

Rozhodl jsem se zjistit, co ví a co chce vědět ode mě. Takže první kolo.

„Max ukončil mé angažmá u policie v Southoldu,“ povídám.

„Já vím.“

„V tom případě by mi asi neměly být sdělovány žádné policejní informace.“

„To myslíš vážně, nebo jenom trucuješ?“

„Od obojího trochu.“

Chvilku si pohrávala s kávovou lžičkou, než řekla: „Já si opravdu vážím tvých názorů a poznatků.“

„Děkuju.“

Rozhlédla se po kuchyni. „Pěkné bydlení.“

„Veliká malovaná stařenka.“

„To je tvého strýce?“

„Ano. Velké zvíře na Wall Streetu. Tam se dělají peníze jinak. Uvedl mě ve své poslední vůli. A je to silnýkuřák.“

„To je fajn, že máš takové zázemí na zotavení.“

„Měl jsem jet do Karibiku.“

Usmála se. „Tam by ses takhle nebavil. Mimochodem, jak se cítíš?“

„Fajn. Jsem v pohodě, když se nepokouším o tělesnou námahu.“

„Tak se nenamáhej.“ „To taky nehodlám.“

„A co jsi teď v poslední době vůbec dělal? Pokročil jsi nějak?“

„Trochu. Ale jak jsem řekl, Max mě odstavil a můj šéf mě viděl v televizi tu noc, kdy došlo k vraždě. Taky

se mi zdá, že tvůj kámoš Nash o mně ztratil u mých nadřízených slovo. Moc mi tím pomohl.“

„Zato tys mu byl pravou rukou, Johne. Vsadila bych se, že je na tebe pořád naštvaný.“

„Aťsi. Pravděpodobně se bude snažit vyřídit mě úplně.“

„O tom nic nevím.“

Ale já jo. „Horší je, že asi budu mít co vysvětlovat velkým policejním šéfům tam u nás.“

„To je zlé. Dej vědět, kdybych mohla nějak pomoct.“

„Díky. Zvládnu to. Neprospělo by tvé pověsti, kdyby sis zadala s postřeleným policajtem.“

„Chceš té práce nechat, nebo u ní zůstat?“

„Zůstat.“

„Určitě?“

„Ano. Chci se vrátit. Jsem připravený.“

„To je fajn. Vypadáš dobře.“

„Díky. Tak kdo zabil Toma a Judy?“

Přinutila se k úsměvu: „Myslela jsem, že mi to řekneš ty.“

„Za dolar týdně nečekej zázraky. Nebo to byl dolar měsíčně?“

Chvíli si pohrávala se lžičkou. Pak na mě pohlédla a řekla: „Když jsem tě viděla prvně, vůbec ses mi

nelíbil. Víš proč?“

„Nech mě hádat. Arogantní, přechytralý a příliš dobře vypadající.“

K mému překvapení přikývla. „Tak nějak. Teď už vím, že nejsi jen takový.“

„Ale jsem.“ „Ale nejsi.“

„Třeba se snažím projevit své dětské já.“

„No, to se ti docela daří. Občas by ses mohl pokusit projevit i toho potlačovaného dospělce.“

„Takhle se se zraněnými hrdiny nemluví.“

Nedala se zmást a pokračovala: „Celkem vzato bych řekla, že jsi loajální vůči přátelům a oddaný své

práci.“

„Děkuju. Tak pojďme k věci. Chtělas vědět, co jsem dělal.“

Přikývla. „Pokud jsi tedy vůbec něco dělal.“ S nádechem sarkasmu dodala: „Připadáš mi dost zaměstnaný

jinými věcmi.“

„Měl jsem dost práce. Ona je předsedkyní…“

Emma nakoukla do kuchyně. „Myslím, že jsem venku slyšela troubit auto. Ráda jsem vás poznala, Beth.

Uvidíme se později, Johne.“ Odešla a za chvilku jsem uslyšel klapnout domovní dveře.

Beth řekla: „Je hezká. A cestuje nalehko.“

Nekomentoval jsem to.

„Tak máš pro mě ty finanční záznamy?“ zeptala se.

Vstal jsem a šel pro záznamy z počítače Gordonových. Z hlavní haly jsem ale nešel do pracovny. Vyšel

jsem z domu ven.

Emma seděla v proutěném křesle a čekala, až pro ni přijedou. Na parkovišti stál Bethin služební černý

ford. „Myslela jsem si, že slyším klakson,“ řekla Emma. „Počkám už tady.“

„Mrzí mě, že tě nemůžu hodit do práce.“

„V pohodě. Warren bydlí kousek odsud. Už je na cestě.“

„Fajn. Uvidíme se?“

„V pátek večer míváme dámskou jízdu.“

„Jak to vypadá?“

„Zrovna tak jako pánská.“

„A kam dámy chodí?“

„Obvykle do Hamptonu. Lov prachatých manželů a milenců.“ „Obojí současně?“

„Co se povede dřív. My si to umíme zařídit.“

„Fajn. Později se stavím v obchodě. Kde máš nočník?“

„V ložnici.“

„Vezmu ho pak s sebou.“

Na příjezdové cestě se objevilo auto a Emma vstala. „Tvoje partnerka vypadala překvapeně, když mě tu

viděla,“ poznamenala ještě.

„No, nejspíš čekala, že přijdu otevřít já.“

„Víc než překvapeně. Tak trochu… paf. Sklíčená. Nešťastná.“

Pokrčil jsem rameny.

„Říkal jsi, že tady s nikým nechodíš.“

„To taky nechodím. Ji jsem poprvé viděl v pondělí.“

„A mě ve středu.“

„To jo, ale…“

„Podívej se, Johne, mě do toho nic není, ale…“

„Ona je jenom…“

„Warren už je tady. Musím jet.“ Vykročila po schodech dolů, pak se ale vrátila, vlepila mi polibek na tvář a

chvátala k autu. Zamával jsem Warrenovi.

No paráda. Vrátil jsme se dovnitř a zamířil do pracovny. Tam jsem se zastavil u záznamníku. První vzkaznahraný v sedm večer byl od Beth. „Zítra ráno v deset mám schůzku s Maxem. Ráda bych se u tebe asi vpůl deváté zastavila. Pokud to nejde, zavolej mi večer. Když uděláš kafe, přinesu koblihy.“

Znělo to skutečně přátelsky. Měla mi ale ještě cestou sem zavolat z auta. No nic. Letité zkušenosti měnaučily, že vždycky, když člověku nějaký vzkaz unikne, stane se zrovna něco důležitého.

Další vzkaz byl nahraný v osm večer a byl od Doma Fanelliho. „Hele, jsi taky někdy doma? Zvedni to,jestli to slyšíš! No, jak myslíš… Poslouchej, dneska za mnou byli dva chlapi z protiteroristického. Chtělivědět, jestli jsem o tobě neslyšel. Mám ti vyřídit, že by s tebou chtěli mluvit v úterý, až půjdeš na to rande

s doktory. Mám pocit, že na FBI nevěří vlastním lidem a jejich kecům o vakcíně proti ebole. Jo, zítravečer jdem s klukama na San Gennaro k Taorminovi, tak se tam zastav. V šest, bude tam Kenny, Tom,Frank a já. A možná nějaký buchty. Jestli nemáš do čeho píchnout, tak nás můžeš poctít návštěvou.

Ciao.“

Zajímavé. Tedy – zajímavé bylo to o těch chlapech z protiteroristického. To opravdu nevypadalo, jako byjim šlo o zázračnou vakcínu, která by se nedej bože mohla objevit na černém trhu. Washington zjevněpořád panikaří. Ale jen ať si hledají svoje teroristy. Kdo ví, možná nějaké i najdou. A když ne, aspoň sepocvičí.

A San Gennaro? Ježíšikriste, začínal jsem si tu připadat jako ve vyhnanství. Už mi ten klid, příroda a

orlovci lezli na nervy.

Napadlo mne, jestli George Foster a ten chlapík, co byl u Fanneliho, není jedna a tatáž osoba.

Sebral jsem ze stolu stoh finančních záznamů. Vedle nich ležela taška z Tobinových vinných sklepů s

malovaným kachlem. Vzal jsem ji do ruky a dlouho jsem váhal. Nakonec jsem ji tam nechal ležet. Snad

později. Vrátil jsem se do kuchyně.

Kapitola 25

Beth Penrosová měla papíry z aktovky rozhozené po stole a já jsem si konečně všimnul tácu koblih. Podaljsem jí stoh záznamů. Odložila je stranou. „Promiň, že mi to tak dlouho trvalo,“ omluvil jsem se. „Museljsem si přehrát vzkazy. Takže jsem dostal i ten tvůj.“

„Mohla jsem ti zavolat z auta,“ odvětila.

„Nic se neděje. Pro tebe platí pozvání pořád.“ Ukázal jsem na papíry na stole a zeptal se: „Tak co tu

máš?“

„Nějaké poznámky a protokoly. Chceš si to poslechnout?“

„Jistě.“ Dolil jsem nám oběma kávu a posadil se.

„Našel jsi v těch záznamech ještě něco?“ zeptala se mě Beth.

„Jen vyšší účty za telefon, za Visa kartu a za Amex po té jejich cestě do Anglie.“

„Máš z toho pocit, že by jejich cesta do Anglie mohla být ještě něčím jiným kromě pracovního pobytu a

dovolené?“

„Myslí, že mohla.“

„Myslíš, že se setkali s cizím agentem?“

„Nemyslím si, že někdy zjistíme, co v Anglii dělali.“ Byl jsem si stoprocentně jistý, že týden volna strávilipátráním v muzejních archivech po zmínkách o hledání pokladů. Ale nehodlal jsem se o své názoryprozatím dělit.

Beth si udělala do notesu kratičkou poznámku. Možná že to jednou bude pro archeology cenná relikvie. Jápoužívám notes taky, ale svoje písmo po sobě nepřečtu ani já sám, takže můj blok bude bezcenný.

Beth řekla: „Takže od začátku. Stále jsme nenašli ty dvě kulky. Je to podle všeho beznadějná práce, takžejsme s hledáním přestali.“

„Dobré rozhodnutí.“

„Pokud jde o otisky, jsou prakticky všechny, které se v domě podařilo sejmout, Gordonových. Pak jsmenašli otisky posluhovačky.“

„A co otisky na té navigační knize?“

„Jen Gordonových a tvoje.“ Pak dodala: „Každou stránku jsem prohlížela lupou pod ultrafialovou lampou.

Hledala jsem tajné písmo, poznámky i dírky od špendlíků. Nic.“

„Myslel jsem si, že ta kniha k něčemu bude.“

„Takové štěstí nemáme.“ Podívala se do notesu a řekla: „Pitva prokázala to, cos očekával. Smrt nastala v

důsledku masivního poškození mozku střelnou ranou vedenou zpředu… a tak dále a tak dále. Našel se

spálený střelný prach, což dokazuje, že střely byly vypáleny z bezprostřední blízkosti. Pušku použitou zdálky můžeme tedy vyloučit. Podle expertizy byly výstřely vypáleny asi tak ze vzdálenosti půl druhéhometru až tří metrů a ráže byla odhadnuta na něco většího – čtyřiačtyřicítka nebo pětačtyřicítka.“

Kývl jsem. „To jsme čekali.“

„Jasně. Zbytek pitevní zprávy…“ Podívala se do papírů. „… toxikologie – žádné stopy po drogách. Obsahžaludku prakticky žádný, snad měli lehkou snídani. Žádná infekce ani rozpoznatelná choroba…“ Asiminutu ještě četla a pak ke mně vzhlédla. „Zavražděná byla v prvním měsíci těhotenství.“

Přikývl jsem. Krásný způsob, jak oslavit náhlé zbohatnutí a slávu.

Dlouho nikdo z nás nepromluvil. Pitevní protokol člověku dokáže otrávit náladu. Jedním znejnepříjemnějších úkolů detektiva z mordparty je právě povinnost účastnit se pitvy. Smysl to dává,protože to souvisí s důkazními požadavky, ale já se prostě nerad dívám na rozřezaná těla s vyjmutými aváženými orgány. Věděl jsem, že pitvě Gordonových byla přítomna Beth, a přemýšlel jsem, jestli bychzvládl dívat se na lidi, které jsem znal, zrovna když měli vnitřnosti a mozek vyskládané vedle sebe.

Pak Beth shrnula papíry a řekla: „Červená hlína na jejich botách se skládá z jílu, železa a písku. Toho jevšude kolem tolik, že nemá smysl snažit se přiřadit vzorek k určitému konkrétnímu místu.“

Kývl jsem a zeptal jsem se: „Neměli na rukou stopy po fyzické práci?“

„Ano. Tom měl na pravé dlani puchýř. Oba brali do rukou hlínu, která jim zůstala ve stopovém množstvíza nehty přes snahu umýt se slanou vodou. A na šatech se našly stopy hlíny stejného složení.“

Znovu jsem přikývl.

Beth se mě zeptala: „Co si myslíš, že dělali?“

„Kopali.“

„Co?“

„Ukrytý poklad.“

Vzala to jako důkaz mé pitomosti a přešla to mlčením. Když se pak odhodlala citovat mi zbytek výsledkůprohlídky těl i domu, došel jsem k závěru, že nic nového nenašli.

Beth pokračovala: „Důkladná prohlídka jejich domu nic moc zajímavého neodhalila. V počítači toho až nafinanční a daňové záznamy moc neukládali.“

„Víš, jaký je rozdíl mezi ženskou a počítačem?“

„Povídej.“

„Počítači stačí tři a půl palce.“

Na okamžik zavřela oči, promnula si spánky, zhluboka se nadechla a pokračovala: „Našla se kartotéčnískříň s nějakou korespondencí, právními dokumenty, osobními doklady a tak. Všechno se to pročítá aanalyzuje. Může to být zajímavé, zatím z toho ale nic nevypadlo.“

„Všechno relevantní nebo inkriminující bylo pravděpodobně ukradeno.“

Přikývla a mluvila dál: „Gordonovi vlastnili drahé oblečení, dokonce i na doma, žádnou pornografii, žádnésexuální pomůcky, čtyři fotoalba – jsi na několika snímcích – žádné audionahrávky, záznamník Rolodex,který právě porovnáváme s tím, co se našel u nich v kanceláři, ve sklepě měli sedmnáct lahví vína, vlékárničce nic neobvyklého, nic se nenašlo ani po kapsách jejich letního oblečení ani v uloženém oblečenína zimu, žádné klíče, které by se k ničemu nehodily…“ Otočila stránku a četla dál. Těmhle věcem jávždycky věnuji soustředěnou pozornost, zatím jsem ale neslyšel nic mimořádného.

„Mimochodem našli jsme smlouvu na pozemek od Wileyové. Všechno v pořádku. Zato nemůžeme najítžádný důkaz existence nějaké bezpečnostní schránky v bance. Ani dalších bankovních účtů. Objevili jsmedvě životní pojistky na 250 000 dolarů, v každé je jako příjemce plnění uveden ten druhý a jako další vpořadí rodiče a sourozenci. Zrovna tak státní životní pojistka. Je tam i poslední vůle, velice jednoduchá,opět uvádějící vždy toho druhého, rodiče, sourozence a tak dále.“

Přikývl jsem. „Dobrá práce. Mravenčí.“

„To jo. Tak dál…, na stěnách nic zajímavého… rodinné fotografie, reprodukce, diplomy.“

„Co právník?“

„Na zdi?“

„Ne, Beth, právník, jejich právník…, kdo je to?“

Usmála se na mě a rýpla si: „Ty snad nemáš rád, když před tebou někdo hraje pitomce?“

„Prosím pokračuj. Právník…“

Pokrčila rameny a řekla: „Ano, narazili jsme na jméno právníka z Bloomingtonu v Indianě, takže ho

budeme kontaktovat. Telefonicky jsem mluvila s rodiči obou zavražděných. To je jedna z věcí, které na

téhle práci opravdu nesnáším.“ „To já taky.“

„Chtěli sem přijet, ale to jsem jim vymluvila. Vysvětlila jsem jim, že až bude hotov patolog, pošlemeostatky do pohřebního ústavu podle jejich výběru. Vyřídím ještě Maxovi, aby jim oznámil, že budemepotřebovat hodně osobních věcí, než to – doufejme – uzavřeme a dotáhneme před soud.“ Odmlčela se apak řekla: „Je to surové, když člověk skončí vraždou. Smrt je dost zlá sama o sobě, ale vražda… no, je totěžké pro všechny.“

„Já vím.“

Vytáhla další list papíru a řekla: „Pokud jde o jejich člun, zdá se, že i v tom jsou čistí. Nikdy nebyl spatřenna otevřeném moři. Ze strany pobřežní stráže neexistuje podezření z účasti na pašování ani na jiných

nezákonných aktivitách.“

Přikývl jsem. „Jasně. Myslím, že pašování drog a podobné věci můžeme vyloučit. Pokud jde o to, jakvýkonný člun si koupili, možná že nevyužili jeho výkon, ale chtěli mít jistotu, že když ho budoupotřebovat, budou ho mít.“

„Kdy jako?“

„V případě pronásledování.“

„Kdo by je pronásledoval? A proč?“

„To nevím.“

Prolistovala své poznámky a citovala mi účastníky, s nimiž Gordonovi podle získaných záznamů vposledních dvou letech telefonovali. Rodiče, příbuzní, spolupracovníci, párkrát Paul Stevens, mnohokrátmoje maličkost, dvakrát nebo třikrát do měsíce Tobinovy vinné sklepy, Fredric Tobin na soukromém číslev Southoldu a tentýž gentleman na soukromém čísle v Peconicu.

„Ten chlap má dům u moře v Southoldu a ještě si vydržuje byt v Peconicu.“

Podívala se na mě. „Jak to víš?“

„Protože Emma – předsedkyně Historické společnosti Peconic Bay, která právě odešla – je blízkoupřítelkyní pana Tobina. Kromě toho jsem na zítřejší večer pozván na party v jeho domě. Myslím, že bys

tam neměla chybět.“

„Proč?“

„Je to vhodná příležitost promluvit si s místními autoritami. Pravděpodobně tam bude i Max.“

Kývla. „Dobře.“

„Podrobnosti si ale zjisti u Maxe. Oficiální pozvání zatím nemám.“

„Jasně.“

Sklonila hlavu zpět ke svým poznámkám. „Ještě k těm telefonům. V květnu minulého roku měli čtyřitelefonáty z Londýna, které byly na účet volaného, jeden telefonát do Indiany a do Illinoisu, jeden naústřednu Plum Islandu a dvaačtyřicetiminutový hovor s Fredricem Tobinem do Southoldu.“

„Zajímavé.“

„Co s tím má společného Tobin?“

„Tím si nejsem jistý.“

„Řekni mi aspoň to, čím si jistý seš.“

„Myslím, žes mi hlásila, co jste zjistili. Nerad bych tě přerušoval.“

„Ne, teď je řada na tobě, Johne.“

„Takhle nehraju, Beth. Řeknu ti, co vím, až to dopovíš všechno.“

Podívala se na mě a ostře se zeptala: „A víš vůbec něco?“

„Jistě. Pokračuj.“

„Dobře…, kde jsem skončila?“

„U telefonních záznamů.“

„Ano. Zjistila jsem jednu zajímavou věc – když sem Gordonovi před dvěma lety přišli, najali si nejdřív dům

v Orient Pointu poblíž přístaviště trajektu, ale asi o čtyři měsíce později se přestěhovali do Nassau

Pointu.“

Zeptal jsem se: „Byl ten dům v Orient Pointu u vody?“

„Ne.“

„To vše vysvětluje. Během těch čtyř měsíců se rozhodli, že potřebují dům u moře, přístaviště a loď.

Proč?“

„To se právě snažíme zjistit,“ odpověděla Beth.

„Správně.“ Já už jsem to zjistil. Gordonovi prostě usoudili, že je třeba něco najít a vykopat na Plum

Islandu. Takže první díl zápletky vznikl už na podzim před dvěma lety – získání domu u vody a pak člun.

„Pokračuj.“

„Takže… Plum Island. Všichni tam byli hrozně slušní a já jsem na ně musela být drsná.“

„To je dobře.“

„Všechno z kanceláře Gordonových jsem nechala trajektem převézt na Orient Point, přeložit do našich

dodávek a odvézt do laboratoře okresní policie.“

„To bude hudba pro uši místních daňových poplatníků.“

„V celé kanceláři jsem taky nechala sejmout otisky, vyluxovat ji a zapečetit.“

„Panebože, ty jsi ale opravdu důkladná.“

„Tohle je dvojnásobná vražda, Johne. Jak v takových případech postupujete vy ve velkoměstě?“

„Voláme lampárnu. Prosím pokračuj.“

Zhluboka se nadechla a řekla: „Tak jo…, získala jsem adresář všech, kdo pracují na Plum Islandu, a

výslechy jsem pověřila pět detektivů.“

Přikývl jsem. „Dobře. Donnu Albovou chci vyslechnout osobně.“

„O tom nepochybuju. Jestli ji najdeš, dej nám vědět.“

„Zmizela?“

„Dovolená.“ Odmlčela se a pak dodala: „A všichni byli pořád strašně slušní.“

„Jasně. Oni prostě v tom utajení žijí a nemohou si pomoct. Mají to v těch svých byrokratických kostech. A

kde jsou tví kámoši Nash a Foster?“

„Nejsou to mí kámoši a nevím, kde jsou. Nezmizeli, ale neukazují se. V Soundview se odhlásili.“

„To vím. Tak dál.“

„Dostala jsem soudní příkaz k převzetí všech státních zbraní z Plum Islandu na zkoušky, včetně všechpistolí pětačtyřicítek, několika revolverů, deseti M-šestnáctek a dvou karabin z druhé světové války.“

„Panebože. Chystali se na invazi?“

Pokrčila rameny.

„Kdy se chystáš je znovu ozbrojit?“

„Nejspíš v pondělí nebo v úterý.“

„V přístavišti jsem si všiml, že se to tam hemží mariňáky. Chudák Stevens má nejspíš pocit, že teď, když

jsi je odzbrojila, potřebují ochranu.“

„To není můj problém.“

Řekl jsem: „Mimochodem, jsem si jistý, že ti nepředali celý arzenál.“

„Pokud ne, budu chtít zatykač na Stevense.“

Takový zatykač žádný soudce nevydá, ale na tom teď tolik nezáleželo. „Pokračuj, prosím.“

„Tak ještě Plum Island. Bez ohlášení jsem kontaktovala doktorku Chenovou. Bydlí ve Stony Brook. Mám

neodbytný dojem, že než jsme se s ní setkali v její laboratoři, dostala pořádnou nalejvárnu, protože když

jsem s ní mluvila u ní doma, nebyla schopná improvizovat. Jediné, co jsem z ní dostala, bylo ano, možná,

snad, dejme tomu, že Gordonovi ukradli nebezpečný virus nebo bakterie.“

Přikývl jsem. To byl opravdu kus velmi dobré policejní práce, důsledné a poctivé. Něco bylo relevantní,něco nikoliv. Pokud mi bylo známo, tak existovali pouze tři lidé, kteří by v souvislosti s tímto případem

použili slova „pirátský poklad“ – já, Emma a vrah.

A Beth jela dál: „Znovu jsem vyslechla Kennetha Gibbse. Taky u něj doma. Bydlí v Yaphanku, kousek od

mé kanceláře. Je to sice arogantní smrkáč, ale neřekla bych, že ví víc, než nám řekl…“ A po chvilce mlčenízdůraznila: „To Paul Stevens je jiná káva.“

„To rozhodně. Mluvila jsi s ním?“

„Pokoušela jsem se…, vyklouzl mi. Já si myslím, že on něco ví, Johne. Je to šéf bezpečnosti na PlumIslandu, tomu toho moc uniknout nemůže.“

„To nejspíš ne.“

Pohlédla na mě a zeptala se: „Myslíš si, že je Stevens podezřelý?“

„Připadá mi tak.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Není to moc vědecké, ale vypadá jako zabiják.“

„To rozhodně.“

„Snažila jsem se o něm získat co nejvíc informací, ale ti nejpovolanější – FBI – od toho dávají ruce pryč.“

„Oni si ty informace nejspíš zjistili, ale nehodlají se o ně s tebou dělit.“

Kývla a nečekaně řekla: „Je to podělaný případ.“

„To jsem ti říkal dávno.“ Zeptal jsem se jí: „Kde Stevens bydlí?“

„V Connecticutu. New London. Z New Londonu na Plum Island vede linka trajektu.“ „Dej mi adresu a telefon.“

Našla si to ve svých poznámkách a začala mi to psát na papír, ale já jsem ji zarazil: „Mám výtečnoupaměť. Jen mi to nadiktuj.“

Zase se na mě podívala s tou mírnou nedůvěrou. Proč mě nikdo nebere vážně? Každopádně mi adresu atelefon Paula Stevense nadiktovala, já jsem si informace pevně vštípil do paměti, vstal jsem a řekl:„Pojďme se projít.“

Kapitola 26

Vyšli jsme z domu a zamířili k moři. „Je tu pěkně,“ řekla Beth.

„Začíná se mi tu taky líbit.“ Zvedl jsem placatý oblázek a hodil jím po vodě. Než se potopil, udělal tři

žabky.

Beth si našla jiný, napřáhla a hodila ho jediným plynulým pohybem celého těla. Než kámen zapadl, odrazilse čtyřikrát.

„Dobrá technika,“ poznamenal jsem.

„Nahazuju. Hraju softball za mordpartu.“ Sebrala další kámen a hodila jím proti pilíři na konci mola.Minula ho o pár centimetrů a zkusila to znovu.

Sledoval jsem ji, jak mrská kameny proti pilíři. Přitahovala mě pořád. A nejen tím, jak vypadala, ale i tou odměřeností. To zbožňuju. Asi. Každopádně jsem byl přesvědčený, že když u mě našla Emmu, bylo jí totrapné a naštvalo ji to. A hlavně byla asi sama překvapená, jak se cítila. A možná že to, co cítila, bylasoutěživost. „Chyběla mi tvoje společnost,“ řekl jsem. „Odloučení sbližuje.“

Mezi hody se po mně ohlédla a řekla: „Tak to se do mě docela určitě zamiluješ, protože tohle je nejspíšnaposled, co mě vidíš.“

„Nezapomeň na ten zítřejší večírek.“

To ignorovala a prohlásila: „Kdybych měla ze všech lidí, se kterými jsme mluvili, označit za podezřelého

jen jednoho jediného, byl by to Paul Stevens.“

„Proč?“

Znovu zamířila na pilíř a tentokrát trefila. „Včera jsem mu volala na Plum Island a řekli mi, že tam není.Když jsem se nedala jen tak odbýt, dozvěděla jsem se, že doma marodí. Tam mi to ale nikdo nebral.

Takže další zmizení z Plum Islandu.“

Vykročili jsme po kamenitém břehu.

Ani mě poslední představení Stevense zrovna neuspokojilo. On prostě byl možným podezřelým z vraždy.Jak jsem řekl, mohl jsem se docela klidně mýlit ohledně Fredrica Tobina nebo to mohlo být tak, že Tobinse spřáhl se Stevensem, anebo to mohlo být úplně jinak. Myslel jsem si, že až budu mít motiv, budu mít ivraha. Ale ukázalo se, že motivem byly peníze, a když jsou motivem peníze, jsou podezřelí úplně všichni.

Kráčeli jsme po pobřeží na východ a míjeli domy mých sousedů. Příliv stoupal a moře doráželo nakameny. Beth měla ruce vražené do bočních kapes saka a kráčela s hlavou skloněnou v soustředěnémzamyšlení. Tu a tam nakopla kamínek nebo lasturu. Když spatřila malou hvězdici vyhozenou na pláž,

sehnula se, zvedla ji a hodila zpátky do zátoky.

Dost dlouho jsme kráčeli mlčky, než řekla: „Pokud jde o doktora Zollnera, s tím jsem si příjemně

popovídala po telefonu.“

„Proč sis ho nepozvala?“

„Udělala bych to, ale je ve Washingtonu. Povolali si ho k hlášení na FBI, ministerstvo zemědělství a co já

vím, kam ještě. A kromě toho ho čeká řada služebních cest – Jižní Amerika, Anglie a spousta dalších míst,

kde je zapotřebí jeho zkušeností. Prostě ho drží mimo můj dosah.“

„Tak ho předvolej obsílkou.“

Neodpověděla.

„Tobě hází z Washingtonu klacky pod nohy?“ otázal jsem se.

„Mně osobně ne,“ odvětila „Ale lidem, pod kterými dělám… Znáš to, jaké to je, když ti najednou nevolají

zpátky ti, co to slíbili, když všechno, oč požádáš, trvá příliš dlouho, a schůzky, které potřebuješ, se

odkládají…“

„Jednou jsem měl podobný případ. Politici a byrokrati tebou zametají, dokud nepřijdou na to, jestli jim

můžeš ublížit nebo pomoct.“

„Čeho se doopravdy bojí? A co tají?“ obrátila se ke mně.

„Politici se bojí všeho, čemu nerozumí, a oni nerozumí ničemu. Prostě pokračuj ve vyšetřování.“

Přikývla.

„Odvedla jsi vynikající práci,“ dodal jsem.

„Díky.“ Obrátili jsme se a vykročili zpátky k mému domu.

Usoudil jsem, že Beth si libuje v papírové rutině, v detailech, v těch jednotlivých kamíncích skládankycelého případu. Jsou detektivové, co věří, že se případ dá vyřešit, pokud pracujete se známými elementyze soudního, z balistiky a tak dál. Někdy to vyjde. V tomto případě však odpovědi začínaly přicházet zneznáma a člověk se musel mít na pozoru, aby mu neunikaly.

„Laborka si vzala kompletně do prádla obě auta Gordonových i člun,“ ozvala se Beth. Všechny otisky bylyjejich až na moje, tvoje a Maxovy na člunu. Zjistili jsme ale zajímavou věc v přístavišti Gordonových.“

„Ano?“

„Vlastně dvě věci. Jednak – půda je toho složení, které už známe. Ale také se našla spousta úlomkůztrouchnivělého dřeva, a nebylo to dřevo naplavené přílivem. Bylo to dřevo, které bylo zakopané v zemi.Napadá tě k tomu něco?“

„Nech mě chvíli přemýšlet.“

„O.K.“

Po chvíli pokračovala: „Kontaktovala jsem okresního šerifa Willa Parkera ohledně vydaných povolení k

držení pistole v Southoldu.“

„To je dobře.“

„Zjistila jsem, že v Southoldu je 1224 registrovaných povolení na pistoli.“

„Takže na zhruba dvacet tisíc obyvatel okresu máme asi dvanáct set registrovaných držitelů pistolí. To jevelké číslo. Bude třeba vyslechnout spoustu lidí, ale neřešitelný úkol to není.“

„No,“ ozvala se Beth, „ironie je v tom, že když to vypadalo, že hrozí epidemie, nebylo neřešitelné vůbecnic. V tu chvíli by nám dali k dispozici celý policejní rozpočet, abychom ten případ rozlouskli. Jenže to je

minulost.“

„Pro mě jsou Gordonovi důležití. Vyřešení jejich vraždy je pro mě důležité.“

„Já to vím. Pro mě taky. Jen vysvětluju realitu.“

„A co kdybych zavolal tvému šéfovi a vysvětlil realitu jemu?“

„Nech to plavat, Johne. Já si to vyřídím.“

„V pořádku.“ Měl jsem pocit, že zatímco místní policie ubírá plyn, federálové se můžou přetrhnout

hledáním nesprávného typu pachatele. To ale nebyl můj problém. Zeptal jsem se: „Je na tom seznamupistolníků taky Tobin?“

„Ano, je. Prohlížela jsem ten seznam a vytáhla si pár známých jmen. On byl mezi nimi.“

„Kdo ještě?“

„Max.“ Pak dodala: „Má pětačtyřicítku vyřazenou z policejního používání.“

„Tak tady máme pachatele,“ řekl jsem zpola v žertu. Pak jsem se zeptal: „Čímpak se nám vyzbrojil

Tobin?“

Pohlédla na mě a řekla: „Hned dvěma kousky: Browningem ráže 9 milimetrů a pistolí Colt ráže 45.“

„Panebože. Má strach ze zlodějů hroznů?“

„Řekla bych, že u sebe nosívá větší hotovost. Pokud jsi zadobře se šerifem, moc důvodů k vydání povolení

k držení zbraně tady nepotřebuješ.“

„Zajímavé.“ Fredric mi připadal přesně jako ten typ, který sice není schopen fyzického násilí, jak řeklaEmma, ale který je vám přesto schopen provrtat hlavu kulkou, jakmile se vámi cítí být jen trochu ohrožen.

Když jsme po břehu došli téměř až k mému domu, Beth zůstala stát a obrátila se k vodě. Stála tam spohledem upřeným na zátoku a mě napadlo, že je to jako nějaká olejomalba, která by si zasloužila názevtřeba Žena hledící na moře.

Beth se mě zeptala: „Proč tě Tobin tak zajímá?“

„Říkal jsem ti…, zkrátka, ukazuje se, že byl Gordonovým blíž, než jsem si vůbec byl ochoten připustit.“

„A co s tím?“

„To nevím. Pokračuj, prosím.“

Podívala se na mě a mluvila dál: „Prohledali jsme mělčiny na sever od domu Gordonových a našli jsme

místo, kde by bylo možné vytáhnout člun do rákosí.“

„Vážně? Dobrá práce.“

„Díky. V pondělí byl nejvyšší příliv v 19.02, takže v 17.30 už mohla být hladina dostatečně vysoká, aby se

tam někdo ve člunu s malým ponorem dostal.“

„Výborně. Proč mě to nenapadlo?“

„Protože plýtváš časem na vymýšlení idiotských poznámek.“

„O těch já vůbec nepřemýšlím.“

„Já netvrdím s jistotou, že ten člun byl v tom rákosí, ačkoliv to tak vypadá. Jsou tam čerstvě polámané

trsy,“ řekla a dodala: „Bahno nevykazovalo žádné stopy, ale od vraždy nastal osmkrát příliv, který mohl

všechno zahladit.“

Přikývl jsem. „No, tohle je něco jiného než vyšetřovat mord na Manhattanu. Rákosí, bažiny, bahno, příliv,

hluboké zátoky s kulkami na dně. To je hotová divočina.“

„Chápeš vůbec, na co myslím? Už se zas chováš jak totální idiot.“

„Promiň…“

Pak změnila téma: „Taky jsem telefonicky mluvila s Maxem. Vůbec neměl radost z toho, jak jsi vyslýchal

Tobina.“

„Já na Maxe kašlu.“

„Pokusila jsem se ti to u něj trochu vyžehlit.“

„Díky moc.“

Zeptala se: „Zjistil jsi u Tobina něco?“

„Ale jo. Vím spoustu věcí o maceraci hroznů, cukernatosti a buketu…, co tě ještě zajímá?“

„Měla bych ho vyslechnout?“

Na okamžik jsem se zamyslel a pak jsem řekl: „Ano, to bys měla.“

„Poradíš mi, na co bych se při výslechu měla soustředit?“

„Jo. Ale ne teď. Zapomeň ale na drogy, breberky, vakcíny a všechno, co souvisí s prací Gordonových.“

Dlouho mlčela. Nakonec se zeptala: „Víš to jistě?“

„Stoprocentně.“

„Tak jaký je motiv? Řekni mi to!“

„Přemýšlej…“

Mírně pobaveně ke mně vzhlédla. „Žárlivost? Sex? Zálety?“

„Ani náhodou.“ „Pozemek od Wileyové?“ „Ten tam zapadá.“

Zdálo se, že usilovně přemýšlí.

Mezitím jsme se doloudali až k přístavišti před strýcovým domem. Zůstali jsme stát proti sobě s rukama vkapsách. Já jsem se pokoušel přijít na to, co k téhle ženské cítím, když existuje Emma, a Beth se snažilazjistit, kdo zabil Gordonovy. Napadlo mě, že až bude tenhle případ vyřešen, možná si budeme muset

všichni ujasnit, co cítíme a ke komu to cítíme.

Beth řekla: „Najdi si kámen a snaž se hodit, jak nejlíp umíš.“

„To má být soutěž?“

„Jistě.“

„A jaká je cena pro vítěze?“

„S tím si nedělej starosti. Ty nevyhraješ.“

„Ale copak, nejsme náhodou trochu přehnaně sebevědomí?“ Našel jsem si tedy opravdu skvělou žabku –

oválnou, na jedné straně plochou a na druhé vydutou, prostě dokonalou. Napřáhl jsem jako ve finále

mistrovství světa a hodil. Kámen pleskl o hladinu, poskočil, dopadl, poskočil, dopadl, poskočil, dopadl,

poskočil a potopil se. No páni. „Čtyři,“ prohlásil jsem jen pro případ, že by to náhodou nepočítala.

Beth už si svůj kámen našla – oblý, trochu větší než byl ten můj a vydutý po obou stranách. Takže ona

jede podle jiné teorie. Svlékla si sako a podala mi je. Potěžkala kámen v ruce, jako by uvažovala, že mi s

ním vyrazí mozek z lebky, a pak, pravděpodobně dostatečně nabuzená představou mé hlavy kutálející se

k vodě, hodila.

Kámen čtyřikrát poskočil a už to vypadalo, že se potopí, ale zachytil zčeřenou vlnku, a než zmizel, vznesl

se do vzduchu ještě jednou.

Beth si otřela ruce a vzala si ode mě sako.

„Výborné,“ pochválil jsem ji.

„Prohrál jsi,“ řekla. Oblékla si sako a pak se ke mně obrátila: „Řekni mi už konečně všechno, co víš.“

„Když ty jsi takový skvělý detektiv. Já ti dám jen pár náznaků a ty už dojdeš k cíli sama. Tak poslouchej –pronajatý dům u moře s rychlým výkonným člunem, pozemek od Wileyové, Historická společnost PeconicBay, historie Plum Islandu a okolních ostrovů, týden volna v Anglii…, co tak ještě…, číslice 44106818…, co

ještě?“

„Paul Stevens?“ „Možná.“

„Fredric Tobin?“ „Možná.“

„Jak ten do toho zapadá? Jako podezřelý? Svědek?“

„Tobin má podle toho, co jsem slyšel, určité potíže. Významné potíže. Takové, že by si z nich mohl zoufat.

A zoufalý muž provádí zoufalé věci.“

Beth odpověděla: „Zkontroluji jeho finanční záznamy. Zatím dík aspoň za tu nápovědu.“

„V ní je všechno. Hledej společného jmenovatele a červenou nit, která se všemi těmi stopami táhne.“

„Musím jít. Řeknu Maxovi, žes případ vyřešil a že by ti měl zavolat.“

Vykročila zpět do domu. Dohonil jsem ji až v kuchyni, kde sbírala svoje papíry.

„Mimochodem,“ vzpomněl jsem si, „co znamenají ty dvě signální vlajky?“

Pokračovala v balení a řekla: „Jsou to písmena B a V. V mezinárodním hláskovacím kódu se hláskují jako

Bravo a Victor.“ Podívala se na mě.

Zeptal jsem se: „A co nějaké další významy?“

„Vlajka Bravo znamená taky nebezpečný náklad. Victor hlásí volání o pomoc.“

„Takže ten signál mohl znít – nebezpečný náklad, žádáme o pomoc.“

Odpověděla: „Ano. To by dávalo smysl, pokud by Gordonovi vozili nebezpečné mikroorganismy. Nebo

ilegální drogy. Mohl to taky být signál pro jejich partnera. Ale tys říkal, že to s těmi bestiemi ani s drogami

nemá nic společného.“

„Ano, to jsem říkal.“

„Podle chlapce, který u mě pracuje a věnuje se jachtaření, vyvěšuje spousta lidí tyhle plamence jen jako

dekoraci nebo dokonce žert. Na moři by sis to dovolit nemohl, ale na pevnině to nikdo nebere vážně.“

„To je fakt. To často dělali i Gordonovi.“ Ale zrovna takovéhle signály… „Řekněme, že to mohl být

skutečně signál. Mohl například komplicům oznamovat, že se Gordonovým podařilo dostat zboží na

palubu a že je možné je vyzvednout…“

„Jaké zboží?“

„Ano. To je ta otázka.“

Podívala se na mne a řekla: „Pokud zadržujete důkazy – a já se domnívám, že ano – mohl byste mít

problémy, detektive.“

„Ale no tak. Jen žádné výhrůžky.“

„Johne, já vyšetřuju dvojnásobnou vraždu. Byli to tví přátelé a tohle není hra…“

„Zadrž. Já nepotřebuju přednášky. Já jsem seděl na prdeli a staral jsem se o svý, když za mnou Max

přilezl s prosíkem. Den nato jsem se už zase mohl rejpat v nose, protože o mě nikdo nestál. A teď…“

„Zadrž ty. Já jsem s tebou jednala slušně.“

„Ale jdi ty. Ty dva dny…“

„Měla jsem práci. Cos dělal ty?“

A tak to šlo dál. Asi po dvou minutách jsem to zarazil. „Tohle nikam nevede.“

Uklidnila se a vypravila ze sebe: „Promiň.“

„No jo. Ty taky.“

„Nenaléhám na tebe, abys mi řekl, co víš, ale naznačil jsi, že když vyklopím všechno, uděláš totéž.“

„To udělám. Ale ne dnes ráno.“

„Proč ne?“

„Nejdřív si promluv s Maxem. Bude mnohem lepší, když ho usadíš svými záznamy, než když se o to budeš

pokoušet mými teoriemi.“

Zamyslela se a řekla: „O.K. A kdy budu poctěna tvými teoriemi?“

„Potřebuju jen ještě trochu času. Mezitím přemýšlej o té nápovědě, kterou jsem ti dal, a zkus, jestli

dojdeš ke stejnému závěru jako já.“

Neodpověděla.

„Já ti slibuju, že pokud to dám všechno dohromady, naservíruju ti to na stříbrném podnose,“ prohlásil

jsem.

„To je od tebe nesmírně velkorysé. Co budeš chtít na oplátku?“

„Nic. To ty potřebuješ nastartovat kariéru. Já jsem na vrcholu.“

„Ty jsi po krk v problémech a vyřešení tohohle případu tě nespasí. Naopak.“

„To je mi jedno.“

Mrkla na hodinky a prohlásila: „Musím za Maxem.“

„Doprovodím tě k autu.“

Vyšli jsme z domu a zamířili k jejímu autu. Řekla: „Uvidíme se nejpozději zítra večer na party u Tobina.“

„Fajn. Můžeš tam jít jako Maxova garde.“ Usmál jsem se. „Díky, že ses zastavila.“

Nastartovala, udělala kruh po parkovišti, ale namísto aby vyrazila k dálnici, zamířila prudce zpět k domu a

zabrzdila těsně přede mnou. „Johne!“ řekla téměř bez dechu. „Tys říkal, že Gordonovi hledali poklad.Protože pocházel ze státního pozemku – z Plum Islandu – museli ho přemístit a zakopat na svém

pozemku – na útesu od Wileyové. Je to tak?“

Usmál jsem se a ukázal jsem zdvižený palec. Pak jsem se otočil a vešel dovnitř.

Právě zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a uslyšel Beth. „Co vykopali?“

„Telefon není bezpečný.“

„Johne, kde se můžeme sejít? A kdy?“

„Spojím se s tebou sám.“ „Slib mi to.“

„Jasně. Zatím by sis to měla nechat pro sebe.“

„Rozumím.“

„Ahoj…“

„Johne…“

„Ano?“

„Díky.“

Zavěsil jsem. „Nemáš zač.“

Vyšel jsem zadními dveřmi z kuchyně a zamířil na konec přístaviště. Už před časem jsem zjistil, že se mitam dobře přemýšlí.

Nad vodou visela ranní mlha a já jsem v jejích cárech zahlédl malou plachetnici. Dráhu se jí chystal

překřížit osobní parník a muž na plachetnici něco zvedl. Pak jsem uslyšel hlasité zatroubení. Siréna domlhy, umělohmotná trubka. Imitace elektrické sirény nebo mosazného zvonce pro chudé. Byl to takovýkravál, že kdyby to zaznělo v dostatečné blízkosti, člověk by asi přeslechl i střílení. I dva výstřely rychle za

sebou. Tlumič pro chudé. Velmi chytré.

Opravdu mi to všechno začínalo zapadat do sebe, až na pár detailů. Motiv vraždy by vyhovoval – pokladkapitána Kidda. Jen se mi zatím nedařilo nějak s dvojnásobnou vraždou spojit Tobina, Stevense aninikoho jiného. Popravdě řečeno jsem v těch nejparanoidnějších chvilkách myslel i na Maxe a Emmu.

Vzhledem ke zdejšímu prostředí mohlo jít o opravdu rozsáhlé spiknutí. Kdo ale doopravdy stiskl spoušť?Pokoušel jsem se představit si v přístavišti Gordonových Maxe, Emmu, Tobina, Stevense, dokonce iZollnera… nebo to byl možná někdo úplně jiný, někdo, s kým jsem se ani nesetkal nebo kdo mě aninenapadne. Člověk musí být velice opatrný a musí si být zatraceně jistý, než někoho začne označovat za

vraha.

A taky jsem potřeboval najít ten poklad. Ne že by mi na něm záleželo, ale šlo o něj všem ostatním. MalýJohnny jde hledat poklad. Jenže on bude muset přechytračit pár zlých pirátů, najít poklad a odevzdat hostátu. To jsou tedy depresivní představy.

Zamyslel jsem se nad tím, jestli by mě pár milionů ve zlatě a klenotech udělalo šťastným. Sebeklamnézlato. Než abych z toho začal blouznit, vzpomněl jsem si na všechny ty lidi, kteří už kvůli tomu zlatuzemřeli – nejspíš muži z lodi, na které se původně to zlato nacházelo a kterou Kidd napadl, pak někteří zKiddových lidí, potom Kidd sám na popravišti a pak kdovíkolik mužů a žen, které v uplynulých třechstaletích zabila nebo zničila honba za bájným pokladem kapitána Kidda. A nakonec Tom a JudyGordonovi. Měl jsem neodbytný pocit, že smrtící kruh se ještě neuzavřel.

Kapitola 27

Kolem poledne jsem se zastavil u Emmy v květinářství a předal jí nočník. Protože jsem nesnídal, požádaljsem Emmu, aby šla se mnou na oběd, ale dozvěděl jsem se, že má moc práce. Prý má kromě ostatníchzakázek na víkend ještě připravit květinovou výzdobu na Tobinovu party. Zeptal jsem se: „Platí účty?“

„Ne. Proto všechno vyřizuji přímo s ním osobně. V hotovosti nebo kreditkou. Žádné šeky. A k němu domůuž jsem taky dodávat přestala.“

Řekla to tak, že jsem měl pocit, jako by chtěla přestat ještě s řadou dalších věcí. Zeptal jsem se: „A můžuti přinést sendvič?“

„Ne, díky. Už se vážně musím vrátit k práci.“

„Tak nashle zítra.“

Vyšel jsem ven a prošel se po hlavní silnici. Náš krátce trvající vztah dostával trhliny. Rozhodně bylaponěkud chladná. Ženy prostě umí chlapa zchladit, a když se pokusíte prolomit ledy, jednoduše ještě sníží

teplotu. Jenže na tuhle hru musí být dva a já jsem se rozhodl tentokrát nehrát.

V bistru jsem si koupil sendvič a pivo, nasedl do jeepu a rozjel se k útesu Gordonových. Usadil jsem se na

skále a dal se do oběda. Terasy kapitána Kidda. Neuvěřitelné. Už jsem vůbec nepochyboval, že číslice44106818 jsou nějakými souřadnicemi erodovaného místa na útesu, kde by měl být nalezen poklad –čtyřiačtyřicet kroků nebo čtyřiačtyřicet stupňů, deset kroků nebo deset stupňů nebo tak něco. Mohli jste si

hrát s číslicemi a jejich významy a dopracovat se až k místu podle vlastního výběru,. „Moc pěkně jste sito vymysleli, vy dva. Škoda, že jste se mi nesvěřili. Byli byste ještě naživu.“

Odněkud jakoby v odpověď zacvrlikal pták.

Stoupl jsem si na skálu a dalekohledem se zadíval k jihu. Přejel jsem pohledem farmy a vinice, až jsemspatřil věž Tobina Hrozného, tyčící se nad ledovcovou plání jako pomník Fredricova penisu. „Ty malejsráči,“ pronesl jsem nahlas.

Rozhodl jsem se, že je nejvyšší čas odsud aspoň na chvíli vypadnout – od záznamníku, od Emmy, odMaxe, z dosahu CIA, FBI i toho blba Wolfeho. Nasedl jsem do jeepu a vtom mě to trklo. Pojedu se

podívat do kasina Foxwoods.

Je to areál zařízený speciálně na to, aby z lidí tahal prachy. Hotel a kasino v zemi nikoho, uprostřed

pustiny v Connecticutu za úžinou.

Cestou jsem se snažil nemyslet na nic, co souviselo s případem Gordonových.

Na místě jsem se hned ubytoval, vybalil jsme si na pokoji kartáček na zuby a vydal jsem se do víruhazardu. V osm večer jsem prohrával pouhé dva tisíce dolarů. Zábava pro opravdové gentlemany.

Snažil jsem se vžít do role Fredrica Tobina. Představoval jsem si babu po boku, desetitisícový dluh za

víkend a prosperující podnik za zadkem, který prachy sice produkuje, ale ne dost rychle. Všechno v mém

životě se řítí ke krachu. Ale ještě není všem dnům konec, protože ten správný jackpot na mě čeká v zemina Plum Islandu. Má to jenom jeden háček – nedostanu se k němu bez pomoci Toma a JudyGordonových. Ty jsem do celé věci musel zasvětit a přibrat je jako partnery. A vybral jsem dobře. Zevšech lidí z Plum Islandu, co znám, jsou právě tihle dva ti praví – mladí, inteligentní, spolehliví a dychtiví

života na vysoké noze.

Předpokládal jsem, že Tobin Gordonovy zverboval chvíli po tom, co se přistěhovali, což by vysvětlovalojejich rychlý přesun po čtyřech měsících do domu na pobřeží. Byl to Tobinův nápad stejně jako ta loď.

Fredric Tobin určitě aktivně hledal a mnohokrát zavrhl řadu kandidátů z Plum Islandu. A když konečněnašel ty pravé, něco nevyšlo a oni museli zemřít. Budu muset zjistit, jestli přede dvěma nebo třemi letynáhodou nedošlo k něčemu podobnému.

Uvědomil jsem si, že dělám nepřijatelné závěry. Že chci, aby Tobin byl vrah.

Ať jsem se snažil sebevíc, ať jsem si do role vraha dosazoval jiné podezřelé, Fredric Tobin se mi tamneustále pletl. Asi to dělala ta známost s Emmou. Přitom takový Paul Stevens byl mnohempravděpodobnější. Ovšem pokud by Tobin naverboval Stevense, nač by mu byli Gordonovi? A nebylo tonáhodou tak, že Stevens čekal jako hyena, až ostatní udělají špinavou práci, aby jim pak vypálil rybník?Nebo Stevens pracoval na vlastní pěst? Stevens to klidně mohl být…, měl přístup na Plum Island, zbraně,denně se pohyboval v blízkosti obětí a hlavně je to nátura schopná pro uchování tajemství zlikvidovat svépartnery. Když budu mít štěstí, možná se mi podaří dostat je do báně oba.

A pak je tu ještě ta možnost, že je pachatelem někdo úplně jiný…

Myslel jsem na to, co všechno se seběhlo předtím, než Tom a Judy Gordonovi skončili s vystřelenými mozky. Představoval jsem si Toma, Judy a Fredrica, jak si žijí na příliš vysoké noze, nadměrně utrácejí astřídají se u nich stavy sebejistoty a strachu ohledně úspěchu jejich společného dobrodružného podniku.

Základy takzvaného objevení pokladu vypracovali skutečně důkladně. Zajímavé bylo, že se nerozhodli proTobinův přímořský pozemek. Místo toho dali přednost místní legendě – Terasám kapitána Kidda. Světu by

potom pochopitelně oznámili, že je k tomuto místu dovedl jejich výzkum, a přiznali by, že chudinkuMargaret Wileyovou oblafli. Ta by si rvala vlasy v přesvědčení, že ji takhle trestá Thad. A jako cenuútěchy by od Gordonových dostala nějaký šperk.

Při vyšetřování vraždy často hledám to nejjednodušší vysvětlení. V tomto případě bylo nabíledni –hrabivost. Fredric se nikdy nenaučil dělit se, a i kdyby se dělit chtěl, kdoví, jestli byl poklad dost velký nato, aby pokryl jeho dluhy a zachránil jeho vinice. Jeho podíl by určitě nebyl větší než padesát procent a ztěch by mu půlku ukously státní a federální daně. I kdyby měl poklad hodnotu deseti milionů dolarů,Freddiemu by v nejlepším případě zbylo dva a půl milionu. Při Tobinově spotřebě nic moc. A jestli tu byldalší živý partner, například Paul Stevens, pak Gordonovi jednoduše museli z kola ven.

Pořád tu ale byly nezodpovězené otázky. Pokud Gordonovi objevili ten poklad na Plum Islandu, měli hocelý s sebou ten den, kdy našli smrt na vlastním dvoře? Byl snad poklad v té bedně na led? A kde skončila

originální truhla, kterou bylo třeba znovu ukrýt a najít tak, aby to nevzbudilo podezření šťouravýcharcheologů ani financů?

Zatímco jsem nad tím přemítal, nevěnoval jsem pozornost točící se ruletě. Ruleta je přesně pro takovéroztržité pány, jako jsem já, protože při ní není proč se soustředit – jde tu jen o náhodu. Jenže když si uní bezmyšlenkovitě posedíte celý večer, stojí vás to majlant.

Vstal jsem od rulety, která mi už dostatečně pustila žilou, a došel jsem si přes kreditku vyměnit dalšípeníze, abych se mohl přesunout k pokeru. Co by člověk neudělal pro svoji práci.

U pokerového stolku se mi dařilo a do půlnoci jsem byl zpátky na mínus dvou tisících plus drobné. A ktomu jsem dostal hlad. Od jedné z hostesek jsem si nechal přinést pivo a sendvič a mastil jsem poker aždo jedné ráno. Pořád jsem byl dva tisíce v mínusu.

Stáhl jsem se k baru a přešel na skotskou. Podíval jsem se přitom na reprízu televizních zpráv. O vraždě

Gordonových tam už nepadla ani zmínka.

V duchu jsem si přehrával celý případ od chvíle, kdy se u mě na verandě objevil Max, až do současnosti.

A když už jsem byl v tom, zamyslel jsem se i nad svým milostným životem, nad svou prací a tak, a

neubránil jsem se otázce, kam se to vlastně řítím.

Byly dvě hodiny ráno, byl jsem o dva tisíce dolarů chudší, osamělý, ale ne sám, lehce pod parou, čekalmě částečný invalidní důchod, mentálně jsem si připadal na důchod úplný a neměl jsem daleko k tomu,abych se začal litovat. Místo toho jsem se raději vrátil k ruletě. Když už mám smůlu v lásce, měl bych mítštěstí ve hře.

Ve tři ráno, když jsem byl o další tisíc dolarů lehčí a o hezkých pár litrů alkoholu těžší, jsem se konečně

dostal do postele.

Vzbudil jsem se v sobotu ráno s údivem, kde to vlastně jsem. Pro tyhle stavy je to běžné. Někdy mi s tímpomůže ženská vedle mě, ale teď vedle mě nikdo neležel. Když jsem si uvědomil, kde jsem a co jsem tudělal, pocítil jsem fyzickou bolest v místech, kde obvykle nosím kreditku.

Osprchoval jsem se, oblékl, zabalil si kartáček na zuby a dal jsem si v kasinu snídani.

Venku jsem nasedl do jeepu a zamířil na sever do New Londonu.

Během patnácti minut jsem dojel do ulice Ridgefield Road, kde jsem zastavil před číslem sedmnáct.

Domy v sousedství i auta před nimi nasvědčovaly tomu, že jsem se dostal do čtvrti obývané takzvanoustřední vrstvou. Dům s číslem sedmnáct stál trochu zasunutý ve frontě vilek lemujících ulici. Nejbližšísousedé bydleli přece jen o něco dál, než by se v ulici tvořené souvislou řadou domů dalo čekat. Vystoupil

jsem z jeepu a došel jsem k hlavním dveřím, kde jsem zazvonil.

Zatímco jsem čekal, co se bude dít, rozhlížel jsem se kolem. Na příjezdové cestě nestálo žádné auto.Protože se kolem domu nepovalovalo nic, co by připomínalo přítomnost dětí, usoudil jsem, že Stevensbuďto není ženatý, nebo je ženatý a bezdětný, nebo má už děti odrostlé anebo děti sežral. Neříká se

tomu dedukce?

Taky se mi zdálo, že je tu všude kolem až příliš čisto. Jako by tu bydlel nějaký pořádkumilovný fašistický

fanatik.

Nikdo mi nepřišel otevřít, tak jsem šel k přilehlé garáži a nahlédl jsem bočním oknem dovnitř. Garáž bylaprázdná. Obešel jsem ji a ocitl jsem na dvorku, jehož trávník se táhl asi padesát metrů k lesíku.

Došel jsem k zadnímu vchodu a sklem jsem nahlédl do úpravné, čisté kuchyně.

Nic. Vrátil jsem se do jeepu a vyťukal jsem Stevensovo číslo. Ozval se záznamník, který mi nejdřív nabídlvšechny možnosti od poslání faxu přes elektronickou poštu, číslo do kanceláře a já nevím co ještě, než sekonečně zmínil i o možnosti zanechání vzkazu po dvojím pípnutí. Tolik možností jsem neměl od chvíle, kdyjsem naposledy stál před automatem na kondomy. Vytočil jsem číslo Stevensova operátora, vyťukal jsem

svoje číslo a zavěsil jsem. Minutu nato už mi zvonil mobilní telefon. Ohlásil jsem se: „Vodovody akanalizace New London.“

„Tady je Paul Stevens. Volali jste mě?“

„Ano, pane. Před vaším domem v ulici Ridgefield Road prasklo vodovodní potrubí. Rádi bychom k vám do

sklepa umístili pumpu, abychom zajistili odčerpání.“

„O.K…, jsem teď v autě…, mohu tam být za dvacet minut.“

„To by bylo skvělé.“ Zavěsil jsem a čekal.

Asi po pěti minutách, možná ještě dříve, na příjezdovou cestu vjel šedý Ford Escort, z něhož vystoupil

Paul Stevens.

Vystoupil jsem z jeepu a setkali jsme se na trávníku před domem. Pozdravil mě velice vřele: „Co tu sakra

děláte?“

„Měl jsem náhodou cestu kolem, tak jsem si říkal, že se zastavím.“

„Vypadněte z mého pozemku.“

Panebože. Tak protivné uvítání jsem tedy nečekal. Řekl jsem: „Vůbec se mi nelíbí, když se mnou někdo

takhle mluví.“

„Vy zasranej…, kvůli vám mám půl dne v prdeli…“

„Ale…“

„Jděte do hajzlu, Corey. Vypadněte odsud.“

Tohle byl úplně jiný Stevens než ten na Plum Islandu, který sice taky nebyl zrovna přátelský, ale aspoňcivilnější. Tehdy samozřejmě musel být. Teď byl ale tygr ve vlastním výběhu a krotitelé v nedohlednu.„Počkejte, Paule…“

„Jste hluchej? Řekl jsem, abyste vypadnul. A mimochodem, vy sráči blbej, my máme vlastní studnu. A teď

ven.“

Zkusil jsem to jinak. „O.K. Ale musím ještě vyzvednout detektiva Penrosovou. Je vzadu.“

„Zalezte si do svýho zasranýho auta. Já pro ni dojdu.“ Otočil se a zamířil dozadu. Přitom ale ještě stačilkřiknout přes rameno: „Měl bych vás oba nechat sebrat za vniknutí na cizí pozemek. Máte kliku, že jsemvás nezastřelil rovnou z auta.“

Obrátil jsem se k jeepu, ale stačil jsem se ohlédnout právě včas, abych ho viděl zacházet za roh garáže.

Vyrazil jsem za ním a na roh jsem doběhl právě včas, abych viděl, jak míří přes dvorek pryč. Uslyšel mě,otočil se jako na obrtlíku a sáhl do podpaží pro pistoli. Pozdě. Dal jsem mu ránu pěstí a poslal ho k zemi,ruce i nohy měl rozhozené jako hadrový panák. Bylo to až komické.

Klekl jsem si vedle chudáka Paula, a když jsem ho prohmátl, našel jsem pistoli Beretta ráže 6.5 mm.Vyjmul jsem zásobník, náboje jsem si vysypal do kapsy, vyprázdnil jsem i nábojovou komoru, prázdný

zásobník jsem zasunul zpět a zbraň jsem mu do kapsy vrátil.

V náprsní tašce měl pár bankovek, kreditní kartu, řidičský průkaz, identifikační kartu na Plum Island azbrojní průkaz pro stát Connecticut na Berettu, Colt pětačtyřicítku a 357 Magnum.

Kromě toho u sebe neměl žádné fotografie, klíče, vizitky, zkrátka nic osobního. Nejvíc mě zajímalopovolení na dvě velkorážní zbraně, o kterých bychom se nedověděli, kdybych ho nesejmul a neprohledal.

Vstal jsem a čekal, až se postaví na nohy a omluví se. Ležel však dál, kroutil hlavou ze strany na stranu aněco si mumlal. Místo, kam jsem ho praštil, začínalo rudnout. Později zmodrá.

Vstal, až když jsem ho pokropil zahradní hadicí. „Našel jste moji kolegyni?“

Tvářil se tak zmateně, že by ho člověku přišlo skoro líto. Zeptal jsem se: „Tak, Paule, kdo zabil Toma a

Judy?“

„Jdi do prdele.“

Znovu jsem ho postříkal a pak jsem odhodil hadici a pokročil blíž k němu. „Kdo zabil mé přátele?“

Otíral si cípem kabátu obličej, a zatímco se mi zdálo, že si rozmýšlí odpověď, pravá ruka mu zajela do

kapsy saka a vzápětí se vynořila s bouchačkou. Řekl jen: „Dej si pracky na hlavu, ty parchante!“

„O.K.“ Položil jsem dlaně na hlavu, což mu, jak se zdálo, udělalo viditelně dobře.

Třel si čelist, až by si jeden pomyslel, že ho něco bolí. Vypadal, že si teprve teď uvědomuje všechno, k

čemu došlo a u čeho byl přistižen. Řekl mi: „Sundej si sako.“

Když jsem ho svlékl, odhalil jsem osmatřicítku v podpažním pouzdře.

„Zahoď sako, pomalu si odepni pouzdro a nech ho spadnout na zem.“

Udělal jsem, co mi řekl.

Zeptal se: „Máš u sebe ještě něco?“

„Ne.“

„Vyhrň si nohavice.“

Když zjistil, že na lýtku pouzdro nenosím, řekl: „Otoč se a vyhrň si košili.“

Uklidnil jsem ho ukázkou holých zad, na nichž žádné pouzdro neobjevil.

„Obrať se.“

Otočil jsem se tváří k němu.

„Ruce za hlavu.“

Položil jsem si ruce za hlavu.

„Odstup od své bouchačky.“ Pokročil jsem kupředu.

„Klekni.“ Klekl jsem si.

Pak řekl: „Ty zasranej parchante. Kdo si myslíš, že jsi? Lezeš mi do soukromí a porušuješ moje práva!“

Zdálo se, že je skutečně nazlobený.

Konečně jsem našel tu správnou formulaci, abych ho ještě víc neprovokoval: „No, a máte aspoň ponětí,

kdo to mohl udělat?“

„I kdybych měl, tobě bych to neřekl, ty zmetku.“

„Nebo nějaký motiv vraždy?“

„Přestaň mě už zpovídat, ty hajzle, a zavři tu svou zasranou hubu.“

„Mám to chápat tak, že nemohu počítat s vaší spoluprací?“

„Zmlkni už!“ Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Měl bych tě zastřelit za vniknutí na cizí pozemek, ty

parchante. To si odskáčeš. Mohl bych tě svlíknout a vysadit tě nahatýho někde v lese.“ Pokud šlo o

pomstu, začínala se u něj projevovat nebývalá kreativita.

Vkleče už mě začínala bolet kolena, tak jsem vstal.

Stevens zaječel: „Kleknout! Kleknout!“

Šel jsem rovnou k němu. Namířil berettu do mého podbřišku a stiskl spoušť. Cukl jsem sebou, přestože

zbraň byla prázdná.

Zřejmě si v tu chvíli uvědomil, že pokoušet se ustřelit mi okrasu prázdnou pistolí je blbost. Upřeně zíral na

vybranou berettu.

Tentokrát jsem použil levý hák, abych mu opakovaně neporanil pravou sanici. Doufal jsem, že ocení můj

smysl pro souměrnost, až se probere.

Zatím se válel v trávě.

Momentálně to nevypadalo, že by se mi chtěl vyzpovídat. Mučení bohužel nepřicházelo v úvahu, ačkoliv

jsem byl v silném pokušení.

Posbíral jsem svoje sako, revolver i pouzdro a svázal jsem mu dohromady tkaničky.

Pak jsem ho nechal na místě, nasedl jsem do jeepu a odjel pryč. Jen jsem doufal, že až se probere a

zavolá policii, budu už mít za sebou kus cesty.

Cestou jsem o něm přemýšlel. Je to vrah? Každopádně to vypadalo, že buďto někoho kryje, nebo vydírá

anebo zatím teprve hledá způsob, jak z celé věci něco vytřískat.

Nejel jsem k trajektu, ale zamířil jsem do spleti okresek. Pro jistotu.

Levačka mi začínala tuhnout a pravačka už bolela. A klouby na pravé ruce začínaly otékat. Ježíšikriste, už

stárnu, pomyslel jsem si.

Zazvonil mi mobilní telefon. Nebral jsem ho na vědomí a mířil jsem na hranici státu New York.

Minul jsem sjezd na most Throgs Neck Bridge, kudy většina lidí jezdí na Long Island, a pokračoval jsemaž k mostu Whitestone Bridge. Připadal mi nějak vhodnější. „Most Emmy Whitestoneové.“ Začal jsem siprozpěvovat: „Jsem zamilovaný, zamilovaný…“ Zbožňuji sentimentální popěvky.

Za mostem jsem najel na dálnici směrem na východ k North Forku. Byla to dost velká zajížďka, ale museljsem se vyhnout trajektu, protože se dalo jen stěží odhadnout, jak se Paul Stevens zachová po tom, cobyl dvakrát knokautován na vlastním dvorečku. Nemluvě o tom, jak ho muselo vytočit, když si namlelhubu díky těm svázaným tkaničkám.

Nepředpokládal jsem ale, že by volal policii. Jestliže nechtěl ohlásit neoprávněné vniknutí na pozemek a

napadení, dalo se tušit, že uznal porážku v tomto kole a chystá se na další. Můj problém byl v tom, že časa místo bude vybírat on, a tím pádem bude mít na své straně i moment překvapení. Co se dá dělat. Kdyžčlověk hraje tvrdě, musí tu a tam počítat s faulem, když už jsme u těch sportovních metafor.

V sedm večer jsem byl zpátky v North Forku. Domů se mi ani trochu nechtělo, takže jsem zastavil předOlde Towne Taverne a dal si pivo. Barmana, nějakého Aidana, jsem se zeptal: „Setkal jste se někdy s

Fredricem Tobinem?“

Odpověděl: „Jednou jsem obsluhoval bar na večírku u něj doma. Sotva jsme si ale vyměnili pár slov.“

„Co se o něm povídá?“

Aidan jen pokrčil rameny. „Já nevím…, slyšel jsem všechno možné.“

„Například?“

„No, někdo třeba říká, že je homouš, někdo zase, že je na ženský. Někdo tvrdí, že je na dně a dluží, kam

se podívá. Někdo zase říká, že je samý prachy. On se tu objevil, vytřískal byznys z ničeho, takže to se paksnadno začne povídat ledacos. Někomu určitě šlápnul na kuří oko, s jinými lidmi je ale zase hodnězadobře. Rozhodně dobře vychází s poldy, rozumíte?“ „Jo,“ odpověděl jsem. „Kde bydlí?“

„Jo, ten má barák dole v Southoldu u Founders Landing. Víte, kde to je?“ „Ne.“

Aidan mi popsal směr a řekl: „Ten barák si nemůžete splést. Je to to největší, co jste kdy viděl.“

„Dík. Jo, někdo mi taky tvrdil, že tu je někde zakopaný pirátský poklad.“

Aidan se rozesmál. „Jo. Říkalo se, že dřív to tu bylo samá jáma, jak se všichni snažili něco najít. Jestli teda

někdo něco našel, tak si to nechal pro sebe.“

„Jasně. Proč se dělit se Strýčkem Samem?“

„Moje řeč.“

„A o té dvojnásobné vraždě na Nassau Pointu jste něco nového neslyšel?“

„Ani omylem,“ odvětil. „Osobně si myslím, že ti lidi ukradli něco hodně nebezpečného a vláda a policajti

teď mlží s nějakou vakcínou. Co by taky měli říkat, že jo? Že nastane konec světa? Ne. Chlácholí nás, že

se nám nemůže nic stát. Samý kecy.“

„Přesně.“ Myslím, že CIA, FBI a vláda obecně by měli všechny svoje blafy napřed vyzkoušet na

barmanech, holičích a taxikářích, než se je pokusí natlačit do hlav celému národu. Když potřebuji

realistický názor, dost často si pokecám s barmanem nebo se svým holičem a funguje to.

Aidan se mě zeptal: „Hele, víte, jaký je rozdíl mezi nemocí šílených krav a PMS?“

„Jaký?“

„Žádný.“ Pleskl utěrkou o bar a zachechtal se. „Chápete?“

„Jasně.“ Položil jsem peníze na pult, seskočil se stoličky, vyšel ven a rozjel se k místu zvanému Founders

Landing.

Kapitola 28

Už se stmívalo, když jsem dorazil ke kamennému monumentu s vytesaným nápisem „Founders Landing –

1640.“ Pochopil jsem, že se tu nejspíš vylodila skupinka přistěhovalců z Connecticutu.

Kdyby se předtím zastavili ve Foxwoodsu, pravděpodobně by sem dorazili ve spodkách.

Zaparkoval jsem před obrovskou budovou v koloniálním stylu, vystoupil z auta a vykročil k otevřené

železné bráně. Vešel jsem do zahrady a spatřil mumraj bufetových stolů, pojízdných barů a květinových

girland od Whitestoneové. Do všeho toho hemžení šumařila nějaká místní kapela.

Přistoupila ke mně pohledná mladá žena a pozdravila: „Dobrý večer.“

„Aspoň prozatím,“ odpověděl jsem.

„Pojďte si vybrat klobouk, prosím.“

„Co prosím?“

„Pokud máte dostat něco k pití, musíte mít na hlavě klobouk.“

„V tom případě jich chci aspoň šest.“

Zachichotala se a odvedla mě k dlouhému stolu, na němž byly vyrovnány snad na dva tucty klobouků,

jeden idiotštější než druhý. Vybral jsem si třírohý pirátský.

Nasadila mi ho na hlavu a prohlásila: „Vypadáte nebezpečně.“

„To taky jsem.“

Z velké lepenkové krabice vylovila umělohmotný palaš, jakým na mě zaútočila Emma, a zasunula mi ho zaopasek. „A je to,“ řekla spokojeně.

Nechal jsem tu krasotinku, aby šla přivítat skupinku, která zrovna dorazila, a vykročil jsem, v klobouku aozbrojený, po rozlehlém trávníku. Kapela zrovna hrála Měsíční serenádu.

Rozhlížel jsem se a odhadl jsem dosavadní počet hostů nanejvýš na padesát. Klobouky měli úplně všichni.Usoudil jsem, že hlavní nápor přijde až po západu slunce, do něhož zbývala zhruba půlhodinka. Neviděljsem Maxe, Beth, Emmu ani jiného známého. Zato jsem ale spolehlivě lokalizoval nejbližší bar a řekl si o

pivo.

Barman v pirátském převleku řekl: „Promiňte, pane, jen víno a nealko.“

„Cože? Já ale potřebuju pivo. A mám klobouk!“

„Jistě, pane, ale pivo není. Mohu doporučit šumivé bílé? Má to bublinky, tak si můžete myslet, že máte

pivo.“

„Mohu vám doporučit, abyste mi sehnal pivo, než se sem vrátím?“

Bloumal jsem bez piva dál a zkoumal okolí. Bylo odsud vidět do parku, který se rozkládal v místěch, kdese kdysi vylodili první osadníci. Takový místní Plymouth Rock, jenže tady o tom věděli opravdu jendomorodci. Kdo vůbec ví, že po Mayflower připlula Fortune? Koho zajímá druhé a třetí místo? Tohle je

Amerika.

Sledoval jsem, jak hosté pana Tobina zaplňují prostornou zahradu. Postávali, procházeli se, usedali kbílým kulatým stolkům, všichni v opeřených kloboucích, se sklenicemi v rukou, a bezstarostně klábosili.Byla to hodně usedlá parta, nebo se tak alespoň v tuto hodinu jevila. Žádný rum ani sex na pláži, žádnépotápění nebo volejbal na Adama ani nic podobného. Prostě když styky, tak jen společenské.

Zjistil jsem, že ze zahrady je výhled na rozlehlé přístaviště, na jehož konci byl vybudován mohutný dok. U

mola kotvilo několik člunů, které, jak jsem předpokládal, patřily hostům. Konat se tahle paráda o týdendřív, byla by tu i Spirocheta. Došel jsem až k doku. Hned před vjezdem kotvila velká kajutová jachtadlouhá přes deset metrů. Na boku se skvěl název Autumn gold{6}. Usoudil jsem z toho, že patří Tobinovia pojmenovaná je po jeho novém vínu nebo po pokladu, který je ještě třeba objevit. V každém případěbylo jasné, že Tobin má svoje hračky rád.

Nahlédl jsem do přítmí doku uvnitř a vstoupil jsem. Přes nedostatek světla jsem ve slabých paprscíchpronikajících dovnitř oběma konci doku viděl dvě lodi. Vpravo byl malý Whaler s plochým dnem, jakým jemožné dostat se na mělčinu. Ten mě velice zaujal. Vlevo pak se skvěl rychlý člun Formula 303, naprostostejný typ, jaký vlastnili Gordonovi. Na okamžik se mě zmocnil děsivý pocit, že se Gordonovi vrátili zezáhrobí, aby zvedli adrenalin na večírku a vyděsili Fredrica. Jenže tohle nebyla Spirocheta, tahletřistatrojka se jmenovala Sondra – nejspíš po současné Fredricově nabíječce. Myslím, že je snazšípřejmenovat loď než se zbavit tetování na paži.

Mně tu každopádně nezajímala ani ta velká jachta, ani rychlý člun, ale malý Whaler s plochým dnem. Bylvybaven jak přívěsným motorem, tak oky pro vesla. Dvě byla také složena hned vedle. Ještě zajímavějšíbylo přibližně dvoumetrové bidlo, jaké se používá k odstrkování lodi rákosinami a pobřežními mělčinami,když nelze použít motor ani vesla. A palubu měla tahle lodička hodně zablácenou. Na zádi stálaumělohmotná bedna plná krámů a mezi nimi jsem zahlédl trubku do mlhy.

„Hledáte něco?“

Obrátil jsem se a spatřil jsem Tobina s vinnou sklenkou v ruce, který stál na molu v šaškovském třírohém

klobouku.

Řekl jsem jen: „Obdivoval jsem vaši loď.“

„Tuhle loď? Většinu lidí zaujme ten rychlý člun nebo jachta,“ mávl rukou k lodi kotvící před dokem.

Pokusil jsem se o odzbrojující úsměv. Řekl jsem: „Když jsem viděl Formuli 303, napadlo mě, že Gordonovi

vstali z mrtvých.“

Dostalo se mi jen chladného upozornění: „Večírek probíhá na zahradě, pane Corey.“

„Všiml jsem si.“ Vyšli jsme z doku.

„Dovolte, abych vás během večera představil několika svým hostům,“ řekl Tobin.

„To by bylo báječné,“ lhal jsem přesvědčivě.

A tak jsme šli. Cestou jsem se ho zeptal: „Jak je to odsud daleko k přístavišti Gordonových?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl.

„Zkuste to odhadnout.“

„Snad dvanáct kilometrů, proč?“

„Spíš dvacet,“ odvětil jsem. „Musíte kolem Great Hog Necku. Díval jsem se do automapy. Bude to skorodvacet kilometrů.“

„Kam tím míříte?“

„Nikam, já jen tak. Snažím se najít téma vhodné ke konverzaci na břehu moře.“

„Chci vás jenom upozornit, že ani mne ani mé hosty nebudete obtěžovat otázkami souvisejícími s vraždouGordonových. Hovořil jsem o tom se šerifem Maxwellem a ten mi přislíbil totéž. Znovu zdůraznil, že už

nemáte žádné oficiální pravomoci.“

„Máte mé slovo, že nikoho nebudu obtěžovat policejními dotazy ohledně Gordonových.“

„Ani s ničím jiným, co by se Gordonových jakkoliv týkalo.“

„Slibuju. Ale potřebuju pivo.“

Tobin se rozhlédl, přivolal slečnu s podnosem s vínem a řekl jí: „Zajděte prosím dovnitř a tomuto pánovipřineste pivo. Nalijte mu je do vinné sklenky.“

„Ano, pane.“ A už běžela. Páni, musí to být báječné být bohatý a říkat jen chci tohle, chci támhleto.

„Vy nejste typ na klobouk,“ řekl mi ještě Tobin, omluvil se a nechal mě tam stát. Bál jsem se hnout zmísta pro případ, že by mě nenašla ta holka s pivem.

Mezitím už se téměř setmělo. Barevná večírková světla blikala, pochodně plály, svíčky žhnuly. Příjemnábríza odháněla komáry. A kapela spustila Hvězdný prach. Trumpeťák byl skvělý. Život je fajn. Byl jsem

rád, že nejsem mrtvý.

Sledoval jsem, jak se Fredric věnuje hostům, přechází od jednoho ke druhému, od páru k páru, odskupinky ke skupince, směje se, vtipkuje, upravuje jim klobouky a strká plastové šavle za pas i dámám,které nějaký mají. Na rozdíl od nejproslulejšího pořadatele večírků z Long Islandu Jaye Gatsbyho FredricTobin nepřihlížel své party zpovzdálí. Právě naopak – byl přímo v centru dění a choval se jako ten nejlepší

hostitel na světě.

Musel jsem mu přiznat, že nervy má jak špagáty. Ten chlap je na pokraji bankrotu – alespoň pokud mámvěřit Emmě Whitestoneové, a je to dvojnásobný vrah – alespoň pokud mám věřit svým instinktům,nehledě na to, co jsem objevil v doku. Musel už vědět, že tahle jeho tajemství už znám, a přestonepanikařil. Měl větší starost o hladký průběh večírku než o to, že bych mu mohl narušit dosavadní chodživota. Skutečně důstojný soupeř. Servírka se vrátila s vinnou sklenkou plnou piva na podnose. Vzal jsem

si ji s poznámkou: „Nemám rád víno.“

Usmála se. „Já taky ne. V ledničce je piva dost.“ Mrkla na mě a byla pryč.

Někdy mám pocit, že jsem nadán sexappealem, charismatem a živočišným magnetismem. A jindy se mizase zdá, že mi musí táhnout z huby a smrdím nejspíš jako bezdomovec. Dnes večer to byl tedy rozhodně

ten první případ. Švihácky jsem si posunul klobouk na stranu, upravil si šavli a začal korzovat.

Většinou tu byli samí mladí lidé nebo ti, o nichž se říká, že jsou na prahu středního věku. Důstojných dama pánů v letech jsem moc neviděl. Například Margaret Wileyovou jsem dosud nezahlédl. Hosté bylivětšinou v párech – svět jsou samé páry – ale viděl jsem i pár osamocených kousků, s nimiž by se dalokonverzovat v případě, že by se neukázala žádná z mých jediných skutečných a opravdových lásek.

Všiml jsem si blondýny v bílých šatech. Poznal jsem v ní nový Tobinův objev, který mi Gordonoviukazovali na ochutnávce vín. Procházela se sama po trávníku, tak jsem jí zkřížil cestu. „Dobrý večer,“ řekl

jsem.

Usmála se. „Dobrý večer.“

„Jsem John Corey.“

Jméno jí očividně nic neřeklo. Úsměv jí však z tváře nezmizel. Řekla: „Sondra Wellsová. Přítelkyně

Fredrica Tobina.“

„Ano, já vím. Setkali jsme se v červenci ve vinném sklepě. Při ochutnávce vína. Byl jsem tam s

Gordonovými.“

Její úsměv povadl a řekla: „Je to příšerné.“ „To rozhodně.“

„Tragédie.“

„Ano. Byli jste si s Gordonovými blízcí?“

„No…, jen Freddie. Já jsem je měla ráda…, ale nevím, jestli oni měli rádi mne.“

„Jsem si jist, že ano. Vždycky o vás mluvili jen v nejlepším.“ Vlastně o ní nikdy nemluvili.

Znovu se usmála.

Díval jsem se na ni a nedokázal jsem pochopit, jak někdo může vyměnit Emmu Whitestoneovou zaSondru Wellsovou. Ale nakonec – krása je vždy relativní a závisí na úhlu pohledu. Zeptal jsem se slečnyWellsové: „Ráda jachtaříte?“

„Ne, já ne. Spíš Fredric.“

„Mám na západ odsud dům u moře. Strašně rád jachtařím.“

„To je báječné.“

„Vlastně jsem asi pana Tobina viděl…, kdy to jen bylo…, v pondělí kolem páté v jeho Whaleru. Zdálo se

mi, že jste tam byla s ním.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „V pondělí…, to jsem byla celý den na Manhattanu. Fredric mi dalauto se šoférem a my jsme s posluhovačkou odjely na celý den nakupovat.“

Viděl jsem, jak usilovně přemýšlí, až se jí vraští čelo. Zeptala se mne: „Vy jste viděl Fredrica ve Whaleru

s… jinou osobou?“

„Ale ne, možná to ani nebyl on, a pokud ano, možná že byl sám nebo s nějakým mužem…“

Znovu se zamračila.

Pokračoval jsem spokojeně v blufování: „Sdílíte Fredricův zájem o místní historii a archeologii?“

Odpověděla: „Ne. A jsem ráda, že už o to i Fredric ztratil zájem. Proč by se měl ze všech koníčků, které si

muž může zvolit, zabývat právě tímhle?“

„Možná že to má něco společného s archivářkou Historické společnosti Peconic Bay.“

Podívala se na mě tak chladně, že mi bylo jasné, že odchází, když v tom se u nás vynořil Tobin a oslovil ji:

„Mohu tě na okamžik unést? Fisherovi by tě rádi pozdravili.“ Podíval se na mě a řekl: „Omluvíte nás?“

„Budu muset, pokud nechtějí Fisherovi pozdravit taky mě.“

Fredric Tobin se na mě nepříjemně usmál, Sondra Wellsová se zamračila a oba odkráčeli.

Kolem půl deváté jsem konečně narazil na Maxe a Beth. Oba byli vymóděni podobnými klobouky jako

ostatní.

Beth poznamenala: „Krásný večírek. Díky, žes mi ho navrhl.“

„Člověk nikdy neví, co se dozví, když bude aspoň naslouchat.“

Max mi řekl: „Beth už mě informovala o tom, jaký pokrok ve vyšetřování se povedl policejnímu oddělení v

Suffolku. Za poslední čtyři dny udělali ohromný kus práce.“

Mrkl jsem po Beth, abych se pokusil zjistit, jestli Maxovi řekla i o návštěvě u mě. Jen nepatrně zavrtěla

hlavou.

Max mi řekl: „Ještě jednou díky za vaši pomoc.“

„O tom vůbec nemluvte. Jsem kdykoliv k dispozici.“

„Vůbec jste se mi neozval, když jsem vám nechával vzkazy,“ poznamenal Max.

„Ne, to já nedělám.“

„Neřekl bych, že máte důvod být naštvaný.“

„Ne? Tak se zkuste vžít do mé situace, Maxi. Měl jsem vás tenkrát z té verandy vykopat.“

„No…, omlouvám se, jestli jsem vám způsobil nějaké nepříjemnosti,“ broukl Max.

„Jo. Díky.“

„John má problémy se svými šéfy, protože vám pomohl,“ vložila se do toho Beth.

„Omlouvám se,“ zopakoval Max. „Když mi řeknete, na koho se obrátit, můžu zkusit pár telefonátů.“

„Bez urážky, Maxi, ale s venkovským šerifem oni se opravdu bavit nebudou.“

Vlastně jsem se na Maxe ani nezlobil, a i kdyby ano, na něj bylo těžké zlobit se dlouho. V podstatě je todobrý chlap a jeho jedinou chybou je, že se pořád ohlíží po velkém šéfovi. Někdy se ale tvářím, že sezlobím, a v tom druhém to vyvolá pocit, že mi něco dluží. Třeba menší informaci. „Mimochodem, nedošlopřed nějakými dvěma či třemi lety mezi zaměstnanci z Plum Islandu k úmrtí, které by upoutalo vaši

pozornost?“

Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Došlo tu v létě přede dvěma lety k utonutí. Ten chlapík…, nějakýdoktor…, myslím, že to byl veterinář.“

„Jak se utopil?“

„Snažím se vzpomenout si… Byl na člunu…, jo, myslím, že byl v noci na rybách, a když se nevracel, jehožena nás zavolala. Informovali jsme pobřežní stráž a ti našli kolem jedné v noci jeho člun na mořiprázdný. Druhý den ho moře vyplavilo na pláž támhle někde…“ Ukázal směrem ke Shelter Islandu.

„Byly nějaké důkazy o tom, že to nebyla nehoda?“

„Měl na hlavě stopu po úderu, ale podle pitevní zprávy ve člunu upadl, uhodil se o bort a spadl do vody.“Max dodal: „To se stává.“ Podíval se na mě. „Proč se na to ptáte?“

„Slíbil jsem panu Tobinovi i vám, Maxi, že se o takových věcech tady na večírku bavit nebudu.“ Pak jsem

dodal: „Musím si dát pivo.“ Odešel jsem a nechal jsem tam Maxe stát s prázdnou vinnou sklenkou v ruce.

Beth mě dohonila a řekla: „To bylo hrubé.“

„Zasloužil si to.“

„Nezapomínej, že já s ním musím pracovat.“

„Tak si s ním pracuj.“ Zahlédl jsem svoji oblíbenou servírku a ona zahlédla mě. Na podnose měla sklenici

piva a hned mi ji podala. Beth si vzala víno.

„Chci, abys mi řekl o těch archeologických vykopávkách, o Fredricu Tobinovi, o všem, cos zjistil,“ řeklaBeth. „A chci znát všechny tvoje závěry. Za to ti zajistím oficiální status a budeš mít za zády všechnyzdroje okresního oddělení. Co ty na to?“

„Co já na to? Nech si svůj oficiální status. I bez něj mám dost problémů. A všechno, co vím, ti řeknu zítra.

Pak odsud padám.“ „Johne, nech toho vydírání.“

Na to jsem neodpověděl.

„Chceš, abych oficiálně zavolala tvému šéfovi? Jak se jmenuje?“

„Šéfinspektor Sračka. Nedělej si s tím starosti.“ Kapela hrála A tak jde čas a já jsem se jí zeptal: „Chceš si

zatančit?“

„Ne. Můžeme si promluvit?“

„Jistě.“

„Ty si myslíš, že utonutí toho zaměstnance z Plum Islandu souvisí s tímhle případem?“

„Možná. Třeba se to nikdy nedozvíme, ale podobnost tam vidím.“

„Jakou podobnost?“

„Sluší ti to v tom klobouku.“

„Já se chci bavit o případu, Johne.“ „Ne tady a ne teď.“

„Kde a kdy?“ „Zítra.“

„Dnes. Řekls dnes večer. Zastavím se u tebe.“

„No, já nevím, jestli jí to můžu udělat…“

„Podívej, Johne, já ti nenabízím sex. Prostě si s tebou potřebuju promluvit. Pojďme do baru nebo někam

jinam.“

„No…, nemyslím, že bychom měli odcházet společně…“

„Aha…, no jo, ty ses zamiloval.“

„Ne…, víš…, no, možná ano, ale tohle každopádně může počkat do zítřka. Pokud mám pravdu, tak je náščlověk přímo tady a pořádá večírek. Být tebou, zítra si ho pořádně pohlídám. Ale nevyplaš si ho, jasné?“

„Jasné, ale…“

„Sejdeme se zítra, já ti všechno řeknu a pak to pro mě končí. V pondělí se vracím na Manhattan. Celéúterý mám prohlídky u doktorů a pracovní jednání, rozumíš? Zítra. Slibuju.“

„Fajn.“ Dotkla se sklenkou té mé a připili jsme si.

Pak jsme ještě chvíli klábosili a přitom jsem v dálce spatřil Emmu. Hovořila se skupinkou lidí, v níž byl iFredric Tobin, její bývalý milenec a podezřelý z vraždy. Nevím, proč mě tak popudilo vidět je, jak se spolubaví. Jsi přece moderní muž, Johne. Když tvoje žena jezdila na dlouhé služební cesty se svým šéfem,

kácel ses z toho snad? Ani trochu.

Beth sledovala, kam se dívám, a poznamenala: „Moc jí to sluší.“

Neodpověděl jsem.

A Beth pokračovala: „Zmínila jsem se o ní Maxovi.“

Na to jsem už vůbec nehodlal reagovat.

„Bývala… přítelkyní Fredrica Tobina. To ale myslím víš. Zmiňuju se o tom jenom pro případ, že bys tonevěděl. Myslím tím, že bys měl být opatrný na to, co říkáš v posteli, jestli je Tobin podezřelý. Nebo sis jinabrnknul kvůli tomu? Abys zjistil víc o Tobinovi? Johne? Posloucháš mě?“

Podíval jsem se na ni a řekl jsem: „Víš, Beth, někdy mě mrzí, že mě jedna z těch kulek nevykastrovala.Pak by mě konečně ženské naprosto přestaly ovládat.“

„Až budeš mít příště sex, tohle už si myslet nebudeš,“ poznamenala, otočila se a odešla.

Rozhlížel jsem se a znovu jsem si uvědomil, že tady dneska měli být Tom a Judy. Zajímalo by mě, jestliměl být poklad na útesu objeven tenhle týden. Byl by už teď oznámen médiím? Nebo by to ohlásilidneska večer zrovna tady?

Každopádně Gordonovi byli v mrazáku, poklad schovaný bůhvíkde a jejich pravděpodobný vrah stál sotvapatnáct metrů ode mě a povídal si se ženou, která mi přestala být lhostejná. Navíc jsem si všiml, že teďuž stojí Tobin s Emmou o samotě a cosi si spolu šuškají.

Začínal jsem toho mít pomalu dost a vykročil jsem proto přes trávník směrem k parkovišti. Cestou jsemshodil tu pitomou maškarádu, kterou mě tu vyzdobili. Asi v polovině cesty jsem uslyšel ženský hlas, jak

volá mé jméno, ale nezastavoval jsem se. „Johne!“

Otočil jsem se.

Přes trávník ke mně spěchala Emma. „Kam jdeš?“

„Někam, kde si můžu dát pivo.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, společnost nepotřebuju.“

„Ty ji potřebuješ víc, než si myslíš, kamaráde. To je právě tvůj problém. Byl jsi moc dlouho sám.“

„Nepíšeš náhodou do místního plátku sloupek pro zhrzené milence?“

„Mě nevyprovokuješ a samotného tě odejít taky nenechám. Kam jdeš?“

„Do Olde Towne Taverne.“

„To je můj oblíbený pajzl.“ Vzala mě za paži a odcházeli jsme společně.

Za dvacet minut jsme se její postarší károu dostali do Olde Towne Taverne a já jsem se konečně dočkalpořádného piva.

„Včera večer jsem ti volala,“ řekla Emma.

„Myslel jsem, že máte dámskou jízdu.“

„Volala jsem ti, když jsem se vrátila. Asi kolem půlnoci.“ „Copak, lov se nevydařil?“

„Ne. Nejspíš už jsi spal.“

„Ne, zajel jsem si do Foxwoodsu. Tam se člověk opravdu odreaguje.“

„Vyprávěj mi o tom.“

Ještě chvilku jsme žvanili a pak jsem jí připomněl: „Doufám, že jsi Fredricovi neříkala nic z toho, co jsme

spolu probírali.“

Na zlomek vteřiny zaváhala, než odpověděla: „Ne…, ale řekla jsem mu…, řekla jsem mu, že spolu

chodíme.“ Usmála se. „Chodíme spolu?“

„No zatím jsme spolu hlavně leželi…“

„Mluv vážně.“

„Fajn, tak vážně mě především mrzí, že ses o mně vůbec zmiňovala.“

Pokrčila rameny. „Jsem šťastná a chci, aby to každý věděl. On vždycky chtěl, abych byla šťastná.“

„Gentleman.“ Usmála se. „Žárlíš?“

„Vůbec ne.“ Nejradši bych ho viděl na křesle. „Ale myslím, že bys s ním neměla mluvit o nás a už vůbec

ne o pirátských pokladech.“

„Dobře.“

Nakonec jsme spolu i povečeřeli a skončili v jejím bytě. Ukázala mi sbírku nočníků, do které už stačilazařadit i ten ode mne. Teď byl plný hlíny a osázený miniaturními růžemi.

Na okamžik zmizela a vrátila se s balíčkem. „To mám z dárkového obchodu historické společnosti,“ řeklami. „Jinak bych tam nenakupovala, ale mám tam čtyřicet procent slevu.“

„Tos nemusela…“

„Prostě to otevři.“

Když jsem rozbalil úhledně zabalený balíček, našel jsem knihu s věnováním. Kniha se jmenovala Příběh o

pirátském pokladu.

A věnování znělo: Johnovi, nejmilejšímu z bukanýrů, Emma. „Díky,“ usmál jsem se. „Takovou jsemvždycky chtěl.“

„No, vždycky asi ne, ale napadlo mě, že by ses do ní teď rád podíval.“

„To si piš.“

V bytě měla čisto, nebyla tam žádná kočka, měla skotskou i pivo, matrace byla pevná, měla ráda Beatles iBee Gees a pro mě měla dva polštáře. Co jsem si mohl přát víc? No, třeba nějakou tu třešničku na dortu.

A na tu taky došlo.

Nazítří byla neděle a my jsme si zajeli na snídani do Cutchogue Diner. Pak, aniž by se mě zeptala, zajela kmetodistickému kostelu. „Ne, že bych byla nějaká náboženská fanatička,“ vysvětlila mi, „ale někdy točlověka pozvedne. A prospívá to obchodu.“

A tak jsem s ní šel do kostela. Celou dobu jsem byl připraven zajet pod lavici, kdyby se náhodou začal

hroutit strop.

Po mši jsme vyzvedli moje auto před Tobinovým domem a každý svým autem jsme zamířili ke mně.

Zatímco si Emma vařila čaj, zavolal jsem do kanceláře Beth. Nebyla k zastižení, takže jsem jí nechal vzkaz

u chlápka, který mi tvrdil, že dělá na případu Gordonových. „Řekněte jí, že budu celý den pryč,“ požádal

jsem ho. „Pokusím se ji sehnat večer. Pokud se mi to nepovede, ať se u mě zastaví zítra ráno na kávu.“

„V pořádku, vyřídím.“

Pak jsem Beth zkusil zavolat domů. Ozval se mi jen záznamník, takže jsem jí na něm nechal stejný vzkaz.

Konečně jsem měl pocit, že jsem pro splnění svého slibu udělal, co jsem mohl. Vešel jsem do kuchyně a

navrhl: „Co si udělat nedělní vyjížďku?“

„To zní dobře.“

Zavezla svoje auto domů, přesedla ke mně a zajeli jsme si na Orient Point, kde jsme nastoupili na trajekt

do New Londonu. Celý den jsme strávili v Connecticutu a na Rhode Islandu. Prohlédli jsme si pár památek

v Newportu, navečeřeli se v restauraci Mystic a vrátili se na trajekt. Stáli jsme na palubě a dívali se na vodu a na hvězdy. Trajekt zrovna proplouval úžinou Plum Island Sound a já jsem napravo spatřil maják na Orient Pointu.

Nalevo se proti temné noční obloze rýsovala ještě temnější bezútěšná silueta majáku na Plum Islandu. V úžině se začínaly vzdouvat vlny a Emma poznamenala: „Ta bouře už se žene rovnou sem. Moře vždyckyzačne řádit daleko dřív, než se to projeví na počasí. A taky klesá barometr, cítíš to?“

„Co jestli cítím?“

„Že klesá tlak vzduchu.“

„Hm…“ Vypláznul jsem jazyk. „Zatím nic.“

„Já to poznám. Na počasí jsem hodně citlivá.“

„A to je dobře nebo špatně?“

„Já si myslím, že to je dobrá věc.“

„Tak já taky.“

„Opravdu to nepociťuješ? Ani zranění tě nebolí?“

Soustředil jsem se na svoje rány a opravdu, trochu to pobolívalo. „Díky, žes mě na ně upozornila,“ rýpl

jsem si.

„Je dobré vnímat svoje tělo. Pochopíš pak vztah mezi živly a svým tělem a myslí.“ „To rozhodně.“

„Například já při úplňku tak trochu blbnu.“

„Ještě víc než normálně?“

„Ano, ještě víc. A co ty?“

„Já jsem při něm strašně nadržený.“

„Vážně? Při úplňku?“

„Při úplňku, při půlměsíčku i když je nov.“

Rozesmála se.

Zahleděl jsem se k Plum Islandu, který jsme právě míjeli. Viděl jsem pár pozičních světel z průlivu a naobzoru záři v místech, kde se za stromy skrývala hlavní laboratoř. Jinak byl ostrov právě tak temný, jakomusel být před třemi sty lety, a kdybych zavřel oči, dokázal bych si představit šalupu kapitána Kidda SanAntonio křižující při březích ostrova jedné červencové noci roku 1699. Viděl bych člun spouštěný z bokuna vodu s Kiddem a možná ještě jedním nebo dvěma muži na palubě a vybavil bych si i to, jak osádkavesluje ke břehu…

Emma mě vytrhla ze zamyšlení: „Na co myslíš?“

„Jen se kochám tou nádherou.“

„Civěl jsi k Plum Islandu.“

„Ano…, přemýšlel jsem… o Gordonových.“

„Myslel jsi na kapitána Kidda.“

„Ty snad čteš myšlenky.“

„O tom ses přece v noci přesvědčil, ne?“

„Učiněná vědma.“

„Dobrá metodistka a běhna. Ale jen jednou měsíčně.“

Usmál jsem se. „A umíš předpovídat počasí.“

„To je pravda. Řekneš mi o té… vraždě něco víc?“

„Ne.“

„Jasně. Chápu. Pokud ode mě potřebuješ cokoliv vědět, klidně se ptej. Udělám všechno, co by ti

pomohlo.“ „Díky.“

Když loď přirážela k molu, zeptala se mne: „Chceš u mě zůstat na noc?“

„No…, rád bych, ale… měl bych jet domů.“

„Můžu zůstat u tebe.“

„No, abych ti řekl pravdu, měl bych se spojit s detektivem Penrosovou.“

„Jistě.“

A víc jsme o tom nemluvili.

Vysadil jsem ji před jejím domem. Řekl jsem jí: „Zastavím se u tebe zítra po práci.“

„Dobře. Znám prima restauraci u moře, do které bych tě ráda vzala.“

„Už se těším.“

Políbili jsme se na rozloučenou a pak už jsem mířil k domu strýčka Harryho. Když jsem zjistil, že je nazáznamníku nahráno sedm vzkazů, přepadla mě nechuť poslechnout si byť i jen jediný z nich. Ostatněvždyť tam budou i ráno.

Když jsem usínal, uvažoval jsem ještě v polospánku, co udělat s Fredricem Tobinem a svým podezřením.Byl jsem přesně v té situaci, kdy člověk ví, že má pachatele, ale neví, jestli už ho může skřípnout, nebojestli má naopak předstírat absolutní nezájem o jeho osobu.

Mělo mě napadnout, že když začnete zahánět štvané zvíře do kouta, může se dosud neškodná potvůrkastát nebezpečnou bestií. Lov je hra pro dva, lovce a kořist, a kořist může ztratit mnohem víc.

Zapomněl jsem, že bych měl brát Fredrica Tobina jako soupeře vážně. Připadal mi jako onuce, stejně jakojá jsem mu musel připadat jako naprostý tupec. Každopádně si dávám vinu za to, co následovalo.

Kapitola 29

Když jsem v pondělí ráno vstával, hustě pršelo. Farmářům to asi udělalo radost, vinařům už méně. Alevěděl jsem přinejmenším o jednom vinaři, který měl daleko závažnější problémy než déšť.

Když jsem se oblékal, v rádiu hlásili, že u pobřeží Virginie řádí hurikán Jasper, který vyvolávánepředvídatelné změny počasí směrem na sever až k Long Islandu. Byl jsem rád, že se dneska vracím na

Manhattan.

Ve svém bytě na dvaasedmdesáté ulici jsem nebyl přes měsíc a ani jsem si nevyzvedával vzkazy zezáznamníku. Jednak proto, že jsem nechtěl, ale hlavně asi proto, že jsem zapomněl přístupový kód.

Asi v devět jsem sešel dolů oblečený do značkových džínsů a sportovní košile a uvařil si kávu. Vlastnějsem taky čekal, že zavolá Beth nebo že se staví.

Na kuchyňské lince ležel místní týdeník. Válel se tam od pátku nepřečtený, takže mě ani mocnepřekvapilo, když jsem na titulní straně uviděl reportáž o vraždě Gordonových. Odnesl jsem si noviny shrnkem kávy dozadu na verandu a přečetl si verzi místního reportérského esa. Ten chlap psal taknepřesně, zkresleně a měl tak strašný sloh, že by z fleku mohl psát pro Newsday nebo Timesy.

Zrak mi padl na článek o Tobinově vinařství, kde byla citována majitelova slova: „Každým dnem zahájímevinobraní a zdá se, že to bude slibná sklizeň, možná nejlepší za posledních deset let, pokud nepřijdouprudké deště.“

No, Freddie, tak už se nám to žene. Zajímalo by mě, jestli si smí odsouzenci k poslednímu jídlu přát víno.

Odhodil jsem ten plátek stranou a vzal do ruky dárek od Emmy, knihu Příběh o pirátském pokladu.

Prolistoval jsem ji, prohlédl si obrázky, našel mapu Long Islandu, kterou jsem chvilku studoval, a pak

jsme narazil na kapitoly o kapitánu Kiddovi a přelétl zrakem svědectví ctihodného Roberta Livingstona,jednoho z někdejších Kiddových finančních mecenášů. Mimo jiné se v něm uvádělo: Řečený kapitán Kidd do těchto končin dorazil, aby oslovil jeho Excelenci hraběte Bellomonta. Podledostupných zpráv kapitán Kidd po příjezdu do Bostonu informoval jeho Lordstvo, že na palubě své šalupyv přístavu má čtyřicet žoků zboží a nějaký cukr, a uvedl též, že dovezl asi osmdesát liber stříbra. Dáleřečený Kidd oznámil, že má čtyřicet liber zlata, které ukryl a zabezpečil na jistém místě v úžině mezi námia New Yorkem, aniž by konkrétní místo označil, a tak je neobjeví nikdo jiný.

Nemusel jsem být geniální matematik, abych si rychle spočítal, že čtyřicet liber zlata by mohlo mít cenukolem tří set tisíc dolarů nemluvě o historické nebo numismatické hodnotě, jež by cenu mohla podle toho,

co říkala Emma, i zečtyřnásobit.

Další hodinu jsem strávil čtením a čím déle jsem četl, tím pevněji jsem byl přesvědčen, že snad každý,kdo v této epizodě vypovídal, počínaje lordem Bellomontem a konče posledním plavčíkem, byl lhář. Žádné

svědectví se neshodovalo s ostatními, a hodnota zlata, stříbra a drahokamů tak byla naprosto vehvězdách. Jediné, na čem se shodli všichni, bylo, že poklad byl vyložen na břeh někde kolem úžiny LongIsland Sound. O Plum Islandu ani zmínka, ale existovalo tu lepší místo pro úkryt? Jak jsem zjistil přinávštěvě Long Islandu, neměl žádný přístav, takže nebylo pravděpodobné, že by tam nějakou náhodouzakotvila zbloudilá loď kvůli nabrání vody nebo potravin. Ostrov vlastnili bílí osadníci, nehrozilo tedynebezpečí ze strany indiánů, a navíc ho zjevně nikdo neobýval. A jestli Kidd svěřil část cenné kořisti Johnu

Gardinerovi, jehož ani neznal, proč by nedoplul ještě zhruba deset kilometrů přes zátoku na Plum Island,aby tam uložil další část? Mně to smysl dávalo. Jen by mě zajímalo, jak na tohle přišel Fredric Tobin.Určitě by nám to ochotně sdělil na tiskové konferenci, až by ohlašoval nález pokladu. Pravděpodobně byjeho slova zněla: „Tvrdá práce, dobrá znalost vinařství, vytrvalost a vynikající produkt. A šťastná náhoda.“

A tak jsem ještě dlouho okouněl na zadní verandě, četl, sledoval počasí, promýšlel si případ a čekal naBeth, která tu podle mě už měla dávno být.

Nakonec jsem se zvedl, prošel francouzskými dveřmi do pracovny a přehrál si sedm vzkazů ze

záznamníku.

První byl od strýčka Harryho. Oznamoval mi, že má známého, který by si chtěl jeho dům pronajmout, a že

se mám proto rozhodnout, jestli ho koupím. Druhý byl od detektiva poručíka Wolfeho, který byl velicestručný: „Už mě serete.“ Třetí byl nepřehraný vzkaz z páteční noci od Emmy. Ten byl ještě stručnější:„Ahoj.“ Čtvrtý vzkaz byl od Maxe ze sobotního rána a Max mi jeho prostřednictvím oznamoval podrobnosti

o průběhu zbytku Tobinova večírku a hlásil mi, že si pohovořil s Beth a že mu mám zavolat. Pátá zprávaod Doma Fanelliho zněla: „Nazdar, kámo, přišel jsi o moc. To byl večer! Seznámili jsme se se čtyřmišvédskými turistkami, dvě jsou letušky, jedna je herečka a jedna modelka. Jo, a jeden kamarád z DailyNews napíše článek o tvém slavném návratu do New Yorku z rekonvalescence na venkově. Návratzraněného hrdiny. Úžasné, ne? Zavolej mu v pondělí, v úterý to vyjde, takže si to šéfové budou moctpřečíst předtím, než s tebou začnou vyjebávat. Jakej jsem? V pondělí mi zavolej a zajdem na pár panákůa já ti povím, jaký jsou Švédky. Ciao.“

Usmál jsem se. Čtyři Švédky, panebože. Šestý vzkaz byl od Beth. Ptala se mě, kde jsem byl v sobotuvečer a kdy se můžeme setkat. Sedmý vzkaz byl rovněž od ní. Oznamovala mi, že se u mě zastaví vpondělí ráno.

Když proto chvíli před polednem zazvonil zvonek u dveří, nebyl jsem příliš překvapen její návštěvou. „Pojďdál,“ řekl jsem jen.

Odložila na verandě deštník a vešla dovnitř.

Napadlo mě, že bych ji měl ujistit, že nemám společnost, takže jsem řekl: „Jsem sám.“

Řekla: „Já vím.“

Několik dlouhých sekund jsme se dívali jeden na druhého. Věděl jsem už, co mi oznámí, ale nechtěl jsemto slyšet. Stejně to řekla. „Emma Whitestoneová byla dnes ráno ve svém bytě jedním svýmzaměstnancem nalezena mrtvá, očividně zavražděná.“

Neřekl jsem nic. Co jsem taky mohl říct? Jen jsem tam stál.

Beth mě vzala za paži a odvedla mě do obývacího pokoje, kde mě posadila na gauč.

Sedla si vedle. „Nevím, jak se asi cítíš…, chci říct, že vím, kolik pro tebe znamenala…“

Přikývl jsem. Podruhé v životě jsem to nebyl já, kdo oznamoval špatné zprávy někomu druhému. Apoprvé v životě jsem slyšel oznámení o vraždě někoho, na kom mi vážně záleželo. Připadalo mi to takneskutečné, že jsem se zmohl na jediné: „Až do deseti večer jsem byl s ní.“

Beth řekla: „Ještě neznáme čas smrti. Našli ji mrtvou v posteli. Podle všeho ji zabili pohrabáčem z krbu.Ten ležel vedle…, nenašli jsme stopy po násilném vniknutí…, zadní vchod byl odemčený.“

Kývl jsem. Musel mít klíč, který nikdy nevrátil, a ji ani nenapadlo vyměnit zámek. A musel taky vědět, žebude po ruce pohrabáč.

Beth pokračovala: „Vypadalo to na vloupání…, vyprázdněná peněženka i šperkovnice. I všechny ostatníznaky svědčí pro vloupačku.“

Zhluboka jsem se nadechl, ale neříkal jsem nic.

Beth mi řekla: „A pak jsou taky mrtví oba Murphyovi. Taky jasná vražda.“

„Panebože.“

Beth řekla: „Policista z místního oddělení přibližně jednou za hodinu kontroloval jejich dům, ale… nevšimlsi ničeho. Až ranní strážník uviděl, že noviny, které byly na trávníku hozené už v osm, tam byly ještě vdevět. Věděl, že Murphyovi vstávají časně, tak vzal ty noviny a… opravdu to chceš slyšet?“

„Pokračuj.“

„Nejdřív jim telefonoval, pak klepal na dveře a nakonec obešel dům a zjistil, že zadní vchod je otevřený.Vešel dovnitř a našel je v posteli mrtvé. Oba zemřeli následkem úderů do hlavy způsobených těžkýmželezným sochorem, který se na místě činu našel se stopami krve. Dům byl vzhůru nohama. Vzhledem kpřítomnosti policejní hlídky v ulici předpokládáme, že se vrah přiblížil od pláže.“

Kývl jsem.

Beth řekla: „Jistě si dokážeš představit, že celé policejní oddělení v Southoldu je vzhůru nohama a stejně

na tom bude za chvíli celý North Fork. Když se tady stane jedna vražda do roka, tak je to moc.“

Vzpomněl jsem si na Maxe, který byl nejradši, když šlo všechno hladce a v klidu.

Beth pokračovala: „Okresní policejní oddělení sem vysílá speciální tým, protože dospěli k názoru, že tuřádí psychopat, který vykrádá domy a vraždí jejich obyvatele.“ Pak dodala: „Já si myslím, že ten, kdo zabil

Gordonovy, si z jejich domu mohl vzít klíč od Murphyových. Proto nedošlo k násilnému vniknutí a protobyl odemčený zadní vchod.“

Kývl jsem. Tobin tušil, že jednou bude nutné se Murphyových zbavit, a myslel s takovým předstihem, že si

vzal klíč. Když jsme zjistili, že se klíč od domu Murphyových u Gordonových nenašel, mělo nás tovarovat. Další důkaz toho, jak jsme vraha podcenili. Řekl jsem: „Měli jsme s tím počítat…“

Přikývla. „Já vím. Pokud jde o Emmu Whitestoneovou, tak buďto nechala odemčeno, nebo to byl takyněkdo, kdo měl klíč…, koho dobře znala.“

Podíval jsem se na Beth a poznal jsem, že oba víme, o kom se mluví. Pak řekla: „V neděli ráno jsemnařídila sledování Fredrica Tobina, ale o půlnoci to shora odvolali, prý kvůli šetření, takže po půlnoci ho už

nikdo nesledoval.“

Neodpovídal jsem.

Řekla: „Mám potíže s tím, abych kohokoliv přiměla k souhlasu s jakýmkoliv vyšetřováním Fredrica Tobina.On prostě není podezřelý. A já na něj nemám nic, co by mě opravňovalo k nepřetržitému sledování.“

Sice jsem ji vnímal, ale v mysli mi vířily obrazy Emmy u mě v domě, jak plave v zátoce, na večírkuhistorické společnosti, v její ložnici, kde ji našli zavražděnou… Co by bylo, kdybych tam zůstal přes noc, ajak mohl někdo vědět, že je sama…? Napadlo mě, že kdyby mě tam Tobin našel spát vedle ní, zabil by mě

taky.

Beth se ozvala: „Mimochodem, s Fredricem Tobinem jsem mluvila na tom jeho večírku a byl přímookouzlující. Jen mi připadá takový příliš uhlazený…, ten chlap prostě musí mít druhou tvář… Za tímúsměvem se skrývá něco, co už vůbec není tak pěkné.“

Myslel jsem na Tobina a vybavil si ho, jak mluví s Emmou během toho večírku. V tu chvíli už musel vědět,

že ji zavraždí. Jen by mě zajímalo, jestli ji zabil, aby už se mnou nemohla mluvit, nebo jen proto, aby midal najevo: „Seru na tebe, Coreyi. Seru na tebe, ty chytráku, i když jsi přišel na to, kdo zabil Gordonovy,seru na tebe, i když mi šukáš bejvalku, prostě na tebe seru.“

Beth pak potichu přiznala: „Za Murphyovy se cítím tak trochu zodpovědná.“

Vzpomněl jsem si na svoji poslední návštěvu u manželů Murphyových. „Ve středu jsem jim ukázalTobinovu fotografii a oni ho identifikovali jako toho muže v bílém sportovním autě… Tobin má bíléporsche…“ Krátce jsem jí popsal svoji návštěvu u Edgara a Agnes Murphyových.

Beth přikývla. „Rozumím.“

Řekl jsem: „Fredric Tobin je vrah.“

Neodpovídala.

Pokračoval jsem: „Zavraždil Toma a Judy Gordonovy, Edgara a Agnes Murphyovy, možná i tohoveterináře z Plum Islandu a Emmu Whitestoneovou. A možná i další. Tohle budu brát hodně osobně.“

Vstal jsem a řekl: „Potřebuju na vzduch.“ Vyšel jsem ven a zůstal stát na verandě. Déšť houstnul. Šedivýdéšť se valil ze šedivého nebe do šedivého moře. Od jihu dorážel ze zátoky vítr.

Emmo.

Čím víc jsem si představoval Fredrica Tobina, jak jí rozbíjí hlavu pohrabáčem, tím větší chuť jsem měloplatit mu to stejnou mincí. Zatoužil jsem, tak jako mnoho policistů, kteří měli osobní vztah k oběti, povyužití svých znalostí a pravomocí k pomstě. Ale policajt nemůže být mstitelem. A mstitel nemůže býtpolicajtem. Na druhé straně jsou ovšem zkrátka někdy situace, kdy musíte zahodit služební placku a vzítmísto ní do ruky bouchačku…

Kapitola 30

Beth se ke mně po chvilce připojila. Po dlouhém mlčení, kdy jsme se jen dívali na moře, se mě zeptala:„Oč tu jde, Johne?“

Věděl jsem, že jí tu informaci dlužím. „O zlato.“

„Zlato?“

„Ano. O zakopaný poklad, poklad pirátů a možná samotného kapitána Kidda.“

„Kapitána Kidda?“

„Ano.“

„A ten poklad byl na Plum Islandu?“

„Ano…, podle toho, co jsem zatím zjistil, se toho Tobin nějak domákl, a protože nemohl získat přístup najedno z nejlíp chráněných míst v zemi, začal hledat někoho, kdo měl na ostrov neomezený přístup.“

Chvíli přemýšlela. „Samozřejmě, teď už to začíná dávat smysl…, historická společnost, vykopávky, dům umoře, rychlý člun…, všichni jsme se drželi jen těch nemocí a drog…“

„Jistě. Když ale tohle zavrhneš – a já jsem to udělal, protože jsem věděl, že toho Gordonovi nebylischopni – musíš o celé té věci začít uvažovat jinak.“

„Řekni mi všechno, co o tom víš.“

Věděl jsem, že se mě snaží odvést od myšlenek na Emminu vraždu, a měla pravdu. Musel jsem pracovatna případu a dělat něco užitečného. „Tak jo,“ začal jsem. „Když jsem byl na Plum Islandu, tyarcheologické vykopávky mě trkly hned. K Tomovi a Judy mi to vůbec nesedělo a oni moc dobře věděli,že bych o tom přemýšlel, proto se mi s nimi taky nesvěřili. Jsem přesvědčený, že to měli promyšlenédopředu. Předpokládali, že až jako objeví poklad na svém pozemku, někteří lidé by si mohli vzpomenoutna to, že kopali na Plum Islandu, a dát si to do souvislostí. Proto čím méně lidí o tom vědělo, tím lépe.“

Beth poznamenala: „Nebylo by to poprvé, co bylo něco cenného přemístěno a najednou objeveno navhodnějším místě.“

„A to byla hlavní potíž celého plánu. Značka z pirátské mapy musela být přemístěna z území Strýčka Sama

na pozemek Toma a Judy.“

Beth se zamyslela a pak se mě zeptala: „Myslíš, že Gordonovi věděli přesně, kde je ten poklad na PlumIslandu zakopaný? Nebo se ho snažili najít? Nevzpomínám si, že bych na ostrově viděla moc čerstvýchvýkopů.“

„Myslím, že Tobinovy informace byly spolehlivé a věrohodné, ale možná nebyly nejpřesnější. Od Emmyjsem se dověděl pár věcí o pirátských mapách… a z téhle knížky taky.“ Ukázal jsem na knihu na nočnímstolku. Podle všeho byly všechny poklady označovány podle stromů, skal, které se sesypaly do moře, avůbec podle dočasných znamení, protože neměly být ukryty natrvalo…“

Beth se zeptala: „Jak tě napadlo jít za Emmou?“

„Chtěl jsem se prostě seznámit s předsedkyní Historické společnosti Peconic Bay a pak jsem zjistil, že bylaTobinovou přítelkyní.“

Beth chvíli uvažovala a poté řekla: „Takže pak jsi šel za Tobinem.“

„Ne, za ním jsem byl ještě předtím.“

„Tak co tě vedlo k tomu, aby ses vyptával u něj? Jak tě vůbec napadlo, že má s těmi vraždami něcospolečného?“

„Nejdřív jsem neměl nic. Mluvil jsem prostě se známými obětí, ne s podezřelými. Když jsem se s ním vestředu sešel, došel jsme k názoru, že je to příjemný chlap, ale že mi neodpovídá dostatečně jasně na

naprosto jasné dotazy. Chápeš?“

Přikývla.

„A když jsem si promluvil s Emmou, začal jsem si ty vztahy dávat dohromady.“

Znovu přikývla, zahleděla se ven do deště a zamyslela se. Nakonec řekla: „Já jsem ty dva dny strávila s

lidmi z laborky, ze soudního, z Plum Islandu a tak. A tys mezitím šel po úplně jiné stopě.“

„Byla to hodně slabá stopa, ale neměl jsem vlastně nic moc jiného na práci.“

„Ještě se zlobíš za to, jak se s tebou zacházelo?“

„Ale ne. Aspoň mě to motivovalo. Teď mi jde jen o to, abych dostal Tobina do basy a na křeslo.“

Podívala se na mě a vážně řekla: „Dobře víš, že k tomu vůbec nemusí dojít, pokud neseženeme dostatekpádných důkazů.“

„V Tobinově doku jsem našel člun s plochým dnem a s bidlem, přesně takový, jakým se dá doplout namělčinu.“ Vzpomněl jsem si na své setkání s Tobinem u lodi.

Pak jsem jí vyprávěl o všem, co jsem dělal potom, když jsme se v úterý večer rozloučili, i o tom, žeTobinova přítelkyně Sondra Wellsová a posluhovačka byly v době smrti Gordonových pryč, avšak Tobin se

mě snažil přesvědčit, že mu dosvědčí alibi.

Když jsem skončil, řekla Beth: „Takže koupě pozemku od Wileyových neměla být prostředkem, jak se

vyrovnat Tobinovi.“

„Ne. Tobin jim řekl, aby ten pozemek koupili na základě té legendy o Terasách kapitána Kidda. Existujetaky místo zvané Stromy kapitána Kidda, ale tam je teď veřejný park. Tobin věděl, že terasy nejsou vlegendách nijak přesně lokalizované, takže mu připadaly vhodnější, protože se dalo použít jakéhokolivútesu. Nechtěl ale, aby se vědělo, že on nakupuje bezcennou půdu, protože by to zavdalo příčinu knejrůznějším dohadům. Proto přiměl Gordonovy, aby nakoupili pozemek za vlastní omezené prostředky, a

měli štěstí, že narazili na útes Margaret Wileyové. V plánu bylo, že se poklad na útesu zakope a pak jako

objeví.“

„Neuvěřitelné.“

„Ano. A protože je skoro nemožné imitovat stáří vertikálního výkopu, rozhodli se bednu s pokladem

schovat do útesu ze strany – z té terasy, kterou jsme našli – a pak tvrdit, že ji odhalila eroze. Až by ji

uvolnili z písku a jílu krumpáči a lopatami, bylo by naleziště v podstatě zničené, truhla by byla na třísky,takže vyjmutím truhly by byl průzkum naleziště vlastně znemožněn.“

„Neuvěřitelné,“ zopakovala.

„Byli to tři velice inteligentní lidi, Beth, a nechtěli nic nechat náhodě. Chystali se Strýčku Samovi podnosem vyfouknout poklad v hodnotě deseti, možná dvaceti milionů dolarů tak, aby se to stát dozvědělteprve až ze zpráv. A připraveni byli poradit si i s finančákem.“ Vysvětlil jsem jí, jak se věci mají se zákony

o nalezených pokladech, se zdaněním a tak.

„Ale jak se chtěl Tobin dostat k penězům potom, co Gordonovi ohlásí svůj nález?“

„Předně byli dva roky – alespoň navenek – přáteli.“ Vysvětlil jsem Beth, jak mi Emma osvětlila podstatuvztahu Gordonových a Fredrica Tobina. Řekl jsem: „Tobin mi to ale líčil docela jinak, takže jsem měl odůvod k podezření víc.“

Přikývla. „Přátelství ještě není důvod k tomu, aby se člověk dělil o milióny.“

„Gordonovi pak měli jakoby objevit poklad na útesu koupeném od Wileyové, což chtěli jistě zdůvodňovattím, že pátrali v archivech tady i v Anglii, což by byla pravda. Naoko by zalitovali, že připravili Margaret otak výnosný pozemek, a jistě by ji obdarovali nějakou cetkou z pokladu. Rovněž by ale nezapomnělivyzdvihnout svoje riziko ve výši pětadvaceti tisíc dolarů.“

Opřel jsem se v křesle a naslouchal větru a dešti. Snad ještě nikdy v životě jsem se necítil tak mizerně.Překvapovalo mě, jak moc mi Emma Whitestoneová chybí. Vkročila do mého života tak prudce anečekaně a vzápětí zrovna tak odešla do jiného života někam mezi hvězdy.

Zhluboka jsem se nadechl a pokračoval: „Předpokládám, že Gordonovi a Tobin měli připravenou nějakoupodvrženou dokumentaci, aby mohli podpořit své tvrzení, že tohle místo objevili v nějakém archivu.Nevím, jak chtěli narafičit zrovna tohle, jestli nějakým padělaným pergamenem nebo fotokopií údajnéhoztraceného originálu. Anebo by možná prostě řekli: ,Do toho vám nic není, jak jsme to našli. My pořád hledáme další poklady.‘ Vládu by přece nezajímalo, jak to našli, jen kde to našli a za kolik toho je.“

Pohlédl jsem na Beth. „Dává to podle tebe smysl?“

Zamyslela se nad tím a řekla: „Tak, jak to říkáš, to smysl dává… ale podle mě tu pořád schází nějaké

spojení na Plum Island.“

„Vždyť máme jenom podezření, že tam ten poklad byl. Mít podezření a prokázat je jsou dvě různé věci.“

„To je právě to slabé místo jinak vynikající konstrukce.“

„Tak mi tedy dovol, abych ti předestřel další teorii. Ta je podle mě pravděpodobnější. Tobin se v žádnémpřípadě nehodlal s Gordonovými dělit. Přemluvil Gordonovy ke koupi pozemku, dohodl se s nimi tak, jakjsem říkal. Ve skutečnosti se Tobin Plum Islandu bál. Gordonovi byli řešením jeho strachu. To oni mělipoklad na ostrově najít a dopravit odtamtud. V tom okamžiku se Gordonovi stali nespolehlivým článkem,který mohl prozradit původ pokladu.“

Beth chvíli mlčela a pak přikývla. „Tři mohou mít tajemství, pokud jsou dva z nich mrtví.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem.

Pak jsem pokračoval: „Gordonovi nebyli hlupáci. Byli jen trochu naivní a hlavně se nikdy nesetkali skrysou, jako je Tobin. Tobin věděl od začátku, že je bude muset zabít. S největší pravděpodobností měl v

plánu uložit poklad na svém vlastním pozemku poblíž Founders Landing, což je taky historické místo, a

objevit ho tam, anebo by poklad rovnou rozprodal, ať už tady, nebo v cizině, čímž by mu zbyl nejen podílGordonových, ale i podíl Strýčka Sama.“

„Ano. Myslím, že je to hodně pravděpodobné, když už teď víme, že je schopen chladnokrevně vraždit.“

„Každopádně je to tvůj člověk.“

Beth seděla s bradou podepřenou a s nohama zaklesnutýma na přední trnoži houpacího křesla. Nakonecse mě zeptala: „Jak ses s Gordonovými seznámil? Jak to, že lidi s takovýmihle zájmy mají čas…, vnímášmě?“

Pokusil jsem se o úsměv. „Ty podceňuješ moje kouzlo. Ale je to dobrá otázka.“ Nebylo to poprvé, co jsem

se nad tím zamyslel. Nakonec jsem odpověděl: „Možná mě opravdu měli prostě rádi. A možná taky, že tu

krysu vycítili, a chtěli mít nablízku krysaře. Skamarádili se i s Maxem, takže by ses měla zeptat i jeho, jakk tomu došlo.“

Přikývla a pak se mě zeptala: „Takže jak ses s nimi seznámil? Na to už jsem se tě měla zeptat v pondělína místě činu.“

„Tos měla,“ odvětil jsem. „Seznámili jsme se v hospodě U Claudia. Znáš to tam?“

„Tam to zná každý.“

„Pokusil jsem se Judy sbalit u baru.“

„To je podezřelý začátek přátelství.“

„To rozhodně. Mně to každopádně připadalo jako náhodné setkání, což možná i bylo. Na druhou stranuuž v té době znali Maxe, Max znal mě a mohla padnout zmínka, že ten postřelený policajt z televize jeMaxův známý a rekreuje se na Mattitucku. Měl jsem tu – a pořád mám – jen dvě hospody, kam chodímpravidelně. Do Olde Towne Taverne a ke Claudiovi. Takže je možné…, no…, spíš ne…, těžko říct. Avlastně na tom ani moc nezáleží, jenom by mě to zajímalo. Někdy prostě zafunguje osud.“

„To ano. Jenže v naší práci musíme hledat motivy a pohnutky. Osud je to, co zbyde.“ Podívala se na mě a

zeptala se: „Jak se cítíš, Johne?“

„V pohodě.“

„Já myslím doopravdy.“

„Trochu pod psa. To počasí jednomu nepřidá.“

„Trápíš se?“

Neodpověděl jsem.

„Mluvila jsem po telefonu s tvým parťákem.“

„S Domem? Neřekl mi o tom. On by mi to řekl.“

„No, tak ses zmýlil.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„O tobě.“

„Jak o mně?“

„Tvoji přátelé si o tebe dělají starosti.“

„Tak ať si sakra začnou dělat starosti o sebe, když se o mně baví za mými zády.“

„Mohl bys přestat hrát toho drsňáka?“

„Změň téma.“

„Fajn.“ Vstala, přistoupila k zábradlí a zahleděla se na zátoku, která se začala vzdouvat a tvořit bílé

chocholy. „Blíží se hurikán,“ řekla. „Snad nás to mine.“ Otočila se ke mně a zeptala se: „Tak kde je ten

poklad?“

„To je velice dobrá otázka.“ Taky jsem vstal a zadíval se na vzdouvající se masy vody. V dohledu nebyla

pochopitelně jediná loď. Vítr začínal honit po trávníku odpadky, a kdykoliv jen na pár sekund zmlkl, slyšel

jsem, jak příboj doráží na kamennou pobřežní hráz.

„A kde máš hmatatelné důkazy?“ zeptala se Beth.

Aniž bych odtrhl zrak od té spouště venku, odvětil jsem: „Odpověď na obě otázky může být v Tobinově

domě, kanceláři nebo bytě.“

Zamyslela se a řekla: „Předložím známá fakta úřadu státního návladního a požádám o povolení k domovní

prohlídce.“

„Vynikající nápad. Jestli se ti povede sehnat povolení k domovní prohlídce bez pravděpodobnéhoodůvodnění, tak jsi mnohem lepší než já. Soudce se bude nejspíš trochu cukat vystavit povolení kdomovní prohlídce u prominentního občana bez zjevných problémů se zákonem. A ty to dobře víš.“Pozorně jsem se jí díval do tváře, zatímco to v sobě přežvykovala. „To je na Americe skvělé,“ pokračovaljsem pak. „Policie ani vláda se ti nešťourají v zadnici bez spravedlivého procesu. A když máš prachy, mášproces ještě spravedlivější než průměrný občan.“

Na to nereagovala, ale trochu rozpačitě se zeptala: „Co myslíš, že bychom…, že bych měla dělat teď?“

„Co chceš. Já jsem byl z případu odvolán.“ Moře už se jen tak nevzdouvalo, ale vrhalo proti pobřežíběsnící vlny neobvyklé pro tuto část zátoky. Vzpomněl jsem si, co říkala o pozorování vody Emma, když sebouře blížila.

Beth se ozvala: „Myslím, že jestli to udělal on, dostanu ho.“

„To je dobře.“

„Jsi si jistý, že to byl on?“

„Jsem si tím jistý.“

„A co Paul Stevens?“

„Ten je pochopitelně pořád ve hře. Mohl být Tobinovým komplicem nebo ho mohl vydírat, mohl čekat, ažten poklad najdou, anebo je to prostě chlap, který vypadá podezřele, ať dělá co dělá.“

Odhodlal jsem se a řekl jsem jí o své návštěvě u Stevense. Zakončil jsem své líčení slovy: „Když nichoršího, tak nám lhal a peče s Fosterem a Nashem.“

„Nebo je v tom namočený víc, než si myslíme. No…, třeba se nám po.štěstí na dvou nových místech činuna něco narazit. To by byl rozhodující průlom.“

„Jo. A Tobin mezitím zavětří, co se kolem něj děje. Má na provázku půlku místních politiků a nasoutholdské policii má taky nejspíš kamarádíčky.“

„Maxe od toho budeme držet stranou.“

„Udělej, co musíš. Hlavně nevyplaš Tobina, protože jestli něco zjistí, zmizí všechny důkazy, které má pod

kontrolou.“

„Jako třeba poklad?“

„Třeba. Nebo vražedná zbraň. Já kdybych zabil dva lidi svou registrovanou pistolí a najednou by mi začaliv kanceláři čmuchat policajti, utopil bych kvér uprostřed Atlantiku a tvrdil, že jsem ho ztratil nebo že miho ukradli. Měla bys oznámit, že se našla jedna z vypálených střel. To ho vyděsí, jestli tu pistoli pořádještě má. Pověste se na něj a sledujte, jestli se nepokusí té zbraně zbavit. Pokud to tedy už dávnoneudělal.“

Přikývla a podívala se na mě. „Byla bych ráda, kdybys na tom případu pracoval se mnou. Uděláš to promě?“

Vzal jsem ji za paži a odvedl ji do kuchyně. Sňal jsem sluchátko z telefonu a podal jsem jí ho. „Zavolej mudo kanceláře a zjisti, jestli tam je.“

Vytočila informace, zjistila si číslo Tobinových vinných sklepů, a když se na druhém konci kdosi ohlásil,řekla: „Prosila bych pana Tobina.“ Chvíli čekala a dívala se na mě. Zeptala se: „Co mu mám říct?“

„Jenom mu poděkuj za báječný večírek.“

Beth promluvila do sluchátka: „Tady je detektiv Penrosová z policejního oddělení okresu Suffolk. Chtěla

bych mluvit s panem Tobinem.“

Chvíli poslouchala a pak řekla: „Jen mu vyřiďte, že jsem mu volala, abych mu poděkovala za báječnývečer.“ Znovu poslouchala. „Mohu ho nějak zastihnout?“ Podívala se na mě a pak řekla do telefonu: „O.K.

Skvělý nápad.“ Zavěsila a řekla mi: „Není tam. Nikdo neví, kde je. A chystají se kvůli počasí zavřít.“

„Fajn. Zavolej mu domů.“

Vytáhla z kabelky notes, našla neveřejné Tobinovo číslo a vytočila je. „Domů mu taky volám, abych mupoděkovala za příjemný večer?“ zeptala se mě ještě.

„Ztratila jsi u něj na zahradě zlatou brož po babičce.“

„Jasně.“ A do telefonu spustila: „Je tam pan Tobin?“ Chvilku poslouchala a pak se zeptala: „Tak slečnaWellsová?“ Po další pauze řekla: „Děkuji vám. Zavolám znovu…, ne, vzkaz ne…, ne, nemějte obavy.Doporučuji označený nouzový kryt… No tak v tom případě zavolejte policii nebo hasiče a oni pro váspřijedou, ano? Udělejte to hned.“ Beth zavěsila. „Posluhovačka. Odněkud z východní Evropy. Nemá ráda

hurikány.“

„Já je taky zrovna nevyhledávám. Kdepak je pan Tobin?“

„Zmizel a neví se kam. Slečna Wellsová odjela na Manhattan a nevrátí se, dokud se nepřežene bouře.“Beth na mě pohlédla. „Kde ten chlap je?“

„To nevím, ale už víme, kde není.“

„Mimochodem, měl bys odsud vypadnout,“ řekla. „Všem obyvatelům pobřeží byla doporučena evakuace.“

„Meteorologové jsou profesionální panikáři.“

A v tu chvíli zablikala světla.

„Někdy mívají pravdu,“ poznamenala Beth.

„Stejně někdy během dneška musím zpátky na Manhattan. Zítra ráno mám schůzku s těmi, kdo budou

rozhodovat o mém dalším osudu.“

„V tom případě by bylo nejlepší odjet hned, protože to počasí se lepšit nebude.“

Zatímco jsem uvažoval o svých možnostech, sebral mi vítr křeslo z verandy a světla zablikala znovu. Pakjsem Beth navrhl: „Pojďme se projet.“

„Kam?“

„Najít pana Tobina. Chtěl bych mu osobně poděkovat za nádherný večer.“

Kapitola 31

Lilo jako z konve a vítr zněl jako nákladní vlak.

V šatníku jsem našel dva žluté pláště do deště a do podpažního pouzdra jsem zasunul osmatřicítku.Dalším úkolem bylo dostat se z příjezdové cesty, která už byla pokrytá olámanými větvemi a pískemnavátým z pláže. Nastartoval jsem jeep, zařadil a rozjel se přes hromady větví. Otočil jsem se k Beth.„Pětatřicet centimetrů světlá výška, náhon na všechna čtyři kola.“

„Plave to?“

„To možná za chvíli zjistíme.“

Rozjeli jsme se úzkými uličkami přímořské části Mattitucku přes další spadané větve a kličkovali mezi

poletujícími víky od popelnic, až jsme dojeli k padlému stromu. „Za hurikánu jsem byl venku naposledy

jako kluk,“ řekl jsem.

„Tohle není hurikán, Johne,“ informovala mě Beth.

Přejel jsem něčí trávník, abych objel padlý strom, a poznamenal jsem: „Mně to jako hurikán připadá.“

„Tohle je zatím jenom tropická bouře.“

Zapnula rádio a naladila zpravodajský kanál. Jak se dalo očekávat, tématem číslo jedna byl svěží vánek

Jasper. Moderátor právě hlásil: „… vane severoseverovýchodním směrem rychlostí až šedesát uzlů, což je

pro nás suchozemce asi sto třicet kilometrů v hodině. Pevniny by měl dosáhnout přibližně v oblasti jižníhopobřeží Long Islandu kolem osmé hodiny večer. Na oceán ani do úžiny se nedoporučuje vyplouvatmenším plavidlům. Pokud nemusíte, nevyjíždějte a…“ A pak jsem to vypnul. „Panikář.“

„Bydlím dost daleko ve vnitrozemí,“ řekla Beth. „Jestli chceš, můžeš potom počkat u mě. Odtamtud je tona Manhattan vlakem nebo autem necelé dvě hodiny a odjet můžeš, až se přežene to nejhorší.“

„Děkuju.“

Chvíli jsme jeli mlčky. Konečně jsme se dostali na hlavní silnici. Ta byla sice bez větví a odpadků, ale zatobyla zaplavená. Moc toho po ní nejezdilo a téměř všechny podniky podél ní byly zavřené a některé mělyokna a výlohy zatlučené prkny. Viděl jsem prázdný farmářský stánek, který se ve větru zhroutil, a padlýsloup, který s sebou strhl telefonní kabely a dráty vysokého napětí. „Tohle asi není pro révu nejlepší,“

poznamenal jsem. „To není dobré pro nic.“

Během dvaceti minut jsme byli na štěrkem vysypaném parkovišti Tobinova vinařství. Nestálo tu ani jednoauto a cedule hlásala, že je zavřeno.

Vzhlédl jsem k centrální věžovité budově a zjistil, že nesvítí ani jedno okno, ačkoliv obloha byla skoročerná.

Parkoviště z obou stran lemovaly vinice. Réva se ve vichru zběsile zmítala. Jestli bouře ještě přitvrdí, bude

nejspíš sklizeno. Vzpomněl jsem si na Tobinovu přednášku o zmírňujícím vlivu přímořského klimatu.Určitě to platí, pokud si to přes vás zrovna nenasměruje hurikán.

„Jasper.“

„Jo, tak mu říkají.“ Rozhlédla se po parkovišti a po vinicích a prohlásila: „Nemyslím že ho tady najdeme.

Nevidím žádná auta a všude je tma. Pojďme zkusit jeho dům.“

„Nejdřív se mrkneme do kanceláře.“

„Johne, je zavřeno.“

„To je relativní pojem.“ „Ne, to není.“

Nastartoval jsem a zajel jsem přes trávník mezi budovu vinných sklepů a administrativní středisko, kdestálo na zadním prostranství několik vozů a kolem se válely prázdné vinné sudy.

„Co děláš?“ zeptala se mne Beth.

„Chci zjistit, jestli není náhodou otevřeno. Jdi se podívat. Dělej, co říkám!“

Podívala se na mě a vystoupila. Došla ke dveřím, vzala za kliku a zavrtěla hlavou. Vrátila se do auta, jájsem nastartoval, obrátil jsem vůz proti dveřím a vyrazili jsme. Po nárazu těžkého terénního auta se dveře

rozletěly. Dupnul jsem na brzdu, vyskočil ven a popadl jsem Beth, která vystoupila druhou stranou, zapaži. Rozběhli jsme se po schodech nahoru do věže.

„Jsi cvok?“

„Nahoře je krásný výhled.“ Věděl jsem, že výtah je na klíč, takže jsme vyrazili po schodech. Beth mě

popadla za paži a vyhrkla: „Dost! Tohle je vloupání a to nemluvím o porušování občanských práv…“

„Tohle je veřejná budova.“

„Zavřená!“

„Dveře jsem našel vyražené.“

„Johne…“

„Vrať se do auta. Postarám se o to sám.“

„Já vím, že máš vztek, ale nedělej to.“

Obrátil jsem se k ní zády a vyrazil jsem po schodech dál. V každém patře jsem vyzkoušel dveře od všech

kanceláří. Zamčeno.

Ve třetím poschodí jsem za sebou zaslechl kroky. Obrátil jsem se a vytáhl revolver. Zpoza rohu vyběhla

udýchaná Beth.

Řekl jsem jí: „Tohle je moje parketa. Komplice nepotřebuju.“ Odpověděla: „Dveře byly vyražené. Vyšetřujeme vloupání.“ „Přesně tak to beru.“

Do dalšího patra už jsme šli spolu.

Dveře byly zamčené i do čtvrtého poschodí, kde byly kanceláře vedení. To vůbec nemuselo znamenat, žetam nikdo není – tyhle požární únikové dveře mohly být uzamčené z téhle strany, ale zevnitř se klidněmohly dát otevřít. Začal jsem do nich bušit jako smyslů zbavený.

„Johne, já si nemyslím, že by tam někdo byl,“ ozvala se Beth.

„Já doufám, že není.“

Rozběhl jsem se do pátého patra a Beth za mnou. I tady jsem zkusil knoflík na dveřích. Opět zamčeno.

„To je jeho byt?“ zeptala se Beth.

„Ano.“ Rozbil jsem sklo požární schránky, kde visela hasičská sekerka. Zvuk tříštícího se skla se ozvěnou

rozezněl po budově.

Beth zaječela: „Co to děláš?“

Odstrčil jsem ji a udeřil vší silou do knoflíku nad zámkem. Dveře se rozletěly až po několika ranách.

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a vydechl. V plicích jsem měl takový zvláštní pocit, jako bych znovu

otevřel něco, co dalo předtím hroznou práci zavřít.

„Johne, slyšíš mě…“ „Ticho. Poslouchej, jestli neuslyšíš kroky.“ Vytáhl jsem zpod pršipláště zbraň. Udělala totéž. Stáli jsme bezhnutí a já jsem upřeně civěl do dveří, které jsem právě otevřel. Výhled do Tobinova bytu mi blokovalajaponská hedvábná zástěna, která zakrývala ocelové dveře před jemným zrakem pána domu. V apartmá

byla tma a ticho.

V levé ruce jsem pořád ještě svíral sekeru. Rozmáchl jsem se s ní po zástěně a ta se převrátila a odhalilaprostorný obývací pokoj, který nejspíš sloužil zároveň i jako jídelna.

Beth řekla: „Nemyslím, že bychom měli chodit dovnitř.“

„My musíme jít dovnitř. Někdo vyrazil dveře. Všude kolem dochází ke vloupačkám.“

Hluk, který jsme do této chvíle nadělali, byl takový, že by musel přivolat všechny zeširoka zdaleka, ale jájsem nic neslyšel. Musel jsem předpokládat, že zadní vchod je napojený na alarm, ale bouřepravděpodobně po celém North Forku spustila alarmů spoustu a v monitorovacích střediscích z toho musel být pořádný zmatek. V každém případě bychom to asi s poldy zvládli, kdyby se náhodou objevili.Vlastně – poldové jsme tu my.

Vstoupil jsem do obýváku se zbraní sevřenou oběma rukama. Kam jsem se díval, tam jsem mířil. „Johne,

tohle není dobrý nápad,“ ozvala se za mnou Beth. „Uklidni se. Já vím, že jsi rozrušený, a nedivím se ti, ale

tohle nemůžeš. Vypadnem odsud a…“

„Ticho.“ A pak jsem se rozkřikl: „Pane Tobine! Jste doma? Máte návštěvu.“

Žádná odpověď. Popošel jsem dál do obýváku osvětlovaného pouze přísvitem z potemnělé oblohy zavelkými klenutými okny ve zdi a za dvěma velkými střešními okny ve stropě vysokém dobré čtyři metry.Beth mě zdráhavě následovala.

Byl to opravdu zajímavě řešený kvartýr. Obývací pokoj měl tvar půlkruhu s obloukem obráceným kseveru. Druhá – jižní – polovina věže byla rozdělená na kuchyni, do níž jsem viděl, a ložnici, která zabírala

jihozápadní čtvrtinu kruhu. Nahlédl jsem do ní pootevřenými dveřmi. Zjevně jsme tu byli sami. Pokudtam Tobin byl, schovával se pod postelí nebo ve skříni polomrtvý strachy.

Rozhlédl jsem se po obýváku. V šedavém přísvitu jsem rozeznával světlý a vzdušný interiér ladící sestylem celého věžního apartmá. Na stěnách visely akvarely znázorňující místní krajinu. Poznal jsemmajáky z Plum Islandu a Horton Pointu, kromě nich tu visely obrázky moře, pár vymalovanýchstarobylých budov se šindelovými střechami a obrázek hostince U generála Waynea „Pěkné hnízdečko,“řekl jsem.

„Moc pěkné.“

„Tady mu musely holky skákat do postele samy.“

Detektiv Penrosová na to nereagovala.

Přistoupil jsem k oknu v severní stěně a podíval se, jak venku řádí bouře. Viděl jsem, že vinice už jsouzčásti polehlé, a napadlo mě, že dosud neočesané hrozny si nejspíš odnese vítr.

Beth se přesně držela scénáře. „Tady žádný zloděj není. Měli bychom zmizet a ohlásit, že jsme tu našli

stopy po násilném vniknutí.“

„Vynikající nápad. Já se jen ujistím, že pachatel uprchl.“ Podal jsem jí klíče. „Jdi si sednout do jeepu.

Hned jsem dole.“

Zaváhala a pak řekla: „Jdu přeparkovat. Počkám čtvrt hodiny na parkovišti. Déle ne.“

„O.K.“ Otočil jsem se k ní zády a vykročil do ložnice.

Zatím jsem nikde neviděl nic, co bych mohl považovat za důkaz svého podezření. Odsunul jsem nočnístolek. Nenašel jsem zase nic. Dalších pět minut jsem strávil tím, že jsem byt systematicky demoloval. Vezměti skla, nábytku a látek se na koberci objevila i početná sbírka videokazet včetně tvrdého porna.

V tom něco upoutalo mou pozornost. Ve zlatém rámečku velikosti běžného knižního formátu jsem spatřiljakýsi starý pergamen. Když jsem ho obrátil ke světlu, viděl jsem, že jde o starou mapu s jakýmsinápisem ve spodní části. Jediné, co jsem zatím rozeznával, byl úsek pobřeží s malou zátokou. Jen sobtížemi jsem louskal písmo na pergamenu a v tu chvíli jsem si přál, aby tu byla Emma a pomohla mi s

tím.

Nejdřív jsem si myslel, že jde o Plum Island, ale tam nebyly žádné zátoky.

Nepodobalo se to ani zátoce Mattituck, kde měly být Stromy kapitána Kidda. Užuž jsem si začínal myslet,že celý ten cár není nic jiného než prachobyčejná dekorace. Chyba. Když se mi podařilo rozluštit dvě slova

z nápisu, ztuhnul jsem: Founders Landing.

Teď jsem se teprve na mapě dokázal orientovat. Byl to úsek pobřeží, který přiléhal k pozemku, na němžstál dům Fredrica Tobina. Na pergamenu jsem rozeznával jakási čísla a konečně jsem se dobral dalšího

slova: Dub.

Z obývacího pokoje jsem zaslechl jakýsi zvuk. Zdvihl jsem revolver.

Zpoza dveří se ozvala Beth. „Johne?“

„Tady jsem.“

Vešla za mnou. Řekl jsem jí: „Myslel jsem, že už jsi odjela.“

„Přijeli sem policisté ze Southoldu. Zavolal je strážný. Řekla jsem jim, že to tu mám pod kontrolou.“

„Díky.“

Rozhlédla se kolem. „Je to tu jak po smršti.“

„Hurikán John.“

„Už je ti líp?“

„Ne.“

„Co to máš?“

„Mapu. Byla tu vystavená všem na očích v tomhle zlatém rámečku.“

„Plum Island?“ zeptala se.

„Ne. Kus pobřeží, které sousedí s Tobinovým pozemkem.“

„Takže Tobin má mapu, podle které je tam ukrytý poklad.“

„Ano. A vsadím se, že jde o podvrh. Když se podíváš pořádně, uvidíš, že to vypadá, jako by písmenaukazovala směr. A vidíš to X?“

Vzala pergamen do ruky a po chvilce zkoumání řekla: „Vidím. Nikdy neměl v úmyslu nechat Gordonovy

zakopat poklad na jejich útesu.“

„Ne. Měl v úmyslu jim poklad sebrat, zabít je a ukrýt ho u sebe.“

„Takže poklad je teď na Tobinově pozemku?“

„To půjdeme zjistit.“

„Další vloupání?“

„Něco ještě horšího. Jestli ho najdu doma, přelámu mu touhle sekerou nohy, a jestli pak nezačne mluvit,teprve mu doopravdy ublížím. Můžu tě někde vysadit.“

„Pojedu s tebou. Za prvé potřebuješ dohled, za druhé se musím u něj na zahradě poohlédnout po té brožipo babičce.“

Zasunul jsem pergamen pod pršiplášť a popadl hasičskou sekeru. Cestou ke dveřím jsem prohodil stolnílampu jedním z těch vysokých klenutých oken. Dovnitř pronikl prudký poryv větru, který rozházel časopisyna konferenčním stolku. „Teď už to je hurikán?“

„Za chvíli.“

Kapitola 32

Cesta autem k Tobinovu sídlu, která normálně netrvala déle než dvacet minut, nám kvůli vichru zabrala skoro hodinu. Silnice byly poseté orvanými větvemi a déšť se na čelní sklo valil tak hustě, že jsem seploužil se zapnutými dálkovými světly, ačkoliv bylo teprve pět odpoledne. Poryvy větru, které se do jeepukaždou chvíli opíraly, byly tak silné, že dokonce i tak těžký vůz vychylovaly ze směru.

Beth zapnula rádio. Hlasatel počasí oznamoval, že bouře zatím nebyla označena za hurikán, ale svou silou

se mu blíží. Jasper pořád postupuje k severu rychlostí pětadvacet kilometrů za hodinu a hranice bouře jeasi sto kilometrů od pobřeží Long Islandu. Bouře prý nabírá obrovskou vlhkost a sílu nad Atlantikem.„Tihle lidi se snaží všechny děsit,“ poznamenal jsem.

„Můj táta říkal, že v září 1938 hurikán úplně zničil celé oblasti Long Islandu.“

„O tom mi můj táta vyprávěl taky. Staří lidé rádi přehánějí.“

Beth změnila téma a řekla: „Jestli najdeme Tobina doma, zvládnu to sama.“

„Fajn.“

„Já to myslím vážně. Budeš hrát podle mých pravidel, Johne. Neuděláme nic, čím bychom tenhle případ

potopili.“

„To už jsme udělali. S vylepšováním případu si nedělej starosti.“

Na to neodpověděla. Snažil jsem se zavolat si domů na záznamník, ale telefon bez ustání vyzváněl. Řekl

jsem: „Barák už mám nejspíš bez proudu.“

„To už teď asi bude všude stejné.“

„To je úžasné. Myslím, že začínám mít rád hurikány.“

„Tohle je tropická bouře.“

„Fajn. Tak ty mám rád taky.“

Došlo mi, že dneska se na Manhattan určitě nedostanu, tím pádem se zítra ráno nedostanu na nařízenéjednání, a proto jsem nejspíš, pokud jde o práci, po krk v průseru. A uvědomil jsem si, že je mi to jedno.

Opět se mě zmocnily vzpomínky na Emmu a napadlo mě, že kdyby žila, byl by můj život spokojenější. Povšem tom rozhodování mezi velkoměstem a venkovem jsem si sám sebe dokázal docela dobře představittady, po boku Emmy Whitestoneové, jak rybařím, koupu se v moři, sbírám nočníky a co já vím, co tu takještě lidé normálně dělají. A taky mi došlo, že všechny moje vazby na North Fork jsou pryč. Teta June je

mrtvá, strejda Harry to tu prodává, s Maxem náš vztah – pokud kdy jaký byl – už nikdy nedáme

dohromady, mrtví jsou i Gordonovi a teď odešla i Emma. A k tomu všemu to nijak zvlášť dobře

nevypadalo ani na Manhattanu. Pohlédl jsem na Beth.

Podívala se na mě ze strany a řekla: „Po bouřích bývá obvykle krásné počasí.“

„Dík.“

Když jsme konečně dorazili k těžké železné bráně Tobinova sídla, řekla Beth: „Půjdu se podívat, jestli nenízamčeno.“

Vzhledem k časové tísni jsem však vraty raději projel.

Beth se mě zeptala: „To pokaždé, když máš zvýšený adrenalin, nevidíš?“

„Dělám, co můžu.“

Pláž, na kterou jsme už přes trávník viděli, byla pokrytá vyplavenými kusy dřeva, zlomenými větvemi a

dalšími troskami.

„Skvělé,“ řekl jsem.

„Co?“

„Jachta je v tahu.“

„Tak musí být někde v doku. Nikdo by v takovém počasí přece nevyplul,“ namítla Beth.

„Jistě.“

Venku před domem nestálo žádné auto. Zahnul jsem prudce doprava a před ztemnělým domem jsem

najel do vrat garáže. Ozval se praskot tříštícího se dřeva, a když jsem zabrzdil a pozorně se skrz čelní sklojeepu do tmy uvnitř zadíval, viděl jsem, že vrata dopadla na příď bílého porsche, za nímž stál FordBronco. Řekl jsem: „Dvě auta. Ten parchant je možná doma.“

„Nech to na mně.“

„Samozřejmě.“ Vycouval jsem ze vrat a zajel jsem k zadnímu traktu domu, kde jsem zastavil uprostřed

větrem rozházeného zahradního nábytku.

Vystoupili jsme, a když nám po prvním zazvonění nepřišel nikdo otevřít, použil jsem opět sekeru.

Beth zaprosila: „Johne, uklidni se, prosím tě.“

Vešli jsme do kuchyně. Všude byla tma. Řekl jsem jí: „Hlídej tyhle dveře.“

Pokračoval jsem do haly. V ní jsem se zastavil a zahalekal: „Hej, pane Tobine, jste doma? Fredricu, kámo,

ozvi se!“ Jdu naporcovat tu tvou zasranou palici, hajzle!

Nad sebou v patře jsem zaslechl zavrzání. Odhodil jsem sekeru a vytáhl osmatřicítku. Schody nahoru jsembral po čtyřech. Ještě než jsem doběhl nahoru, řval jsem: „Ruce vzhůru! Policie! Policie!“

V jedné z místností jsem zaslechl šramot. Vrazil jsem dovnitř právě včas, abych zahlédl, jak se zavírajídveře do šatníku. Prudce jsem je otevřel a stanul jsem tváří v tvář ječící asi padesátileté ženě.Posluhovačka. „Kde je pan Tobin?“ zeptal jsem se.

Zakryla si tvář rukama.

„Kde je pan Tobin?“

Za mnou se do ložnice přiřítila Beth. Odstrčila mě a vzala ženu za ruku. Vytáhla ji ze šatníku a dovedla kposteli. „Už je to v pořádku,“ tišila ji. „Jsme od policie.“

Asi po minutě jejího zajíkání jsme pochopili, že se jmenuje Eva, mluví mizerně anglicky a pan Tobin není

doma.

Beth řekla: „Auta má v garáži.“ „Byl doma, pak šel pryč.“

„Kam?“ zeptala se Beth. „Lodí.“

„Lodí?“ „Ano.“ „Kdy?“

„Před chvílí.“

„Jste si jistá?“ zeptala se Beth.

„Ano. Viděla jsem ho.“ Ukázala z okna. „Loď plula tam.“

„Byl sám?“ „Ano.“

Řekl jsem Evě: „Postavte se k oknu.“

Přistoupila k oknu a já jsem se zeptal: „Kterým směrem plul?“

Ukázala vlevo.

Podle ní jachta Podzimní zlato zamířila na východ. V dohledu jsem neviděl nic než rozbouřené vlny.

„Proč by teď vyrážel na moře?“ zeptala se mě Beth.

„Třeba proto, aby vyhodil vražednou zbraň.“

„To by snad mohl udělat i za lepšího počasí.“ Obrátila se k Evě. „Kdy odjel? Deset minut? Dvacet?“

„Možná deset. Možná víc.“ „Kam jel?“

Pokrčila rameny. „Říkal, že se večer vrátí. Mám tu čekat a nebát se. Ale já se bojím.“

„Je to jenom tropická bouře,“ poučil jsem ji.

Beth vzala Evu za ruku, vyvedla ji z ložnice a šla s ní dolů do kuchyně. Šel jsem za nimi. „Musíte zůstat

dole,“ řekla jí Beth. „A držte se dál od oken, jasné?“

Eva přikývla.

„Najděte svíčky, zápalky a baterku,“ pokračovala Beth v instruktáži. „Jestli se bojíte, jděte do sklepa,

ano?“

Eva znovu kývla a přistoupila k příborníku, odkud vylovila svíčky.

Beth se na chvíli zamyslela a pak se obrátila ke mně. „Kam by chodil v tomhle počasí?“

„Měl by být ve vinařství a dělat, co se dá, aby ochránil svůj majetek. Ale tam by se nevydával lodí.“ Otočil

jsem se k Evě. „Viděla jste ho opravdu jít k lodi? Rozumíte mi?“

„Ano Viděla jsem ho jít k lodi.“

„A nesl něco?“ Pokusil jsem se jí to i pantomimicky naznačit. „V rukách?“

„Ano.“ „Co?“

Najednou se rozhodla pro bobříka mlčení.

„Copak nesl?“ zkusila to Beth.

„Zbraň.“

„Zbraň?“

„Ano, dlouhou zbraň. Velkou zbraň.“

„Pušku?“ Beth naznačila rozpětím paží délku běžné pušky.

„Ano, pušku“ přisvědčila posluhovačka. Pak zvedla ruku s roztaženými dvěma prsty. „Dvě.“

Podívali jsme se s Beth na sebe.

„A to na kopání,“ ozvala se Eva. Teď byla s pantomimou řada na ní a ona naznačila zvedání krumpáče. „Krumpáč?“

„Ano. Z garáže.“

Na okamžik jsem se zamyslel a pak se Evy zeptal: „A bednu? Pytel? Bedna?“

Pokrčila rameny.

„Něco tě napadlo?“ zeptala se mne Beth.

„Rozhodně si nemyslím, že by se v tomhle počasí vydal se dvěma puškami a krumpáčem na ryby,“

odpověděl jsem.

„Klíče,“ obrátil jsem se opět k Evě. „Kde jsou klíče?“

Zavedla nás k nástěnné skříňce, kde kromě klíčů od jachty byly obsazené všechny háčky. I klíč od

rychlého člunu, který mi tak pyšně ukazoval, tam byl.

Eva najednou hlesla: „Sklep. Často chodí do sklepa.“ Ukázala ke dveřím na opačném konci místnosti.

Jistě. Tobin asi nebyl žádný „zaměstnavatel roku“ a Eva neopomenula příležitost, jak se mu trochu

pomstít, ačkoli jsem jí viděl na očích, že ji neděsí jen hurikán. Nepochyboval jsem, že by ji Tobin už dávno

zabil, kdyby nebylo poněkud nepohodlné mít mrtvolu na vlastním pozemku.

Přistoupil jsem ke dveřím a zdvihl sekeru. „Počkej!“ vykřikla Beth. „K tomu snad potřebujeme taky nějaký

důvod!“

Otočil jsem se k Evě. „Máme váš souhlas?“

„Prosím?“

„Děkuji vám.“

Rozmáchl jsem se a urazil jsem sekerou knoflík na dveřích. Když se rozletěly, spatřili jsme úzké, tmavé

schodiště vedoucí do sklepa. Otočil jsem se k Beth. „Můžeš kdykoliv odejít.“

Vzala si od Evy baterku a podala mi ji. „Ty první, hrdino. Budu tě krýt.“

Vykročil jsem na schodiště s Beth v patách. V jedné ruce držela pistoli ráže 9 milimetrů.

Když jsem sešel až do starého sklepa s nízkým stropem, padl světelný kužel baterky na dlouhou cihlovou

zeď na vzdáleném konci. Vykročili jsme k ní.

Zeď byla očividně mnohem novější než zbytek sklepní konstrukce a podle všeho fungovala jako příčkamezi přední a zadní částí sklepního prostoru.

Uprostřed příčky jsem viděl krásně ryté dubové dveře. Na nich se skvěl mosaznými písmeny vyvedený

nápis: „Vinný sklep Jeho lordstva.“

Protože Jeho lordstvo samo postrádalo jakýkoliv smysl pro humor, usoudil jsem, že je to pozornostobdivovatelky, možná Emmy.

Otevřel jsem obvyklým způsobem. Dveře byly bytelné a daly mi přece jen chvilku zabrat. Otočil jsem se k Beth. „Jdi první. Do mě to už letos jednou nasypali.“

„Díky.“

Vrhla se do dveřního otvoru vpravo. Následoval jsem ji nalevo a vmžiku jsme stáli s připravenými

zbraněmi na druhé straně příčky.

Když jsme světlem baterky ozářili celý prostor, zjistili jsme, že stojíme ve vinném sklepě vybaveném

dřevěným nábytkem umístěným mezi označenými sudy. Na stole stálo několik svícnů s připravenými

svíčkami i zápalkami. Pár svíček jsem hned zapálil.

Když jsme se dostatečně porozhlédli a nenašli nic, co by do vinného sklepa nepatřilo, řekl jsem konečně:

„Co nám chtěla ta ženská naznačit?“

Beth pokrčila rameny. „Možná bychom se měli podívat do skříní.“

Otevřel jsem jednu z nich.

„Co vlastně hledáme?“ zeptala se Beth.

„To nevím,“ odpověděl jsem. „Víno to ale nebude.“

V první skříni byly jen lahve s vínem. Když jsem už otevíral poslední, uviděl jsem v rohu něco, co na víno

nevypadalo. Byla to hliníková schránka na led.

Beth se zeptala: „O tomhle jsi mluvil? Je to ta schránka z lodi Gordonových?“

„Vypadá to tak. Všichni si mysleli, že v tom je trocha suchého ledu a sněti.“

„Může být.“ Pak dodala: „Já tu historku o pirátském pokladu zas tak moc nežeru.“

„No, doufám, že na daktyloskopii z toho leštěného hliníku dokážou sejmout aspoň nějaké otisky.“ Otočil

jsem se ke dveřím a chtěl odejít.

„Počkej. Nechceš to…, myslím…“

„Otevřít to? Zbláznila ses? Neoprávněně manipulovat s důkazy? My tady přece nemáme co dělat.

Nemáme povolení k prohlídce…“

„Rozsekni to!“

„Co jako?“

„Otevři tu zatracenou bednu – ne, já ji otevřu. Podrž mi to.“ Podala mi baterku a přičapla k bedně na

bobek.

„Podej mi kapesník nebo tak něco.“

Podal jsem jí svůj kapesník a Beth rukou obalenou kapesníkem nadzdvihla víko.

Posvítil jsem dovnitř baterkou. Nejspíš jsme oba čekali zlato a klenoty. Místo nich se na nás zašklebilalidská lebka. Beth vykřikla, uskočila a víko opět zaklaplo. Ukazovala mi na schránku a lapala po dechu.„Viděl jsi to?“

„Jo. Ten chlap je mrtvej.“

„Proč…? Co…?“

Sklonil jsem se nad schránku a řekl jsem: „Kapesník.“ Otevřel jsem znovu schránku a posvítil si dovnitř.

Lebka ležela mezi kostmi a v každém očním důlku měla měďák pokrytý silnou vrstvou měděnky.

Beth se sklonila vedle mě. Přitom se mi dlaní opřela o rameno, buď kvůli rovnováze, nebo pro pocit

bezpečí. Když se ovládla, řekla: „Tohle je součást lidské kostry. Dětské kostry.“

„Ne. Jen malý dospělý. Tenkrát byli lidi menší. Viděla jsi někdy postel ze sedmnáctého století? Já v jedné

spal.“

„Panebože…, ale proč tu má kostru…? A co to ostatní…?“

Sáhl jsem dovnitř a pod kostmi jsem nahmatal cosi nepříjemného na dotek. Na světlo jsem vytáhl kusshnilého dřeva, v němž jsem po delším zkoumání objevil zbytky mosazného kování a železnýchzrezivělých hřebíků.

Podle nánosu jílu na kostech jsem viděl, že kostra nebyla pohřbena v rakvi, ale že ležela dlouhou dobu v

zemi.

Mezi kostmi jsem objevil ještě rezavý visací zámek a čtyři zlaté mince, které jsem za sebe podal Beth.

Vstal jsem a otřel si ruce kapesníkem. „Poklad kapitána Kidda.“

Dívala se na čtyři zlaťáky a nevěřícně se zeptala: „Tohle?“

„Tohle je jeho část. A tyhle krámy, to jsou zbytky dřevěné truhly, kusy víka, které bylo nejspíš násilně

otevřeno. Nějakou dobu to bylo v zemi, ale po třech stech letech by to rozhodně vypadalo jinak.“

„A tohle?“ Ukázala zděšeně na lebku. „To je kdo?“

„Strážce pokladu. Někdy piráti zabili odsouzence nebo domorodce nebo otroka nebo jiného nešťastníka,

hodili ho na poklad a věřili, že jeho duch poklad ohlídá.“

„Jak tohle víš?“

„Četl jsem takovou knížku. Ti, co nebyli pověrčiví a viděli někoho něco zakopávat nebo viděli čerstvouhlínu, pak narazili při hledání ze všeho nejdřív na mrtvolu. Takže si mysleli, že je to jen obyčejný hrob.

Chytré, ne?“

„To ano. Mě by to tedy od dalšího kopání rozhodně odradilo.“

Chvíli jsme v tom vinném sklepě mlčky stáli pohrouženi každý do svých vlastních myšlenek. Obsah té

hliníkové bedny nijak vábně nevoněl, tak jsem se sehnul a spustilo víko. „Myslím, že tohle všechno mělo

být ve stanovenou dobu a na stanoveném místě vystaveno spolu se zlatem a klenoty.“

Civěla na ty čtyři zlaté mince ve své dlani a znovu se mě zeptala: „Ale kde je ten poklad?“

„Kdyby kosti uměly mluvit, on by nám to určitě řekl.“

„Proč má ty mince v očích?“

„To bude taky souviset s nějakou pověrou.“

Podívala se na mě a řekla tiše: „No, měl jsi pravdu. Gratuluji ti k dokonale odvedené detektivní práci.“

„Díky. A teď pojď na vzduch.“

Kapitola 33

Když jsme vyšli nahoru, Evu už jsme v kuchyni nenašli. Beth řekla: „Myslím, že už je toho dost na

povolení k domovní prohlídce.“

„Ale není,“ řekl jsem. „Nijak to navenek nesouvisí s případem. Všechno záleží na tom, jestli věříš mémuzdůvodnění. Tři potenciální svědci jsou po smrti.“

„No dobře,“ řekla, „ale mám tu lidské ostatky. To už je od čeho začít.“

„To je fakt. Za jeden telefonát to stojí. Ale nezmiňuj se o tom, že jsou asi tak tři sta let staré.“

Otočila se ke mně zády a šla k telefonu. „Je úplně hluchý,“ řekla po chvilce.

„Zkus mobilní telefon v autě.“ Podal jsem jí klíčky.

Vyšla ven a sedla si do jeepu. Viděl jsem, jak vyťukává číslo a mluví.

Prošel jsem přízemí domu. Dekorace vypadaly na pravé starožitnosti, právě tak to ale mohly být dobréreprodukce. Měl jsem dojem, že to má být styl anglického venkova kolem poloviny devatenáctého století.Fredric Tobin si to tu uměl zařídit. Vybudoval si vlastní svět přepychu, dobrého vkusu a vyumělkovanosti,který by se ale hodil spíš někam k Hamptonu než na North Fork, který se hlásí k prostému americkémustylu a prostým americkým ctnostem. Tobin by nepochybně raději žil v Bordeaux, anebo alespoň vHamptonu a vyměňoval si s Marthou Stewartovou recepty na plněné kolibřičí jazýčky a přijímal pozvání do

jejích kuchařských pořadů. Prozatím ale musel, jako většina lidí, bydlet tam, kde měl práci a kde mu víno

vydělávalo na živobytí. V obýváku stála krásná dřevěná vyřezávaná skříňka a na ní broušená skleniceplná nějakých cetek. Strčil jsem do skříňky a ta se s hlasitým třeskotem provázeným tlumeným cinkánímpřevrátila. Já tenhle zvuk prostě miluju. Mí předkové museli být Vandalové, Vizigóti nebo tak něco.

Z obýváku se vcházelo do nevelké pracovny. Prohlédl jsem Jeho Lordstvu stůl, ale moc tam toho k viděnínebylo. Pár zarámovaných fotografi – na jedné Sondra Wellsová, na druhé jeho skutečná láska – on sámna můstku své jachty.

Našel jsem Tobinův adresář. Zajímavé bylo, že jak jména Gordonových, tak Emmy byly přeškrtnuty.Vzhledem k tomu, že Emmu našli dnes ráno a ještě to nebylo oznámeno, mluvilo to dost jasně proti

Tobinovi.

Nad krbem byly dvě skoby na zbraně, ale obě byly prázdné. Eva bude nejspíš spolehlivá svědkyně.

Vrátil jsem se do kuchyně a vyhlédl zadním oknem ven. Moře se hněvalo, jak by řekl starý mořský vlk. Jábych ale řekl, že do totální nasranosti mu ještě kousek chyběl. Stejně jsem ale nechápal, co mohlo vtakovémhle počasí vyhnat Fredrica Tobina ven. No, vlastně jsem to tušil. Jen jsem si s tím ještěpotřeboval v myšlenkách trochu pohrát.

Beth se vrátila dovnitř a podávala mi klíčky od vozu.

„U Murphyových a u…, na druhém místě činu jsou vyšetřovací týmy a já už nejsem vedoucí vyšetřování.“

„Nic si z toho nedělej,“ řekl jsem klidně. „Případ jsi už vyřešila.“

„Tys ho vyřešil.“

„Ty to budeš muset dotáhnout do konce. Tu práci ti nezávidím. Tobin tě dokáže odrovnat, Beth, jestli

nebudeš dost opatrná.“

„Já vím…“ Mrkla na hodinky a řekla: „Je 18.40. Vyšetřovačka a technici už jsou na cestě sem, ale ta bouře

je trochu zdrží. A kdoví, jestli už si vyřídili povolení k prohlídce. Měli bychom být venku, až sem dorazí.“

„Jak vysvětlíš, žes už byla uvnitř?“

„Pustila nás Eva. Byla vyděšená, měla pocit ohrožení. To si vyřeším. Ty si s tím nemusíš dělat starosti.

Řeknu, že jsem šla do sklepa zkontrolovat elektriku.“

Usmál jsem se. „Začínáš se zdokonalovat v krytí vlastního zadku. Kamarádit se s poldy z terénu ti

vysloveně prospívá.“

„Od tebe se mám ještě co učit, Johne. Tys porušil všechna pravidla, co jich jen je.“

„Sotva jsem začal.“

„Nejvyšší čas skončit.“

„Beth, ten chlap zabil tři lidi, které jsem měl rád, a dva nevinné stařečky. A ti poslední tři by nezemřeli,

kdybych postupoval rychleji a líp mi to myslelo.“

Položila mi ruku na rameno. „Nedávej si vinu. Za bezpečnost Murphyových byla zodpovědná policie. Apokud jde o Emmu…, ani mě by nenapadlo, že je v nebezpečí…“

„Já to nechci probírat.“

„Chápu. Koukni, ty se nemusíš městským policajtům zpovídat, až sem dorazí. Zmiz, já je zvládnu.“

„Bezva nápad,“ řekl jsem a hodil jsem jí klíčky od auta. „Uvidíme se později.“

„Kam jdeš bez klíčků?“

„Projedu se trochu po moři.“ Ze skříňky na zdi jsem si vzal klíč od Formule.

„Zbláznil ses?“

„O tom budou doktoři teprve rozhodovat. Tak zatím.“ Vykročil jsem ke dveřím.

Chytila mě za ruku. „Ne, Johne. Tam venku přijdeš o život. Fredrica Tobina dostaneme později.“

„Já ho chci teď, dokud má ještě čerstvou krev na rukou.“

„Ne.“ Teď mi tu paži sevřela jako v kleštích. „Johne, vždyť ani nevíš, kam měl namířeno.“

„V takovéhle slotě mohl mířit na jediné místo – na Plum Island. A ty to víš.“

„Co by tam dělal?“

„Myslím, že poklad je pořád ještě tam.“

„Jak to víš?“

„Jen hádám. Ciao.“

Než se mě mohla pokusit znovu zadržet, vyrazil jsem ze dveří k doku. Vítr už vyl jako divoká šelma anedaleko ode mě proletěla vzduchem veliká větev. Byla skoro tma, což mi vyhovovalo, protože jsemvůbec nechtěl vidět, jak teď vypadá moře.

Po molu jsem už mohl postupovat jen tak, že jsem od jednoho pilíře sprintem přeběhl k dalšímu a snažilse ho chytit dřív, než mě vichr sfoukne do vody. Konečně jsem byl u doku, který ve vichru skřípal a vrzal,jako by se chtěl každou chvíli rozpadnout. I v tom přítmí jsem rozeznal, že Formule 303 je pořád na svém

místě, ale Whaler že je pryč. Napadlo mě, že se buďto v bouři utrhl, nebo ho Tobin vleče za jachtou jakozáchranný člun či jako prostředek, kterým se chce dostat na pláž Plum Islandu.

Při pohledu na vlny, které se vzdouvaly i uvnitř doku, jsem na okamžik zaváhal. Pokoušel jsem seracionálně sám sobě vysvětlit, že není nutné vydávat se teď lodí na moře. Tobin je vyřízený tak jako tak.No…, anebo taky není. Když jsem si představil, že za chvíli už může Tobin pracovat na svém alibi a jábudu nakonec obviněn z pošlapávání jeho občanských práv, bylo po váhání. Mrtví žaloby nepodávají.

Civěl jsem na Formuli a v tom příšeří se mi najednou zdálo, že se odtamtud na mě usmívají Tom a Judy amávají na mě, abych si s nimi vyrazil. Pak je vystřídal obraz Emmy. Zase jsem ji viděl, jak plave v zátocea směje se na mě. A pak jsem si vybavil Tobinův obličej, když se s ní bavil na večírku. Už v té chvíli věděl,

že ji zabije…

Najednou mi došlo, že nejde jen o to, aby případ neohrozily nějaké právnické kličky. Pokud se to má

uzavřít i pro mě osobně, musím ho chytit sám, a až ho chytnu…, no, o tom budu přemýšlet později. Pak jsem skočil do rozhoupaného člunu a snažil se získat rovnováhu. Když se mi to podařilo, pokusil jsemse vzpomenout si, co jsem kdy od Gordonových slyšel o řízení motorového člunu.

Všiml jsem si dvou tlačítek označených „start“ a pravé tlačítko jsem stiskl. Motor na pravoboku zakašlal arozběhl se. Po stisknutí druhého tlačítka jsem ucítil, jak naskočil i levý motor. Nechal jsem je chvílizahřívat, protože mě nijak nelákala představa, že mi někde na moři zhasnou. Mezitím jsem v přihrádce ukormidla objevil nůž, kterým jsem přeťal kotevní lano. Vlny začaly člun okamžitě unášet k molu. Zařadiljsem chod vpřed, a když jsem se už chystal vyrazit, zaslechl jsem za sebou hlas Beth: „Johne!“

Otočil jsem se.

„Počkej! Jdu taky!“

„Tak dělej!“ zařval jsem.

Rozběhla se, odrazila a dopadla na palubu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se jí.

Vstala, zapotácela se, upadla znovu, a když opět vstala, křikla: „Jsem v pohodě!“

Posadila se nalevo ode mne a řekla: „Jedeme.“

„Víš to jistě?“

„Dělej!“

Sešlápl jsem plyn k podlaze a člun vyrazil na otevřené moře. První, co jsem venku viděl, byla obrovská

vlna, která se řítila přímo na nás. Po ukrutné sprše jsem zjistil, že nás odhodila opačným směrem a že seřítíme na břeh. Když se mi podařilo otočit člun k východu a míjeli jsme budovu doku, viděl jsem, jak secelá dřevěná konstrukce naklonila doprava a s praskotem se zřítila.

„Ježíši.“

„Víš, co děláš?“ snažila se Beth překřičet bouři.

„Jistě. Kdysi jsem chodil do jachtařského kurzu.“

„Určitě jachtařského?“

„Myslím, že jo.“ Podíval jsem se na ni a ona na mě. „Díky, žes přišla,“ řekl jsem.

„Radši řiď,“ zavrčela.

Držel jsem Formuli na půl plynu. Prostě jsem předpokládal, že ji tak v bouři budu mít nejsnáz podkontrolou. V reálu to vypadalo tak, že byl člun střídavě ve vzduchu a přelétal úžlabí vln, střídavě sezařezával přímo do vln ženoucích se proti nám, takže lodní šroub protáčející se vzduchem naprázdnohrozivě vyl, a když se pak zakousl do vody, odpálil nás dopředu jako surfaře. Jediné, co jsem věděl jistě,bylo, že příď musím pořád držet proti ženoucím se vlnám a nesmím dovolit, aby to do náš nějaká většínapálila z boku. Člun by se nejspíš nepotopil, ale určitě by ho to převrátilo. Už jsem viděl v zátoce lodipřevrácené při slabších bouřích, než byla tahle.

„Ty víš, kudy plout?“ křikla Beth.

„Jasně. U červené zatočit doprava.“

„To znamená co?“

„Když se vracíš do přístavu, musíš mít červené bóje po pravé ruce.“

„My se nevracíme do přístavu. My ho opouštíme.“

„No…, tak v tom případě koukej po zelených bójích.“

„Já nevidím vůbec žádné bóje,“ informovala mě.

„Já taky ne,“ přiznal jsem. „Tak se budu držet napravo od dvojité bílé čáry. Tím se nedá nic zkazit.“

Na to nereagovala.

Pokoušel jsem se vylovit z paměti všechno, co jsem o plavbě na moři věděl. Jachtaření sice zrovna nepatří

mezi moje hlavní koníčky, ale za ta léta jsem byl hostem na mnoha lodích a jako kluk jsem musel určitětaky sem tam něco vstřebat. A v červnu, červenci a srpnu jsem byl s Gordonovými na moři nejmíňdesetkrát a Tom byl povídavý typ a moc rád se se mnou dělil o své mořeplavecké nadšení i znalosti.Nevzpomínám si sice, že bych mu věnoval nějakou mimořádnou pozornost (ta patřila spíš Judy vbikinách), ale někde v mozkové kůře jsem docela určitě musel mít přihrádku s názvem „motorové čluny“.Jenom ji najít. Byl jsem dokonce přesvědčený, že o lodích vím víc, než si uvědomuji. Nebo jsem v toaspoň doufal.

To už jsme se vyřítili do rozběsněných vod zátoky Peconic Bay. Člun skákal tak, až se mi uvolňovalyplomby, podobně jako když autem jedete po železničních pražcích, a já jsem cítil, že můj žaludek nějakpřestává stíhat kopírovat ty vertikální pohyby člunu. Když byl člun dole, můj žaludek byl ještě nahoře, akdyž to loď zas vymrštilo do vzduchu, žaludek právě začínal klesat. Nebo mi to tak aspoň připadalo.Čelním sklem nebylo vidět vůbec nic, takže jsem si stoupnul, abych viděl přes ně. Zadkem jsem se opřel o

sedadlo za sebou, pravou ruku jsem měl na kormidle a levou na madle palubní desky. Spolykal jsem tolik

slané vody, že mi to muselo pořádně zvednout krevní tlak. Navíc mě sůl začínala pálit v očích. Ohlédljsem se po Beth a viděl, že i ona si vytírá oči.

Na pravoboku jsme minuli loď překocenou na bok. „Nepotřebují pomoc?“ zeptala se Beth.

„Nikoho jsem neviděl,“ křikl jsem.

Zajel jsem blíž a stiskl tlačítko klaksonu. Nevšiml jsem si však jediného náznaku života. Pokračovali jsmedál. Uvědomil jsem si, že mi vždycky vadilo i mírné pohupování trajektu, a teď jsem tu na devítimetrovém

motorovém člunu ženoucím se bouří, která nemá daleko k hurikánu.

Nárazy vln do dna jsem cítil přes paty, jako by mě někdo mlátil do chodidel pálkou, a otřesy se šířily přeskotníky do kolen a kyčlí. A začínalo to skutečně bolet. Jinak řečeno – jako výletní plavba nic moc.

Začínal se mi zvedat žaludek ze soli, pohybů, neustálého narážení do vln a také z mé neschopnosti vidětnebo rozeznat horizont od vody. Když k tomu přičtu svoji pochybnou tělesnou kondici po nedávnémzranění… Vzpomněl jsem si, jak mě Max na začátku ujišťoval, že tohle nebude nic namáhavého. Kdyby tu teď byl, uvázal bych ho na příď.

Skrz déšť jsem ve vzdálenosti asi dvou set metrů nalevo rozeznával linii břehu a daleko vpravo jsem vidělzšeřelý obrys Shelter Islandu. Věděl jsem, že bychom měli být alespoň trochu v bezpečí, jakmile sedostaneme do chráněného průlivu na závětrné straně ostrova. „Na Shelter Islandu tě můžu vysadit,“ řekl

jsem Beth.

„Mohl by ses věnovat řízení toho krámu a přestat si dělat starosti s malou křehkou Beth?“

„Ano, madam.“

Poněkud mírnějším tónem dodala: „Já už jsem rozbouřenou vodu zažila, Johne. Vím, kdy začít panikařit.“

„Dobře. Tak mi řekni, až bude ta pravá chvíle.“

„Dočkáš se,“ řekla. „Ještě se ale zajdu dolů podívat po záchranných vestách a taky po něčem

pohodlnějším na sebe.“

„Dobrý nápad,“ pochválil jsem ji. „Vypláchni si sůl z očí a podívej se i po mapě.“

Zmizela průchodem mezi sedadly. Formula 303 má na motorový člun docela prostornou kajutu a taky

nástavbu, která se nám mohla zanedlouho hodit. Je to zkrátka pohodlné plavidlo schopné vzdorovat

nástrahám moře a já jsem se na její palubě vždycky cítil bezpečně, když byli u kormidla Tom a Judy.Stejně jako já neměli rádi rozbouřené vody a při prvních náznacích bílých čepic na vlnách obraceli zpátkydo přístaviště. Ale teď jsem tu byl sám a musel jsem čelit jedné ze svých fóbií, která se mi takříkajícšklebila do tváře. A jakkoliv to zní šíleně, zároveň jsem si tu plavbu vychutnával – nohy na pedálech, když

jsem přidával nebo ubíral plyn, vibrace motorů, kormidlo v ruce. Prostě jsem to měl zničehonic podkontrolou. Na verandě už jsem seděl dost dlouho.

Stál jsem s jednou rukou na kormidle a s druhou na horní hraně čelního skla, abych udržel balanc. Upíraljsem zrak do prudkého deště a pátral na běsnícím moři po lodi, konkrétně po velké jachtě, ale sotva jsemrozeznával horizont nebo břeh, natož pak nějakou další loď.

Beth se vynořila na schůdcích z podpalubí a podávala mi záchrannou vestu.

„Obleč si to!“ křikla. „Vezmu za tebe kormidlo.“

Vestoje se chopila kormidla, zatímco jsem si navlékal vestu. Všiml jsem si, že má na krku zavěšenýdalekohled. Pod žlutým pršipláštěm jsem si všiml džínsů a námořnických bot. Oranžovou záchrannouvestu už měla taky na sobě.

„To máš na sobě Fredricovy hadry?“ zeptal jsem se.

„Doufám, že ne. Řekla bych, že tohle patří Sondře Wellsové. Trochu těsné. Mapu jsem ti rozložila nastolku pro případ, že by ses na ni chtěl jít podívat.“

„Ty umíš číst v mapách?“ zeptal jsem se jí.

„Trochu. A ty?“

„Bez problémů. Modrá je voda, hnědá země. Mrknu na to později.“

„Hledala jsme tam dole rádio, ale nenašla jsem je.“

„Můžu ti zazpívat. Máš ráda Oklahomu?“

„Johne, prosím tě, nehraj zase idiota. Myslím lodní rádio. K vyslání nouzového signálu.“

„Jo takhle. No, tak takové tu asi nebude.“

„Je tam nabíječka na mobil, ale telefon žádný.“

„Jasně. Na malých lodích lidi mobily používají. Já dávám přednost krátkovlnné vysílačce. Každopádněpodle toho, co říkáš, jsme bez kontaktu.“

„Přesně. Nemůžeme dokonce ani vyslat SOS.“

„No, to nemohli lidi z Mayflower taky. Netrap se tím.“

Ignorovala mě a oznámila: „Našla jsem signální pistoli.“ Pleskla se přes velkou kapsu pršipláště.

Nemyslel jsem si sice, že by si dneska večer někdo všiml světlice, přesto jsem ji pochválil: „Fajn. Možnáse bude později hodit.“

Znovu jsem se chopil kormidla a Beth se posadila na schůdky palubního průlezu vedle mě. Chvíli jsme jentak mlčky seděli a nenamáhali si hlasivky překřikováním bouře. Oba jsme byli na kůži promočení, bylonám špatně od žaludku a měli jsme strach. Přesto však ta hrůza z plavby v bouři poněkud opadla, kdyžjsem si uvědomil, že jsme to až dosud přestáli bez potopení.

Asi po deseti minutách Beth vstala a přesunula se blíž ke mně, abych ji lépe slyšel. Zeptala se: „Opravdusi myslíš, že míří na Plum Island?“

„Jo.“

„Proč?“

„Vyzvednout poklad.“

Poznamenala: „V tomhle počasí ho Stevensovy hlídky neohrozí.“

„To v žádném případě. Cesty budou neprůjezdné, takže kromě vrtulníků mu nehrozí ani autohlídky.“

„To je fakt…“ Pak se zeptala: „Proč Tobin nepočkal s vraždou Gordonových až do doby, než bude mít celýpoklad pohromadě?“

„To nevím. Možná ho Gordonovi překvapili, když jim prohledával dům. Jsem přesvědčený, že vyzvednutýměl být celý poklad, ale něco se muselo podělat.“

„Takže musí poklad vyzvednout sám. Ví vůbec, kde je?“

„Musí, jinak by se tam nevydal,“ odvětil jsem. „Od Emmy vím, že Tobin byl jednou na ostrově se skupinou

archeologů z Historické společnosti Peconic Bay. Tehdy si nechal Tomem a Judy ukázat, kde je poklad,který byl samozřejmě na jednom z míst, kde Tom dělal vykopávky. Tobin není typ, který by komukolivdůvěřoval. A myslím, že Gordonovi ho taky nijak zvlášť nezbožňovali a asi mu ani nevěřili. Prostě sevzájemně využívali.“

„Zloději se vždycky rozkmotří,“ poznamenala.

Chtěl jsem namítnout, že Tom a Judy nebyli zloději, jenže vzápětí mi došlo, že vlastně byli. A kdyžpřekročili tu hranici, která dělí počestné občany od spiklenců, byl jejich osud v podstatě zpečetěn. Nejsem

žádný moralista, ale při své práci jsem toho svědkem dnes a denně.

Oba jsme měli v krku sucho od křiku a soli, takže jsme se opět na chvíli odmlčeli.

Blížili jsme se k průlivu mezi jižním pobřežím North Forku a Shelter Islandem a zdálo se, že v ústí úžiny jemoře ještě divočejší. Bůhvíodkud se najednou vynořila obří vlna, která jako by zůstala na zlomek sekundy

vztyčená nad pravobokem člunu. Beth ji spatřila a zaječela. Vlna se přímo nad člunem zbortila a já mělpocit, jako bychom se náhle ocitli pod vodopádem.

Náraz, který přišel vzápětí zepředu, mě svojí silou poslal k zemi a v okamžení jsem přistál na spodnípalubě. Když jsem se dostal opět ke kormidlu, které se mezitím otáčelo zcela nekontrolovatelně, měl jsem

spoustu práce s tím, abych loď obrátil znovu k východu. Když jsem měl konečně čas podívat se po Beth, nikde jsem ji neviděl. „Beth!“ zavolal jsem. „Beth!“

„Tady jsem!“ ozvalo se z kabiny. „Už jdu!“

Vylezla po čtyřech a já jsem si všiml, že na čele krvácí. „Jsi v pořádku?“ zavolal jsem na ni.

„Ale jo…, bolí mě víc zadek než ta hlava…“ Pokusila se zasmát, ale znělo to spíš jako vzlyk. „Je to

šílenství.“

„Jdi dolů a schovej se. A udělej si martini. Protřepat, nemíchat.“

„Ten tvůj idiotský smysl pro humor sem začíná zapadat,“ poznamenala. „V kabině se začíná hromaditvoda. Už slyším běžet čerpadlo. Na to máš taky nějaký vtípek?“

„No…, co takhle… to, co slyšíš, není podpalubní čerpadlo, ale Sondřin vibrátor? Co ty na to?“

„Vynikající. Myslíš, že to ty pumpy zvládnou odčerpávat?“

„To doufám. Záleží na tom, kolikrát se přes nás ještě přežene vlna.“ Ve skutečnosti jsem už cítil, jakzačíná být reakce kormidla línější. Důsledek váhy vody, kterou jsme nabírali.

Dalších deset minut jsme oba mlčeli. Mezi poryvy vichrem hnaného deště jsem tu a tam dohlédl asi tak napadesát metrů před sebe, ale ani Tobinovu jachtu, ani žádné jiné plavidlo jsem neviděl, jen dvapřevrácené malé čluny, kterými bouře zmítala jako naplaveným dřívím.

Všiml jsem si nového jevu – nebo spíš nové hrůzy. Gordonovi tomu říkali pronásledující moře. Tenkrát vúžině jsem to s nimi taky zažil. Moře za lodí ji jakoby předhánělo, bušilo do její zádě a prudkými bočnímipohyby ji rozkmitávalo tak, že se téměř vymykala kontrole. Takže kromě kolébání, vznášení a propadůjsem se teď musel prát ještě s vybočováním. Jediné dvě věci, které byly ještě v pořádku, byly, že jsmezatím pořád mířili na východ a že jsme se dosud drželi na hladině, ale proč tomu tak bylo, to vážně

netuším.

Zaklonil jsem hlavu, aby mi déšť spláchl alespoň část soli z obličeje a vypláchl mi oči. A když už jsem sedíval nahoru, pomyslel jsem si: Bože, v neděli ráno jsem byl v kostele. Viděl jsi mě tam? Metodistickýkostel v Cutchogue. Levá strana, prostřední lavice. Emmo? Pověz Mu to. Hej, Tome, Judy, Murphyovi – játo přece dělám kvůli vám. Bude mi ovšem stačit, když mi osobně poděkujete až za nějakých třicet nebočtyřicet let.

„Johne?“ „Copak?“

„Co tam nahoře vyhlížíš?“

„Nic. Jen mi začala chybět sladká voda.“

„Přinesu ti ji zdola.“

„Zatím ne. Zůstaň ještě chvíli tady. Za chvilku ti předám kormidlo a dám si pauzu.“

„Dobrý nápad.“ Chvilku mlčela, ale pak se na mě úkosem podívala a zeptala se: „Ty…, bojíš se?“

„Ne. Jsem strachy podělaný až za ušima.“

„Já taky.“

„Že by čas začít panikařit?“

„Ještě ne.“ Přejel jsem pohledem přístrojovou desku a poprvé jsem si všiml palivoměru. Ukazoval sotvapřes desetinu nádrže, takže nanejvýš pětačtyřicet litrů. Při spotřebě těchhle motorů a při jízdě na půlplynu v bouři to jasně vypovídalo o tom, že s palivem jsme za chvíli na dně. Začal jsem se obávat, jestli se vůbec dostaneme k Plum Islandu. Když vám dojde benzin v autě, svět se nezboří. Když vám dojde vletadle, je to kardinální průser. Když vám dojde v lodi při bouři, je to nejspíš taky dost průser. Snažil jsemse myslet na to, abych si ručičku palivoměru hlídal. Otočil jsem se k Beth. „Tohle už je hurikán?“

„Já nevím, Johne, a je mi to fuk.“ „Souhlasím.“

„Měla jsem dojem, že moře nijak zvlášť nemusíš.“

„Moře mám docela rád. Jen nemusím být na něm nebo v něm.“

„Na Shelter Islandu je pár přístavišť a zátok. Chceš tam zakotvit?“

„A ty?“

„Ano i ne.“

„Souhlasím,“ zopakoval jsem.

Právě jsme proplouvali průlivem mezi North Forkem a Shelter Islandem. Ústí průlivu bylo široké asi třičtvrtě kilometru a pobřeží Shelter Islandu se na jižní straně zvedalo dost vysoko na to, aby alespoň zčástikrylo před větrem. Vytí i pleskot vln přece jen poněkud utichly, takže se dalo snáz hovořit.

Beth se postavila a pro lepší rovnováhu se přidržovala madla na palubní desce nad průlezem dopodpalubí. „Co si myslíš, že se seběhlo ten den, kdy došlo k vraždě Gordonových?“ zeptala se najednou.

„No, Gordonovi odpluli z přístavu na Plum Islandu kolem poledne. Dostali se tak daleko od pobřeží, aby je

nespatřila Stevensova pobřežní hlídka, a když ji viděli proplout, vyrazili ke břehu. Měli čtyřicet až šedesátminut času, než se hlídka objeví znovu. To jsme zjistili na ostrově. Je to tak?“

„Je, ale to jsme přemýšleli o teroristech. Chceš mi naznačit, že jsi už tenkrát myslel na Gordonovy?“

„Tak nějak. Nevěděl jsem, proč by to dělali, ale chtěl jsem hlavně vědět, jak by bylo možné cokoliv zostrova tajně přepravit.“

Kývla. „Pokračuj.“

„Fajn, takže rychlým člunem by se dostali do blízkosti břehu. Kdyby autohlídka nebo patrola z vrtulníkuzahlédla jejich člun kotvit na moři, problém by to nebyl, protože všichni věděli, o koho jde, jejich loď užznali. Jenže podle Stevense jejich loď toho dne nikdo neviděl, je to tak?“

„Zatím to sedí.“

„Takže máme krásný klidný letní den. Gordonovi se přeplaví na pláž v nafukovacím gumovém člunu aukryjí ho do houští. V člunu je i hliníková bedna.“

„A lopaty.“

„Poklad už měli vykopaný a ukrytý na místě, odkud se dal snadno vyzvednout. Tomuhle úspěchu alepředcházela spousta archivářské a archeologické práce a taky nákup pozemku od Wileyové.“

Beth se zamyslela a zeptala se: „Ty myslíš, že Gordonovi chtěli Tobina oblafnout?“

„Ale ne. Gordonovi by se spokojili s půlkou pokladu a z té by ještě ochotně odevzdali polovičku státu.Jejich materiální potřeby měly do Tobinových daleko. Šlo jim o publicitu a o slávu. Chtěli vejít do dějinjako objevitelé pokladu kapitána Kidda. Tobin měl však odlišné jak potřeby, tak cíle. Neměl žádné zábrany

zabít svoje společníky, sebrat celý poklad, většinu ho zašantročit v cizině a pak předstírat objevení maléčásti na vlastním pozemku a uspořádat aukci někde v Sotheby’s. U toho už by byla jak média, takfinančák.“

Beth sáhla pod pršiplášť a vylovila čtyři zlaté mince. Podala mi je, já jsem si jednu vzal, a zatímco jsemjednou rukou řídil, minci jsem si prohlížel. Velká byla asi jako čtvrtdolar, ale byla dost těžká. Vždycky měpřekvapovala váha zlata. Mince byla překvapivě lesklá a já jsem na ní rozeznával mužský profil a nápis,který vypadal na španělštinu. „Tohle by mohlo být to, čemu se říkalo dublony.“ Podal jsem jí minci.

„Nech si to pro štěstí,“ řekla.

„Pro štěstí? To štěstí, jaké tohle přinášelo, teda vážně nepotřebuju.“

Beth přikývla, chvíli si prohlížela tři mince ve své dlani a pak jimi mrštila přes palubu. Udělal jsem totéž.

Samozřejmě, že to bylo idiotské gesto, ale my jsme se po něm cítili hned líp. Dokázal jsem pochopit tustarou, všeobecně rozšířenou námořnickou pověru, že je třeba hodit moři něco – nebo někoho – cenného,

aby se upokojilo a přestalo suchozemce děsit k smrti.

Takže jsme se po hození zlata přes palubu cítili líp, a když jsme míjeli Shelter Island, vítr skutečně zeslábla výška i četnost vln se rovněž snížila, jako by oběť moři doopravdy fungovala.

Pevnina vypadala, jako by byla úplně zbavená barev a zbyla jen černá. Moře a oblohu naproti tomuzbarvil zlověstný šedivý přísvit. Za normálních okolností v tuto hodinu na pobřeží svítí světla signalizujícílidskou přítomnost, proud ale zjevně vypadl už všude a pobřeží se vrátilo o jedno či dvě staletí zpátky.

Počasí stále předvádělo hororovou show a já věděl, že se to ještě zhorší, až opustíme závětří Shelter

Islandu a vyplujeme do zátoky.

Bylo mi jasné, že bych měl mít zapnutá poziční světla, ale široko daleko mohla být jen jediná další loď askutečně jsem nestál o to, aby nás právě z té někdo zpozoroval. A byl jsem si jistý, že on pluje také sezhasnutými světly.

„Takže dejme tomu, že Gordonovi neměli čas vrátit se na ostrov podruhé, než se znovu objeví hlídka,“

uvažovala nahlas Beth.

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Gumový člun uvezl jen malou část. Nechtěli nechat první várku na Formulinestřeženou, než se vrátí se zbytkem.“

Beth přikývla. „Takže se rozhodli odvézt to, co už měli na lodi, a pro hlavní díl pokladu se chtěli vrátit

jindy.“

„Jistě. Na zpáteční cestě domů museli minout Tobinův pozemek. Nepochybuji o tom, že zajeli do jehodoku – možná tam chtěli nechat ty kosti, shnilou dřevěnou bednu a čtyři zlaťáky jako připomínkuúspěchu. Když ale viděli, že je Whaler pryč, usoudili, že Tobin odplul, a pokračovali domů.“

„A tam překvapili Tobina.“

„Jistěže. Ten už jim převracel dům vzhůru nohama, aby nafingoval vloupání a zároveň se přesvědčil, jestlipřed ním nějaký poklad neukrývají.“

„A taky chtěl zjistit, jestli se u nich nemůže najít nějaký důkaz o tom, že s ním v tomto ohledu

spolupracují.“

„Přesně tak. Gordonovi tedy přirazili ke svému přístavišti a možná právě tehdy vyvěsili signální vlajky soznámením nebezpečný náklad a potřebujeme pomoc. Pirátskou vlajku vyvěsili určitě už ráno, aby dali

Tobinovi signál, že nadešel den D.“

„A když Gordonovi dorazili ke svému přístavišti, Tobinův Whaler byl schovaný někde v rákosí.“

„Ano. Pravděpodobně se už nedovíme, co se stalo pak – co si Tobin myslel, že je v té schránce, o čem semluvilo a jaké záměry přisuzovali Gordonovi Tobinovi. V jistém okamžiku ale všichni pochopili, že jejichspojenectví skončilo. Tobin věděl, že už nikdy nebude mít takovou příležitost své partnery zlikvidovat.Vytáhl proto pistoli, první ranou zasáhl do čela Toma a druhou Judy, která se zděšeně obrátila kmanželovi. Pak otevřel schránku a zjistil, že tam jsou ze zlata všeho všudy čtyři mince. Došel k názoru, že zbytek je ve Spirochetě, takže ji celou prohledal, ale nic nenašel. Pochopil, že zabil slepici, která mohlasnášet zlatá vejce. Ale nic podle něj nebylo ztraceno, protože byl přesvědčen, že práci dovede kezdárnému konci sám. Stačíš mě sledovat?“

Beth přikývla a za okamžik řekla: „Nebo měl Tobin na ostrově dalšího komplice.“

Řekl jsem: „Ano. V tom případě by pro něj vražda Gordonových nebyla takovou ztrátou.“ Pokračovali jsmek východu průlivem, který je dlouhý asi sedm kilometrů a v nejužším místě je široký necelý kilometr. Teďuž byla naprostá tma – žádná světla, žádný měsíc, žádné hvězdy, jen inkoustově černé moře a kouřově

temná obloha. Jen stěží jsem rozeznával průlivové bóje. Nebýt jich, byl bych totálně ztracený adezorientovaný a s člunem bychom skončili rozplácnutí na skaliskách nebo na mělčině.

Po levoboku jsem na pobřeží zahlédl světla. Uvědomil jsem si, že míjíme Greenport, kde zjevně ještě musífungovat nějaký záložní generátor. „Greenport,“ informoval jsem Beth.

Jen přikývla.

Oba jsme nejspíš mysleli na totéž – jak se dostat do bezpečného přístavu. Představoval jsem si nás vnějakém baru na tradiční hurikánové party – světlo svíček, teplé pivo…

Někde napravo, i když jsem ho neviděl, musel být přístav Dering Harbor na Shelter Islandu. Věděl jsem,že tam je kotviště jachtařského klubu, kam bych mohl zajet. Greenport a Dering Harbor byly poslednívelké a snadno navigovatelné přístavy před vyplutím na volné moře. Ohlédl jsem se po Beth a připomněljí: „Až bude Shelter Island za námi, tak to teprve začne být divoké.“

„Divoké to už je,“ odvětila. Pak pokrčila rameny a prohlásila: „Zkusme to. Obrátit můžeme vždycky.“

Usoudil jsem, že je nejvyšší čas informovat ji, jak jsme na tom s palivem. „Dochází nám benzin a někde vzátoce nás čeká ten legendární bod, z něhož není návratu.“

Mrkla na palivoměr a poznamenala: „S tím si nedělej starosti. To se dřív převrhneme.“

„A pak kdo z nás má idiotské poznámky.“

Usmála se na mě, což bych rozhodně nečekal. Pak sešla dolů a vrátila se s lahví piva. „Bůh ti žehnej,“zabručel jsem. Člun sebou na vlnách házel tak, že jsem nemohl vzít hrdlo láhve do úst, pokud jsem sinechtěl vytlouct zuby, takže jsem si pivo lil do otevřených úst. Dobrou půlku jsem si ho přitom rozlil poobličeji.

Beth rozložila na palubní desce mapu v umělohmotném obalu a řekla: „Nalevo máme Cleeves Point,támhle napravo je Hays Beach Point na Shelter Islandu. Až je mineme, ocitneme se v jakémsi trychtýřimezi Montauk Pointem a Orient Pointem, kudy sem pronikají povětrnostní vlivy z Atlantiku.“

„A to je dobře nebo špatně?“

„Rozhodně to není legrace.“

Dal jsem si další lok piva. Byla to drahá zahraniční značka, přesně taková, jakou bych u Fredrica Tobina

čekal. „Docela si vychutnávám pomyšlení, že jsem mu ukradl loď a chlastám jeho pivo,“ řekl jsem.

„Co je větší zábava – zdemolovat mu byt nebo potopit loď?“ zeptala se.

„Loď se nepotápí.“

„Tak to by ses měl jít podívat dolů.“

„To ani nemusím. Cítím to v kormidle.“ A pak jsem sebejistě dodal: „Stejně potřebujeme zatížit.“

Beth poznamenala: „Najednou je z tebe námořník.“

„Rychle se učím.“

„Na chvíli se vystřídáme,“ navrhla mi.

„Fajn.“ Vzal jsem si mapu, předal Beth kormidlo a sešel dolů.

V malé podpalubní kajutě bylo bezmála deset centimetrů vody, což znamenalo, že nabíráme rychleji, nežpalubní čerpadla stačí odčerpávat. Jak jsem naznačil, trocha vody by mi tolik nevadila. Stejně jsmepotřebovali zatížit, když už jsme měli skoro prázdné palivové nádrže. Jen škoda, že motor na vodu asinepoběží.

Došel jsem na příď a vydávil do záchoda asi tak půllitr soli. Opláchl jsem si ji i z obličeje a z rukou a vrátilse do kajuty. Posadil jsem se na jedno z lehátek, zahleděl se do mapy a usrkával pivo. Paže a ramena mě

bolely, nohy a kyčle zrovna tak, hrudník jako by se mi chtěl roztrhnout, jen žaludek jako by si začínalzvykat. Minutu nebo dvě jsem ještě civěl do mapy, pak jsem přistoupil k barové chladničce, našel dalšípivo a odnesl si je i s mapou nahoru.

Beth si u kormidla vedla docela dobře, což, jak jsem už řekl, nebylo tady na závětrné straně ShelterIslandu zase tak těžké. Moře bylo sice vzedmuté, ale předvídatelné, a vítr při hladině nebyl tak strašný,

dokud nás clonil ostrov.

Pohlédl jsem k obzoru a rozeznal černý obrys dvou výběžků země, které označovaly konec bezpečnéhoprůlivu. „Dej mi kormidlo,“ řekl jsem Beth. „A vezmi si mapu.“

„Fajn.“ Poklepala na mapu a řekl: „Teď to bude trochu složitější. Musíš se držet napravo u majáku Long

Beach Bar.“

„V pořádku,“ odvětil jsem. Vyměnili jsme si místa. Když mi ustupovala, ohlédla se k zádi a vykřikla.

Usoudil jsem, že příčinou té reakce musela být nějaká obří vlna, chytil jsem se kormidla a ohlédl se rychlepřes rameno.

Nemohl jsem uvěřit svým očím – necelých deset metrů od zádi našeho člunu se hnala zvyšující serychlostí obrovská jachta, která nám v příštích okamžicích musela zkřížit kurs.

Kapitola 34

Beth stála jako omráčená a civěla na to monstrum, co se nad námi tyčilo.

Já jsem na tom nebyl o moc lépe. Loď jsem kvůli hukotu bouře a řevu našich motorů vůbec nezaslechl a

viditelnost byla mizerná.

Když Tobin uvnitř kabiny jachty poznal, že jsme ho zpozorovali, zapnul elektrický tlampač a houkl:„Zmizte, vy sráči!“

Vážně to řekl.

Přidal jsem plyn a vzdálenost mezi člunem a jachtou se začala zvyšovat. Věděl, že nás nemůžedostihnout. Znovu na nás zavolal: „Zmizte, vy sráči! Oba jste mrtví!“

Freddieho hlas zněl tak nějak skřípavě, možná ho ale jen zkresloval ten tlampač.

Beth vytáhla svůj Glock ráže 9 milimetrů a snažila se zamířit s oporou o opěradlo. Čekal jsem, kdy začnestřílet, ale pořád se nic nedělo.

Viděl jsem Tobina, jak se vyklání z okna kabiny a míří na nás puškou, kterou držel v pravé ruce. Levou

nejspíš udržoval kurs.

Obě lodě se divoce zmítaly ve větru a vlnách a já jsem uvažoval nad tím, proč Tobin pořád ještě nestřílí.

Zařval jsem na Beth: „Střílej!“

„Nemůžu střílet jako první!“

„Střílej, do prdele!“

Vystřelila. Vystřílela všech patnáct nábojů a já jsem přes rameno viděl, jak se sklo Tobinovy kabiny

roztříštilo. Taky jsem si všiml, že Tobin z okna zmizel. „Dobrá práce!“ řekl jsem pochvalně.

Beth do zbraně zasunula další zásobník a sledovala jachtu. Ohlédl jsem se od kormidla znovu přes

rameno a náhle jsem spatřil Tobina, jak se znovu vyklání z okna a míří puškou přímo na nás.

„K zemi!“ stačil jsem ještě zařvat, než se ozvaly tři výstřely za sebou, a já jsem zaslechl tupý náraz střely

do přístrojové desky. Čelní sklo kabiny se rozsypalo. Beth střelbu opětovala, tentokrát pomaleji a přesněji.

Věděl jsem, že s přesností pušky nemůže pistole soutěžit, takže jsem přidal plyn a zvětšil jsem vzdálenost

mezi loděmi asi na dvacet metrů, kdy jsme se už ztratili jeden druhému z dohledu.

Slyšeli jsme ze tmy jen jeho hlas: „Zmizte, sráči! Tuhle bouři nemůžete přežít!“

Tohle už vůbec nebyl ten uhlazený džentlmen, jakého jsme znal a jakého jsem nesnášel. Tohle byl chlap,

co projel všechno.

„Jste mrtví! Jste mrtví, kurva!“

Opravdu mi vadilo nechat si nadávat od chlapa, co mi zrovna zabil milenku. „Ten parchant má na

kahánku,“ řekl jsem.

„Hlavně ať se k nám moc nepřiblíží, Johne. Je v koncích a ví to. Je zoufalý.“

On že je zoufalý? A co já? Já taky nejsem zrovna dvakrát ve formě.

Beth se ke mně otočila ze své střelecké pozice a požádala mě: „Johne, zkus zakroužit a dostat se mu za

záď.“

„Beth, tohle není Pobřežní hlídka!“

„Nechci ho mít za zády!“

„Neměj strach. Jen ho sleduj.“ Mrknul jsem na palivoměr a viděl, že ručička už je v červeném polioznačujícím prázdnou nádrž. „Na manévrování nemáme šťávu,“ informoval jsem Beth.

„Myslíš, že pořád míří k Plum Islandu?“ zeptala se.

„No, to zlato tam je.“

„Ale on ví, že po něm jdeme.“

„A právě proto se nás bude snažit zabít.“ Po chvilce jsem dodal: „Nebo aspoň počká, než se převrátíme a

utopíme jako koťata.“

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Jak je možné, že jsme se dostali před něj?“

„Prostě jsme pluli rychleji. Fyzika, víš?“

„Máš nějaký plán?“

„Ani omylem. Ty ano?“

„Není načase zamířit někam do bezpečného přístavu?“

„Možná. Jenže my nemůžeme obrátit. Nechci zas Freddiemu naběhnout před flintu.“

Beth sebrala z paluby mapu v umělohmotné fólii a rozložila ji na palubní desce. Ukázala do tmy se slovy:

„Tohle musí být maják Long Beach Bar.“

Zahleděl jsem se před sebe mírně vpravo a skutečně jsem rozeznal slabě blikající světlo.

Beth pokračovala: „Pokud zamíříme nalevo od majáku, možná uvidíme nějaké průlivové bóje, které by násmohly dovést k East Marionu nebo na Orient Point. Můžeme tam někde zakotvit a zavolat pobřežní strážnebo bezpečnost na Plum Islandu a varovat je.“

Mrkl jsem na mapu osvětlenou slabou čtecí lampičkou na palubní desce. „V téhle bouři nemáme šanci totěmi úzkými průlivy zvládnout,“ prohlásil jsem. „Dokázal bych se dostat jedině tak do Greenportu nebonanejvýš do Deringu, jenže mezi námi a těmi přístavy je Tobin.“

Na okamžik se zamyslela a pak řekla: „Jinými slovy – my už ho nepronásledujeme. Teď nás žene předsebou on, a rovnou na otevřené moře.“

„No…, mohla bys třeba říct, že ho lákáme do pasti.“

„Do jaké pasti?“

„Já věděl, že se zeptáš. Důvěřuj mi.“

„Proč?“

„Proč ne?“ Ubral jsem plyn a člun mírně zpomalil. „Tahle situace se mi vlastně líbí,“ pokračoval jsem.

„Teď konečně přesně vím, kde je a kam míří. Radši bych si to s ním rozdal na suchu. Setkáme se s ním

na Plum Islandu.“

Beth složila mapu. „Jasně.“ Mrkla přes rameno a poznamenala: „Má nad námi palebnou převahu a s lodí

je na tom taky podstatně líp.“

„Přesně.“ Nastavil jsem kurs napravo od majáku směrem do zátoky Gardiners Bay, odkud bylo možné

změnit kurs na Plum Island. „Kolik ti zbylo nábojů?“ zeptal jsem se jí pak.

„V tomhle zásobníku mám ještě devět a v kapse mám plný s patnácti.“

„To jde.“ Mrkl jsem na ni a poznamenal: „Prve ti to střílení fakt šlo.“

„Nic moc.“

„Rozhodilas ho, takže nedokázal mířit. A možná jsi ho i trefila.“ Neodpověděla.

Po chvilce uvažování jsem dodal: „Ta poslední kulka mi hvízdla zrovna kolem ucha. Panebože, jako doma

ve městě!“ Pak mě napadlo se zeptat: „Ty jsi v pořádku?“

„No…“

Rychle jsem se po ní ohlédl. „Co se stalo?“

„Nejsem si jistá…“

„Beth? Co se stalo?“ Všiml jsem si, že levou ruku, kterou si sáhla na bok, má od krve. Řekla jen:

„Ksakru…“

Nebyl jsem schopen slova.

Hlesla: „To je psina…, vůbec mi nedošlo, že mě trefil…, až pak jsem ucítila to horko…, to nic nebude…,jenom čistý průstřel.“

„Vážně…, opravdu?“

„Jo… cítila jsem, jak to prolítlo.“

„Podíváme se na to. Pojď sem.“

Vyhrnula si plášť a košili. Mezi prsem a bokem měla hrudník zalitý krví. Řekl jsem tiše: „Teď drž.“ Pokusil

jsem se nahmatat ránu. Uklidnil jsem se, až když jsem zjistil, že jde skutečně o hladký průstřel, který sice

hodně krvácel, ale kost nezasáhl.

Beth se zajíkla, když jsem se dotkl vstřelu. Odtáhl jsem ruku a řekl jsem: „To bude dobrý.“

„Vždyť jsem ti to říkala.“

„Jdi dolů a obvaž si to něčím z lékárničky.“

Zmizela v dolní kajutě.

Zahleděl jsem se k obzoru. I v té tmě jsem rozeznával po každé straně výběžek souše označující konec

relativně klidné úžiny.

Během minuty jsme vpluli do zátoky Gardiners Bay. Po dvou minutách už to vypadalo, jako by někdo

zapnul ždímání a máchání. Vítr vyl, vlny do nás bušily, loď se mi začínala vymykat z rukou a já jsem

zvažoval svoje možnosti.

Beth se vyškrábala z kajuty a chytila se madla na palubní desce.

„Jsi v pohodě?“ pokusil jsem se překřičet vichr a vlny.

Přikývla a vykřikla: „Johne! Musíme obrátit!“

Věděl jsem, že má pravdu. Tenhle člun nebyl na něco podobného stavěný a já už vůbec ne. Jenže pak

jsem si vzpomněl na to, co mi Tom Gordon řekl toho večera, který mi najednou připadal tak strašně

dávno. Loď v přístavu je bezpečná loď. Ale k tomu lodě nejsou.

Popravdě řečeno už mě neděsilo ani moře a tím pádem ani možnost, že zemřu. Už jsem fungoval jen na

čistý adrenalin a nenávist. Pohlédl jsem na Beth a naše oči se setkaly. Zdálo se, že mi porozuměla, zjevně

se mnou ale moji psychotickou epizodku nehodlala sdílet. „Johne,“ ozvala se, „jestli tu umřeme, jemu to

projde. My se musíme dostat do nějakého přístavu nebo zátoky.“

„Já nemůžu…, pochop, najeli bychom na mělčinu a potopili se. Musíme to projet.“

Neodpověděla.

„Na Plum Island to zvládnu,“ prohlásil jsem. „Zajedu do zátoky. Je dobře značená a bude osvětlená. Na

Plum Islandu mají vlastní generátor.“

Znovu tedy rozložila mapu a zahleděla se do ní, jako by se tam pokoušela najít řešení našeho dilematu.Situace však byla skutečně taková, jak jsem jí naznačil. Jediné dva přístavy, které připadaly v úvahu,

Greenport a Dering, jsme nechali za sebou a mezi námi a nimi byl Tobin.

„Když jsme teď na otevřeném moři, mohli bychom ho obeplout a dostat se zpátky do Greenportu,“

navrhla.

Zavrtěl jsem hlavou. „Beth, my se musíme držet mezi bójemi na značené plavební trase. Jestli ztratíme zdohledu ty plavební bóje, je konec. Mysli si prostě, že jsme na mostě a za námi se žene chlap s flintou.My nemůžeme jinam než dopředu.“

Když se na mě podívala, viděl jsem, že mi tak úplně nevěří. Bylo to pochopitelné, protože já jsem jí takdocela pravdu taky neříkal. Pravda byla taková, že jsem chtěl zabít Fredrica Tobina. Kdyby zabil jen Toma

a Judy, byl bych se spokojil s tím, že si ho zabije stát New York. Poté co zabil Emmu, jsem ho ale musel

oddělat sám. Zavoláním pobřežní stráže nebo bezpečnosti na Plum Islandu bych skóre nevyrovnal. A kdyžuž jsme u toho skóre – v tu chvíli bych dal leccos za to, kdybych věděl, kde se zrovna teď motá Paul

Stevens.

Beth mi narušila tok myšlenek ráznými slovy: „Pět nevinných lidí už zemřelo, Johne. Pět je až dost.Nedovolím ti zahodit tvůj ani můj život. Vracíme se. Hned.“

Podíval jsem se na ni a zeptal se: „Vytáhneš na mě bouchačku?“

„Když budu muset…“

Upřeně jsem jí civěl do očí, když jsem říkal: „Beth, já tohle počasí zvládnu. Já vím, že to zvládnu. Bude todobrý. Prostě mi věř.“

Opětovala můj upřený pohled a prohlásila: „Tobin ti zavraždil Emmu Whitestoneovou před nosem a to bylútok na tvoje mužské ego, na tvou samčí image. To je za tímhle šílenstvím. Že mám pravdu?“

Lhát nemělo smysl. „Částečně.“

„A ta zbylá část?“

„No…, zrovna jsem se do ní zamiloval.“

Beth přikývla. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. „Když už se tu máme zabít, měl bys vědět všechno,“ řekla

pak.

„Co všechno?“

„Ať Emmu Whitestoneovou zavraždil kdokoliv, a já si myslím, že to byl Tobin, nejdřív ji… znásilnil.“

Nemohu tvrdit, že bych byl překvapený. Každý chlap má v sobě určitou primitivní stránku, včetně kreténaTobina, a když tato temná stránka člověka opanuje, projevuje se poměrně předvídatelným a veliceděsivým způsobem. Můžu říct, že jsem je všechny viděl – znásilnění, mučení, únos, mrzačení, vraždu adalší věci, na které jen trestní zákoník pamatuje. Na hajzlech Tobinova ražení už mě nepřekvapí snad nic,ale poprvé v životě jsem pocítil chuť jednat stejně jako ti na opačné straně barikády. A cítil jsem, že tuchuť nedokážu ovládnout pouhou chladnokrevností. On ji znásilnil. A byl to jeho osobní vzkaz pro mě.

Chvíli jsme mlčeli. Hluk motorů, větru a moře jakýkoliv hovor stejně velice ztěžoval, a mně to nijak

nevadilo.

Beth seděla na levém sedadle a pevně svírala madla, zatímco se člun nakláněl, houpal, sténal a vůbecpředváděl všechno kromě obracení dnem vzhůru, díkybohu.

Zůstal jsem stát u kormidla a opíral se o sedadlo. Vítr na mě foukal rozbitým sklem a déšť mě bičoval zevšech úhlů. Palivo bylo prakticky pryč, byla mi zima, byl jsem promočený na kůži a vyčerpaný a do tohose mi před očima neustále honily obrazy Tobina znásilňujícího a vraždícího Emmu. Beth jako by upadla do

katatonického stavu a naprosto apaticky jen sledovala valící se vlny.

Konečně přece jen ožila a ohlédla se přes rameno. Beze slova se zvedla ze sedadla a zamířila na záď.

Když jsem se za ní podíval, viděl jsem, že opět zaujala střeleckou pozici a míří do temnoty. Až po chvílijsem rozeznal obrysy jachty. Zpomalil jsem. Přišel čas utkat se s bestií.

Tobin si hned nevšiml, že se vzdálenost mezi námi snižuje. Po chvilce jsme od sebe nebyli vzdáleni víc

než pět metrů. Tobin si zatím nestačil připravit pušku. Než se mu to podařilo, Beth vypálila několikvýstřelů směrem k temnému obrysu postavy v okně kajuty.

Postava v okně zmizela a já jsem přemítal, jestli byl zasažen, nebo ne. Vtom se rozsvítil reflektor na přídijachty, který vzápětí namířil přímo na záď našeho člunu, kde ozářil klečící Beth. „Ksakru,“ sykla. Vrazila dorukojeti pistole poslední zásobník, zatímco Tobin mířil oběma rukama a na kormidlo úplně zapomněl.

Obrátil jsem se ke kormidlu zády, opřel jsem se o něj, abych udržoval kurs, a vytáhl jsem svojiosmatřicítku. Tobin ze vzdálenosti slabých pěti metrů mířil přímo na Beth.

Záblesk z hlavně jeho pušky přišel téměř ve stejném okamžiku, kdy se neřízená jachta natočila nalevobok. Díky tomu šel výstřel do prázdna. Jachta teď byla natočena bokem k nám a já jsem Tobinovividěl i bělmo očí. Vypálil jsem třikrát do kajuty a viděl jsem, že se rozsypalo sklo a Tobin zmizel.

Za jachtou jsem zahlédl malého Whalera a už jsem nepochyboval, že se na něm Tobin chtěl dostat nabřeh Plum Islandu.

Právě když jsem se začínal radovat, že jsem ho trefil, se jachta znovu srovnala do kursu a reflektor napřídi opět ozářil Beth. Ta spustila palbu a po třetí ráně se reflektor roztříštil jako ohňostroj.

Tobin pokračoval v palbě do motorů našeho člunu. Příď jeho jachty se nebezpečně přibližovala k našízádi. Vtom Beth vytáhla odkudsi z kabiny signální pistoli a vypálila světlici přímo proti kajutě, z níž násTobin ohrožoval. Nevěděli jsme sice, jestli je zasažen nebo aspoň oslepen a popálen, ale potřebovali jsme

se rychle vzdálit z dosahu jachty.

„Dělej!“ zaječela Beth.

Když jsem přidával plyn, viděl jsem, jak kapitánský můstek Tobinovy jachty olizují plameny. Dívali jsme se

s Beth jeden na druhého a nevěřili jsme, že bychom měli to štěstí a zbavili se ho. Vzápětí znovu

zapraskal jeho hlas z reproduktoru: „Corey! Jdu si pro tebe! Zabiju tě a tebe taky, ty děvko!“

Řekl jsem Beth: „Nejspíš to myslí vážně.“

„On řekl, že jsem děvka!“

„To si dovolil hodně.“

„Koukej něco dělat, už se zase blíží.“

Přidal jsem opět plyn, ale při vyšší rychlosti byl člun nestabilní a každá vlna jej vychýlila ze směru. Při

jednom takovém nárazu se mi zdálo, že Beth přepadla přes palubu, ale když vodní tříšť opadla, viděl

jsem, že leží na palubě. „Jsi v pořádku?“ houkl jsem na ni.

Zvedla se na všechny čtyři. „Ale jo…,“ ozvala se nejistě.

Ubral jsem plyn a křikl jsem na ni: „Jdi dolů a dej si pauzu.“

Zavrtěla hlavou. „Ty dávej pozor na vlny a já dám pozor na Tobina.“

„Fajn.“ Napadlo mě, že Beth měla možná pravdu, když chtěla, abych Tobina obeplul a dostal se za něj,

místo aby on se znovu dostal za nás. Kdyby seděl ve své suché kajutě, možná by nás neviděl a my

bychom se mu mohli v tichosti dostat na palubu. Jenže kdyby si nás všiml, zas bychom se dívali do ústí

hlavně jeho pušky.

Jedinou naší výhodou byla rychlost člunu, ale jak už jsme stačili zjistit, v tomhle počasí se jí nedalo plně

využít.

„Máme tam ještě nějaké světlice?“ zeptal jsem se. „Ještě pět.“

„Výborně.“

„No zas tak výborné to není. Ta signální pistole skončila ve vodě.“

„A nechceš se po ní skočit podívat?“

„Tvůj humor mě začíná unavovat.“

„Mě taky, ale je to to jediné, co máme.“

A tak jsme pokračovali mlčky. Bouře byla čím dál tím horší, pokud to vůbec bylo ještě možné.

„Myslela jsem, že je po mně,“ ozvala se Beth konečně.

„Už ho nesmíme pustit takhle blízko,“ odvětil jsem.

Pohlédla na mě. „On si mě nechal ujít, chtěl dostat tebe.“

„Takový už je můj život. Když někomu zbyde poslední rána, musí si vybrat zrovna mě.“

Skoro to vypadalo, že se usměje, ale pak zmizela v podpalubí. Za necelou minutu byla zpátky a podávala

mi další pivo. „Vždycky, když se ti něco povede, dostaneš pivo,“ prohlásila.

„Moc triků už mi nezbývá. Kolik máš ještě piv?“

„Dvě.“

„To by mohlo vyjít.“

Zvažoval jsem svoje možnosti. Uvědomoval jsem si, že moc na vybranou nemám. Zbývaly už jen dvapřístavy, které by připadaly v úvahu – trajektové přístaviště Orient Point a zátoka na Plum Islandu. OrientPoint se pravděpodobně blížil po levoboku a Plum Island ležel o necelé čtyři kilometry dál. Podíval jsem se

na palivoměr. Ručička už byla dávno v červeném poli, pod poslední čárku ale zatím neklesla.

Moře už se rozběsnilo natolik, že jsem si nevzpomínal, kdy naposled jsem zahlédl plavební bóje. Věděljsem, že Tobin, který sedí na můstku podstatně výš, má o bójích i o nás daleko lepší přehled. A jak jsem

o tom tak přemýšlel, došlo mi, že musí mít radar – radar vyhledávající lodě v nebezpečné blízkosti. Taknás našel. A musí mít i hloubkoměr, který mu usnadňuje navigaci, i když nevidí plavební bóje. Stručněřečeno Sondra nebyla pro Podzimní zlato žádným soupeřem.

„Krucifix.“

Frekvence vln převalujících se přes příď a přes boky byla stále vyšší a já jsem cítil, jak mi člun těžkne pod

nohama. A byl jsem přesvědčen, že čára ponoru stoupá. Váha navíc nás zpomalovala a zvyšovalaspotřebu paliva. Uvědomoval jsem si, že při této rychlosti nás Tobin dohoní. Můžeme vyhrát nadTobinem, ale nad mořem nezvítězíme.

Pohlédl jsem na Beth. Ucítila můj pohled a naše oči se střetly. „Pro případ, že bychom se převrátili nebopotopili, ti chci říct, že tě mám vlastně ráda.“

Usmál jsem se. „Já vím. Promiň, nikdy jsem neměl…“

„Kormidluj a mlč.“

Soustředil jsem pozornost na kormidlo. Člun teď plul tak pomalu, že se vlny začínaly převalovat přes záď.

Nepotrvá to dlouho a potopíme se anebo voda zatopí motory a Tobin nás dohoní a my už mu neujedeme.

Beth se rozhlížela po Tobinovi, takže jí moře valící se přes záď nemohlo ujít. A samozřejmě si uvědomila,že jsme pomalejší a pomalejší. „Johne, my se potopíme,“ řekla.

Znovu jsem se podíval na palivoměr. Teď už jsme měli jedinou možnost – vytočit motory do obrátek a modlit se. Položil jsem ruku na plynové páky a posunul je nadoraz dopředu.

Člun se rozjel sice váhavě, ale přece jen nabíral rychlost. Zádí jsme teď nenabírali tolik vody, člun všakpřídí tvrdě a prudce narážel do vln zepředu. Tak tvrdě, že jsem si každých pět sekund připadal, jako kdyžnarážím do zdi. Čekal jsem, že se loď každou chvíli rozlomí, ale sklolaminátový trup držel.

Beth svírala sedadlo a vstávala a zase klesala spolu s každým nárazem vlny. Při jízdě na plný plyn se sicečlun lépe ovládal a snižovalo se riziko, že se potopíme, ale o úsporné jízdě se zrovna mluvit nedalo.Nicméně neměl jsem na vybranou. Jistotu potopení jsem prostě vyměnil za jistotu, že nám zakrátko dojde

benzin. Vynikající kšeft. Zkušenost, kterou jsem s palivoměry udělal, počínaje svým prvním autem, měvšak učí, že palivoměr vždycky ukazuje buďto více, nebo méně paliva, než v nádrži skutečně zbývá.Kterým směrem lže právě tenhle přístroj, to jsem zatím netušil, ale věděl jsem, že nepotrvá dlouho a

dozvím se to.

„Jak jsme na tom se šťávou?“ ozvala se Beth.

„V pohodě.“

Pokusila se o nenucený tón. „Nechceš někde zastavit, dotankovat a zeptat se na cestu?“

„To ani omylem. Opravdoví chlapi se na cestu neptají a paliva máme dost na to, abychom se dostali kPlum Islandu.“

Jen se usmála.

„Jdi na chvilku dolů,“ řekl jsem jí.

„Co když se převrhneme?“

„Na převrhnutí jsme teď už moc těžcí. My se potopíme, ale to se dozvíš s dostatečným předstihem. Dej si

pauzu.“

„Tak fajn.“ Sešla dolů. Vyndal jsem z otevřené palubní přihrádky mapu a rozdělil svoji pozornost mezi ni a

moře. Daleko vlevo jsem zahlédl záblesky pulsujícího světla a věděl jsem, že to musí být maják OrientPoint. Pohlédl jsem na mapu. Kdybych teď uhnul přímo na sever, pravděpodobně bych dokázal najíttrajektové přístaviště na Orient Pointu. Mezi přístavištěm a majákem však bylo tolik skalisek a mělčin, žeby byl zázrak, kdybychom se přes ně dostali. Další možností bylo plout ještě asi tři kilometry a pokusit sedostat do zátoky na Plum Islandu. To však znamenalo plout úžinou Plum Gut, která byla dostatečnězrádná i za normálního stavu moře a povětří. Za bouře nebo hurikánu byla přinejmenším velmi náročná.

Z podpalubí se vypotácela Beth. Zahlédl jsem její nataženou paži, podal jsem jí ruku a vytáhl ji nahoru.

Podala mi nerozbalenou čokoládovou tyčinku. „Díky,“ řekl jsem.

„Už je tam po kotníky vody,“ poznamenala. „Pumpy zatím pracují.“

„To je dobře. Zdá se, že se lodi začíná odlehčovat.“

„Báječné. Jdi si dolů odpočinout, já to vezmu.“

„Jsem v pohodě. Co ten tvůj škrábanec?“

„V pohodě. A co tvůj malý mozek?“

„Nechal jsem ho na pevnivě.“

Chroupal jsem čokoládovou tyčinku a vysvětloval jí naše možnosti.

Pochopila naše šance naprosto přesně. „Takže se můžeme buď rozmlátit o skály u Orient Pointu, nebo se

utopit v úžině?“ zeptala se pro jistotu.

„Jo.“ Poklepal jsem na palivoměr a řekl: „Ten bod, kdy jsme mohli obrátit a vrátit se do Greenportu, už

jsme dávno minuli.“

„Myslím, že tam jsme ztratili šanci.“

„Asi… Takže co? Orient nebo Plum?“

Chvíli hleděla do mapy a pak řekla: „Odsud k Orientu na nás číhá spousta nebezpečí.“ Podívala se dolevaa dodala: „Nevidím ani žádné bóje, které by vyznačovaly plavební trasu k Orientu. Nepřekvapilo by mě,kdyby se některé uvolnily a uplavaly.“

Přikývl jsem „Jo…“

„A na úžinu zapomeň,“ pokračovala Beth. „V téhle bouři by se v ní udržel jedině zaoceánský parník.Kdybychom měli víc paliva, mohli bychom tím proplout, dokud se přes nás nepřežene oko hurikánu.“Vzhlédla od mapy a prohlásila: „Nemáme na výběr.“

Což byla nejspíš pravda. Tom a Judy mi jednou řekli, že v bouři často není dobré poslechnout instinktvelící zamířit k pevnině. Pobřeží je zrádné. Právě tam vám tříštící se vlny mohou rozbít loď napadrť neboji převrátit nebo jí mrštit o skaliska. Ve skutečnost je bezpečnější přečkat bouři plavbou na otevřenémmoři, pokud vám zbylo nějaké palivo nebo plachty. My jsme ale neměli ani tuto možnost, protože nám nazáda dýchal magor s puškou a radarem. Neměli jsme na vybranou, museli jsme se hnát dál a čekat, co sina nás ještě Bůh a příroda připravili. „Budeme udržovat kurz a rychlost,“ prohlásil jsem.

Přikývla. „Fajn. Stejně nám nic jiného nezbývá… Co to…“

Podíval jsem se po ní a zjistil, že upřeně civí k zádi. Ohlédl jsem se, ale nic jsem tam neviděl. „Myslím, žejsem ho zase zahlédla,“ oznámila mi Beth s pohledem upřeným přes záď. Skočila po sedadle a podařilo se

jí na okamžik udržet balanc, než s ní další náraz vlny mrštil o palubu. Když se vyškrábala na nohy,

vykřikla: „Je přímo za námi!“

„Krucinál!“ Teď už jsem věděl s naprostou jistotou, že ten parchant má radar. A byl jsem rád, že jsem seho nepokoušel obeplout. „Ne že by nám tolik nepřálo štěstí,“ řekl jsem Beth. „Je to tím, že on má radar.Má nás zaměřené od začátku.“

Přikývla a prohlásila: „Není, kam utéct, není, kam se schovat.“

„Schovat určitě ne, ale ten útěk můžeme zkusit.“

Přidal jsem plyn naplno a člun znovu začal nabírat rychlost.

Zatímco se loď namáhavě prodírala vlnami, my jsme mlčeli. Naši rychlost jsem odhadoval na nějakýchdvacet uzlů, což byla třetina výkonu, jehož by tohle plavidlo bylo schopno dosáhnou na klidném moři abez kajuty plné vody. Předpokládal jsem, že Tobinova jachta v tomhle počasí těch dvacet uzlů zvládnehravě, a proto nás klidně může dohnat. A právě když jsem si to v duchu připustil, Beth řekla: „Johne,

dotahuje nás.“

Ohlédl jsem se a rozeznal nejasný obrys Tobinovy lodě, právě když se vznesla na hřebeni obrovské vlnyani ne patnáct metrů za námi. Nejpozději za pět minut už nás bude mít spolehlivě na mušce kulovnice,kdežto moje osmatřicítka i Bethina devítka byly v této situaci naprosto k ničemu. Muselo by jít oobrovskou náhodu, kdyby se nám podařilo ho zasáhnout. „Kolik ti zbylo nábojů?“ otázala se Beth.

„Počítejte se mnou, děti…, policista má zbraň na pět nábojů…, čtyři vystřelil…, kolik nábojů mu tedy

zbývá?“

„Tohle není vtip, ksakru!“

„Jen se snažím odlehčit situaci.“

Vyslechl jsem si z něžných úst detektiva Penrosové ještě pár nepublikovatelných slov a pak se mězeptala: „To nemůžeš z toho krámu vymáčknout větší rychlost?“

„Možná by to šlo. Najdi dole něco těžkého a rozbij čelní sklo.“

Po chvilce byla z podpalubí zpátky s hasicím přístrojem, jímž vytřískala přední sklo z rámu. Pak přístrojhodila přes palubu.

„Při téhle rychlosti nenabíráme tolik vody a čerpadla nám každou minutu trochu odlehčí, čímž se našerychlost zase zvýší,“ řekl jsem. „A navíc spalujeme všechno to těžké palivo.“

„Přednášku z fyziky jsem nepotřebovala.“

Byla vzteklá, což bylo daleko lepší než ta tichá rezignace, která se jí zmocňovala před chvílí. Je dobré sezdravě naštvat, když se proti vám spiknou člověk a příroda.

Beth sestoupila do podpalubí ještě několikrát a pokaždé se vrátila s něčím, co hodila přes palubu. Bohužel

tam poslala i pivo z ledničky. Podařilo se jí vynést a vyhodit i přenosný televizor. Naházela do moře inějaké oblečení a boty a mě napadlo, že pokud se Fredricovi ztratíme z dohledu a on si všimne těchkrámů ve vlnách, mohl by dojít k závěru, že jsme šli ke dnu.

Naše rychlost o něco stoupla, ale jachta nás doháněla a nebylo možné zavírat oči před faktem, že Tobinna nás zanedlouho zase zahájí palbu. „Kolik zbylo nábojů tobě?“ zeptal jsem se Beth.

„Devět.“

„Tys měla jenom tři zásobníky?“

„Jenom? Ty si vyrazíš s tou mizernou pětirannou špuntovkou bez jediného náboje navíc a máš ještě tudrzost…“ Náhle se přikrčila za sedadlem a vytáhla pistoli. „Viděla jsem záblesk!“

Ohlédl jsem se právě včas, abych zahlédl záblesk dalšího výstřelu. Samozřejmě. Neohrožený parchantFreddie ve střelecké pozici. Střílet z lodí zmítaných bouří je snadné, ale někoho zasáhnout je hodně těžké,

takže jsem si nedělal starosti, ale docházelo i k okamžikům, kdy se obě plavidla na okamžik zastavila nahřebeni vlny a Tobin měl výhodu vyššího stanoviště a delší hlavně.

Beth se rozumně rozhodla zatím palbu neopětovat.

Maják Orient Point jsem zahlédl po levoboku. Byli jsme mu mnohem blíž. Uvědomil jsem si, že nás tozahnalo na sever, ačkoliv jsem se snažil držet východní kurz. A taky jsem pochopil, že mi zbývá jediné. Atak jsem to udělal. Strhl jsem kormidlo prudce doleva a člun zamířil do úžiny.

„Co děláš?“ zaječela Beth.

„Proplujeme úžinou.“ „Johne, tam se utopíme!“

„Ano, buď se tam utopíme, nebo nás Tobin postřílí jako králíky. Anebo na nás prostě najede přídí a budese chechtat, až se budeme potápět. Ale když se potopíme v úžině, možná se tam potopí s námi,“ dodal

jsem pak.

Na to neřekla nic.

Bouře se na nás hnala od jihu, a jakmile se mi podařilo stočit příď k severu, člun nabral rychlost. Běhemminuty jsem napravo začal rozeznávat obrysy Plum Islandu. Nalevo byl maják Orient Pointu. Zaměřil jsem

se na bod uprostřed mezi majákem a pobřežím Plum Islandu. Mířili jsme do úžiny Plum Gut.

Tobin nás zpočátku následoval, ale když se vlny ještě víc rozbouřily a vichr ženoucí se mezi oběma

pevninskými útvary nabral snad nadzvukovou rychlost, ztratili jsme ho z dohledu a já jsem usoudil, že

honičku vzdal. Byl jsem přesvědčen, že přesně vím, co má v úmyslu a kam má namířeno. Jen jsemdoufal, že budu naživu ještě za patnáct minut, abych zjistil, jestli jsem se nemýlil.

To už jsme byli v úžině mezi Orient Pointem na západě a Plum Islandem na východě. Vzpomněl jsem si, jak Stevens říkal, že tu před několika stovkami let hurikán prohloubil mořské dno, a už jsem tomu věřil.Připadal jsem si jako v pračce, do které někdo naházel všechno možné – písek, mořské řasy, dřevo akrámy všeho druhu. Už nemělo smysl dál předstírat, že mám člun jakkoliv pod kontrolou. Teď už to byljen jeden z krámů unášených proudem. Několikrát jsme ve vlnách změnili směr, ale bouře nás hnala dálna sever do úžiny. A právě tam jsem měl namířeno.

Nápad dostat se do zátoky na Plum Islandu mi teď, když jsem viděl, co je to za strašné místo, připadal

skoro k smíchu.

Beth se podařilo dostat se ke mně a vklínit se do sedadla za mnou. Zatímco jsem svíral kormidlo ve snaze

uhájit naše holé životy, obemkla mě zezadu pažemi i nohama. Mluvit bylo skoro nemožné, ale když mizabořila obličej do zátylku, slyšel jsem, jak říká: „Mám hrozný strach.“

Strach? Já jsem měl regulérně naděláno v kalhotách. Tohle byl bezkonkurenčně ten nejhorší zážitek vmém životě, pokud nepočítám tu procházku tenkrát k oltáři.

Člunem to teď házelo tak zběsile, že jsem byl totálně dezorientovaný. Chvílemi jsme se s člunem ocitali ve

vzduchu a já jsem věděl, že plavidlo, které bylo na vodě poměrně stabilní, se v takových chvílích můžedocela snadno převrátit. Myslím, že kýlem dolů nás při těchhle výletech do stratosféry udržovala jen vodav podpalubí.

Pořád jsem byl ještě natolik při smyslech, abych stáhnul plyn na volnoběh, jakmile jsem cítil, že lodníšroub tráví víc času ve vzduchu než ve vodě. Úspora paliva je dlouhodobá záležitost, já jsem sice byl vsituaci, kdy nemělo smysl uvažovat moc daleko dopředu, ale jeden nikdy neví.

Beth mě svírala čím dál tím pevněji a nebýt bezprostřední hrozby utonutí, bylo by mi to příjemné. Takhlejsem alespoň doufal, že jí fyzický kontakt přinese úlevu. Mně ji přinášel. „Jestli skončíme ve vodě, drž měpevně,“ ozvala se za mnou.

Přikývl jsem. Zase jsem musel myslet na to, že Tobin už zabil pět dobrých lidí a teď bude příčinou smrtidalších dvou. Nechtělo se mi věřit, že taková sračka mohla doopravdy způsobit tolik smrti a utrpení.Napadalo mě jediné vysvětlení. Zakrslíci s pichlavýma očima a obrovským apetitem jsou bezcitní anebezpeční. Mají se totiž vážně za co mstít. No, možná v tom bude ještě něco dalšího.

Nakonec nám právě hrozná bouře paradoxně zachránila život. Prudký vír, vytvořený v průlivu, nás vehnalvražednou rychlostí mezi skalisky do úžiny Long Island Sound. Tam jsme konečně po pravoboku zahlédlitemný obrys majáku z Plum Islandu. Skvělé zařízení. V úžině bylo moře přece jen o něco klidnější.

Beth se mě stále ještě držela, ale už ne tak pevně. „Jsme živí?“ zeptala se.

„Jasně. Bylas obrovsky statečná. A klidná.“

„Protože jsem byla ochromená strachem.“

„To je jedno.“ Pustil jsem se jednou rukou kormidla s stiskl jí pravou dlaň, kterou mi mačkala pupek.

Tak jsme se ocitli na závětrné straně Plum Islandu a právě jsme měli po pravoboku maják. Teď jsem viděl

přímo nahoru do věže a spatřil jsem tam jakýsi zelený bod. A ten se točil pořád za námi. Upozornil jsemna to Beth. „Noční vidění,“ řekla. „Sleduje nás někdo ze Stevensových lidí.“

„Jasně,“ souhlasil jsem. „To bude nejspíš jediná hlídka, kterou tady tuhle noc nechali.“

Plum Island zčásti blokoval vítr a moře se přece jen poněkud zklidnilo. Slyšeli jsme, jak zhruba sto metrů

od nás naráží vlny na pláž.

Beth mě pustila a zeptala se: „Co se podle tebe stalo s Tobinem?“

„Myslím, že pokračoval kolem jižního cípu ostrova. Nejspíš si myslí, že jsme mrtví.“

„Pravděpodobně,“ odvětila Beth. „Já jsem si to myslela taky.“

„Ale taky má možná radiový kontakt s někým z majáku na Plum Islandu a od něj ví, že jsme to zvládli.“

Na okamžik se zamyslela a pak se zeptala: „Ty si myslíš, že má na Plum Islandu komplice?“

„Nevím. Ale určitě se to dozvíme.“

„Kam si myslíš, že popluje Tobin teď?“ zeptala se mě Beth.

„Obepluje ostrov z druhé strany, ale jinde než na téhle straně ostrova zakotvit nemůže,“ odpověděl jsem.

„Jinými slovy – potkáme se tu s ním.“

„No, já se budu snažit se mu vyhnout. Zatím.“

Na okamžik se zamyslela, než se zeptala: „Vylodíme se na Plum Islandu?“

„To doufám.“

„Jak?“

„Pokusím se najet na pláž.“

Znovu sáhla po mapě a řekla: „Podél té pláže jsou skoro všude skály a mělčiny.“

„Fajn, tak vyber místo, kde nejsou.“ „Pokusím se.“

„Johne, dochází nám benzin,“ připomněla mi Beth. „Nejvyšší čas přirazit.“

„Jo, hned.“

„Ale opravdu hned. K pláž je to asi sto metrů. Zahni tam. Dělej!“

„Snaž se zjistit, jestli někde před námi není Tobinova jachta.“

Dalekohled měla celou tu dobu na řemínku na krku. Teď ho přiložila k očím a zahleděla se přes příď. „Ne,

žádnou loď nevidím,“ prohlásila. „Zahni k pláži.“

„Ještě minutu.“

„Ne. Hned. Až doteď bylo pořád po tvém. Teď to uděláme po mém.“

„Fajn.“ Než jsem zahájil obrat k pláži, náhle ustal vítr a já jsem spatřil tu hrozivou hradbu mraků nad

námi. A viděl jsem také noční oblohu! Byl to však jen výřez obklopený stěnou mračen, jako bychom se

dívali ze dna studny. A potom jsem spatřil hvězdy, o nichž jsem se domníval, že už je nikdy neuvidím.

„Přechází nad námi oko hurikánu,“ řekla Beth.

Vítr už byl mnohem klidnější. Díky svitu hvězd pronikajícímu do té kruhové díry jsme rozeznávali pláž i

moře. Vlny stále bouřily.

„Tak do toho, Johne,“ vybídla mě Beth. „Další takovou šanci už nedostaneš.“

A měla pravdu. „Dělej!“ vykřikla.

„Dej mi minutu. Opravdu chci vidět, kde přistál ten bastard. Nechci ho ztratit na ostrově.“

„Johne, dojde ti benzin!“ „Nedojde. Hledej jachtu.“

Beth se zřejmě smířila s tím, že má u kormidla idiota, znovu zvedla dalekohled k očím a zapátrala po

horizontu. Zdálo se mi, že uplynulo nejméně půl hodiny, než ukázala před sebe.

„Támhle“ vykřikla a podala mi dalekohled.

Podíval jsem se naznačeným směrem a skutečně jsem zahlédl temnou siluetu lodi, která byla ukotvená

nejméně na dvou lanech, protože se moc nepohybovala.

„O.K. Jedeme ke břehu. Drž se a koukej po útesech.“

Obrátil jsem člun přídí ke vzdálené pláži. Sešlápl jsem plyn až na podlahu a v duchu se modlil, aby ještě

minutu vydrželo palivo. Beth zvolala: „Pláž na obzoru!“

Od pláže už jsme nebyli dál než padesát metrů a já jsem začínal věřit, že máme šanci, když vtom se ozvalpraskot sklolaminátu, člun se zdvihl na jedné z vln, zlomil se a klesl zpět. Únava materiálu a bouře

vykonaly své.

Do člunu se začala valit voda. Než jsme se stačili potopit, začala nás směrem ke břehu nadnášet obrovskávlna. Přeřadil jsem na neutrál a spoléhal na fyziku.

Ohromná síla vodní masy v pohybu hnala bezvládnou loď ke břehu. Drželi jsme se jako klíšťata a já jsemještě stačil vypnout motory pro případ, že bychom se dostali na břeh se zbytkem paliva, které by mohlo

vybuchnout.

Když loď dopadla na příbojem omývanou pláž a překotila se na bok, vyskočili jsme a jako o život jsme sezačali škrábat po útesech nahoru. Právě včas, abychom unikli další vlně, která loď rozbila napadrť.

„Vítej na Plum Islandu,“ hekla Beth, když jsme se konečně zastavili.

„Díky.“

Neměl jsem v tuto chvíli nic proti relativnímu klidu, který na zemi vládl, zvláště po hodinách větru, deště,mořských vln a řevu lodních motorů. Srdce mi bušilo jako o závod a v plicích mi hvízdalo. Do toho zmatkumi jakýsi vnitřní hlas napovídal: „Dávej bacha na malé chlapy s velkými puškami.“

Kapitola 35

Seděli jsme v trávě, pomalu jsme sbírali síly a chytali dech. Děkoval jsem nebesům za to, že mi vpodpažním pouzdře zůstal revolver, ačkoliv po kontrole nábojového válce moje nadšení opadlo. Zbýval mi

jediný náboj. Beth si prohmátla kapsy a oznámila: „Fajn. Bouchačku mám.“

Pršipláště a záchranné vesty jsme měli pořád ještě na sobě, ale všiml jsem si, že Beth ztratila dalekohled,

který měla ještě ve člunu na krku.

„Co ten šrám na čele?“ zeptal jsem se Beth, když jsem si ji prohlédl důkladněji.

„To je v pohodě,“ odvětila. „Jen jsem si to rozmočila tou slanou vodou.“

„A ten průstřel?“

„Ten je prostě báječný, Johne.“

„A co ostatní rány a odřeniny?“

„Jedna jako druhá se cítí úplně skvěle.“

Nemohl jsem si pomoct, ale cítil jsem z jejího tónu sarkasmus. Když jsem se zvedl na nohy, vnímal jsem,jak se pode mnou podlamují kolena.

„A ty jsi v pořádku?“ zeptala se Beth.

„Jasně.“ Natáhl jsem k ní ruku. Chytila se mě a vstala rovněž. „Tak,“ prohlásil jsem, „z kotle jsme venku,

ale pořád jsme ještě nevyhráli.“

„Myslím, že Tom a Judy Gordonovi by na tvé mořeplavecké umění byli pyšní,“ pronesla naprosto vážně.

Neodpověděl jsem. Ve vzduchu visela další nevyslovená věta, něco jako „Emma by byla potěšena a

polichocena tím, cos kvůli ní udělal“.

Když jsme se dali trochu dohromady, řekla Beth: „Myslím, že bychom měli jít zpátky k průlivu podívat se

po hlavní laboratoři.“

Opět jsem neodpověděl.

„Johne?“

„Nehrabal jsem se až sem, abych se prosil Paula Stevense o pomoc.“

„Johne, nejsme v situaci, abychom si mohli vyskakovat. Je načase zavolat policii.“

„Jestli chceš, můžeš jít k hlavní budově. Já jdu hledat Tobina.“ Otočil jsem se a vykročil jsem směrem kmístu, kde jsem viděl kotvit Tobinovu jachtu. Beth na mě nezavolala, ale asi o minutu později už micupitala po boku. Když jsem měl pocit, že už jsme na úrovni kotviště jachty, šťouchl jsem do ní. „Tadyněkde Tobin kotví. Teď musíme být potichu.“ Kývla a oba jsme vykročili mezi stromy směrem k okrajipobřežního útesu. Za chvíli jsme skutečně zahlédli jachtu ukotvenou na přídi i na zádi. Na pláži leželWhaler upoutaný ke stromu, což byla neklamná známka toho, že Tobin vystoupil na břeh.

„Vydal se do vnitrozemí pro poklad,“ zašeptal jsem.

„Stopovat ho nemůžeme, tak tu na něj počkáme a pak ho zatkneme,“ odpověděla Beth. „Milá dámo,“ namítl jsem šeptem, „člověk nezatýká někoho, kdo se ho třikrát pokusil zabít.“ „Nechceš ho přece chladnokrevně zabít?“

„To si piš.“

„Johne, pomáhala jsem ti na lodi, pomáhala jsem ti předtím a ty mi něco dlužíš. Jsem policistka a pořádještě pracuju na tomhle případu, tak to nech na mně.“

Nehodlal jsem se přít o něčem, co už jsem měl rozmyšlené.

Beth navrhla odvázat lano a nechat Whalera vlnám napospas, a odříznout tak Tobinovi ústupovou cestu.Upozornil jsem ji, že pokud se Tobin přiblíží z pláže pod námi, uvidí, že Whaler zmizel, a bude takvarován. Pošeptal jsem jí: „Počkej tu a kryj mě.“

Sjel jsem o nějakých pět metrů níž po svahu na kamenitou pláž, kde byl uvázán Whaler. Na zádi jsemuviděl umělohmotnou bednu, kterou jsem si odtamtud pamatoval ještě z doby, kdy člun kotvil v Tobinově

doku. V bedně bylo všechno možné harampádí, ale neušlo mi, že zmizela mechanická houkačka. FredricTobin nejspíš přišel na to, že jsem mu prokoukl karty, a teď se zbavuje jednotlivých dílků skládanky. Bylomi to jedno. Tenhle zmetek se před porotu stejně nedostane.

Z bedny jsem vylovil kleště a vytáhl čep, který spojoval lodní šroub s hnací hřídelí. Pak jsem z ní vytáhlpár rezervních kolíků a nastrkal si je do kapes. Našel jsem tam i malý nůž na kuchání ryb. Ten jsem sivzal taky. Hledal jsem ještě baterku, ale ta nebyla nikde k nalezení.

Vyšplhal jsem po svahu zpátky nahoru. „Vytáhl jsem z lodního šroubu pojistný čep,“ pochlubil jsem se

Beth.

Přikývla. „Dobře. Schoval sis ho pro případ, že bychom ho později potřebovali?“

„Jo, spolknul jsem ho. To vážně vypadám jako úplný blb?“

„Nevypadáš. Jen děláš blbiny.“

„To je součást mojí strategie,“ vysvětlil jsem jí. Předal jsem jí čepy a nechal si nůž.

K mému překvapení Beth řekla: „Podívej, omlouvám se za některé svoje protivné poznámky. Jsem trochu

unavená a nervózní.“ „Tím se netrap.“

„Je mi zima. Mohli bychom se… obejmout? Myslím kvůli tělesnému teplu.“

„Jistě, o tom už jsem někde četl. Fajn…“

A tak jsme se poněkud plaše objali. Seděl jsem na vyvráceném mohutném stromu, Beth mi seděla naklíně s pažemi ovinutými kolem mého těla a s obličejem schovaným na mé hrudi. Tepleji mi opravdu bylo,

ale vzhledem k okolnostem v tom nebylo vůbec nic smyslného. Byl to prostě jen lidský kontakt. Týmovápráce v zájmu přežití. Už jsme toho společně zažili opravdu hodně, vše se chýlilo ke konci a myslím, žejsme oba cítili, že se mezi námi od Emminy smrti něco změnilo.

Nakonec jsme asi tak po deseti minutách uvolnili objetí, já jsem vstal a protáhl si ztuhlé klouby. „Už je mi

tepleji,“ řekl jsem.

Zůstala sedět na padlém kmeni s rukama kolem skrčených kolen a neodpovídala.

„Snažím se vžít do Tobinovy situace,“ vysvětlil jsem. „Řekněme, že se vydal do vnitrozemí k místu, kde je

poklad.“

„Proč do vnitrozemí? Proč ne podél pláže?“

„Poklad se u pláže možná našel, ale Gordonovi ho určitě co nejrychleji odklidili z písečných dun, aby jimho náhlý sesuv půdy nezasypal znovu. Nemám pravdu?“

„Pravděpodobně.“

„Myslím, že ho Gordonovi schovali někde poblíž pevnosti Fort Terry nebo kolem těch dělostřeleckýchopevnění, která jsme tu tehdy viděli. Takže pokud předpokládáme, že Tobin zná místo uložení, musí teďpoklad dopravit sem. Podle toho, jak je ta kořist těžká, mu to může zabrat dvě i tři cesty. Je to tak?“

„Možná.“

„Pokud bych byl na jeho místě, snažil bych se poklad dostat jen sem ke Whaleru. Nepokoušel bych se vtomhle počasí s Whalerem naloženým pokladem přirazit zpět k jachtě.“

„Jasné.“

„Takže Tobin bude čekat ve Whaleru, dokud se počasí neuklidní, ale bude trnout, aby k tomu došlo před

svítáním, aby ho nezpozorovaly Stevensovy hlídky.“ „A dál?“

„A já ho jdu stopovat.“

„Johne, to přece nemá žádnou logiku!“

„Ty si na něj můžeš čekat tady. Já jdu za tím zmetkem.“

„Nechceš si to nechat vymluvit?“

„Ani náhodou. Čekej u Whaleru. Jestli přijde dřív než já…“

„Tak tě oddělal. Johne, měj rozum!“

Ignoroval jsem to a klekl si vedle ní. Vzal jsem ji za ruku a řekl: „Jdi dolů k Whaleru. Odtamtud ho uvidíš,ať přijde po pláži, nebo z útesu. Kryj se tam dole mezi skalami. Když se přiblíží natolik, abys ho i v té tmědobře viděla, napal mu první kulku do břicha. Co nejrychleji doběhni až k němu a druhou mu dej do

hlavy, jasné?“

Přikývla až po chvíli. Usmála se a řekla: „A pak zavolám – Stůj, policie!“

„Výborně, začínáš se učit.“

Vytáhla svou devítku Glocka a podala mi ji. „Když se sem vrátí, stačí mi jedna rána,“ řekla. „Vem si ho.Zbyly tam čtyři náboje.“

Usmál jsem se a řekl: „Díky, ale já si nechám svou pravou americkou šestirannou osmatřicítku.“

„Vážně si to nechceš nechat rozmluvit?“

„Ne.“

Obrátil jsem se zády k Beth i útesu a po pěti minutách chůze mezi stromy jsem vstoupil na štěrkovousilnici. Představoval jsem si, že jsem Tobin a kráčím bez kompasu terénem, kde musím mít nějakéorientační body. Stranou od silnice jsem v temnotě zahlédl bílou šňůru nataženou mezi stromy. Že byprávě tohle byl jeden z nich? Usoudil jsem, že tohle tu měl Tobin připravené místo kompasu, a ačkolivsám jsem neměl ani kompas, ani jsem se nemohl zorientovat podle ničeho jiného, zdálo se mi, že šňůraukazuje přímo k jihu. Vyrazil jsem tedy mezi stromy a snažil jsem se udržovat tentýž směr.

Kdybych neměl takovou kliku a nenašel nic, co by mi naznačilo, kudy Tobin šel, možná bych se obrátil apřipojil se k Beth. Já měl ale ten pocit hraničící s jistotou, že mě něco přímo táhne nebo vede k FredricuTobinovi a k pokladu kapitána Kidda. Úplně jasně jsem viděl sám sebe jako Tobina i celý ten poklad a ve

stínech kolem nás byli ti mrtví – Tom a Judy, Murphyovi, Emma i Kidd sám.

Netrvalo dlouho a směr, kterým jsem se podle natažené šňůry vydal, mě přivedl k bývalé pevnosti FortTerry. Nijak mě nepřekvapilo, že Tobin mířil sem. Protínaly se tu snad všechny cesty ostrova. Kdybych tuna něj počkal, snadno bych ho dopadl. Tu noc jsem však nebyl na čekané, ale na štvanici. Kráčel jsemobezřetně dál a čekal jsem, odkud se ozve výstřel. Ze spousty válečných filmů jsem věděl, že není dobrépostupovat volným prostorem, že je bezpečnější ho obcházet. Jenže tím bych se jednak zdržoval a jednak

bych mohl Tobina minout. Musel jsem sledovat trasu, kterou šel on. Déšť i vítr sílily. Byl jsem na pokrajisil. Zaklonil jsem hlavu, a když mi sladká voda opláchla obličej a svlažila hrdlo, bylo to na chvilku přecejen o něco lepší.

Nadechl jsem se a vykročil přes louku, která mě dělila od budov staré pevnosti. Plížil jsem se od jednéstavby ke druhé a u každé jsem hledal známky Tobinovy přítomnosti. Bylo mi jasné, že jsem ho ztratil aže může být kdekoliv. Nepříjemný pocit. Rozhodl jsem se přesto prozkoumat každou stavbu v pevnosti.Zamířil jsem ke kapli a právě v tom okamžiku jsem uslyšel výstřel. Padl jsem k zemi. Rány byly podivnětlumené, bez ostrého prásknutí, ani jsem neslyšel hvízdat střely, takže výstřely zřejmě nebyly určenymně.

Po chvíli jsem se odvážil zvednout hlavu a přikrčen jsem vykročil směrem k požární zbrojnici, odkudvýstřely zazněly. Po chvíli jsem už byl opět na zemi – ozvalo se zaskřípění a vrata zbrojnice se začala trhaně otevírat, jako by k tomu kdosi vevnitř používal kladku. Pravděpodobně neměli proud. V jednom zhorních oken zbrojnice jsem zahlédl plápolavé světlo – svíčka nebo petrolejka. Než jsem se rozhodl, jakbudu pokračovat, z temného prostoru zbrojnice náhle vyjela sanitka se zhasnutými světly a zamířila navýchod k bývalým dělostřeleckým opevněním. Brzy mi zmizela ve tmě.

S revolverem v ruce jsem se rozběhl, co mi síly stačily, ke zbrojnici a nahlédl jsem do tmy garáže. Viděljsem tam tři hasičská auta. Vzadu jsem spatřil tyč pro spouštění hasičů a kolem ní schodiště. Vykročiljsem po vrzajících schodech za tlumeným světlem, které sem pronikalo shora. Věděl jsem, že mi nehrozínebezpečí, a věděl jsem taky, co hledám. Nahoře v pohotovostní místnosti jsem našel další Tobinovuvizitku – dva mrtvé muže na kavalcích. Tím se jeho skóre zvýšilo na sedm. Na to přece nepotřebuji nějaký

pitomý soud. Sešel jsem znovu dolů a zamířil po silnici na východ. Stejným směrem totiž mířila sanitka.Když jsem ušel asi kilometr, vzpomněl jsem si, že jsme touto cestou jeli tehdy okružní jízdou seStevensem. Zatímco jsem se snažil vzpomenout si na další body, které cestu lemují, nevěnoval jsem přílišpozornost tomu, kam se ženu, a náhle jsem zjistil, že sanitka stojí necelých dvacet metrů přede mnou.Všiml jsem si, že jí cestu zatarasil mohutný strom. Vytál jsem revolver a v předklonu jsem se přiblížil kedveřím na straně řidiče. Opatrně jsem nahlédl do kabiny. Byla prázdná. Lehl jsem si pod auto aukořistěným nožem jsem přeřízl pár hadic a drátů, které vypadaly, že by mohly mít nějaký význam.Nejsem žádný automechanik, ale Jack Rozparovač taky nebyl profesor anatomie. Doufal jsem, že to užnepojede. Když jsem auto obešel, zjistil jsem, že jsem došel až mezi stará dělostřelecká opevnění. Všudekolem mě se rozbíhaly cestičky. Pochopil jsem, že Tobin může být zase kdekoliv a že jsem ho ztratil. Vevlastním zájmu jsem se už chystal na zpáteční cestu, ale najednou se mi zdálo, že jsem z dálky cosizaslechl. Když se mi podařilo ztlumit svůj sípavý dech, uslyšel jsem ostrý kvílivý zvuk, v němž jsem až pochvíli identifikoval sirénu.

Zvuk přicházel od západu a nejspíš zněl v hlavní budově. Jako malý kluk jsem uměl některé výstražnésignály, ale tohle se ani požáru ani jinému nebezpečí nepodobalo. Jedno dlouhé zahoukání, krátké a zasedlouhé…, ačkoliv jsem tento signál slyšel v životě poprvé, napadlo mě, že nemůže jít o nic jiného než ovarování před biologickým nebezpečím.

„Ježíši…“ Přívod elektřiny z pevniny nejspíš selhal a generátory na ostrově taky. Vzduchová čerpadlapřestala vytvářet podtlak a elektronické vzduchové filtry byly mimo provoz.

„Svatá panno…“

Kdesi přede mnou vyřvávala mohutná siréna na baterii špatné zprávy a vyzývala tím každého, kdo snadještě na ostrově drží hlídku proti hurikánu, aby nelenil a oblékl se do ochranného obleku protibiologickému nebezpečí. Jenže já jsem žádný neměl. Krčil jsem se tam v promočeném rozedraném civilu.

Nezpanikařil jsem jen proto, že jsem přesně věděl, co mám dělat. Připadal jsem si najednou jako veškole, když při branném cvičení začaly kvílet sirény ohlašující letecký poplach.

No, třeba to nebude tak zlé. Uvědomil jsem si, že vítr fouká prudce od jihu k severu…, nebo snad ne? Nasever směřovala bouře, ale vítr se vlastně hnal proti směru hodinových ručiček, takže pokud něco uniknez hlavní laboratoře na západním cípu ostrova, zanedlouho se to přižene na východní konec. „Do hajzlu s

tím vším.“

Krčil jsem se v tom dešti a přemýšlel o všem, co se stalo – o všech těch vraždách, honičce v bouři,

blízkosti smrti a tak a že po všem tom vražedném šílenství a hloupé ješitnosti, chamtivosti a prolhanosti

prostě náhle nastoupí zubatá s kosou a všechno tu vyčistí. Proč dneska? Proč, když jsem podruhé v životě

na tomhle ostrově? Rozhodl jsem se běžet co nejrychleji za Beth, nasednout do Whaleru, dostat se najachtu a odplout. Ať se o Tobina postará to svinstvo z laboratoře. Když jsem ale vyrazil, rychle mi došlyčtyři věci: za prvé, tentokrát jsem se vydal příliš daleko, než aby se odsud dalo utéci, za druhé, nechcivědět, jestli se mě tu Beth náhodou nerozhodla nechat a nevyrazila ve člunu sama, za třetí, musím zabítFredrica Tobina, a za čtvrté – jsem tak jako tak mrtvola. Náhle jsem se zastyděl za to, jak jsem ztratilhlavu. Zastavil jsem se, otočil se k opevněním a vyrazil vstříc svému osudu. Siréna řvala dál. Náhle jsempo pravé straně zahlédl záblesk světla nad obzorem. Netrval déle než sekundu. Když jsem se tím směrempozorněji zadíval, spatřil jsem cihlami dlážděnou cestičku, která vedla pobřežním rostlinstvem. Prodraljsem se na ni křovinami a za chvíli mě zavedla na jakýsi dvůr se sníženým mlatem, odkud vedly ocelovédveře do betonových muničních skladů. Nahoře nade zdí jsem viděl palebná postavení pro jednotlivá děla.

Uvědomil jsem si, že odtamtud jsem se při své první návštěvě Plum Islandu díval právě do míst, kde nyní

stojím.

Začal jsem dvůr obcházet a zády jsem se přitom tiskl k betonové zdi. Uvědomoval jsem si, že pokudněkdo stojí nahoře, jsem mrtvola už teď.

Zkoušel jsem otevřít jedny ocelové dveře po druhých, ale všechny byly zamčené, rezavé a podle všeho

nebyly otevírány léta.

Konečně jsem však narazil na jedny, které nejenže nebyly zamčené, ale byly dokonce trochu pootevřené.Pokusil jsem se škvírou nahlédnout dovnitř, ale nic jsem neviděl ani neslyšel.

Když jsem se konečně odvážil vejít do tmy muničního skladiště, zjistil jsem po hmatu, že se nacházím vjakémsi tunelu. Třeba je to jeden z těch, o kterých jsme při první návštěvě žertovali – třeba vede kzajatým nacistům nebo k mimozemšťanům z Roswellu? Na nic z toho jsem neměl čas. Musel jsem zjistit,jestli tu je Tobin. Pokud ano, tak jde buďto za pokladem, nebo mě slyšel a chce mě vlákat do pasti. Alejestliže tu je, byl mi jeho záměr celkem lhostejný.

Nikde před sebou jsem neviděl ani záblesk světla, jen černočernou tmu, s jakou se lze setkat pouze vpodzemí. Na takovou tmu si lidské oko prostě nepřivykne, takže jestli tam Tobin někde je, bude si musetrozsvítit, pokud na mě bude chtít namířit zbraň. A až to udělá, můj výstřel bude mířit přesně tam, odkud

blikne baterka. A protože další náboje nemám, bude to muset rozhodnout první rána.

Abych byl co nejméně slyšet, zul jsem si promočené vrzající boty a shodil pršiplášť i záchrannou vestu.Jen v džínách s nožem za opaskem a s koženým podpažním pouzdrem mi to muselo ohromně slušet.Vykročil jsem tápavě do tmy a snažil se našlapovat co nejvýš, abych o něco nezakopl. Myslel jsem nakrysy, netopýry, šváby a hady, ale honem jsem ty myšlenky zaplašil. Tyhle potvory nejsou můj problém.Můj problém je antrax ve vzduchu všude kolem a psychopat se zbraní ve tmě vepředu.

Zdrávas Maria… Já byl přece vždycky tak zbožný. Jen jsem o tom nikdy neměl potřebu mluvit anipřemýšlet, pokud bylo všechno v pořádku. Ale zároveň když jsem se válel na kanálu a vypadalo to, že doněj vykrvácím, nevolal jsem Boha jen proto, že jsem byl v průšvihu. Spíš mi to prostě připadalo jakovhodné místo a čas na modlitbu a modlitba se mi zkrátka zdála jako to nejlepší, a ano, jediné, co jsemmohl v té chvíli dělat… Milosti plná…

Stoupl jsem na cosi kluzkého a málem jsem ztratil rovnováhu. Když jsem se skrčil a nahmatal na zemi to,kvůli čemu jsem málem políbil beton, zjistil jsem, že je to zapuštěná kolejnice. Vzpomněl jsem si, žeStevens říkal, že tu kdysi vedla úzkorozchodná trať, po níž se z lodí do muničního skladu dopravovala

munice.

Za chvíli jsem tunelem došel do míst, kde se koleje dělily. Zakleknul jsem a střídavě upíral zrak za jedněmi

a za druhými kolejemi, ale nic jsem neviděl ani neslyšel. Uvažoval jsem, že kdyby Tobin předpokládal, žeje sám, choval by se normálně a já bych slyšel, kterým směrem se dát. Protože jsem však nic neslyšel,došel jsem k názoru, že Tobin tuší, že sám není. Nebo je prostě moc daleko vepředu. A nebo tu vůbecnení. …Pros za nás hříšné…

Zprava jsem zaslechl cosi jako zvuk kamínku dopadnuvšího na zem. Když jsem se pozorněji zaposlouchal,zdálo se mi, že slyším kapat vodu. Došlo mi, že tunel může být místy propadlý. A při tomhle dešti… Teď iv hodině smrti naší…

Vykročil jsem tím směrem a po chvíli jsem cítil, že je v tunelu čerstvější vzduch. Voda kapala stálehlasitěji.

Náhle jsem se ocitl v místech, kde tunel končil. Ve tmě jsem nejasně rozeznával kruhovitý prostor bezestropu, v němž po zdi vedly jakési lišty. Uvědomil jsem si, že nejspíš stojím ve skladišti munice, odkudbyly výtahem granáty posílány nahoru k dělům. Protože tady cesta končila, věděl jsem, že je tu i Tobin.Věděl jsem, že stojí někde ve tmě a čeká. Amen.

Kapitola 36

Nezdálo se, že by Fredric Tobin spěchal prozradit svoji přítomnost, a tak jsem čekal a naslouchalkapajícímu dešti. Po nějaké době už bych skoro věřil, že jsem sám, ale cítil jsem přítomnost další bytosti.Bytosti plné zla. Bez přehánění.

Nesmírně pomalu jsem posunul levou ruku k pasu a vytáhl rybářský nůž.

Samozřejmě, že musel vědět, že jsem to já. A já jsem zase věděl, že je to on a že mě sem vylákal súmyslem pohřbít mě tu.

A zrovna tak musel vědět, že jakmile vydá jakýkoliv zvuk, udělá sebemenší pohyb nebo blikne baterkou,vystřelím. Muselo mu být jasné, že všechno musí rozhodnout svým prvním výstřelem, protože na dalšínebude mít šanci. A tak jsme bez hnutí číhali jako kočka na myš a oba jsme se snažili přijít na to, kdo jetady ta kočka.

Musel jsem uznat, že ten zakrslý kretén má nervy z ocele. Byl jsem odhodlán vydržet tam čekat třebatýden, když to bude třeba, a on zjevně také. Naslouchal jsem dešti a vichru zvenčí, ale vyhýbal jsem sepohledu nahoru dírou ve stropě, protože bych si pak musel znovu zvykat na temnotu.

Stál jsem tam v té vlhké místnosti připomínající spíš jeskyni a od nohou v promáčených ponožkách se domě začínala dávat příšerná zima, která postupovala nahoru do nahých paží, hrudníku i zad. Pokoušel se omě kašel, ale s vypětím vůle jsem ho potlačil.

Uplynulo asi tak pět minut. Možná méně, rozhodně ale ne víc. Tobin už určitě začal přemýšlet, jestli jsem

odtud v tichosti nevycouval. Stál jsem mezi ním a vstupem do tunelu za mými zády. Pochyboval jsem, že

by se mu podařilo dostat se kolem mě, kdyby náhodou ztratil nervy a chtěl vypadnout.

Pak to zřejmě Freddie nevydržel a hodil proti zdi kousek betonu nebo kamínek. Zvuk zarachotil ozvěnou,ale nevyděsil mě natolik, abych stiskl spoušť. Pitomý trik, Freddie.

A tak jsme tam dál stáli ve tmě a já jsem se pokoušel proniknout ji zrakem, pokoušel jsem se zaslechnout

jeho dech a navětřit pach jeho strachu. Zdálo se mi, že vidím záblesk jeho očí, nebo to byl možná matnýodlesk oceli v přísvitu dopadajícím sem dírou ve stropě. Ten záblesk přišel zleva, ale nedalo seodhadnout, z jaké vzdálenosti.

Uvědomil jsem si, že i můj nůž se může takhle zalesknout, proto jsem spustil ruku k levému boku, aby naněj nemohl dopadnout ani paprsek světla shora.

Snažil jsem se ten záblesk rozpoznat znovu, ale nedařilo se mi. Rozhodl jsem se, že jestli ho spatřímznovu, vyrazím vpřed a použiji nůž. Prudký výpad a máchání a bodání před sebe tak dlouho, dokudnenarazím na maso a kosti. Čekal jsem.

Čím déle jsem civěl tam, odkud jsem zahlédl to, co jsem pokládal za záblesk, tím víc si se mnou pohrávalunavený zrak. Před očima se mi dělaly mžitky, které postupně nabývaly zcela konkrétní podobu šklebícíchse lebek. Pak ať mi někdo říká, že sugesce nefunguje.

Nebýt hluku větru a deště, slyšel by Tobin můj dech, stejně jako já jeho. Stáli jsme tam v naprosté tmě,pátrali po záblesku očí toho druhého a odhadovali sílu protivníka. Znovu se o mě pokusil záchvat kašle,ale opět jsem ho překonal.

Vyčkávali jsme. Předpokládal jsem, že ví, že jsem sám. A musel tušit, že mám nejméně jednu pistoli. I onji jistě měl. Ne ale tu pětačtyřicítku, s níž zabil Toma a Judy. Kdyby měl pušku, zkusil by mě sejmout užvenku z bezpečné vzdálenosti hned, jak zjistil, že jsem mu v patách. Pro boj zblízka v těchhle stísněných

prostorech není kulovnice vhodná.

S brokovnicí, která strašlivým prásknutím přerušila mé úvahy, jsem nepočítal. Leknutím jsem divnevyskočil z kůže, ale jakmile mi došlo, že jsem nebyl zasažen, vypálil jsem svůj jediný náboj směrem,

odkud zableskl plamen výstřelu, dříve, než mohl Tobin změnit postavení.

Odhodil jsem pistoli a začal jsem tápat napřaženým nožem kolem sebe, ale na nikoho jsem nenarazil a

nezakopl jsem ani o ležící tělo. Když jsem nožem zaškrábal po stěně, ozval se za mnou hlas:

„Předpokládám, že ti zbýval poslední náboj.“

Neodpověděl jsem.

Hlas řekl: „Odpověz mi.“

Pomalu jsem se otáčel za hlasem Fredrica Tobina.

„Myslím, že jsem tvou pistoli slyšel upadnout na zem,“ řekl.

Uvědomil jsem si, že pokaždé, když promluvil, změnil místo. Chytrý chlapec.

„Vidím tě v tom světle z díry tam nahoře,“ řekl.

Teprve teď jsem si všiml, že tím, jak jsem se vrhl do míst, odkud jsem zahlédl záblesk výstřelu, jsem se

přiblížil zdroji kalného světla.

Hlas se ozval opět z jiného místa: „Jestli se jenom hneš, zabiju tě.“

Nechápal jsem sice, proč ještě nestřílí, ale bral jsem to jako výhodu. Nebylo už slušné otálet s odpovědí,

takže jsem se ozval: „Seš kretén, Freddie.“

Za mnou se rozsvítila baterka a mně došlo, že mě obcházel. Teď mě měl na mušce osvětleného jako

Eiffelovku.

„Stůj, nebo tě zastřelím! Stůj!“

Stál jsem tam zády k němu a ruku s nožem jsem držel u těla, aby jej neviděl. Nepřelstil jsem ho.

„Ruce za hlavu,“ zavrčel. Vsunul jsem nůž za opasek a položil si dlaně za hlavu.

„Odpovíš mi teď na pár otázek,“ řekl.

„A ty mě pak necháš žít, viď?“

Zasmál se. „Ne, pane Corey. Ty umřeš. Ale odpovíš mi tak jako tak.“

„Vyliž si.“

„Ty nerad prohráváš, viď?“

„Když je v sázce můj život, tak ne.“

Znovu se zasmál.

Tak jsem řekl: „Ale ty taky nerad prohráváš. V tom Foxwoodsu se ti fakt moc nedařilo. Jsi dost mizernýhráč.“

„Drž hubu.“

„Otáčím se,“ řekl jsem mu. „Chci ti vidět do ksichtu.“

Vtáhl jsem břicho tak, aby mi nůž sklouzl za kalhoty. Ne, že bych to zbožňoval, ale bylo to nutné.

Obrátil jsem se a v kuželu světla z baterky jsem spatřil ruku s pistolí. Brokovnici jsem nepostřehl.

Měl baterku, co vydává halogenové světlo v soustředěném úzkém kuželu. Ten typ, co se používá k

signalizaci na velké vzdálenosti. Světlo se vůbec nerozptylovalo. V místnosti byla pořád stejná tma svýjimkou světelného kužele namířeného přímo na mě.

Tobin po mě přejel světlem od hlavy až k patě a poznamenal: „Vidím, žes někde prohrál i hadry.“

„Polib mi prdel.“

Posvítil mi na podpažní pouzdro a zeptal se: „Kde máš zbraň?“

„To nevím. Můžeme se po ní podívat.“

„Nežvaň.“

„Tak se mě neptej.“

„Nepokoušej moji trpělivost, Corey, jinak ti další rána půjde do rozkroku.“

No, o ustřelení Vildy Dobyvatele jsem vážně nestál, ačkoliv nepokoušet Tobina mi taky nešlo. „Kde máš

brokovnici?“ zeptal jsem se.

„Hodil jsem ji na zem s nataženým kohoutkem. Na.štěstí vystřelila, aniž by mě zasáhla, ale ty ses polekal,blbče.“

„Ale ne – takže celých těch deset minut, co tady potmě stojíme, ses rýpal v prdeli a nakonec vymyslel

tohle. Tak nevím, kdo je tady blbec?“

„Mě už ten tvůj sarkasmus nebaví.“

„Tak mě zastřel! Ty spící hasiče jsi zastřelil bez potíží.“

Na to nic neřekl.

„Nebo nejsem dost blízko? Jak daleko od tebe byli Tom a Judy? Nebo mi radši rozmašíruješ hlavu jako

Murphyovým a Emmě?“

„Tomu bych dal přednost. Nejdřív tě asi střelím a pak ti rozmlátím hlavu.“

„Jen do toho. Ale snaž se. Máš už jenom jednu ránu, hovado. A pak ti skočím po krku. Dělej, do toho!“

Chvíli bylo ticho a pak se mě Tobin zeptal: „Kdo o mně ještě ví?“

„Všichni,“ řekl jsem.

„Já myslím, že lžeš. Kdepak je tvoje kamarádka?“ „Hned za tebou.“

„Jestli si ze mě budeš dělat legraci, umřeš o něco dřív a ve větších bolestech.“

„A ty se usmažíš na křesle. Maso se na tobě bude škvařit, chytne ti ta paruka, sežehne ti to kule, bude seti kouřit z bradky a ty tvý kontaktní čočky se ti spečou s bulvama. A až chcípneš, potáhneš do pekla a tam

se budeš smažit znova.“

Na to mistr Tobin nenašel odpověď.

Stáli jsme tam, já s oběma rukama za hlavou a on s baterkou v levé a s pistolí v pravé ruce. Očividně bylve výhodě.

Sice jsem mu neviděl do tváře, ale představoval jsem si zlostí a nenávistí zkřivené rysy. Pak se zeptal:„Takže tys rozluštil tu věc s pokladem?“

„Proč jsi zabil Emmu?“

„Odpovídej na moje otázky.“

„Nejdřív mi odpověz ty.“

Chvíli mlčel, ale pak se vyjádřil: „Moc toho věděla a moc mluvila. Ale hlavně jsem ti tak chtěl naznačit, jak

moc mi vadil tvůj sarkasmus a tvoje obtěžování.“

„Jsi bezcitná hromada sraček.“

„Většině lidí připadám okouzlující. I Emma si to myslela. I Gordonovi. A teď mi odpověz na moji otázku.

Víš o pokladu?“

„Ano. Poklad kapitána Kidda. Ukrytý je tady na Plum Islandu. Je třeba ho přemístit a ukrýt naoko jinde.Vím i o pozemku od Wileyové, o tvé angažovanosti v historické společnosti a vůbec. Nejsi tak chytrý, jak

si myslíš.“

„To ty taky ne. Měl jsi hlavně kliku. Ale to skončilo.“

„Možná. Ale pořád mám svoje vlasy a vlastní zuby.“

„Už mě vážně otravuješ.“

„A taky jsem vyšší než ty a Emma říkala, že mám většího ptáka.“

Tobin se zjevně rozhodl nereagovat na moje narážky. Očividně si potřeboval poklábosit, než to do mě

napálí.

„Měl jsi nešťastné dětství?“ rýpl jsem si. „Panovačná matka a lhostejný otec? Děti ti říkaly holčičko aposmívaly se ti kvůli pleteným fuseklím? Svěř se mi. Sdělená bolest – poloviční bolest.“

Tobin mlčel tak dlouho, že mi to připadalo jako celá věčnost. Viděl jsem, jak se světelný kužel baterkytřese. Úplně stejně se chvěla i pistole. Pro tyhle situace bezprostředního ohrožení existují dvě teorie, jakje řešit. Podle jedné máte hrát slabocha a spolupracovat. Podle té druhé se do útočníka máte slovněnavážet tak dlouho, dokud neznervózní a neudělá chybu. Ta první teorie je standardní policejní postup.Ta druhá byla vyloučena jako nebezpečná. Jenže mně se líbí víc. Zeptal jsem se ho: „Proč se třeseš?“

Zdvihl obě paže a já jsem pochopil, že míří. Aha, tak ne. Zpátky k teorii číslo jedna.

Stáli jsme proti sobě a já jsem z něj přímo cítil, jak se snaží rozhodnout, jestli má tu spoušť zmáčknout.Zvažoval jsem, jestli nemám zařvat tak, až by se leknutím podělal, a vrhnout se po něm dřív, než vystřelí.

Než jsem se ale stačil rozhodnout, ruka i světelný kužel opět poklesly.

„Ty mě nemůžeš nasrat,“ ozvalo se ze tmy.

„To se máš.“

Zeptal se mne: „Kde je Penrosová?“

„Utopila se.“

„Neutopila. Kde je?“

„Třeba už je v hlavní laboratoři a volá posily. Nejlepší bude, když mi odevzdáš bouchačku, Freddie.“

Zdálo se, že o tom přemýšlí.

Využil jsem pauzy a řekl jsem: „Taky jsem u tebe ve sklepě našel tu schránku s kostmi a tím ostatním.“

Všechny naděje, že jeho tajemství zemře se mnou, tak skončily. Mohl jsem každým okamžikem čekat

výstřel. Místo něho se ozvala otázka: „Chceš jet napůl?“

„Napůl?“ zasmál jsem se. „Gordonovi taky chtěli jet napůl a jak dopadli!“

„Dostali, co si zasloužili.“ „Cože?“

„Chtěli si hrát na dobrodince a odevzdat poklad státu.“ „A komu patří?“

„Tomu, kdo ho najde.“

„Zlaté pravidlo Fredrica Tobina – kdo má zlato, určuje pravidla.“

Uchechtl se. Chvílemi jsem ho provokoval a chvílemi zjevně bavil. Protože jsem na to byl sám, musel jsem

hrát hodného i zlého poldu. Z toho by na jednoho za chvíli padla schizofrenie.

„Gordonovi za mnou přišli s dotazem, jestli jsem ochoten uvažovat o tom, že bychom to odevzdalivýměnou za slušný podíl jako nálezné. Zbytek že by šel na novou moderní laboratoř a za něco že by sevybudovalo rekreační zařízení pro lidi z Plum Islandu, školka pro jejich děti, ostrov by se asanoval a začaly

by se na něm rozvíjet památkové projekty. A my bychom byli hrdinové a filantropové a všechno by bylopodle zákona. Tak jsem jim řekl, že mi to připadá jako báječný nápad. Pochopitelně, že mrtví byli už v tu

chvíli.“

Chudák Tom, chudinka Judy. Vůbec netušili, že když se paktují s Tobinem, derou se do úplně jiné ligy.Nahlas jsem se však zeptal: „Takže tebe nelákala vidina dětského městečka, které by neslo tvoje jméno?“

„Ani omylem.“

„Freddie, nehraj si na tvrďáka. Vsadím se, že máš srdce dobráka.“ A po chvilce jsem dodal: „A schováváš

je v kýblu na hajzlu.“

Znovu se uchechtl. Šlo o to, udržet jeho zájem o konverzaci. Takže změna tónu. „Mimochodem, bouře tizničila vinice a doky. A já jsem ti rozmlátil vinný sklep i kvartýr. Jen jsem chtěl, abys to věděl.“

„Díky za informaci. Diplomat jsi nikdy nebyl, co?“

„Diplomacie je umění poslat tě do prdele tak, že se na ten výlet těšíš.“ „No, mistře Corey, ty už tam jsi a dobře to víš,“ zasmál se.

Zeptal jsem se ho: „Co chceš, Tobine?“

„Chci vědět, kde je ten poklad.“

To mě překvapilo. „Myslel jsem, že je tady.“

„Já taky. Byl jsem tu v srpnu, když mě Gordonovi vzali na vykopávky. A poklad tu byl, přímo tady,

zahrabaný pod bednou se starou municí. Ale už tu není.“ Pak dodal: „Zůstal tu jenom vzkaz.“

„Vzkaz? Ať si trhneš nohou?“

„V podstatě. Gordonovi napsali, že poklad přemístili a že ho nikdo nenajde, pokud se s nimi něco stane.“

„Takže sis nasral do bot. To je dobře.“

„Určitě o něm řekli někomu, komu důvěřovali. Tobě?“

„Možná.“

„Takhle jsi přišel na to, že to nemá co dělat s bakteriologickými zbraněmi? Takhle ses dozvěděl o pokladu

kapitána Kidda? Takhle jsi zjistil, že v tom jedu já? Odpověz mi, Corey.“

„Na všechno jsem přišel sám.“

„Takže nemáš páru, kde je poklad teď?“

„Ani omylem.“ „Tak to je zlé.“

Opět zdvihl ruku s pistolí.

„No… Možná že nějaké tušení bych měl,“ ozval jsem se.

„Napadlo mě to. Přišel ti od nich po jejich smrti dopis?“

Kéž by. „Naznačili mi něco, čemu jsem nerozuměl, ale ty bys možná mohl.“

„Například?“

„No…, hele, jakou to má podle tebe asi tak hodnotu?“ „Celkem?“

„Jo. Chci deset procent, když ti to pomůžu najít.“

Posvítil mi těsně pod bradu. „Co to na mě hraješ, Corey?“

„Nic.“

„Bylo to vážně neuvěřitelné. Tam nebyly jen zlaté mince,“ pokračoval třesoucím se hlasem. „Byly tam išperky…, klenoty indického mughala…, rubíny a safíry zasazené do těch nejkrásnějších zlatých šperků… aspousty pytlů drahokamů… Muselo toho být nejméně za deset, možná dvacet milionů dolarů a možná i za

víc…“ Vzdychl a pokračoval: „Myslím ale, že tohle všechno víš. Podle mě se ti Gordonovi buďto rovnousvěřili, anebo ti zanechali dopis.“

Cítil jsem, že má hroznou chuť prošpikovat mě olovem, ale zápasí s tím pomyšlením kvůli přesvědčení, žeho dovedu k pokladu. Měl to blbý – poklad neznámo kde a před ním poměrně pravděpodobná vyhlídka nakřeslo za několikanásobnou vraždu.

Řekl jsem: „Když jsem k tobě poprvé přišel, už jsi věděl, kdo jsem.“

„Ty si myslíš, že jsi jediný chytrák pod sluncem?“ „Vím jenom, že jsem jediný chytrák v téhle místnosti.“

„Když jsi tak chytrý, Corey, tak proč tu stojíš s rukama za hlavou a zbraň mám já?“

„Dobrá připomínka.“

„Plýtváš mým časem. Tak víš, kde je ten poklad, nebo ne?“

„Vím a nevím.“

„Máš pět sekund na to, abys mi to řekl. Jedna…“ Pistole se zdvihla.

„Co na tom záleží? Tobě už žádný poklad nepomůže. Máš na krku hromadu mrtvol.“

„Moje loď je vybavená tak, abych se dostal třeba do Jižní Ameriky, když budu potřebovat. Dvě…“ „Jestli si

myslíš, že si budeš užívat s domorodkami na pláži, tak na to zapomeň. Já ti můžu slíbit, že neskončíš na

elektrickém křesle, když mi dáš bouchačku.“ Oddělám tě totiž sám.

„Jestli něco víš, měl bys mi to říct. Tři…“

„Myslím, že na něco přišel Stevens. Nebo ne?“

„Je to možné. Myslíš, že má poklad? Čtyři…“

„Zapomeň už na ten zasranej poklad, Freddie. Vylez ven a poslechni si sirénu. Pokud se hned

nedostaneme do nemocnice, jsme po smrti oba. Došlo k úniku z laboratoře.“

„Lžeš.“

„Nelžu. Tys tu sirénu neslyšel?“

Chvíli bylo ticho a pak řekl: „Takže je tak jako tak po všem.“

„Jo. Tak pojď a dohodneme se.“

„Na čem?“

„Ty mi odevzdáš bouchačku, půjdeme ven, tvojí lodí odjedeme do nemocnice, pak ohlásíme soudci tvoje

dobrovolné přiznání a u soudu budeš mít šanci zkusit se z toho vylhat. O.K.?“

Tobin mlčel.

Zdálo se, že zvažuje moji nabídku. Pochopitelně mu stejně neskýtala žádnou šanci. Pak řekl: „Mám pocit,

že tvoje slovo tady stejně nemá právní váhu. Ty si to navíc bereš moc osobně. Gordonovy, Murphyovy,

Emmu…“

Samozřejmě měl pravdu. A protože to věděl, mohl jsem čekat už jen výstřel. Uskočil jsem vlevo ze světlaa překulil jsem se přes rameno po podlaze. Tobin po mně okamžitě zapátral baterkou a vystřelil, ale já užjsem byl mnohem dál. V okamžiku, kdy vystřelil, jsem se překulil zpět opačným směrem. Zvuk mýchpohybů byl přehlušen hlukem výstřelu. Vytáhl jsem si nůž z kalhot dřív, než by mi uřízl nářadíčko.

Kužel světla z baterky zuřivě bloudil prostorem a Tobin pálil nazdařbůh jednu ránu za druhou. Vzduchem

létaly úlomky betonu. Tápal jsem na podlaze po brokovnici, ale nemohl jsem ji najít. Dokud však Freddie

držel baterku, věděl jsem alespoň, kde je, a byl jsem ve výhodě. Než mu došlo, že by měl zhasnout,překulil jsem se po zemi směrem k němu. Zaslechl mě a stočil světelný kužel současně s hlavní pistoledolů, ale v tu chvíli jsme se srazili.

Vyrazil zvuk jako proražený míč a šel rovnou k zemi. Nedalo mi velkou práci vyrazit mu z ruky pistoli azmocnit se baterky. Klekl jsem mu na hrudník s baterkou namířenou do jeho tváře v jedné ruce a snožem, který jsem mu přitiskl na krk, ve druhé.

Tobin sice sotva dýchal, ale přesto se snažil smlouvat: „Dobře… dobře…, vyhrál jsi…“

„To si piš.“ Přesunul jsem čepel nože k jeho nosu a rozřízl jsem mu ho shora dolů. Slyšel jsem chrupnutí ajeho řev, když se mu po tváři rozlila krev. Díval se na mě vytřeštěnýma očima a začal kňučet: „Ne…,

prosím…, dost…“

„Ale ne, to vůbec není dost.“ Další řez jsem vedl po tváři tak, že jsem mu odhalil zuby, a vzápětí jsemobkroužil čepelí jeho skalp, a trhl jsem za vlasy. Zařval tak, že málem přehlušil i můj řev: „Tys jí rozmlátil

hlavu! Znásilnil jsi ji! Ty zkurvenej parchante!“ „Ne…, au, ne…“

Věděl jsem, že si počínám jako šílenec, ale obrazy jeho práce mi bránily přestat. Dvakrát jsem ho udeřilrukojetí nože do čela, ale lebka ne a ne prasknout.

Tobin dlouze a pateticky zavyl: „Neeee…“

Vážně jsem chtěl vstát a vypadnout, než provedu něco ještě horšího, ale bestie, která dříme v každém z

nás, mi v tom bránila.

Natáhl jsem ruku s nožem za sebe a prořízl jsem mu přes kalhoty podbřišek dlouhým podélným řezemtak, že mu střeva vyhřezla z břišní dutiny.

Tobin zavřískal, ale pak podivně ztichl a znehybněl, jako by se snažil pochopit, co se vlastně stalo. Muselcítit horkou krev vytékající mu z vnitřností, ale jinak byl podle všeho při vědomí a děkoval nejspíš Bohu za

to, že žije. Bylo to třeba skončit.

Znovu jsem se za sebe natáhl a tentokrát jsem volnou rukou nahmatal plnou hrstí horké vnitřnosti. Škubljsem a mrštil jsem mu tím, co mi zbylo v hrsti, do obličeje.

Naše pohledy se ve světle baterky setkaly. Díval se na mě nechápavě. Zřejmě to bylo poprvé, co muvlastní vnitřnosti ležely v obličeji, takže potřeboval vysvětlení. Ochotně jsem ho upozornil: „Tvoje střeva.“

Zařval a řval dál a rukama si otíral tváře.

Vstal jsem, otřel jsem si ruce o kalhoty a odcházel jsem. Tobinovy skřeky zněly ozvěnou v ledově

chladném prostoru.

Kapitola 37

Představa zpáteční cesty dlouhým tunelem se mi nezamlouvala. Ono je lepší nevracet se cestou, kteroujste přišli – někdo by tam na vás mohl čekat.

Takže jsem se rozhodl vyzkoušet příčky, které stoupaly podél lišt bývalého výtahu vzhůru k otvoru, jímžbyla vidět noční obloha. Byly sice notně prorezivělé, ale vydržely.

Shora na mě otvorem ve stropě pršelo, zdola mě poháněl Tobinův vřískot. Jeden by řekl, že ten řevnemůže trvat takhle dlouho. Prvotní úděs už přece musel pominout, takže bych čekal, že se teď budesnažit nacpat si střeva tam, kam patří, a držet hubu.

Čím jsem byl výš, tím byl vzduch svěžejší. Ještě jsem nemohl být ani pět metrů vysoko a už jsem cítilprůvan. V šesti metrech jsem konečně vykoukl ven z té díry ve stropě. Vítr byl tak silný, že se zdálo, žeprší vodorovně. Bouře se vrátila.

Až nahoře jsem zjistil, že musím překonat ještě ohradu z ostnatého drátu, která zřejmě v době, kdy střílnysloužily jako ubikace pro pokusná zvířata, měla bránit tomu, aby propadla dolů.

Stál jsem na poslední příčce výtahové konstrukce, půlku těla jsem měl z otvoru venku. Teď už vítr a déšťTobinův řev přehlušily.

Díval jsem se na víc jak metr vysoký plot z ostnatého drátu, který mě obklopoval. Mohl jsem ho buďtopřelézt, nebo se vrátit dolů a projít nazpátek tunelem. Zpět k vřískajícímu Tobinovi, který si tam vyřváváživot z těla se střevy rozhozenými po podlaze, se mi dvakrát nechtělo, notabene když se mohl ještěprobrat a najít pistoli nebo brokovnici, a tak jsem začal šplhat přes ostnatý drát.

Bolest jsem se snažil ignorovat, co to šlo. Když jsem se vydrápal na horní okraj ohrady, přepadl jsem naopačnou stranu a zůstal jsem ležet na dláždění, kde jsem se pokoušel popadnout dech.

Když jsem se zvedl, zjistil jsem, že se nacházím v dělostřeleckém palebném postavení o průměru asideset metrů. Ven vedla jakási rampa.

V hlavě Tobina, v uších sirény varující před biologickým ohrožením, obličej sešlehaný vichrem a deštěm,prostydlý, ale i přes bolest v celém těle, přes oči rozežrané solí a neuvěřitelnou únavu jsem dokázal

zahulákat: „Žiju! Žiju!“

Vtom se za mnou ozval hlas: „Zatím.“

„Co?“ Nevěřil jsem svým uším.

„Zatím.“

Na zdi, která lemovala palebné postavení, se tyčila mužská postava.

„Kdo ksakru jste?“ zeptal jsem se vztekle.

Postava se neozývala. Teď už jsem viděl, že drží něco na prsou. Pušku? Opravdu měl pušku. Když jsemzvážil své šance, uvědomil jsem si, že stojím v kruhové aréně a nade mnou se baví imperátor. Byl jsembez šancí. Rozhlédl jsem se a došel jsem rychle k závěru, že jediná úniková cesta vede otvorem, kterýmjsem se sem dostal. Než ale přelezu plot z ostnatého drátu a slezu po příčkách dolů, vystřelí nejménědvakrát. Ale třeba mi nechce ublížit… Třeba je to dobrovolník od červeného kříže a nese brandy.

Zkusil jsem na něj zavolat: „Hej, příteli, co vás sem přivádí v tuhle dobu?“

„Vy.“

„Já?“

„Ano, vy. Ty a Fredric Tobin.“

A pak jsem ten hlas poznal. „No, Paule, já jsem zrovna na odchodu.“

„Ano,“ odpověděl suše Stevens. „Jsi na odchodu.“

Vůbec se mi nelíbilo, jak to řekl. Usoudil jsem, že je na mě možná ještě naštvaný za to, jak jsem houzemnil u něj před domem. A teď tu stojí s puškou. Život umí někdy krutě žertovat.

„Jsi na odchodu,“ zopakoval.

„Dobře. Jen jsem procházel a…“

„Kde je Tobin?“

„Přímo za vámi.“

Stevens se skutečně rychle ohlédl, ale pak se zase otočil ke mně. „Z majáku byla zpozorována dvě

plavidla – jachta a rychlý motorový člun. Jachta v úžině obrátila, člun projel.“

Zkusil jsem hrát pitomce. To umím. „Jo, v tom člunu jsem byl já. Jen jsem si tak vyrazil. Jak vás napadlo,

že s tou jachtou je to Tobin?“

„Poznal jsem jeho loď. Čekal jsem ho.“

„Proč?“

„Ty víš proč. Čidla mi ukázala dvě osoby a auto ve Fort Terry. Tak jsem tady. Někdo zavraždil dva hasiče.

Ty?“

„Já ne. Hele, Paule, už mě bolí od toho koukání nahoru za krkem. Vyjdu po rampě ven a půjdem dolaboratoře na kafe.“

Zdvihl pušku. „Ještě krok a střílím.“

„Dobře, dobře.“

„Jsem ti něco dlužný,“ připomněl mi.

„Musíte se pokusit zvládnout svůj hněv konstruktivním…“

„Drž už tu hubu, kurva.“

„Jistě.“ Podvědomě jsem vytušil, že Stevens je mnohem nebezpečnější než Tobin. Zkusil jsem to znovu:

„Vy víte, proč tu s Tobinem jsme?“

„Jistě. Kvůli pokladu kapitána Kidda.“

Řekl jsem: „Můžu vám ho pomoct najít.“

Odvětil suše: „Nemůžeš. Poklad mám já.“

Panebože. „Vy…?“

„Myslíš si, že jsem blbec? To si mysleli Gordonovi. Věděl jsem od začátku, oč při těch pitomých

vykopávkách jde. Sledoval jsem každý jejich krok. Jen jsem netušil, kdo je jejich partner. Až do srpna,

kdy sem Tobin přijel jako zástupce Historické společnosti.“

„Skvělý kus detektivní práce. Za to bude odměna…“

„Zavři hubu.“

„Jistě. Neměl byste mít masku?“

„Proč?“

„Vy neslyšíte sirénu?“

„To je zkouška. Nařídil jsem ji. Všichni, kdo mají službu, jsou teď zalezlí v laboratoři a nacvičují biologický

poplach.“

„Takže tu nepochcípáme?“ zeptal jsem se dychtivě.

„Jenom ty.“

Bál jsem se, že řekne něco podobně neomaleného. Informoval jsem ho tedy oficiálním tónem: „Ať jstedosud spáchal cokoliv, vražda je daleko závažnější zločin.“

„Já jsem nic nespáchal a zabít tě mi bude potěšením.“

„Zabít policistu je…“

„Neoprávněně jsi vniknul na pozemek se zákazem vstupu a pro mě jsi sabotér, terorista a vrah. Promiň,že jsem tě nepoznal.“

Napjal jsem všechny svaly a připravil se vrhnout se zpět k otvoru. Věděl jsem, že to nebude k ničemu, ale

zkusit jsem to musel.

„Vyrazil jsi mi dva zuby a roztrhl ret,“ pokračoval Stevens. „A kromě toho víš až moc. A zabít tě budezáslužný čin. Jsi terorista, vrah a vetřelec. A ještě něco – já jsem boháč a ty jsi mrtvola. Sbohem,

brouku.“

„Jdi se bodnout, sráči.“ Vrhl jsem se k otvoru, snažil jsem se nevnímat ostatný drát a sledovat Stevense.

Zalícil pušku. Nemohl minout.

Vzápětí třeskl výstřel, ale z ústí hlavně nešlehl žádný záblesk a já jsem nepocítil žádnou bolest. Když užjsem byl u drátěného plotu, viděl jsem, jak se vrhá dolů, aby mě dodělal. To jsem si alespoň myslel. Veskutečnosti padal tváří dolů a tvrdě dopadl na beton. Zůstal jsem stát u plotu. Chvíli jsem na nějnevěřícně zíral a poslouchal jeho smrtelné chroptění. Když ustalo, pohlédl jsem nahoru a uviděl jsem

detektiva Penrosovou s pistolí v ruce. Zeptal jsem se: „Jak ses sem dostala?“

„Pěšky.“

„Myslím…“

„Šla jsem tě hledat. Narazila jsem na něj a sledovala ho.“

„To jsem měl kliku.“

„On už míň,“ odvětila.

„Tak teď bys měla zavolat – stůj, policie!“

„Jdi s tím do háje,“ řekla.

„Já jsem na tvé straně,“ prohlásil jsem. „On mě chtěl zabít.“

„To vím.“

„Taky jsi mohla vystřelit trochu dřív.“

„Nechceš kritizovat můj výkon, že ne?“

„Kdepak, madam. Skvělý zásah.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě.

„Jo. A co ty?“

„Jde to. Kde je Tobin?“

„On…, není tu.“

Pohlédla na Stevense a zeptala se: „A co on?“

„Jen obyčejný mrchožrout.“

„Našel jsi poklad?“ „Já ne, ale Stevens.“ „Víš, kde je?“

„Na to jsem se ho chtěl zrovna zeptat.“

„Ne, Johne, zrovna teď se ti chystal vpálit kulku do těla.“

„Díky, žes mi zachránila život.“ „Dlužíš mi za to malou laskavost.“

„Jasně,“ odvětil jsem. „Případ je uzavřen.“

„Až na poklad a Tobina. Kde je?“

„Někde tady kolem,“ odpověděl jsem.

„Je ozbrojený? Je nebezpečný?“

„Ale kdepak,“ odvětil jsem. „Nemá střeva.“

Schovali jsme se před bouří v betonovém bunkru. Objímali jsme se, abychom se zahřáli, ale stejně nám

byla taková zima, že jsme ani jeden neusnuli. Snažili jsme se noc přečkat povídáním a třeli jsme si

vzájemně paže a nohy, abychom zabránili podchlazení.

Beth na mě dotírala s otázkami ohledně Tobina, takže jsem jí sdělil upravenou a krácenou verzi naší

konfrontace ve starém muničním skladišti. Prostě jsem jí řekl, že jsem ho bodnul a že byl smrtelně

zraněn.

„Neměli bychom mu sehnat lékařské ošetření?“ zeptala se.

„Jistě,“ odvětil jsem. „To bude to první, co ráno uděláme.“

Chvíli mlčela, ale pak prostě jen řekla: „Dobře.“

Před rozbřeskem jsme se vydali zpět na pláž.

Než jsme se dočkali helikoptéry, podařilo se nám uvést do chodu Whaler a doplout k Tobinově jachtě. Ze

dna člunu jsem vytáhl vypouštěcí zátku a nechal jsem ho potopit. Jachtou jsme se šťastně dopravili doGreenportu, odkud jsme zavolali Maxovi. Odvezl nás na policejní oddělení, kde jsme se konečněosprchovali a převlékli do suchého. Doktor nám předepsal antibiotika a doporučil slaninu s vajíčky, cožznělo mnohem líp.

Když jsme Maxovi při snídani podávali hlášení, střídaly se u něj projevy vzteku, údivu, radosti, úlevy,strachu a tak dále. Bez ustání opakoval: „Poklad kapitána Kidda? Víte to jistě?“

Když jsem si dával nášup, zeptal se: „Takže jediný Stevens znal místo, kde je poklad uložen?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem.

Upřeně se na nás oba zadíval. „Nelhali byste mi, že ne?“

„Jasně že lhali, Maxi. Vědět, kde je poklad za dvacet miliónů dolarů, tak jste poslední, komu to ohlásíme.

Ale bohužel – zboží se vypařilo. Víme ale, že poklad existuje a že ho měl krátkou dobu v držení Stevens.

Takže policajti nebo federálové ho při troše štěstí mohou najít.“

„Ten poklad způsobil smrt tolika lidí, že si opravdu myslím, že je prokletý.“

Max pokrčil rameny a odvětil: „Prokletý neprokletý, chtěl bych ho najít. Z vlastivědných důvodů

samozřejmě.“

„Samozřejmě.“

Zdálo se, že to Max není schopen všechno vstřebat a zpracovat. Bez ustání opakoval otázky, na které už

jsme mu odpověděli.

Pak se na mě podíval. „Pochopil jsem to správně, že je Tobin mrtvý?“

„No…, když jsem ho naposledy viděl, ještě nebyl…, chtěl jsem říct, že by asi bylo dobré rychle mu zajistit

zdravotnickou pomoc.“

Max se na mě zadíval a otázal se: „Kde přesně je ta podzemní místnost?“ Sotva jsem mu to popsal,spěchal k telefonu. Podívali jsme se s Beth přes stůl jeden na druhého.

„Budeš dobrý detektiv,“ řekl jsem.

„Já jsem dobrý detektiv.“

„Jasně. Co jsem dlužný za záchranu života?“ „Co takhle tisíc dolarů?“

„Myslíš, že má takovou cenu?“

„To je pravda. Tak pět set?“

„A co takhle večeře? Dneska?“

Usmála se. „Johne…, je mi s tebou fajn a vážím si tě, ale… je to strašně… komplikované…, po tolika

mrtvých…, po Emmě…“

Přikývl jsem. „Máš pravdu.“

Na stole zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a vzápětí jsem ho zase položil. „Vaše limuzína už přijela,

madam.“

Beth vstala. Vykročila ke dveřím, na prahu se zastavila a řekla: „Zavolej mi za měsíc, ano?“ „Jistě.“ Věděl jsem, že nezavolám.

Poslali jsme si vzdušný polibek a Beth Penrosová zmizela.

Když se vrátil pořád ještě vyjevený Max, vyhrkl na mě: „Volal jsem na Plum Island. Mluvil jsem sKennethem Gibbsem. Pamatujete se na něj? Stevensův asistent. Bezpečáci už našli svého šéfa. Mrtvého.A vůbec se mi nezdálo, že by byl mistr Gibbs nějak rozrušený nebo aspoň zvědavý.“

„Neočekávané povýšení nikdy nezarmoutí.“

„Jo. Taky jsem mu řekl, aby se v těch podzemních muničácích podívali po Tobinovi. Spletl jsem to?“

„Ne. Já si jen nevzpomenu, které skladiště to bylo. Byla tma.“

„Jasně.“ Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Je to zmatek. A mě čeká hrůza papírování…“ Rozhlédl se po

místnosti a zeptal se: „Kde je Beth?“

„Přijeli pro ni z okresu.“

„Aha…, no dobře… Jo, zrovna jsem dostal fax z newyorské policie. Mám vás najít a pohlídat. Přijdou prý

kolem poledne.“ „No, já jsem tady.“ „Hodláte mi fouknout?“ „Ne.“

„Slibte mi to, jinak vám budu muset obstarat pokoj se zamřížovaným výhledem.“

„Slibuju.“ „Fajn.“

„Sežeňte mi odvoz domů. Potřebuju se dát do kupy.“

„Dobře.“

Odešel a za chvíli do dveří strčil hlavu uniformovaný policista, můj starý známý Bob Johnson. „Potřebujete

odvézt?“

„Jo.“

Zavezl mě k domu strýčka Harryho. Převlékl jsem se do suchého, vzal jsem si pivo, protentokrát zledničky, která nebyla přelepená pečetí „majetek policejního oddělení v Southoldu“, a díval jsem se namoře, které se pomalu zklidňovalo.

Myslím, že jsem Maxovi sliboval něco v tom smyslu, že zůstanu doma, ale místo toho jsem si vzal taxíka anechal se odvézt na nádraží v Riverheadu, kde jsem nasedl do vlaku mířícího na Manhattan.

Když jsem po tolika měsících dorazil do svého bytu na Východní dvaasedmdesáté, měl jsem nazáznamníku šestatřicet vzkazů, což byla jeho maximální kapacita.

Uklízečka mi nechala veškerou poštu na stole v kuchyni. Bylo toho snad pět kilo.

Mezi účty a reklamními letáky jsem našel rozsudek o rozvodu. Přicvaknul jsem si ho magnetem naledničku.

Užuž jsem se chystal veškerou starou poštu vyházet, když moji pozornost upoutala bílá obálka s adresou

psanou rukou. Nejpozoruhodnější byla zpáteční adresa. Psali mi Gordonovi. Z Indiany. Otevřel jsem dopis,který začínal slovy: Drahý Johne, pokud tohle čteš, znamená to, že jsme mrtví, takže tě tímto zdravíme z

hrobu.

Odložil jsem dopis a došel jsem si do ledničky pro pivo. „Zdravím vás ze země živých mrtvol,“ řekl jsem.

Četl jsem dál: Věděl jsi, že byl poklad kapitána Kidda ukryt tak blízko? Teď už to možná víš. Jsi chytrýchlap a jsme si jisti, že sis řadu věcí domyslel. Pokud ne, tady najdeš všechno.

Na následujících třech stránkách mi Tom a Judy podrobně popsali všechno, co už jsem věděl. V dopisejsem se nedočetl nic překvapivého, jen jsem zjistil pár podrobností, které mi unikly. Pokud šlo o věci, onichž jsem jen spekuloval, jako například o to, jak se zjistilo, že je poklad na Plum Islandu, Gordonovi

psali:

Krátce po tom, co jsme se přistěhovali na Long Island, jsme dostali pozvánku od Fredrica Tobina naochutnávku vín. Tam jsme se s Fredricem Tobinem seznámili. Další pozvání na sebe nedala dlouho čekat.

Tak tedy začalo Tobinovo mámení Sirén. Po nějaké době jim prý Tobin ukázal hrubou mapku napergamenu, ale neprozradil jim, jak k ní přišel. Byla to mapa Pryum Eylandu a nechyběly na ní zakreslenésvětové strany, vzdálenosti v krocích, orientační body a velké X. Zbytek příběhu byl vcelku předvídatelný.Zanedlouho Tom, Judy a Fredric uzavřeli smlouvu s ďáblem.

Gordonovi se netajili tím, že Tobinovi nevěří a že je pravděpodobně původcem jejich smrti, i kdyby mělavypadat na první pohled jako nehoda nebo zásah cizích agentů. Tobina zřejmě prohlédli, ale už bylopozdě. O Stevensovi v dopise nebyla ani zmínka.

Napadlo mě, že Tom a Judy byli stejní jako zvířata, se kterými pracovali – nevinní, hloupoučcí a k záhuběodsouzení od prvního okamžiku, kdy vstoupili na půdu Plum Islandu.

Dopis končil slovy: Měli jsme tě rádi, Johne, věřili jsme ti a víme, že uděláš všechno pro to, aby bylazajištěna spravedlnost. S láskou Tom a Judy.

Odložil jsem dopis a hodně dlouho jsem civěl kamsi do dálky.

Pokud by mě ten dopis zastihl dříve, poslední týden mého života by se odvíjel úplně jinak. Emma by bylajistě živá, ačkoliv bych se s ní nikdy nesetkal.

Před sto lety se lidé čas od času ocitli na životní křižovatce a museli si vybrat směr. My dnes žijeme vesvětě mikročipů, kde se každou nanosekundu otevírají a zavírají miliony tras. A co je nejhorší – knoflíkymačká někdo jiný.

Asi po půlhodině přemítání mě z úvah vytrhl zvonek u dveří. Byli to policajti z odboru vnitřních záležitostí.Bůhvíproč na mě byli naštvaní. Musel jsem s nimi na oddělení, kde jsem jim vysvětloval, proč jsemnereagoval na úřední telefonáty a proč jsem se nedostavil na dohodnutou schůzku, nemluvě o melouchuu policie v Southoldu. Nechyběl u toho ani můj šéf poručík Wolfe, který mi lezl na nervy, ani Fanelli, se

kterým jsme se nasmáli jak malí kluci.

Když mi šéfové konečně vyložili, jaké jsem jim způsobil potíže a co z toho budu mít za problémy, zavolaljsem svému právníkovi a pojišťovákovi a do večera jsme se všichni slušně dohodli.

To je život. Smysl života není v nějakém dobru a zlu, povinnosti, cti, vlasti nebo podobných pitomostech.Smysl života je jen v dohodě.

Kapitola 38

Ze šestého poschodí jsem sledoval, jak se na Desátou avenue snáší lehké sněhové vločky.

Třída se toho dne, kdy začínal první semestr kursu, plnila posluchači, ale já jsem se pořád nechtěl otočit.Očekával jsem asi tak třicet studentů, možná o pár víc nebo míň, ačkoliv jsem se nepodíval na seznam.Kurs se jmenoval Trestní právo, specializace vyšetřování vražd. Skládal se z patnácti dvouhodinovýchlekcí. Čekala nás výuka jednou týdně ve středu plus semináře. Kurz měl na univerzitě hodnotu tří kreditů.Učily se tu techniky zajišťování místa činu, identifikace, sběr a zabezpečení důkazů, pracovní vztahy sdalšími specialisty včetně daktyloskopů a patologů a vyšetřovací metody. Na posledních čtyřechpřednáškách jsme si měli probrat nejproslulejší případy vražd. Rozhodně ale ne případy z North Forku naLong Islandu, to říkám předem.

Věděl jsem, že to bude zase stejné – pochůzkáři toužící po povýšení, advokáti hledající skulinky vparagrafech, kterými protáhnou klienta, stážisté a tak podobně.

Jednou jsem měl posluchače, který nevynechal jedinou přednášku, dostal výbornou a pak zavraždilmilence své ženy. Myslel si, že spáchal dokonalý zločin. Usvědčil ho docela náhodný svědek. Ale dodnes si

myslím, že si tu výbornou zasloužil.

Napsal jsem na tabuli svoje jméno a pod ně jsem pro jistotu ještě připsal název kursu pro ty Sherlocky,kteří potřebují víc než jen jméno instruktora a číslo třídy, aby měli jistotu, že jsou tu správně.

Součástí mé dohody s newyorským policejním ředitelstvím bylo, že stáhnou veškerá zvažovaná obviněnívůči mé osobě a zajistí mi mimořádnou profesuru a dvouletou smlouvy na Policejní akademii Johna Jaye.

Mezi touto školou a newyorskou policií existují silné vazby, proto to nebylo nic, co by nedokázali. Pokud

šlo o mne, chtělo se po mně jen, abych dobrovolně odešel do výslužby a o newyorské polici a svýchbývalých nadřízených se na veřejnosti vyjadřoval pozitivně. Já svoji část dohod dodržuji. Pokaždé, kdyžvlezu ráno do metra, nahlas a veřejně prohlásím: „Newyorská policie je skvělá. Mám rád poručíka

Wolfeho.“

Na chodbě se rozdrnčel zvonek. Obrátil jsem se ke třídě a začal jsem: „Dobrý večer. Jmenuji se JohnCorey a jsem bývalý detektiv z newyorského oddělení vražd. Všichni máte na lavicích učební osnovy,doporučenou literaturu a náměty pro studijní práce. Své vypracované projekty budete později veřejněprezentovat třídě.“ Což výrazně zkrátí čas, který bych tu jinak musel odpřednášet.

Pokračoval jsem v obvyklém úvodním výkladu o náplni studia. Přejížděl jsem přitom pohledem postudentech v prvních řadách a skutečně tu byl vzorek od osmnácti do osmdesáti, muži a ženy přibližně půl

na půl, bílí, černí, Asiati, Hispánci, chlapík v turbanu, dvě ženy v sárí a kněz v kolárku. Tohle se můžesejít jedině v New Yorku. Myslím, že jediné, co je mohlo spojovat, byl zájem o vyšetřování vražd. Vraždaje fenomén fascinující a děsící zároveň. Je to veliké tabu a snad jediný zločin, který každá kultura vkterémkoliv historickém období jednoznačně odsuzovala jako přečin číslo jedna proti společnosti, kmeni,

klanu i jednotlivci.

A tak jsem během svého proslovu viděl soustředěné pohledy a přikyvující hlavy a myslím, že jsme všichnichtěli být právě tady, což rozhodně neplatí o každé třídě.

„Prověříte si rovněž některé nevědecké přístupy k vyšetřování, jako je využití instinktů a intuice. Budeme

se snažit definovat tyto…“

„Promiňte, detektive…“

Kristepane, ať ta ženská mlčí, než domluvím. Viděl jsem jen zdviženou paži, která patřila k tělu ukrytémuza mohutným chlapíkem. Řekl jsem jen: „Ano?“

Vstala Beth Penrosová a já jsem se málem skácel k zemi.

„Detektive Corey, zaměříte se i na otázky zákonných náležitostí prohlídek a zatčení, na práva podezřelého

a na harmonickou spolupráci s kolegou?“

Třída se rozesmála, mně tolik do smíchu nebylo.

Rozpačitě jsem si odkašlal. „No…, dáme si na pět minut přestávku a pak budeme pokračovat.“

Opustil jsem třídu a vyšel jsem do haly. Všechny ostatní třídy se učily a chodba byla prázdná. Došel jsem

do vestibulu. Zastavil jsem se až u fontánky. Potřeboval jsem se prostě něčeho napít. Když jsem se otočil, Beth Penrosová stála pár kroků ode mne. Upřeně jsem se na ni zadíval. Měla na sobětěsné modré džíny, turistické boty a obyčejnou flanelovou košili s vyhrnutými rukávy a několika horními

knoflíky rozepnutými. Působilo to daleko rozpustileji, než bych očekával. Pak jsem se zeptal: „Jak se hojí

ta střelná rána?“

„Bez problémů. Obyčejný čistý průstřel, ale jizva po něm zůstane.“

„Můžeš o tom vyprávět vnoučatům.“

„Jasně.“

Dívali jsme se jeden na druhého.

Nakonec řekla: „Nikdy jsi mi nezavolal.“

„Ne, nikdy.“

„Dom Fanelli byl tak laskav a zásoboval mě čerstvými zprávami.“

„Až ho potkám, jednu mu vrazím,“ slíbil jsem.

„To neuděláš. Je bezvadný a je věčná škoda, že je ženatý.“

„To on říká taky.“ Podíval jsem se na ni. „Ty jsi zapsaná do mého kursu?“

„Jistěže jsem. Patnáct lekcí po dvou hodinách každou středu.“

„A to jedeš takovou dálku až z…, kde to vlastně bydlíš?“

„V Huntingtonu. Vlakem nebo autem to trvá necelé dvě hodiny. Vyučování končí v devět, takže na zprávy

v jedenáct budu doma. A co ty?“ „Já budu doma na zprávy v deset.“

„Myslela jsem, co jinak děláš.“

„Tohle úplně stačí. Tři denní kursy a jeden večerní.“

„Schází ti práce?“

„Myslím…, jo, schází. Schází mi práce i lidi, se kterými jsem ji dělal, a taky pocit, že dělám něco… No, ale

ta byrokracie a buzerace mi neschází ani trochu. A co ty?“

„To víš – teď jsem tam za hrdinu. Zbožňují mě. Jsem perlou sboru a dělám čest slabšímu pohlaví.“ „Já zas dělám čest svému pohlaví.“

„Akorát že si to myslí jen tvoje pohlaví,“ usmála se.

Očividně si tu konverzaci užívala víc než já.

Změnila téma a řekla: „Slyšela jsem, žes několikrát mluvil s lidmi ze Suffolku.“

„No jo. Pořád se pokoušejí přijít na to, co se vlastně stalo. Pomáhám jim, jak jen to jde, s ohledem na

úraz hlavy, který zavinil selektivní ztrátu paměti.“

„Slyšela jsem. To proto jsi mi zapomněl zavolat?“

„Ne. Nezapomněl jsem.“

„No, tak…“ Nechala to nedopovězené a zeptala se: „Byl jsi v North Forku od…“

„Ne. A pravděpodobně už se tam nikdy nepodívám. A ty?“

„Já si to tam bůhvíproč asi zamilovala, tak jsem v Cutchogue koupila víkendový domek s pár akry půdy.

Taková malinká farmička. Připomíná mi to tátovu farmu z doby, kdy jsem byla děcko.“ Už jsem se nadechoval k odpovědi, ale spolkl jsem ji. Nebyl jsem si jistý, kam tohle směřuje, ale pochopiljsem, že se Beth Penrosová nerozhodla strávit každou středu večer tři čtyři hodiny dojížděním, jen aby sivyslechla kantorská moudra, která už slyšela a zčásti popřela v září. Slečně Penrosové šlo zjevně o víc než

o ty tři kredity do indexu. Já jsem si naopak zrovna začínal zvykat na to, že jsem sám. Odmlčela se a pak řekla: „Realitní makléř od nás mi řekl, že dům tvého strýce už je prodaný.“

„Jo. Chvíli mi z toho bylo i docela smutno.“

Přikývla. „Můžeš přijet někdy o víkendu za mnou.“

Podíval jsem se na ni. „Ale budu muset nejdřív zavolat, co?“

„Jsem sama. A ty?“

„Co ti řekl můj expartner?“

„Že jsi sám.“

„Ale ne opuštěný.“

„Jen řekl, že nemáš nikoho stálého.“

Podíval jsem se na hodinky.

Rychle změnila téma: „U nás už se to schyluje k procesu. Vypadá to na vraždu prvního stupně a na

požadavek trestu smrti.“

Přikývl jsem. Možná jsem se o tom nezmínil, ale skalpovaný a o pár kousků střev lehčí Tobin přežil. Nijakzvlášť mě to nepřekvapilo, protože jsem se jaksi podvědomě snažil vést řez mimo životně důležité orgány,abych nespáchal přímou vraždu. Kdyby mi však Tobin zemřel pod rukama vykrvácením nebo šokem, byloby to v pořádku. Teď čekal v izolaci na rozsudek. Osobně bych mu přál křeslo a chtěl bych být jedním z

oficiálních svědků a dívat se, jak se z něj kouří.

Nemám sice povoleno toho malého kreténa navštěvovat, ale postaral jsem se, aby se k němu dostalomoje soukromé telefonní číslo. Od té doby mi ten parchant každé dva týdny volá z báně. Já mupřipomínám, že jeho život s vínem, ženskými, muzikou, porschem, jachtami a výlety do Francie je

minulost a že už to nepotrvá dlouho a za úsvitu ho vyvedou z cely a popraví. On naopak tvrdí, že se z

toho vyvleče a že bych se měl bát chvíle, kdy vyleze ven. Ten kripl má prostě monumentální ego.

„Položila jsem Emmě na hrob květiny. Pochovali ji do rodinného hrobu. Měl bys tam taky jet, Johne.“

Mlčel jsem.

Beth pokračovala: „Potkala jsem se s ní jen jednou v životě, tenkrát u tebe v kuchyni, ale byla mi

sympatická a já jsem prostě měla potřebu přinést jí ty kytky.“

Kývl jsem. Měl bych zajet do Emmina květinářství a měl jsem jet na pohřeb, ale nejel jsem. Nemohl jsem.

„Max se po tobě ptal.“

„To věřím. Myslí si, že tu sedím na dvaceti miliónech dolarů ve zlatě a klenotech.“

„A sedíš?“

„Jasně. Proto si tu přivydělávám k penzi.“

„Co plíce?“

„Fajn.“ Všiml jsem si, že někteří studenti už netrpělivě vyhlížejí ze třídy nebo pokuřují na chodbě. „Mělibychom se vrátit,“ řekl jsem Beth.

„O.K.“

Pomalu jsme vedle sebe kráčeli chodbou. „Myslíš, že se poklad kapitána Kidda vůbec někdy najde?“zeptala se mě Beth.

„Ne. Myslím, že paranoidní Paul Stevens ho schoval tak dobře, že zůstane skrytý dalších tři sta let.“

„Nejspíš máš pravdu. Škoda.“

„Možná ne. Možná by měl zůstat tam, kde je.“

„Jsi pověrčivý?“

„Nebyl jsem. Teď už si tak jistý nejsem.“

Když jsme docházeli do třídy, zeptala se mne: „Slyšela jsem, že je tady v budově bazén. Chodíš tam?“

„Někdy.“

„Tak já si příští týden vezmu plavky, ne?“

„O.K… Beth?“

„Co?“

„Nebude to nevhodné?“

„Ne…, ale očekávám od tebe klasifikaci za jedna.“

Usmál jsem se.

„Udělám pro to cokoli.“

„Já se nedám uplatit.“

„Chceš se vsadit?“

Viděl jsem, jak se po nás ostatní posluchači dívají a šuškají si.

Vešli jsme do třídy, já první, Beth za mnou.

Oznámil jsem ostatním: „Přátelé, máme tu dalšího detektiva z oddělení vražd, Beth Penrosovou zpolicejního oddělení v Suffolku, jejíž jméno možná znáte z případu několikanásobné vraždy, který se vsoučasné době připravuje k soudnímu projednávání v North Forku na Long Islandu. Pracoval jsem na tom

případu s ní a oba jsme se jeden od druhého mnohé přiučili. Ona mi zachránila život, takže abych jí tooplatil, budu ji brát po vyučování na drink.“

Třída se rozezněla potleskem.

Kristina Ohlssonová

Nechtění

Z rychlíku X-2000, který přijel na stockholmské hlavní nádraží, zmizela malá holčička. Policie začne brzypodezřívat jejího otce, na jehož dopadení vynaloží veškeré síly. Na jiném místě ve Švédsku se zatím předmužem, kterého zpočátku považovala za svého vysněného prince a osvoboditele, skrývá mladá žena.Dobře ví, proč holčička zmizela, a chystá se k dalšímu útěku. Policejní vyšetřování vede legendárníkomisař Alex Recht, kterému pomáhá horlivý kriminalista Peder Rydh a v neposlední řadě FredrikaBergmanová, jejímž původním záměrem byla kariéra houslistky. Místo toho však skončila na policii a teďmusí ze všech sil bojovat proti větru, aby zavedla vyšetřování jiným směrem, než tím, který se v prvníchvíli zdál nejpravděpodobnější. Případ plný rafinovaného zla zatím narůstá do stále větších rozměrů.Vyšetřovací tým nemá času nazbyt, pokud nemá dojít k dalším ztrátám na životech. Kolik mají času, nežpachatel udělá další tah? A kdo je záhadná žena jako stín? Je třeba ji najít, aby na své místo zapadl i

poslední kousek skládanky?

UKÁZKA

Část 1.

Falešné stopy

Pondělí

Vždy když nechal myšlenkám volný průběh, vzpomněl si z nějakého důvodu na tu zdravotní kartu.

Obvykle se to stávalo v noci.

Ležel bez hnutí v posteli a civěl do stropu, po němž lezla moucha. Nikdy neměl v oblibě tmu a odpočinek.Jako by ho se západem slunce přepadla bezbrannost a obklopila únava a tma. Bezbrannost naprostoodporovala jeho přirozenosti. Velkou část života věnoval obezřetnosti a připravenosti. Navzdory rokůmtréninku pokládal za krajně obtížné být ve střehu i ve spánku. Schopnost jednat vyžadovala bdělost. A onbyl zvyklý bdít. Zvyklý nepodléhat únavě, která přetrvávala, když zavrhl spánek.

Už dlouho se mu nestalo, že by ho v noci vzbudil vlastní pláč. Dávno překonal bolest a slabost, kterépřinášely vzpomínky. V tomto ohledu dospěl v úsilí o vnitřní klid opravdu daleko.

Ale přece.

Jestliže pevně zavřel oči a kolem bylo naprosté ticho, občas se mu zjevila. Její korpulentní tělo sevymanilo z temných stínů a blížilo se k němu kolébavým krokem. Pomalu, pozvolna, jako vždy.

Ještě stále se mu zvedal žaludek ze vzpomínky na její vůni.

Temnou, sladkou a prašnou. Nedýchatelnou. Jako pach knih v její knihovně. Slyšel její hlas:

„Ty tvrdohlavej budižkničemu. Ty nemožnej spratku.“ Popadla ho a držela. Za slovy pokaždé následovalabolest. A trest. A oheň. Vzpomínka na oheň v některých částech jeho těla stále ještě přežívala. Rád siprstem přejížděl po jizvě. Připomínala mu, že přežil.

Když byl malý, myslel si, že trest je důsledkem toho, že dělá vždycky všechno špatně. Na základě svédětské logiky se proto snažil dělat věci správně. Zoufale a úporně. Jenže marně.

Teprve když trochu povyrostl, došlo mu, že nikdy nemůže udělat nic správně. Špatné a trestuhodné bylynejen jeho činy, nýbrž celá podstata jeho bytí. Byl trestán za svou existenci. Protože kdyby neexistoval,Ona by nezemřela.

„Neměl ses nikdy narodit!“ řvala mu do obličeje. „Jsi zlo! Zlo!“

Pláč, jenž přicházel po ohni, musel být tichý. Tak tichý, aby ho neslyšela. Protože jinak se vrátila.

Vždycky.

Pamatoval si, jak v něm to obvinění dlouho vzbuzovalo panický strach. Jak se člověk může vyrovnat s tím,z čeho ho vinila? Jak by mohl napravit, odčinit svůj hřích?

Ta zdravotní karta.

Vyhledal nemocnici, ve které se léčila, a nahlédl do kartotéky. Hlavně proto, aby si uvědomil rozsah svého

zločinu. V té době už byl plnoletý. Plnoletý a navěky odsouzený k vině. To, co si přečetl v její kartě, hovšak viny zcela nečekaně zprostilo. A s vysvobozením se dostavila i síla a energie. Náhle měl před sebounový život a s ním také nové zásadní otázky, k nimž musel zaujmout stanovisko. Otázka už nezněla, jakodčinit vlastní vinu, nýbrž jak odčinit bezpráví, které na něm bylo spácháno.

Vleže se maličko pousmál do tmy a pohlédl na svou novou panenku. Říkal si, ačkoli jistě to vědět nemohl,

že tahle by mu mohla vydržet déle než ostatní. Jen se nejdřív musí vyrovnat se svou minulostí, tak jakose s ní vyrovnal on. A k tomu stačí pevná ruka. Jeho pevná ruka.

A spousta lásky. Jeho zvláštní lásky, která jí ukáže cestu.

Opatrně ji pohladil po zádech. Nechtěně, nebo snad proto, že si nebyl vědom poranění, která jí způsobil, jí

přejel přímo po té nejčerstvější modřině, jež jí zdobila lopatku a podobala se malému temnému jezírku. S

trhnutím se probudila a otočila se tváří k němu. Oči se jí leskly strachem. Nikdy si nemohla být jistá, co ji

ve tmě čeká.

„Už je čas, Panenko. Můžeme začít.“

Její útlý obličej zalil krásný, rozespalý úsměv.

„Zítra začneme,“ pošeptal jí.

Pak se převalil zpátky na záda a znovu upřel pohled na mouchu na stropě. Byl vzhůru a ve střehu. Spánek

zavrhl.

Úterý

První dítě zmizelo uprostřed léta a za neustávajících dešťů. Začalo to v úterý. Ten den mohl klidněuplynout bez povšimnutí jako kterýkoliv jiný, avšak nakonec se z něj vyklubal den, který od základuzměnil život několika lidem. Jedním z nich byl i Henry Lindgren.

Bylo to třetí úterý v červenci a Henry měl zrovna službu v rychlíku X2000 z Göteborgu do Stockholmu.Pracoval u dráhy déle, než si byl ochoten připustit, a vůbec si nedovedl představit, co s ním bude, ažjednoho dne odejde do důchodu. Co si pak počne se vším volným časem? Tak sám?

Za to, že si natolik dobře pamatoval onu mladou ženu, které se cestou ztratilo dítě, zřejmě vděčil svémusmyslu pro detaily. Žena měla zrzavé vlasy, zelenou blůzku a sandály, ze kterých jí koukaly modřenalakované nehty. Kdyby Henry s manželkou bývali měli dceru, nejspíš by vypadala přesně takhle. Jehožena měla zamlada snad nejzrzavější vlasy na světě.

Když ale Henry té zrzavé paní s dcerou hned za Göteborgem kontroloval lístky, všiml si, že holčička se své

mamince vůbec nepodobá. Měla kaštanové vlásky splývající v měkkých vlnách, které působily ažnepřirozeně. Zahalovaly jí ramena a zčásti i obličejík. Dívenka měla tmavší pleť než maminka a velkémodré oči. Nos jí zdobily malinkaté pihy, díky nimž působila méně panenkovsky. Při odchodu se na niHenry usmál a ona mu úsměv plaše opětovala. Zdálo se mu, že vypadá unaveně. Odvrátila se a pohlédlaven z okna. Hlavu si opírala o opěradlo.

„Lilian, jestli si chceš dát nohy na sedadlo, tak se zuj,“ uslyšel Henry slova matky ve chvíli, kdy se otočil kdalšímu cestujícímu. Když se pak obrátil zpátky, zahlédl, jak holčička odkopla sandály na zem a skrčilanohy pod sebe. Sandály zůstaly na svém místě i poté, co zmizela.

Cesta z Göteborgu do Stockholmu byla děs a hrůza. Ve druhém největším švédském městě měl nastadionu Ullevi předchozího večera koncert jeden z nejznámějších švédských zpěváků. Spousta lidí sedruhý den po koncertě vracela do Stockholmu právě dopoledním vlakem.

Problémy začaly v pátém vagonu, kde dva mladíci pozvraceli sedadla a sváděli to na kocovinu povčerejším koncertě a následném tahu. Henry tedy běžel pro saponát a hadr. Hned nato vypukla ve třetímvagonu rvačka mezi dvěma dívkami. Jakási blondýna obvinila jednu brunetu, že jí chce přebrat kluka.Henryho pokusy je usmířit se ukázaly jako marné. Teprve za Skövde, v půli cesty, se situace trochuzklidnila. Obě sokyně konečně usnuly a Henry si mohl v klidu vypít kávu s Nellie, která dnes měla službu v

restauračním voze. Cestou zpátky si Henry všiml, že zrzavá paní i její dcerka Lilian také usnuly.

Pak cesta ubíhala relativně klidně, ovšem ne nadlouho. Těsně před Flemingsbergem, když jim doStockholmu zbývalo jen pár desítek kilometrů, ohlásil druhý průvodčí jménem Arvid Melin, že strojvedoucí

právě dostal zprávu, že na závěrečném úseku trati těsně před stockholmským hlavním nádražím došlo kzávadě na signalizačním zařízení a vlak bude mít pět až deset minut zpoždění.

Zatímco stáli ve Flemingsbergu, všiml si Henry, že zrzavá paní náhle vystoupila. Sama, bez dcery.

Nenápadně ji pozoroval okénkem kupé v šestém vagonu, určeném pro personál. Viděl, jak rázně přešlana druhou stranu nástupiště, kde bylo méně lidí, a vytáhla něco z kabelky. Snad mobilní telefon. Henry sipomyslel, že holčička nejspíš pořád spí. Alespoň v Katrineholmu ještě spala. Co to sakra dělám? přistihl se

Henry. Jsem snad nějaký šmírák nebo co?

Odvrátil pohled a pustil se do luštění křížovky v novém čísle časopisu Zahrádkář. Stokrát si pak říkal, coby se bývalo stalo, kdyby tu paní na nástupišti nespustil z očí. Nezáleželo na tom, kolik lidí mu opakovalo,že to přece nemohl tušit a že si nemá co vyčítat. Henry byl skálopevně přesvědčený, že jeho zápal prokřížovky zničil té mladé mamince život. A nemohl to vůbec ničím odčinit.

Když pak v reproduktoru zazněl Arvidův hlas vyzývající cestující, aby se vrátili na místa, neboť vlak jepřipraven k odjezdu, byl Henry ještě stále zabraný do luštění křížovky.

Později si nikdo nevybavoval, že by viděl za vlakem běžet mladou ženu. A přitom za ním určitě běžetmusela, protože hned po několika minutách jízdy zazvonil Henrymu služební telefon. Mladé mamince,která seděla s dcerkou na místě číslo šest ve druhém vagonu, ujel ve Flemingsbergu vlak a ona zůstala na

peroně. Na dispečinku říkali, že teď už jede taxíkem do Stockholmu. Její dcera je tudíž nyní ve vlaku

sama.

„Sakra,“ ulevil si Henry, jakmile zavěsil. Proč vždycky někdo musí něco zvorat? Copak nemůžu mít aspoňchvíli klid? Nikoho ani nenapadlo, že by mohli zastavit v některé z dřívějších stanic, když už byli tak blízkokonečné. Henry ráznými kroky zamířil do druhého vagonu, kde zjistil, že paní, která zmeškala vlak,nemůže být nikdo jiný než ona zrzavá žena, kterou viděl vystupovat. Její dcerka tu totiž seděla sama aještě pořád spala.

Mobilním telefonem oznámil na dispečink, že holčička spí a že mu připadá zbytečné ji budit a stresovat,dokud nedorazí do Stockholmu. Na to nikdo nic nenamítal a Henry navíc slíbil, že se na konečné stanici oholčičku osobně postará. Osobně. To slovo mu bude znít v hlavě ještě dlouho.

V okamžiku, kdy vlak projel stanicí Stockholm-jih, se začaly dívky ve třetím vagonu znovu prát a křičet.Právě když jeden z cestujících procházel ze druhého do třetího vagonu a dveře se automaticky otevřely,dolehlo k Henrymu řinčení tříštícího se skla. Nechal tedy dítě dítětem a s nervy na pochodu zavolalvysílačkou kolegu.

„Arvide, přijď okamžitě do třetího vagonu!“ zavelel. Kolega se však neozýval. Než se Henrymu podařilo od

sebe ty dvě dívky odtrhnout, stihl vlak s typickým zasyčením, které znělo téměř jako těžký, namáhavýpovzdech starého člověk, zastavit.

„Ty kurvo!“ vřeštěla jedna.

„Ty píčo!“ nedala se její kamarádka.

„Že se nestydíte,“ okřikla je starší paní, která si právě z police na zavazadla sundavala kufr.

Henry se rychle prodíral v uličce zástupem lidí, kteří mířili ke dveřím, a přes rameno na ty dvě bojovnice

zavolal:

„Už toho bylo dost. Koukejte okamžitě vystoupit!“ Přitom pokračoval dál do druhého vagonu doufaje, žese holčička nevzbudila. Div že během té krátké cesty neporazil několik lidí. Klidně by odpřisáhl, že nebylpryč ani tři minuty. A navíc byl přece tak blízko.

Když se však vrátil do druhého vagonu, spící holčička byla pryč. Zůstaly po ní jen sandálky na zemi. Venna peron se zatím valil dav cestujících, kteří sem za Henryho doprovodu dorazili z Göteborgu.

*

Alex Recht pracoval u policie už déle než čtvrt století. Proto byl přesvědčen, že si může bez uzardění

dovolit tvrdit, že za ta léta praxe získal bohaté zkušenosti, nemalé profesionální schopnosti i dobrou

intuici. Často slýchával, že má dobrý šestý smysl.

Máloco je pro policistu důležitější než právě intuice. Ta je znakem schopného profesionála, právě onaodděluje zrno od plev, přestože nikdy nenahrazuje fakta, pouze je doplňuje. Máte-li všechny karty nastole a všechny kousky skládačky jsou odkryté, zbývá ještě pochopit jejich význam, spojit útržky informací

v celek.

„Mnoho je povolaných, avšak málo vyvolených,“ prohlásil Alexův otec při slavnostním projevu poté, cojeho syn získal své první zaměstnání u policie.

Ve skutečnosti si Alexův otec přál, aby se jeho syn stal knězem, tak jako všichni prvorození synové vjejich rodě. Těžko se smiřoval s tím, že se jeho potomek rozhodl pro dráhu policisty.

„Policejní služba je svým způsobem taky poslání,“ namítl Alex smířlivě.

Otci předtím trvalo několik měsíců, než oznámil, že se uvolil akceptovat synovo rozhodnutí. Možná to celéponěkud ulehčila skutečnost, že se pro kněžskou dráhu později rozhodl Alexův mladší bratr. Alex mu za to

byl v každém případě neskonale vděčný.

Alex rád pracoval s lidmi, kteří stejně jako on považovali svou práci za poslání. S lidmi s dobrou intuicí adobře vyvinutým smyslem pro to, co jsou fakta a co nesmysl.

Možná právě proto, přemítal v duchu během jízdy autem ke stockholmskému hlavnímu nádraží, mu vůbec

nepadla do noty jeho nová kolegyně Fredrika Bergmanová. Alexovi připadalo, že nejenže svou novoupráci nebere jako poslání, ale navíc pro ni ani nemá vlohy. Na druhou stranu se však utěšoval, že Fredrika

se určitě u policie dlouho neohřeje.

Nenápadně zašilhal na sedadlo spolujezdce, kde kolegyně seděla. Měla tak neuvěřitelně rovná záda.Hned, jak ji poprvé uviděl, ho napadlo, jestli náhodou nesloužila v armádě. Dokonce si přál, aby mělpravdu. Ani při důkladném zkoumání jejích papírů však nepřišel na nic, co by nasvědčovalo tomu, že byFredrika strávila v armádě byť jen hodinu. Alex si povzdychl. V tom případě to musí být bývalágymnastka, protože takhle rovné držení těla přece nemůže mít žádná normální ženská, která v životěnedělala nic zajímavějšího, než že studovala na univerzitě.

Alex si diskrétně odkašlal a napadlo ho, jestli by jí, ještě než dojedou na místo, neměl něco říct o tompřípadu. Fredrika přece jen s podobnými záležitostmi neměla žádné zkušenosti. Jejich oči se krátce střetly

a Alex znovu upřel pohled na cestu.

„To je ale provoz,“ zabrblal.

Jako by někdy v centru Stockholmu nebyl provoz.

Za dlouhá léta u policie Alex vyšetřoval řadu případů pohřešovaných dětí, a čím dál tím víc se přikláněl knázoru, že děti se neztrácejí samy od sebe. Ztrácejí je dospělí. Bylo to tak téměř pokaždé. Téměřpokaždé. Každé ztracené dítě mělo také ztraceného rodiče. Lajdáka, který si podle Alexova názoru radšivůbec neměl děti pořizovat. Ne že by všichni byli alkoholici nebo podobné ztracené existence. Stejně takto mohli být i lidé, kteří třeba moc pracovali, příliš často a příliš pozdě večer se scházeli s kamarády, neboněkdo, komu na vlastních dětech jednoduše zrovna nezáleželo. Děti, které měly v životě dospělých pevněurčené místo, se tak často neztrácely. Alespoň podle Alexovy teorie.

Když vystoupili z auta, visely na obloze těžké černé mraky a tlumené hřmění v dálce věstilo bouřku.Vzduch byl neuvěřitelně vlhký a tíživý. Byl to jeden z těch dní, kdy si člověk nepřeje nic jiného, než aby už

bouřka konečně přišla, jen aby se pročistil vzduch a dalo se zase dýchat. Za mračny nad Starým Městemse zablesklo. Bouřka byla na cestě.

Alex a Fredrika rychle vešli hlavním vchodem do budovy hlavního nádraží. Třetí člen vyšetřovacího týmu,Peter Rydh, zavolal Alexovi na mobil a oznámil mu, že už je na cestě. Alexovi se ulevilo. Představa, že byměl takovéhle vyšetřování zahájit sám s kancelářskou myší, jako je Fredrika, se mu vůbec nezamlouvala.

Na nástupišti sedmnácté koleje, u níž stál vlak, z něhož se to dítě ztratilo, stanuli v půl čtvrté. Vlak se stalmístem činu a jako takový byl řádně prohledán. Švédské dráhy oznámily, že zatím není jasné, kdy budesouprava opět uvedena do provozu, což ten den vedlo k řadě zpoždění. Většina lidí na nástupišti mělapolicejní uniformu, až na pár výjimek. Alex usoudil, že zrzavá paní, která seděla na modré plastové bedněs nápisem písek a vypadala vyčerpaně, a přece podivně klidně, bude určitě matka zmizelého dítěte.Intuitivně vycítil, že to není typ rodiče, který by jen tak ztratil dítě, a rychle polkl. Jestli se ale dítěneztratilo samo, musel ho někdo unést. A jestli ho někdo unesl, pak to vůbec nebude tak jednoduché.

Uklidni se, napomenul se v duchu. Zatím toho věděl příliš málo na to, aby z toho mohl vyvozovat jakékolivzávěry.

K Alexovi a Fredrice přikročil mladík v policejní uniformě. Měl pevný, ale upocený stisk ruky a poněkudnesoustředěný, těkavý pohled. Představil se jen křestním jménem. Jens. Alex si pomyslel, že to budezřejmě nováček, který právě opustil policejní akademii, a tohle bude jeden z jeho prvních případů.Nedostatek zkušeností u nováčků Alexe děsil. Z většiny z nich během prvního půl roku přímo čišel zmateka chvílemi i čirá panika. Alex přemýšlel, jestli ten zelenáč, se kterým si právě potřásal rukou, už panikupřekonal. Určitě musel být zmatený z toho, co tam Alex dělá. Bylo velmi neobvyklé, aby komisaři samijezdili vyslýchat svědky. Alespoň v tak rané fázi vyšetřování.

Alex se nadechl, aby mladíkovi vysvětlil, proč přijel, Jens ho však předběhl. Překotně a zajíkavě spustil:

„Zavolali nás až půl hodiny po příjezdu vlaku. To už byli všichni cestující fuč. Teda kromě támhletěch.“Nedbale mávl rukou směrem ke skupince lidí stojících kousek za ženou, kterou Alex v duchu identifikovaljako matku dítěte. Alex pohlédl na hodinky. Půl čtvrté a deset minut. Takže od zmizení dítěte uběhlaskoro hodina a půl.

„Prohledali jsme celej vlak. Nikde není. To dítě jako. Šestiletá holka. A vypadá to, že ji ani nikdo neviděl.Aspoň nikdo, s kým jsme mluvili. Ale zůstaly tam jejich zavazadla. Ta holka si vůbec nic nevzala. Dokonce

ani boty. Ty ležely na zemi pod sedadlem.“

Do střechy nad peronem udeřily první kapky deště. Zahřmělo, tentokrát hlasitěji. Alex si pomyslel, že

horší léto snad ani nepamatuje.

„Támhleto je její matka?“ zeptala se Fredrika a diskrétním posunkem ukázala na zrzavou paní.

„Jo. Přesně tak,“ přikývl mladý policista. „Jmenuje se Sara Sebastianssonová. Odmítá jít domů, dokud

toho prcka nenajdem.“

Alex si v duchu povzdychl. To je snad jasné, že je to matka toho dítěte. Jeho by ani nenapadlo ptát se naněco tak evidentního. Prostě to věděl, cítil to. Fredrika podobnou intuici úplně postrádala. Na všechno septala a všechno zpochybňovala. Alexe to vytáčelo. Takhle se přece nedá pracovat. Kéž by si sama brzyuvědomila, že se na tuhle práci vůbec nehodí.

„Proč zavolali policii až za tak dlouhou dobu?“ pokračovala Fredrika.

Alex zbystřil. Konečně první smysluplná otázka.

Jens se narovnal. Až dosud znal odpovědi na všechny otázky, které mu oba starší kolegové položili.

„No, ono je to celý nějak zamotaný,“ spustil a Alex si všiml, že se snaží nezírat na Fredriku s otevřenoupusou. Vlak se zdržel ve Flemingsbergu a matka tý holčičky vystoupila, že si zavolá. Dítě nechala ve

vlaku, protože prej spalo.“

Alex zamyšleně přikývl. Děti se neztrácejí samy od sebe. Ztrácejí je rodiče. Že by tu ženskou přece jen špatně odhadl?

„No a na nástupišti k ní prej přišla ňáká holka, jako k paní Sebastianssonový, a prosila ji, jestli by jí

nepomohla, že má nemocnýho psa. Proto jí ten vlak ujel. Hned zavolala na Švédské dráhy a oznámila, že

jí ve vlaku zůstala dcera, a že sama sedá do taxíku a jede do Stockholmu.“

Alex poslouchal s povytaženým obočím.

„Jenže když vlak přijel, bylo dítě fuč. Průvodčí a ostatní zaměstnanci ho hned začali hledat. Lidi se hrnuliven a skoro nikdo z cestujících nebyl ochotnej jim pomoct. Nakonec sehnali dole v Burger Kingu aspoň

jednoho chlápka z ochranky. A pak dorazila matka, teda tamhle paní Sebastianssonová, taxíkem a

dozvěděla se, že její dcera zmizela. Hledali dál, mysleli si, že se holka probudila a vystoupila jako první,nebo tak něco. Ale nikde nebyla. Teprve potom zavolali policii. Jenže my jsme ji taky nenašli.“

„Vyvolávali jste ji rozhlasem v čekárně?“ zeptala se Fredrika. „Třeba je někde uvnitř.“

Jens nejdřív přikývl a vzápětí zavrtěl hlavou. „Jo, vyvolávali. Celou nádražní budovu teď prohledáváněkolik policajtů i dobrovolníků. Prej to co nevidět vyhlásí i v místním rádiu a požádají o pomoc veřejnost.

A taky taxikářský firmy. Jestli ta holka odešla sama, nemůže být daleko.“

Fredrika pomalu přikývla. Alex pohlédl na matku sedící na modré bedně. Vypadala vyčerpaně. Zničeně.

„Vyhlaste to i jinými jazyky,“ vyzvala ho Fredrika.

Oba muži na ni tázavě pohlédli.

„Spousta lidí tu má jiný mateřský jazyk než švédštinu. Třeba něco viděli. Vyhlaste to anglicky. A takyněmecky a francouzsky, jestli to půjde. Možná i arabsky.“

Alex souhlasně přikývl, že má Jens udělat, co Fredrika navrhla. Mladík odběhl, zřejmě velmi znepokojenmyšlenkou, kde rychle sežene někoho, kdo umí arabsky. Déšť zatím skrápěl hlouček lidí opodál a tlumené

hřmění přešlo v hlasité dunění, jehož ozvěna se šířila celou nádražní halou. Byl to odporný den uprostředstejně odporného léta.

*

Peder Rydh spěchal k Alexovi s Fredrikou po peroně přesně ve chvíli, kdy odcházel Jens, a nevěřícněpřitom civěl na Fredričino dvouřadé béžové sako. Copak ta ženská absolutně netuší, jak by měla dátsvému okolí i bez uniformy najevo, že patří k policii? Blahosklonně kýval na kolegy, které míjel, a mávalslužebním průkazem na znamení, že je jedním z nich. Málem dostal chuť poplácat mladší kolegy pozádech. S láskou sice vzpomínal na léta strávená v hlídkovém voze, ale neměnil by. Pozice vyšetřovateleměla své výhody.

Když Alex uviděl blížícího se Pedera, pokynul mu na pozdrav a věnoval mu vděčný pohled, že konečně

dorazil.

„Vracel jsem se zrovna z jedné schůzky na západním předměstí, když jsem dostal zprávu o tomztraceném dítěti. Tak jsem cestou nabral Fredriku a hned jsme vyrazili,“ vysvětlil rychle. „Nechci se tuzdržet moc dlouho, jen jsem se potřeboval trochu vyvětrat,“ pokračoval a věnoval kolegovi významný

pohled.

„Chceš říct, že jsi potřeboval vypadnout do terénu? Že už tě nebaví sedět v kanclu?“ usmál se Peder amísto odpovědi se mu dostalo unaveného přikývnutí. Na tom se oba muži i přes značný věkový rozdíl naprosto shodli. Člověk nikdy nezastává tak vysokou funkci, aby si mohl dovolit ztratit kontakt s realitou.A nic není vzdálenější realitě než sezení na zadku v kanceláři.

Oba muži však předpokládali, že v tom se s nimi Fredrika neshodne, a proto to dál nerozváděli.

„Tak fajn,“ ujal se velení Alex. „Uděláme to takhle: Fredrika si vezme na starost úvodní výslech matkytoho dítěte a ty, Pedere, zatím vyslechneš personál z vlaku a taky zjistíš, jestli si někdo z těch, co tuzůstali, nevšiml něčeho zvláštního. Na výslechy bychom sice správně měli být dva, ale řekl bych, že na toteď není čas.“

Fredrice takové rozdělení úkolů naprosto vyhovovalo, zdálo se jí však, že v Pederových očích zahlédlanáznak nelibosti. Zřejmě by nejradši matku dítěte vyslechl sám. Alex si toho patrně také všiml, protoževzápětí dodal:

„Jediný důvod, proč chci, aby s tou matkou promluvila Fredrika, je, že je žena. To bývá vždycky

jednodušší.“

Peder se hned zatvářil o něco spokojeněji.

„Tak se tu zatím mějte. Uvidíme se pak na stanici,“ ukončil hovor Alex.

Fredrika si povzdychla. Jediný důvod, proč chci, aby s tou matkou promluvila Fredrika… Pořád ta samá

písnička. Každý úkol, který jí přidělí, musejí něčím obhájit. Připadá si jako cizí těleso v cizím vesmíru.

Všichni neustále zpochybňují a omlouvají její přítomnost. Fredrika byla tak naštvaná, že si v tu chvíli

vůbec neuvědomila, že ji Alex nejen pověřil výslechem matky, nýbrž ji navíc nechal samotnou. V podstatě

počítala dny, které jí ještě zbývaly ve vyšetřovací skupině Alexe Rechta. Byla rozhodnutá odkroutit si

zkušební dobu a jít. V jiných institucích její schopnosti určitě ocení nesrovnatelně lépe.

Jen jednou jedinkrát se ohlédnu přes rameno a pak už nikdy, plánovala si v duchu Fredrika a

představovala si, jaké to bude, až onoho dne naposledy vyjde z policejní stanice ve čtvrti Kungsholmen.

Fredrika se vytrhla ze zamyšlení a zaměřila se na přítomnost. Totiž na to ztracené dítě.

Zdvořile se představila Saře Sebastianssonové a překvapilo ji, jakou silou jí žena stiskla ruku. Připadalo jí,

že tak silný stisk se vůbec nehodí ke strachu a k únavě v její tváři. Také jí neuniklo, že si paní

Sebastianssonová stále přetahuje rukávy svetru přes hřbety rukou. Vypadalo to jako automatický,

naučený pohyb. Skoro jako by ruce schovávala.

Že by měla modřiny? pomyslela si Fredrika. Jestli ji manžel bije, měli bychom to co nejdříve zjistit.

Musela však začít z jiného konce.

„Můžeme jít dovnitř, jestli chcete. Ať tu nestojíme na dešti.“

„Mně to nevadí,“ odvětila Sara Sebastianssonová přiškrceným hlasem.

Fredrika chvilku přemýšlela, co na to říct. Pak odpověděla:

„Jestli tu chcete zůstat kvůli své dceři, pak vás můžu ujistit, že kdyby se objevila, všichni ostatní by si jí

hned všimli.“

Kromě toho to není moc pravděpodobné, chtělo se jí dodat. Poslední větu si však nechala pro sebe.

„Lilian,“ pronesla Sara Sebastianssonová. „Prosím?“

„Jmenuje Lilian,“ zopakovala. „A zůstanu tady.“ Svá slova zdůraznila zavrtěním hlavy. „Ne, díky, kávu si

nedám.“

Fredrika dobře věděla, jaké problémy jí dělá být ve službě osobní. V tom ohledu byla úplně nemožná, typická kancelářská myš. Bavilo ji číst, psát a analyzovat. Zato jakýkoliv druh výslechů nebo rozhovorů jíbyl naprosto cizí. Prostě nevěděla, jak na to. Vždycky ji fascinovalo, když viděla Alexe, jak tu a tamčlověku, se kterým právě mluvil, položil ruku na rameno. To by ona nikdy neudělala. Ba co víc: samanesnášela, jestliže na ni někdo sahal, byť to bylo jen na rameno nebo na ruku. Dělalo se jí doslovašpatně, pokud se některý z kolegů snažil odlehčit situaci tím, že ji příliš silně poplácal po zádech nebo jidokonce objal kolem pasu. Tenhle typ fyzického kontaktu vysloveně nenáviděla, což také většina lidí

rychle pochopila. Ovšem našly se i výjimky. Fredrika sebou trhla. Ze soukromých myšlenek ji vyrušil hlaspaní Sebastianssonové:

„Proč by tam nechávala boty?“

„Prosím?“

„Lilian nechala pod sedadlem sandály. Něco ji muselo hrozně rozrušit, jinak by nikdy neodešla bosa. Neboby se aspoň na někoho obrátila, někoho by poprosila o pomoc.“ „Ani kdyby se probudila a zjistila, že jste pryč? Třeba zpanikařila a bez přemýšlení vystoupila.“

Sara Sebastianssonová zavrtěla hlavou.

„To neznáte Lilian. Takhle jsme ji nevychovali. Naučili jsme ji jednat a uvažovat prakticky. Obrátila by se

na někoho, kdo by seděl poblíž. Třeba na tu paní přes uličku. S tou jsme si cestou chvíli povídaly.“

Fredrika využila šance stočit hovor jiným směrem. „Říkala jste my?“

„Prosím?“

„Takhle jsme ji nevychovali. Máte na mysli svého manžela?“

Paní Sebastianssonová upřela pohled kamsi za Fredričino rameno.

„Ano. Jsme rozvedení, ale Lilian jsme samozřejmě vychovávali společně.“

„Máte střídavou péči?“ zeptala se Fredrika.

„Jsme od sebe teprve krátce,“ odvětila Sara pomalu. „Zatím ještě nemáme žádné zaběhlé zvyky. Lilian

občas bývá přes víkend u svého otce, ale většinu času tráví u mě. Uvidíme, jak to bude dál.“ Sara Sebastianssonová se zhluboka nadechla a při výdechu se jí roztřásl spodní ret. Její popelavě šedápleť kontrastovala se zrzavými vlasy. Dlouhé ruce měla pevně založené na prsou. Fredrika si všimla nehtůna jejích nohou a překvapila ji jejich barva. Modrá. „Hádali jste se o to, u koho bude Lilian bydlet?“ pokračovala Fredrika opatrně.

Paní Sebastianssonová sebou trhla.

„Vy myslíte, že ji mohl unést Gabriel?“ zeptala se a pohlédla Fredrice přímo do očí.

Fredrika si domyslela, že Gabriel zřejmě bude otec zmizelé dívky.

„Nic si nemyslíme,“ odpověděla rychle. „Jen musíme zvážit všechny možné scénáře, které… Jen se

snažíme pochopit, co se Lilian mohlo stát.“

Sara Sebastianssonová ještě víc nahrbila ramena. Kousla se do spodního rtu a upřeně zírala do země.

„S Gabrielem… jsme se občas… hádali…, chci říct, hádáme. Jednou, ačkoli to už je dávno, jsme se hádali i

o Lilian. Ale nikdy jí neublížil. Nikdy.“

Fredrice neuniklo, jak si Sara Sebastianssonová opět stahuje rukávy. Rychle usoudila, že pokud paní

Sebastianssonovou její bývalý manžel opravdu bil, nebo snad ještě bije, určitě jí to ta žena neřekne tady ateď. Na stanici se pak podívá, jestli nenajde nějaká policejní oznámení. Se Sařiným bývalým manželem sikaždopádně musejí promluvit.

„Mohla byste mi říct, co přesně se stalo na nádraží ve Flemingsbergu?“ zeptala se Fredrika doufajíc, žetohle téma bude paní Sebastianssonové méně nepříjemné.

Sara Sebastianssonová několikrát mlčky přikývla. Jen ať se mi tu nerozbrečí, modlila se v duchu Fredrika.S pláčem si totiž nevěděla rady. V soukromí ano, ale v práci nikdy.

„Vystoupila jsem na peron. Chtěla jsem si zavolat,“ spustila váhavě paní Sebastianssonová. „Volala jsem

kamarádovi.“

Fredrika se zarazila. Kvůli dešti se nemohla pořádně soustředit. Kamarádovi?

„To jste mu nemohla zavolat normálně z vlaku?“

„Nechtěla jsem probudit Lilian,“ odvětila Sara Sebastianssonová rychle.

Až příliš rychle. Kolegům, kteří s ní mluvili předtím, navíc řekla, že šla telefonovat ven, protože seděly v

takzvaném tichém vagonu, kde je telefonování zakázáno.

„Byla hrozně unavená,“ pokračovala paní Sebastianssonová téměř šeptem. „Jezdíváme do Göteborgu zamými rodiči. „Nejspíš se musela nastydnout, protože jinak cestou nikdy nespí.“

„Chápu,“ přikývla Fredrika a na chvíli se odmlčela, než položila další otázku:

„Takže jste vystoupila proto, aby Lilian neslyšela, komu voláte?“ Sara Sebastianssonová se vzdala bez boje.

„Máte pravdu. Nechtěla jsem, aby Lilian ten hovor slyšela,“ přikývla pomalu.

„S Andersem se známe teprve krátce. Nemá smysl, aby se o něm Lilian dozvěděla už teď.“

Protože by to vyklopila tatínkovi, který zřejmě svou bývalou manželku mlátí i po rozvodu, doplnila ji v

duchu Fredrika.

„Mluvili jsme spolu sotva minutu. Ani ne. Chtěla jsem mu jen říct, že budeme za chvíli doma, že ke mněmůže večer přijít, až uložím Lilian.“

„A dál?“

Sara Sebastianssonová přešlápla a ztěžka si povzdychla. Z jejího držení těla bylo patrné, že na to, co

přijde, opravdu nerada vzpomíná.

„Bylo to celé nepochopitelné,“ odvětila Sara Sebastianssonová vyčerpaným hlasem. „Vůbec to nechápu.“

Unaveně zavrtěla hlavou.

„Na nástupišti mě oslovila jedna paní. Nebo spíš slečna. Celkem vysoká, hubená, vypadala ztrhaně.

Rozhazovala rukama a křičela něco o tom, že má nemocného psa. Myslím, že si vybrala mě, protože jsem

stála dál od ostatních lidí. Z toho, co říkala, jsem pochopila, že chtěla sjet dolů po eskalátoru, ale že pes

najednou dostal křeč a svalil se na zem.“

„Křeč? Pes?“

„Jo. Tak to povídala. Že tam prý leží a potřebuje s ním pomoct, sama že ho na ten eskalátor nedostane.

Skoro celý život jsem mívala psa a viděla jsem, jak je zoufalá. Tak jsem jí pomohla.“

Sara Sebastianssonová umlkla. Fredrika si zamyšleně mnula ruce.

„Nenapadlo vás, že by vám ten vlak mohl ujet?“

Poprvé během rozhovoru měla paní Sebastianssonová ostrý hlas i pohled.

„Když jsem vystupovala, ptala jsem se průvodčího, jak dlouho tam budeme stát. Říkal minimálně desetminut. Minimálně.“ Sara Sebastianssonová zdvihla ruce a roztáhla dlouhé štíhlé prsty. Deset prstů, desetminut. Ruce se jí lehce třásly, stejně jako spodní ret.

„Deset minut,“ opakovala šeptem. „Proto jsem šla té slečně se psem pomoct. Myslela jsem si, byla jsem si

jistá, že to stihnu.“

Fredrika se klidně nadechla.

„Viděla jste vlak odjíždět?“

„Zrovna jsme toho psa dostaly na eskalátor,“ odvětila paní Sebastianssonová chvějícím se hlasem.

„Zrovna jsme ho dostaly nahoru, když vtom jsem se otočila a uviděla, že se vlak pomalu rozjíždí.“

Zalapala po dechu a pohlédla Fredrice do tváře.

„Nevěřila jsem svým očím,“ pokračovala a po tváři jí stékala osamělá slza. „Připadalo mi to jako z

nějakého hororu. Seběhla jsem po eskalátoru jako šílená a utíkala za vlakem. Jenže nezastavil.

Nezastavil!“

Fredrika sice neměla děti, přesto v ní ta slova vzbudila hrůzu. Sevřel se jí žaludek.

„Paní na informacích ve Flemingsbergu mi pomohla do vlaku zavolat. A hned jsem skočila do taxíku.“

„A co ta slečna se psem?“

Sara Sebastianssonová si otřela koutek oka.

„To bylo trochu divné. Zmizela. Hodila toho psa na vozík pro pošťáky, který zrovna stál u eskalátorů, a

vyběhla ven. Pak už jsem ji neviděla.“

Obě ženy stály chvíli mlčky, zabrané do svých myšlenek. První přerušila ticho paní Sebastianssonová:

„Víte, že jsem se vlastně ani nebála? Tedy potom, co jsem zavolala do toho vlaku. Přišlo mi zbytečné si

kvůli něčemu takovému dělat starosti. Říkala jsem si, že to Lilian ten kousek z Flemingsbergu na hlavní

nádraží zvládne sama.“

Olízla si rty a nahlas se rozplakala.

„Dokonce jsem si v tom taxíku udělala pohodlí. Zavřela jsem oči a na chvíli si zdřímla. Spala jsem, zatímconějaký šílenec unesl moji holčičku.“

Fredrika věděla, že tuhle bolest nedokáže utišit. S největším sebezapřením udělala to, co jinak nikdynedělala: natáhla ruku a pohladila tu zoufalou matku po rameni.

Pak si všimla, že přestalo pršet. Od Lilianina zmizení uběhla další hodina.

*

Dostat se z Flemingsbergu autobusem bylo složitější, než si Jelena představovala.

„Nesmíš jet vlakem, taxíkem ani autem,“ nařídil jí Muž ráno, když nejméně posté probírali všechny detaily

plánu. Pojedeš autobusem na zastávku Skärholmen a pak metrem. Jasný?“

Jelena horlivě přikývla.

Jasný. Udělá všechno, co bude v jejích silách.

V žaludku ji nervózně šimralo. Modlila se, aby všechno vyšlo podle plánu. Kdyby se Muži nepodařilo todítě unést, byl by vzteky bez sebe.

Jelena nenápadně pohlédla na hodinky. Uběhla víc než hodina. Nejdřív měl autobus zpoždění a pak ještěmusela čekat na metro. Už brzy bude doma a dozví se, jak to dopadlo. Zpocené dlaně si utírala o džíny.Nikdy si nemohla být zcela jistá, co dělá správně a co špatně. Zjistila to teprve, jestliže ji Muž buď

pochválil, nebo potrestal.

Poslední dobou s ní ale byl spokojený. Dokonce se naučila i řídit a pořádně mluvit.

„Musíš artikulovat, aby ti bylo rozumět,“ napomínal ji Muž. „Hrozně huhňáš. A taky se musíš zbavit tohotiku. Tím akorát někoho vyděsíš.“

Jelenu to stálo nemalé úsilí, nakonec se jí to však podařilo. Teď jí jen občas trochu cuklo v oku, alejenom, když byla nervózní. V klidu už se jí to vůbec nestávalo.

„Tak je šikovná,“ pochválil ji Muž a pohladil ji po tváři.

Jelenu to zahřálo u srdce. Doufala, že až se vrátí domů, dostane se jí další pochvaly.

Metro konečně dorazilo do stanice, kde měla vystoupit. Jelena se musela přemáhat, aby se samýmvzrušením nedala do běhu. Musí jít pěkně klidně a nenápadně, aby si jí nikdo nevšiml. Oči upírala dozemě a prsty si pohrávala s pramínkem vlasů.

Když vyšla na ulici, pršelo. Déšť jí zastíral výhled. To ale nevadilo. I tak ho viděla. Jejich pohledy se nakratičký okamžik střetly. Jeleně se zdálo, že na jeho rtech zahlédla úsměv.

*

Peder Rydh nevěřícně sledoval Fredričiny utěšovací pokusy. Hladila Saru Sebastianssonovou po rameni sestejným odporem, jako když člověk ze slušnosti štítivě hladí kamarádova prašivého psa. Lidé jako onanemají u policie co dělat. Tady jde hlavně o umění jednat s lidmi. Se všelijakými lidmi. S jakýmikoliv lidmi.

Peder si podrážděně odfrkl. Nápad zaměstnávat u policie civilisty byla pěkná pitomost.

„Policie potřebuje nové posily a nový pohled na věc.“ Tak znělo vysvětlení shora.

Fredrika sice Pederovi několikrát vysvětlila, co všechno studovala, ale jemu to upřímně řečeno bylo úplnějedno. Používala příliš mnoho nadmíru dlouhých slov. Jenom všechno komplikovala. Uplatňovala moc

rozumu a málo intuice. Zkrátka se na tuhle práci ani v nejmenším nehodila.

Peder s obdivem sledoval, s jakou vervou policejní odboráři protestují proti postavení a statusu, jakémuse v řadách policie dostává civilistům. Vždyť nemají vůbec žádné relevantní zkušenosti. Úplně postrádajíony výjimečné schopnosti, které se dají získat jen tím, že se člověk vypracuje od píky. Na to je potřeba odsloužit si minimálně pár let v hlídkovém voze. Každý den se potýkat s opilci. S muži, kteří mlátí svoježeny. Vozit domů opilé děti a uklidňovat jejich rodiče. Vyrážet dveře od bytů, kde umírají a hnijí osamělé

existence.

Peder potřásl hlavou. Teď měl jiné starosti než neschopné kolegy. V duchu si opakoval, co se zatímdozvěděl od vlakového personálu. Průvodčímu Henrymu Lindgrenovi trochu moc jela pusa, ale zato mělsmysl pro detail a výtečnou paměť. Vlak vyjížděl z Göteborgu v 10:50. Do Stockholmu dorazil sosmiminutovým zpožděním ve 14:07.

„To zpoždění ve Flemingsbergu jsem nehlásil já, nýbrž Arvid,“ zdůraznil Henry.

Smutně se díval na vlak stále ještě stojící na nástupišti. Všechny jeho dveře byly otevřené a zely jakovelké černé díry. Henry si zoufale přál, aby z jedné z těch děr najednou vyskočila ta ztracená holčička. Vduchu si představoval, že se třeba někde ve vlaku zapomněla, znovu usnula a teď se probudila. Sjistotou, jaké jsou schopní jen dospělí, však věděl, že to není možné. Do vlaku nastupovali a zase z nějvystupovali jedině policisté a technici. Na uzavřeném nástupišti dál intenzivně hledali stopy po ztracenémdítěti. Henry se nemohl zbavit knedlíku v krku.

Peder pokračoval ve výslechu:

„Říkal jste, že jste na to dítě dohlížel. A dál?“

Když měl Henry vylíčit, jak to, že holčičku na chvíli spustil z očí, jako by se Pederovi scvrkával před očimaa zestárl o několik let.

„Nemohl jsem být na víc místech zároveň,“ povzdychl si. „Jak už jsem vám říkal, v několika vagonech byly

cestou problémy. Musel jsem tam tu malou na chvíli nechat a jít do třetího vagonu. Ale vysílačkou jsemvolal Arvida. Volal jsem ho několikrát a nahlas, jenomže se nehlásil. Myslím, že mě neslyšel. Jako by snadani neměl vysílačku zapnutou.“

Peder se rozhodl Arvidovo chování nekomentovat.

„Takže jste ji tam nechal samotnou. To jste ani nepožádal nikoho z cestujících, aby na ni zatím dohlédl?“

ptal se dál Peder.

Henry dramaticky rozhodil rukama.

„Vždyť jsem šel jen do vedlejšího vagonu!“ téměř vykřikl. „A myslel jsem si, myslel jsem, že se hned

vrátím. A taky že jo.“

Hlas se mu roztřásl.

„Nechal jsem ji samotnou ani ne tři minuty. Vrátil jsem se, jen co vlak zastavil a lidi začali vystupovat.

Jenže to už byla pryč. A nikdo si nevšiml, že by vstala a odešla.“

Henry pokračoval přidušeným hlasem:

„Jak je to vůbec možné? Jak to, že si nikdo ničeho nevšiml?“

O tom Peder něco věděl. Řekněte deseti lidem, ať vám popíšou zločin, jehož byli svědky, a dozvíte se

deset různých verzí toho, co se stalo, jak se to stalo a co měl pachatel na sobě.

Co mu ale přišlo divné, bylo chování Arvida Melinse. Nejdřív nechal odjet vlak z Flemingsbergu, přestože

věděl, že Sara Sebastianssonová vystoupila, a pak navíc neodpovídal na Henryho volání.

Peder rychle Arvida Melinse vyhledal. Ten seděl sám na lavičce na nástupišti a vypadal nanejvýš

nervózně. Když uviděl Pedera přicházet, zdvihl oči od země a zeptal se:

„Budeme už moct jít? Nemůžu tady prosedět celej den.“

Peder se posadil vedle něj na lavičku, schválně demonstrativně pomalu, pohlédl mu zpříma do očí a klidně

opáčil:

„Jestli jste si nevšiml, ztratilo se dítě. Co můžete mít důležitějšího na práci než nám pomoct ho najít?“

Poté už mu toho Arvid Melins moc nepověděl, nepočítaje přímé odpovědi na přímé otázky.

„Co jste řekl té paní, která se vás ve Flemingsbergu ptala, jak dlouho tam budete stát?“ zeptal se Peder

přísným tónem a přistihl se, že s Arvidem Melinsem mluví jako s drzým školákem.

„To už si přesně nepamatuju,“ odpověděl průvodčí vyhýbavě.

Peder v duchu konstatoval, že Arvid Melins, kterému mohlo být kolem třiceti let, odpovídal asi tak, jak si

Peder představoval, že mu jednou v pubertě budou odpovídat jeho děti.

„Kam jdeš? – Ven! – Kdy přijdeš? – Nevím!“

„Ale pamatujete si, že jste s paní Sebastianssonovou mluvil?“ pokračoval Peder.

Arvid Melins zavrtěl hlavou.

„Ani ne.“

Peder měl sto chutí ho proplesknout, Arvid Melins však klidným tónem pokračoval:

„Chci říct, na tu samou otázku už se mě ptala spousta lidí. Myslím, že si vzpomínám, že jsem s ní mluvil.Ale snad je dospělá, ne?“ pronesl přidušeným hlasem a teprve teď si Peder všiml, jak to v něm vře. „To,že jsem řekl, že tam vlak bude stát deset minut, přece neznamená, že jsem jí to slíbil. Všichni, všichnicestující se chtějí dostat co nejdřív domů. Nikdo si nikdy nestěžoval, že jsme vyjeli dřív, než se řeklo.Nikdy. Proč vůbec z toho nástupiště odcházela? Kdyby tam normálně zůstala, tak by slyšela, jak jsem

hlásil odjezd.“

Arvid Melins kopl do prázdné plechovky od coca-coly. Ta se se zlobným rachotem odkutálela na druhou

stranu nástupiště.

Peder si pomyslel, že jestli se ta holčička v pořádku nenajde, Arvid Melins ani Henry Lindgren nejspíš ještě

dlouho nebudou mít klidné spaní.

„Takže jste si nevšiml, že jste Saře Sebastianssonové ujeli?“ zeptal se Peder pomalu.

„Ne, to jsem si fakt nevšimnul,“ odvětil Arvid Melins. „Chci říct, že jsem jenom zkontroloval, jestli někdo

nezůstal na peroně, jako vždycky. Ale nikoho jsem neviděl, takže jsme vyjeli. Henry říkal, že mě pak volal

vysílačkou, jenže to jsem neslyšel… Zapomněl jsem si ji totiž zapnout.“

Peder pohlédl na tmavě šedou oblohu a zaklapl poznámkový blok.

Musí ještě rychle vyslechnout zbytek personálu a cestujících. Možná by mu mohla pomoct Fredrika, jestli

už je hotová s tou matkou.

Koutkem oka Peder zahlédl, jak Fredrika se Sarou Sebastianssonovou prohodily ještě pár slov a rozloučilyse. Paní Sebastianssonová vypadala zoufale. Peder polkl. V duchu si představil vlastní rodinu. Co by dělal,kdyby se někdo pokusil ublížit jeho dětem?

Pevně sevřel blok v ruce. Musí sebou hodit. Zbývá mu ještě několik výslechů a on nerad otálí.

*

Na stanici se vrátili Pederovým služebním autem. Kola svištěla po zmoklém asfaltu a Fredrika i Peder bylizabráni každý do svých myšlenek. Zaparkovali v podzemních garážích a mlčky vyjeli výtahem do patra,kde sídlil jejich vyšetřovací tým. Hned vedle krajské kriminálky, státní kriminálky a stockholmské policie.Všichni se to sice zdráhali vyslovit nahlas, ale vyšetřovací tým Alexe Rechta v podstatě sloužil dvěmapánům. Nebo vlastně třem. Tuto zvláštní skupinu tvořili vybraní jedinci s rozmanitými zkušenostmi ipůvodem. Oficiálně sice spadali pod stockholmskou policii, ale ve skutečnosti úzce spolupracovali jak sestátní, tak s krajskou kriminálkou, které si také mohly nárokovat jejich služby. Politické řešení něčeho, coby neměl být problém.

Fredrika unaveně klesla za svůj pracovní stůl. Kancelář. Existuje vůbec lepší místo pro přemýšlení a práci?

Fredrika si dobře uvědomovala, jak naivní bylo si myslet, že někdo u policie ocení a využije její odbornoukvalifikaci. Za nic na světě nebyla s to pochopit, proč proboha policajti tak šmahem a z gruntu pohrdajílidmi z akademického prostředí, jako je ona. Ovšem je to vůbec pohrdání? Neberou ji spíš jakokonkurenci? Tím si Fredrika sama nebyla jistá. Zato však věděla, že tahle situace není dlouhodoběudržitelná.

Její cesta k vyšetřovacímu týmu Alexe Rechta vedla přes pozici vyšetřovatele v Radě pro prevencikriminality a pak přes členství v expertním týmu sociálního úřadu. O práci u policie se ucházela proto, aby

si rozšířila zkušenosti z praxe. Teď už ale věděla, že tu rozhodně nezůstane. Přesto i v takové situacizachovávala klid. Měla dobré kontakty a díky nim také pootevřené dveře na spoustu různých míst vestátní správě. Šlo jen o to, udržet si chladnou hlavu. Ono se určitě brzy něco objeví.

Fredrika si byla velmi dobře vědoma toho, jak působí na své kolegy. Komplikovaně a nepřístupně. Myslí si

o ní, že nemá smysl pro humor a je bezcitná.

To ale není ani v nejmenším pravda, říkala si Fredrika. Nejsem chladná. Jen právě teď vůbec nevím, co

dál.

Její přátelé by ji charakterizovali jako vřelou a empatickou. A také jako člověka, který dokáže stát zasvými blízkými. Taková však byla Fredrika v soukromí. A teď se od ní najednou očekávalo, že bude cityprojevovat i v práci, což pro ni bylo něco nepředstavitelného.

Ne snad, že by k lidem, s nimiž se ve službě setkávala, vůbec nic necítila, nebo že by jí chyběl soucit. Jense prostě rozhodla nedávat ho najevo.

„Copak jsem psycholog?“ ospravedlňovala se před kamarádkou, která se podivovala nad tím, jak málo jeFredrika ochotná se v práci citově angažovat. „Jsem vyšetřovatel, a to je rozdíl. Tady nejde o to, kdojsem, ale co dělám. Já vyšetřuju zločiny. Utěšovat oběti musí někdo jiný.“ Jinak by to byl můj konec,dodala v duchu. Kdybych měla každé oběti zločinu poskytnout útěchu, nic by ze mě nezbylo.

Fredrika si nevzpomínala, že by kdy toužila pracovat u policie. Když byla malá, snila o dráze

violoncellistky. Hudbu měla v krvi a sen věnovat se jí v srdci. Spousta dětí ze svých dětských dnů vyroste,

to však nebyl Fredričin případ. Její sny se naopak dál vyvíjely a nabývaly konkrétnějších obrysů. Společně

s matkou zvažovala, na jakou hudební školu se přihlásí, která by se pro ni nejlépe hodila. V sedmé třídězačala skládat vlastní hudbu.

Těsně po patnáctých narozeninách se ale všechno změnilo. Později se ukázalo, že nadobro. Fredrika bylas kamarádkou a jejími rodiči lyžovat. Cestou zpátky měli nehodu a Fredrika si vážně zranila pravou ruku.Po roce rehabilitace bylo jasné, že nedokáže zvládat zátěž, jakou představuje každodenníněkolikahodinové cvičení.

Lékař jí tehdy v dobré víře řekl, že měla štěstí. Štěstí. Čistě teoreticky a racionálně vzato Fredrika chápala,

jak to myslel. Kamarádčina maminka po nehodě ochrnula od pasu dolů. Její bratr havárii nepřežil. Noviny

psaly o té bouračce jako o filipstadské tragédii.

Fredrika jí ovšem nikdy v duchu neřekla jinak než Ne.štěstí. Pro ni to byl nanejvýš konkrétní životní zlom.Před Ne.štěstím byla jeden člověk, a po něm druhý. Velmi zřetelně rozlišovala Předtím a Potom.Nedokázala a nechtěla si připustit, že by měla Štěstí. Ještě teď, o dvacet let později, se někdy sama sebe ptala, jestli se vůbec někdy smíří se životem, který přišel Potom.

„Můžeš se věnovat tolika jiným věcem,“ utěšovala ji babička při několika příležitostech, kdy Fredrika dalaprůchod svému nepředstavitelnému zoufalství, že jí byly odepřeny sny o vytoužené budoucnosti. „Mohlabys třeba pracovat v bance, když ti tak jde matematika.“

Fredričini rodiče raději neříkali nic. Matka byla klavírní virtuoska a hudba byla téměř posvátnou součástíjejich každodenního rodinného života. Fredrika v podstatě vyrůstala v kulisách různě velkých scén, kde její

matka koncertovala, ať už jako sólistka, nebo s orchestrem. Fredrice občas připadalo, že je součástíorchestru. Ty chvíle byly přímo magické.

To jí také umožňovalo vést s matkou důvěrné rozhovory.

„Co teď budu dělat?“ zeptala se Fredrika šeptem matky jednoho večera těsně před maturitou a po tváříchse jí řinuly slzy. Milovnice hudby prosící o radu jinou milovnici hudby.

„Neboj, Fredričko, najdeš si něco jiného,“ odvětila matka a pohladila ji po zádech. „Máš v sobě tolik síly,vůle a energie. Najdeš si něco jiného, uvidíš.“

A měla pravdu.