Nelson DeMILLE

Kapitola 1

Franka Bellarosu jsem poprvé potkal jednu slunnou dubnovou

neděli v Hicksově zahradnictví, což je podnik, v němž místní šlechta nakupuje už více než sto let. Oba jsme ke svým autům na parkovišti se štěrkovým povrchem tlačili červené nákupní vozíčky naplněné rostlinami, hnojivy a takovými věcmi. Zavolal na mne:

„Pan Sutter? Jste John Sutter, že ano?“

Sledoval jsem muže, který ke mně přicházel. Byl oblečen do pytlovitých pracovních kalhot a modrého bavlněného trika. Zprvu jsem si myslel, že je to někdo ze zahradnictví, ale když se přiblížil, poznal jsem jeho obličej, který jsem často vídal v televizi a

v novinách.

Frank Bellarosa nepatří k tomu druhu celebrit; které byste si přáli náhodně potkat, nebo vlastně byste si je nepřáli potkat vůbec. Je to naprosto unikátní americká celebrita, ve skutečnosti gangster. Muž jako Bellarosa by byl v některých částech světa štvancem, někde jinde by zase mohl bydlet v prezidentském paláci, ale u nás v Americe se pohybuje v místě, které je příhodně pojmenováno jako podsvětí. Je to neobvinitelný zločinec, stejně jako občan a daňový poplatník. On je přesně tím, koho má na mysli federální žalobce, když někoho propouští na kauci, ale upozorňuje ho, aby se ‚nestýkal se známými zločinci‘. No a jak se ke mně tahle známá postava z podsvětí blížila, snažil jsem se za každou cenu přijít na to, proč zná mé jméno; nebo co chce, nebo proč ke mně napřahuje ruku. Ale nakonec jsem jeho ruku uchopil a řekl: „Ano, jsem John Sutter.“

„Já jsem Frank Bellarosa, váš nový soused.“

Cože? Myslel jsem, že dokážu zachovat kamennou tvář, ale teď jsem se asi zašklebil. „Ach,“ řekl jsem, „to je…“ celkem děsné.

„No jo. Jsem rád, že vás poznávám.“

Takže jsme si s novým sousedem asi minutu nebo dvě povídali a prohlíželi si to, co ten druhý koupil. Měl rajčata, lilek, papriky a bazalku. Já tam měl netýkavky a měsíček. Pan Bellarosa navrhl,

abych pěstoval něco, co se dá sníst. Já jsem mu řekl, že jím měsíček a má žena že ji netýkavky. Přišlo mu to legrační. Na rozloučenou jsme si potřásli rukama bez nějakých konkrétních představ, kdy se zase uvidíme, a já jsem nastoupil do

svého Fordu Bronco.

Byla to ta nejzvláštnější věc, jaká se mi kdy stala, ale jak jsem

nastartoval, zažil jsem neobvyklý pocit, že vidím do budoucnosti,

a to, co jsem viděl, se mi rozhodně nelíbilo.

Kapitola 2

Vyjel jsem ze zahradnictví a zamířil domů. Možná bych vám měl povědět, do jakého sousedství se pan Frank Bellarosa s rodinou rozhodl přistěhovat. Je to asi nejlepší rezidenční čtvrť v Americe, vedle níž například Beverly Hills nebo

Shaker Heights vypadají jako barabizny.

Není to čtvrť v tom pravém urbanistickém smyslu ‚slova, ale spíš shluk několika vesniček z koloniálních dob a velkých usedlostí na

newyorském Long Islandu. Celý prostor má místní pojmenování

Severní pobřeží, ale jinak je i mezinárodně známý jako , i když ani obchodníci s nemovitostmi by se to nahlas říct

neodvážili:

Je to oblast starých peněz, starých rodů, starých sociálních tradic a starých představ o tom, komu by mělo být umožněno volit a kdo by směl vlastnit půdu. rozhodně není pastorální

jeffersonovskou demokracií.

Novodobí zbohatlíci, kteří potřebují nový dům a rozumějí tomu, co je to za místo, pochopitelně souhlasí s tím, že když se na trh s nemovitostmi dostane některé ze zdejších velkých panství, je to výsledkem nešťastné finanční situace. Mohou si to ještě rozmyslet a koupit si něco na Jižním pobřeží, kde se snad budou cítit lépe, nebo pokud si koupí kousek Zlatého pobřeží, udělají to s velkým znepokojením a při plném vědomí, že je to zruinuje a že by se raději neměli pokoušet vypůjčit si od lidí z vedlejšího panství sklenku Johnie Walker Black.

Ale muž jako Frank Bellarosa podle mě asi ignoruje všechny ty souvislosti a velké společenské ledovce, které jej obklopují, a vůbec netuší, jak svatá je půda, po níž kráčí.

Anebo, pokud byl Frank Bellarosa informován, tak je mu to

stejně jedno, což je snad ještě zajímavější. V těch několika minutách hovoru mi připadal jako člověk s primitivním elánem, asi jako voják-dobyvatel z nějaké zaostalé civilizace, který se nastěhoval do velké vily poraženého šlechtice. Jak už jsem řekl, Bellarosa si koupil nemovitost hned vedle nás. Náš dům se jmenuje Stanhope Hall, jeho zase Alhambra. Zdejší velké domy mají jména a ne čísla, ale v rámci spolupráce s poštovním úřadem Spojených států do mé plné adresy patří i ulice Grace Lane a městečko Lattingtown. Mám i směrovací číslo, které stejně jako většina sousedů používám jen zřídka a místo něj uvádím staré označení Long Islandu, takže má adresa vypadá asi takhle: Stanhope Hall, Grace Lane, Lattingtown, Long Island, New York. Svou poštu dostávám.

Já ani má žena Susan nežijeme vlastně ve Stanhope Hallu, což je

obrovská, padesátipokojová nevkusná hromada vermontského

granitu, kde by mě jen účet za topení zruinoval už v únoru. My bydlíme v domě pro hosty, což je mnohem skromnější,

patnáctipokojová budova, postavená na sklonku století ve stylu

anglického panství. Má žena tento dům pro hosty, společně s deseti z celkem dvou set akrů půdy, dostala svatebním darem od svých rodičů. Naše pošta ve skutečnosti chodí do domku u brány, což je ještě skromnější, šestipokojová záležet z kamene, obývaná

Georgem a Ethel Allardovými.

Allardovi jsou tím, čemu se říká rodinní sloužící, což znamená, že jsou zvyklí pracovat, ale moc toho neudělají. George zde býval správcem usedlosti, kterého zaměstnával otec mé ženy William i její dědeček Augustus. Má žena je z rodu Stanhopeů. Teď je to velké padesátipokojové sídlo opuštěno a George se svým způsobem stará o celý dvousetakrový pozemek. On i Ethel žijí v domě u brány zdarma, takže nahradili hlídače s jeho manželkou, kteří tu byli potřeba naposledy někdy v padesátých letech. George s omezenými rodinnými prostředky dělá, co může. Jeho pracovní morálka zůstala silná, i když jeho staré tělo ne. Společně se Susan jsme se shodli na tom, že pro Allardovy toho děláme mnohem více, než oni pro nás, což je situace, která tady v okolí není nijak neznámá.

George a Ethel se soustřeďují většinou jen na okolí brány a udržují živé ploty zastřižené, natírají bránu z tepaného železa, prostříhávají břečťan na zdech usedlostí i na domě u brány a na jaře vysazují záhony květin. Zbytek usedlosti je v rukou božích, pokud nebude

uvedeno jinak.

Odbočil jsem z Grace Lane na štěrkovou cestu k bráně, která je většinou otevřená kvůli našemu pohodlí, protože je to jediný přístupový bod na Grace Lane i do celého okolního světa. George se přišoural k autu a po cestě si otíral ruce do zelených pracovních kalhot. Otevřel mi dveře ještě dřív, než, jsem to stihl udělat sám a řekl: „Dobré ráno, pane.“ George je ze staré školy, jeden z posledních žijících příslušníků té malé třídy profesionálních sloužících, které se v naší velké demokracii dařilo tak krátce. Příležitostně si hraji na snoba, ale Georgeova podlézavost mi někdy připadá trapná. Moje žena, která se bohatá už narodila, si z toho nic nedělá a nedělá taky nic proti tomu. Otevřel jsem kufr bronca a řekl jsem: „Pomůžete mi?“ „Jistě, pane, jistě. Dovolte, udělám to sám.“ Uchopil lodýnky s netýkavkami a měsíčkem a složil je na trávník vedle štěrkové cesty. „Letos vypadají opravdu dobře, pane Suttere,“ řekl. „Vybral jste krásné kytky. Tyhle vysadím kolem sloupů u brány a potom vám pomůžu s tím vaším.“ „To si můžu udělat sám. Jak se dnes ráno cítí paní Allardová?“

„Daří se jí velmi dobře, pane Suttere, a od vás je hezké, že se na

ni ptáte.“

Když si s Georgem povídáme, vždycky to zní takhle škrobeně, s výjimkou situací, kdy má v sobě pár drinků. George se na panství Stanhope narodil asi před sedmdesáti lety a z dětství si pamatuje na bouřlivá dvacátá léta, na Velký krach i na odumírající Zlatou éru ve třicátých letech. I po krachu v devětadvacátém se tu pořádaly párty, společenské plesy a pólové zápasy, ale jak mi George v jednom případě sentimentální kocoviny sdělil, „Všichni tu přišli o srdce. Ztratili důvěru v sebe sama a válka dobré časy definitivně ukončila.“ To všechno jsem znal z historických knih a z toho, s čím se tu člověk setkával, když tu bydlel. Ale George mi o historii Zlatého pobřeží poskytoval mnohem detailnější a osobnější informace, a když jich měl pár v sobě, vyprávíval historky o velkých rodinách: kdo s kým spával, kdo koho zastřelil ze žárlivosti nebo kdo ze zoufalství zastřelil sebe. Byla zde celá síť služebnictva, která do jisté míry existuje dodnes, a jejíž členové si vyměňují historky

v kuchyních zbylých velkých sídel, v domcích u bran nebo

v místních hospodách pro dělný lid. Je to taková odrůda amerického Nahoře, dole, a jen Bůh ví, co si tihle lidé povídají

o Susan a o mně.

Pokud ale jednou z Georgeových vlastností není mlčenlivost,

pak loajalita určitě je, a jednou jsem vlastně zaslechl, jak chlápkovi,

který nám přišel prořezat stromky, říká, že Sutterovi jsou lidé, pro

které stojí za to pracovat. On ale ve skutečnosti nepracuje pro mě,

ale pro Susaniny rodiče, Williama a Charlotte Stanhopeovy, kteří se

na penzi uchýlili do Hilton Head a snaží se Stanhope Hallu zbavit

dřív, než je zruinuje. Ale to je jiná historka.

Ethel Allardová, to je taky něco docela jiného. I když je vždy korektní a příjemná, hned za tou fasádou vře třídní nenávist. Nepochybuji o tom, že kdyby někdo vyběhl s červenou vlajkou,

Ethel Allardová by se vyzbrojila dlažebními kostkami z chodníku a vydala by se k mému domu. Podle toho, co jsem slyšel, byl její

otec ve městě úspěšným majitelem nějakého obchodu, který přišel

na mizinu díky špatným radám, jež mu jeho zákazníci udíleli

ohledně investic a kterého následně zruinovala neschopnost těchto zákazníků zaplatit mu to, co mu dlužili za dodané zboží. Bylo to samozřejmě v roce 1929, a od té doby to tu už nikdy nebylo jako předtím. Domnívám se, že to bylo jako kdyby bohatí nedostáli svému slovu vůči nižším třídám tím, že se začali zabíjet alkoholem, kulkami a skoky z oken, nebo jako by prostě zmizeli a nechali na místě jen své domy, dluhy a čest. Já vím, že je těžké soucítit s bohatými, takže Ethelin úhel pohledu chápu.

Tak to tady ale vypadá, nějakých šedesát let po Velkém krachu,

a možná že už je čas prozkoumat trosky.

Pokud vám to tady nepřipadá příliš americké, ujišťuji vás, že to

Amerika je, jenom krajina tu vypadá trochu jinak.

George na mne mluvil. „No, jak jsem vám už říkal tehdá, pane

Suttere, před pár dny se do Hallu dostaly nějaký děcka a udělaly si

tam večírek.“

„Způsobily nějakou škodu?“

„Ani ne. Spousta flašek od pití, a taky jsem našel pár těch…

věcí…“

„Kondomů.“

Přikývl. „No, ale už jsem to všechno uklidil a vyměnil jsem

i překližku na tom okně, kterým vlezli dovnitř. Ale raději bych tam

dal nějaký tabulový plech.“

„Objednejte ho. Připište to na můj účet v krámě.“

„Ano, pane. Když už začalo jaro…“

„Ano, já vím:“ Za tepla se místním divochům vařily hormony.

Abych řekl pravdu, i já jsem do opuštěných panských sídel

chodíval. Trocha vína, nějaké svíčky a tranzistorák naladěný na

WABC a možná i oheň v krbu, i když to bylo asi zbytečné. Myslím,

že milování v ruinách se vyrovná máloco. A teď jsem zjistil, že je

zajímavé, že jsou zase v módě kondomy. „Nenašel jste nějaké stopy

po drogách?“

„Ne, pane. Jenom to pití. Určitě nemám zavolat policii?“

„Ne.“ Vypadalo to, že se místní policie o problémy šlechty

zajímá, ale asi bych se necítil moc dobře, kdybych v opuštěném padesátipokojovém baráku stál s párem poldů, kteří by se snažili tvářit solidárně. A stejně mi ti mladí neudělali žádnou škodu. Nasedl jsem do bronca a po skřípavém štěrku projel bránou. Bude potřeba pět set krychlových yardů drcené modré skalice po šedesáti dolarech za yard, aby zimou zničená cesta dostala nový povrch, ani ne palec na výšku. V duchu jsem si poznamenal, že musím tuto dobrou zprávu napsat svému tchánovi.

Můj domov, dům pro hosty, ten stojí asi dvě stě yardů po příjezdové cestě nahoru a padesát yardů od ní na konci další cestičky, která také zoufale potřebuje štěrk. Dům samotný je

v dobrém stavu, protože byl postaven z importovaného

Cotswoldského kamene, a jeho břidlicová střecha a měděným plechem pobité okenní rámy a okapy nevyžadují skoro žádnou péči stejně jako plastová okna a hliníkové obklady. Na zdech nám roste břečťan, který bude potřeba prostříhat, až se jeho světle zelené úponky začnou rozrůstat, a vzadu za domem je růžová zahrada, která ještě umocňuje dojem, že jste se ocitli v Anglii.

Susanino auto, zelený závoďák Jaguár XJ-6, dar od jejích

rodičů, stál zaparkovaný na konci cesty. Další připomínka staré

dobré Anglie. Tady měli skoro všichni sklony k anglofílii, prostě se

to do lidí dostalo z prostředí.

Vstoupil jsem do domu a zavolal: „Lady Stanhopeová!“ Susan

odpověděla z růžové zahrady, takže jsem za ní vyšel zadními dveřmi. Seděla v litinové zahradní židli. Na takovéhle věci se

myslím dokáže posadit jenom ženská. „Dobré jitro, má paní. Mohu vás zpustošit?“

Pila čaj a z jejího hrnku se v chladném dubnovém vzduchu kouřilo: Mezi holými růžovými keři rašily žluté krokusy a lilie a. na slunečních hodinách štěbetal ~ drozd. Byl to pěkný pohled,

jenomže jsem si všiml, že Susan je zase v jedné ze svých tichých

nálad.

„Byla sis zajezdit?“ zeptal jsem se.

„Ano, proto mám na sobě jezdecké kalhoty a smrdím jako kůň,

Sherlocku.“

Sedl jsem si na kovový stůl před ní. „Nikdy neuhodneš, koho jsem potkal v Hicksově zahradnictví:“

„Ne, to neuhodnu.“

Chvíli jsem svou ženu sledoval. Je to nápadně krásná žena, jestli si mohu dovolit jí takhle lichotit. Má ohnivě zrzavé vlasy, což byl podle mé tety Cornelie jasný příznak šílenství. K nim má oči zelené jako kočka, které nutí všechny lidi, aby do nich neustále civěli. Pleť má jemně pihovatou a smyslně našpulené rty, které způsobují, že muži při pohledu na ně okamžitě začnou myslet na sexuální akt. Tělo má tak pružné a v tak dobrém stavu, jak by to jen člověk mohl chtít od čtyřicetileté ženy, která porodila dvě děti. Ona sama by vám na otázku, jaké je tajemství jejího zdraví a štěstí, odpověděla,

že je to jízda na koni, v létě, na podzim, v zimě i na jaře, v dešti,

sněhu i slunečním svitu. Jsem do té ženy bláznivě zamilovaný,

třebaže jsou doby, jako například teď, kdy je náladová a vzdálená.

Teta Cornelia mě varovala i před tím. „Potkal jsem našeho nového

souseda,“ řekl jsem.

„Ano? Ze společnosti HRH?“

„Ne, ne, odtud.“ Stejně jako mnoho jiných usedlostí, i Alhambra

byla podle místních záznamů prodána přes společnost. Prodej se

uskutečnil v únoru za hotové a o týden později byl veřejně

oznámen. Realitní agent tvrdil, že kupce neznal, ale soudě podle

pátrání a řečí příslušníků staré gardy se možné pole zúžilo na

íránské, korejské, japonské nebo jihoamerické dealery farmaceutik,

nebo na mafiány. Toho se také týkal rozsah možných nočních můr. Zástupci všech jmenovaných skupin už ve skutečnosti nějaké nemovitosti na Zlatém pobřeží vlastnili. Protože kdo jiný by v dnešních dnech měl tolik peněz? I obhájci už začali, šetřit a republika byla na prodej. „Říká ti něco jméno Frank Bellarosa?“ Susan chvilku přemýšlela. „Nemyslím si.“

„Mafie.“

„Opravdu? A to je ten náš nový soused?“

„Takhle mi to řekl on.“

„On ti řekl, že je mafián?“

„Samozřejmě že ne. Ale vím to o něm z novin a televize. Nechce

se mi věřit, že jsi o něm nikdy neslyšela. Frank ‚Biskup‘ Bellarosa.“

„On je biskup?“

„Ne, Susan, to je jeho mafiánská přezdívka. Všichni mají přezdívky.“

„To je jako fakt?“

Usrkla si čaje a nepřítomně se zahleděla do zahrady. Susan, což nebylo mezi obyvateli této zahrady Edenu neobvyklé, si většinu okolního světa nepřipouštěla. Četla Trollopa, Agathu Christie,

nikdy neposlouchala rádio a televizi sledovala jenom tehdy, když si

přehrávala videokazety se starými filmy. I zprávy o počasí získávala z nahraných telefonních vzkazů. O místních událostech se dovídala z týdeníku dobrých zpráv a několika předražených časopisů, které k tomuto účelu sloužily blahobytné zlatopobřežní komunitě. Co se

týkalo špatných zpráv, osvojila si Thoreauskou filozofii: Když si

přečtete o jedné vlakové katastrofě, je to, jako byste četli o všech.

„Naštvala tě moje novinka?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny a zeptala se mě: „A tebe nenaštvala?“

Jako právník nesnáším, když mi lidé odpovídají otázkou, kterou

jsem jim položil, proto jsem odpověděl štiplavě. „Ne. Ve skutečnosti bude teď Grace Lane dobře chráněná FBI, kterou posílí ještě místní detektivové a čmuchalové.“ Vypadala, že tuto informaci zpracovává, a potom řekla: „Ten

chlap… jakže se jmenuje?“ „Bellarosa.“

„Ano. Měla bych si s ním promluvit o koňských stezkách a

o právu přecházet přes jeho pozemek.“ „Dobrý nápad. Jen mu to řekni.“

„To udělám.“ Vzpomněl jsem si na hloupý, i když k téhle příležitosti se docela hodící vtípek, který jsem Susan musel hned říci. „Víš, když Kryštof Kolumbus vystoupil na břeh Nového světa – to je vtip – a zavolal na skupinu domorodých Američanů něco jako ‚Buenos dias!‘ nebo možná ‚Buon giorno!‘, tak jeden z těch Indiánů se obrátil ke své ženě a řekl: ‚No to budou sousedi.‘“ Susan se zdvořile usmála.

Vstal jsem a došel k,zadní zahradní brance a Susan jsem nechal

s jejím čajem, náladou a s jejím potenciálním problémem s vysvětlováním práva jezdce na průjezd mafiánskému donovi.

Kapitola 3

Podle jedné z místních tradic, pokud na něčí pozemek vstoupíte pěšky, dopouštíte se vstupu na cizí pozemek. Pokud jedete na koni,

jste šlechta.

Nevěděl jsem, jestli o tom pan Frank Bellarosa už ví a jestli ano, tak zda hodlá tradici dodržet a ctít. Ale stejně jsem tu sobotu později odpoledne na jeho pozemek projel skrz řadu bílých borovic, která naše pozemky oddělovala. Seděl jsem v sedle Yankeeho, manželčina druhého koně, šestiletého valacha smíšeného původu. Yankee měl dobrou povahu na rozdíl od Zanzibara, Susanina nervózního arabského hřebce. Yankeeho jste mohli schvátit a zpěněného odstavit bez toho, že by zemřel na pneumonii, kdežto Zanzibar potřeboval ustavičnou veterinární péči kvůli záhadným a nákladným nemocem. Proto jsme Yankeeho měli, stejně jako přišel vhod můj Ford Bronco, protože Susanin jaguár byl každý druhý týden v servisu. To máte tak – za vysoké postavení se musí platit vysoká cena. Když jsem vyjel zpoza borovic, nechal jsem za sebou kus

otevřeného pole, bývalé pastviny pro koně, která nyní zarostla keři a různými odrůdami stromků a vypadala, že pokud ji necháme bez

dozoru, stane se za chvíli samostatným lesem.

Byl jsem si jistý, že Bellarosa, stejně jako ostatní lidé jeho

druhu, se spíše stará o vlastní bezpečí než o soukromí, a napůl jsem očekával, že se tu setkám se snědými pistolníky s ulízanými vlasy, v černých oblecích a ve špičatých botách. Pokračoval jsem přes pole k třešňovému hájku. Právě se začalo stmívat, počasí bylo pěkné a kolem sebe jsem cítil vůni čerstvé

zeminy. Jediným zvukem, který jsem slyšel, byla Yankeeho kopyta

na měkkém trávníku a ptáci, štěbetající své večerní trylky na vzdálených stromech. Celkově to působilo jako dokonalý pozdní večer na začátku jara. Zajel jsem s Yankeem do třešňového hájku. Neošetřované a sukovité staré stromy byly nově olistěny a pučely na nich růžové květy. Na mýtině v hájku byla do země zapuštěná kašna s mozaikou, nyní naplněná suchým listím. Kolem kašny stály a povalovaly se klasicistické drážkované sloupy a zlomené překlady. Na vzdálenější straně byla mechem pokrytá socha Neptuna se zvednutou rukou bez trojzubce, takže to vypadalo, že právě objednává rundu pro celou hospodu. U nohou měl čtyři kamenné ryby, z jejichž otevřených tlam kdysi prýštila voda. Toto byla jedna z klasických zahrad v Alhambře, která byla kdysi postavena jako napodobenina římských ruin, ale nyní se ironicky sama ve zříceninu proměnila.

Hlavní budova Alhambry nebyla klasicistní stavbou, ale spíše

rádoby španělským panstvím se štukovanými zdmi, kamenným podloubím, balkony z tepaného železa a střechami z červených došků. Čtyři sloupy, které tvořily základ klenutého sloupoví, byly ve dvacátých letech opravdu přivezeny ze zřícenin Kartága, kdy bylo moderní a ještě možné plenit starobylá archeologická sídla. Nevím, co bych dělal.já, kdybych měl takovou spoustu peněz, ale myslím, že bych asi vykazoval jistou umírněnost. Ale umírněnost je podmínkou vaší éry, kdy se zmenšují zásoby skoro všeho, co je pro život důležité. Bouřlivá dvacátá léta rozhodně nebyla o umírněnosti. A člověk může být produktem jenom své vlastní éry, žádné jiné.

Projel jsem kolem ruin v zahradě, po nichž přišlo malé stoupání. Asi o čtvrt míle na východ byla ve stínu skrytá Alhambra. Z okna za balkonem ve druhém patře svítilo jediné světlo, náhodou jsem věděl, že je za ním knihovna. Knihovna v Alhambře, stejně jako mnoho jiných místností

v těchto velkých usedlostech, původně existovala v Evropě. Jejími původními vlastníky a staviteli Alhambry byli pán a paní Julius Dillworthovi, kteří ve dvacátých letech při výletu do Evropy objevili u svého hostitele krásnou, ručně vyřezávanou dubovou knihovnu.

Hostitelem byl jakýsi starý anglický šlechtic, jehož jméno i titul

jsem zapomněl: Dillworthovi za celou knihovnu nabídli nečekanou,

ale okázalou cena a ten tvídový starý gentleman, kterému možná

chyběly peníze v důsledku té stejné světové války, v níž Dillworthovi zbohatli, nabídku přijal. Asi minutu nebo tak nějak jsem okno knihovny pozoroval a potom jsem Yankeeho obrátil a jel jsem zpět z kopce dolů k zahradě. Teď jsem zahlédl bílého koně, jak se pase na čerstvé jarní trávě mezi dvěma převrácenými sloupy. Na koňském hřbetě seděla povědomá ženská postava, oblečená do těsných džínů a černého roláku. Když jsem přijížděl, podívala se mým směrem,.ale potom se zase otočila. Byla to má žena Susan, ale podle toho, jak vypadala, jsem mohl říct, že není sama sebou. Chci říci, že ráda hrála divadlo a improvizovala. Takže, abych jí vyšel vstříc, jsem na ni zavolal: „Kdo jsi?“

Zase se ke mně obrátila, a podivně chladným hlasem odpověděla: „A kdo jste vy?“ Já sám jsem si tím nebyl ještě docela jistý, ale zkusil jsem zaimprovizovat. „Patří mi tato půda,“ řekl jsem. „Ztratila ses, nebo

tu loupíš?“

„Ani jedno. A pochybuji, že by někdo jako vy a s tak vychrtlým

koněm mohl vlastnit tuto půdu.“

„Nebuď drzá. Jsi tu sama?“

„Byla jsem, než jste přišel vy,“ odsekla mi.

Zajel jsem s Yankeem těsně vedle bílého araba. „Jak se

jmenuješ?“ „Daphné. A jak vy?“

Ještě pořád jsem si žádné jméno nevymyslel, takže jsem řekl:

„To bys měla vědět, na čí půdě stojíš. Sestup z koně.“

„Proč bych měla?“

„Protože jsem to řekl. A jestli to neuděláš, shodím tě dolů

a sešvihám rákoskou. Sesedni!“

Zaváhala, ale potom sesedla.

17

„Uvaž ho.“

Uvázala koně k jedné z třešní a zůstala stát vedle něj, obličejem obrácená ke mně.

„Sundej si šaty.“

Zavrtěla hlavou. „To neudělám.“ „Ale ano,“ vyštěkl jsem. „Rychle.“

Chvilku stála bez hnutí, potom si stáhla rolák a odhalila pár

pevných ňader. Stála tam se svetříkem v jedné ruce a vzhlížela ke mně. „Musím to udělat?“

„Ano.“

Odložila svetr, potom si sundala boty a ponožky. Nakonec

vyklouzla i z džínů a kalhotek, které odhodila na trávu. Přijel jsem i s koněm ještě blíž, a shlížel jsem na ni, jak tam stála v mizejícím slunečním světle nahá. „Nebudeš drzá že ne, Daphne?“

„Ne, pane.“

Byl to Susanin nápad jak okořenit manželský sex, i když abych byl upřímný, nikdy jsem si nestěžoval na to, že hraji v jejích sexuálních fantaziích. Některá tato dramata byla napsána a režírována (Susan), někdy, jako třeba toto setkání, byla čistá improvizace. Místa se měnila podle ročního období. V zimě jsme to dělávali ve stáji, nebo abychom si připomněli naše mládí, před krbem v nějakém opuštěném domě.

Toto bylo naše první setkání pod širým nebem v této nové

sezóně, a na nahé ženě stojící na poli nebo v lese je něco takového, že to působí na ty nejprimitivnější instinkty obou pohlaví, zatímco to současně popírá moderní konvence o tom, kde by se lidé měli milovat. To mi tedy věřte, že si zvyknete i na občasného mravence či čmeláka. Susan se zeptala: „Co se mnou chcete dělat?“ „Cokoli se mi zamane.“ Podíval jsem se na nehybně stojící Susan, jak s dlouhými zrzavými vlasy spadajícími jí do tváře, čeká na rozkaz. Neměla žádné herecké vzdělání, ale kdyby musela, byla by asi dobrá herečka. Ani jediným pohybem obličeje nedávala najevo, že je mou ženou a že tohle je hra. V každém případě to byla nahá a bezbranná žena, kterou se právě chystá znásilnit cizí muž na koni. Skutečně se jí třásla kolena a vypadala opravdu vyděšeně. „Prosím vás, pane, udělejte si se mnou cokoli chcete, ale udělejte to rychle.“

Nejsem v takovýchto hrách moc dobrý a byl bych raději, kdyby mi napsala scénář, abych věděl, koho bych měl představovat, nebo alespoň v jaké historické epoše se pohybujeme. Někdy bývám Říman nebo barbar, rytíř nebo aristokrat, a ona je otrokyně, vesničanka nebo zpupná šlechtična, zasluhující si trest. Přijel jsem úplně před Susan a uchopil jsem její vystrčenou bradu do ruky. „Stydíš se?“ „Ano, pane.“

Měl bych se zmínit i o tom, že Susan si často vybírá dominantní role a já většinou hrávám role nahých otroků na dražbě nebo vězně, který je svlečen a dostane výprask nebo tak něco. Ještě než vás napadne, že jsme úplně zkažení, bych vás rád ujistil, že jsme oba registrovaní republikáni a členové Episkopální církve, kterou navštěvujeme pravidelně, leda s výjimkou jachtařské sezóny. Tak jako tak, při této příležitosti jsem měl pocit, že jsme v sedmém století nebo někde poblíž, proto jsem použil tu větu ‚Nebuď drzá‘ i ty ostatní přihlouplé dialogy. Pokoušel jsem se vymyslet nějakou další dobrou větu, až jsem nakonec řekl: „Ty jsi Daphne, manželka toho zrádce sira Johna Worthingtona?“

„Ano jsem, pane. A jste-li opravdu lord Tvrdolín, přišla jsem vás požádat, jestli byste se za mého manžela nemohl přimluvit u Jeho

Výsosti krále.“

Opravdu jsem v tu chvíli lord Tvrdolín byl a přál jsem si, abych měl na sobě volnější kalhoty. „Jsem Tvrdolín každým coulem,“ odpověděl jsem a zahlédl jsem na její tváři opravdový úsměv.

Susan klesla na kolena a rukama mi objala boty. „Ach prosím,

můj pane, musíte mou petici předat králi Karlovi.“

Historie není zrovna mým největším koníčkem, ale to se dá

snadno obejít. Cílem hry stejně není znalost historie. „A jakou

laskavost mi uděláš na oplátku ty, jestliže já se za tebe přimluvím?“

řekl jsem.

„Udělám cokoli si budete přát.“

Tak tohle bylo cílem hry. Tohle divadýlko mě vždycky nabudilo

mnohem dřív než Susan, takže jsem vlastně chtěl rychle začít

s poslední scénou. „Vstaň,“ poručil jsem jí.

Vstala a já jsem ji popadl za zápěstí a vyprostil jsem nohu ze

třmenu. „Vstrč pravou nohu do třmenu.“

Vložila svou bosou bohu do třmenu a já jsem ji obličejem k sobě

vytáhl nahoru, takže jsme oba seděli stěsnaní v malém anglickém sedle a ona mne objímala pažemi a tiskla mi na hruď svá nahá prsa. Pobídl jsem Yankeeho, a ten se dal do kroku. „Vyndej mi ho,“ řekl

jsem jí.

Rozepnula mi poklopec, vyndala ho a držela ho ve svých teplých

rukou. Řekl jsem jí: „Dej ho dovnitř.“

Vzlykla a řekla: „Dělám to jenom proto, abych zachránila život

svého manžela. On je jediný muž, kterého jsem kdy poznala.“

Hlavou mi proběhlo několik rozverných odpovědí, ale můj intelekt už teď plně ovládaly hormony, takže jsem jen vyštěkl: „Dej ho dovnitř?“ Nadzvedla se a sedla si na něj, přičemž jí unikl překvapivý výkřik. „Drž se.“ Pobídl jsem Yankeeho, který začal cválat. Susan se mě držela pevně a navíc mě ještě objala svýma silnýma nohama. Zabořila mi tvář do krku a jak kůň nadskakoval, sténala. A tohle nehrála.

Teď už jsem byl naprosto uchvácen kouzlem okamžiku. Jsem jenom průměrný jezdec a ta trocha zkušeností, které jsem měl, na tohle rozhodně nestačila. Yankee vlastním tempem proběhl třešňovým hájkem, potom se vydal na pastvinu. Vzduch byl ztěžklý díky koňskému pachu, ušlapané zemině, našim tělům i Susaninu pižmovitému pachu, který se kolem nás šířil. Bože, to byla vyjížďka, když mi Susan na krku těžce dýchala a křičela, já jsem lapal po dechu a mezi námi se rozšiřovala vlhká skvrna.

Susan vyvrcholila jako první a vykřikla tak, že v křoví vyplašila bažanta. Já jsem ji o sekundu později následoval a nedobrovolně jsem přitom škubl uzdou, takže Yankee málem udělal kotrmelec. Kůň se uklidnil a začal se popásat,.jako by se nic nestalo. Se Susan jsme se přitiskli jeden ke druhému a snažili jsme se popadnout dech. Konečně se mi podařilo ze sebe vyrazit. „Juj… to byla jízda…“

Susan se usmála. „Omlouvám se, že jsem vstoupila na vaši

půdu, pane.“

„Lhal jsem, není to moje půda.“

„To je v pořádku. Můj manžel stejně nemá žádné potíže

s králem.“ 20

Oba jsme se rozesmáli. Potom se ona zeptala. „A co jsi tu dělal?“

„To samé, co ty. Projížděl se.“

„Nebyl jsi na návštěvě u našeho nového souseda?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ale viděl jsem světlo v jeho okně.“

„Chystám se s ním promluvit.“

„Možná by ses měla napřed oblíknout.“

„A možná budu mít větší štěstí, když zůstanu jak jsem. Vypadá

dobře?“

„Není ošklivý, takovým tím středomořským způsobem.“

„Dobře.“

Obrátil jsem Yankeeho. „Vezmu tě zpátky k Zanzibarovi a

k tvým šatům.“

Hrdě se vztyčila. „Ne, tady sestoupím a dojdu tam pěšky.“

„To raději ne.“

„Ale jo, to bude dobrý. Drž mě, za ruku.“

Sesedla a odkráčela. Ještě jsem za ní zavolal: „Ale stejně nemáš čas si s Bellarosou povídat. Jinak zase přijdeme k Eltonovým pozdě.“ Zamávala, aby mi dala najevo, že mě slyší. Sledoval jsem svou ženu, jak nahá a bosá přechází přes pastvinu, dokud nevstoupila do stínu třešňového hájku. Potom jsem Yankeeho zase obrátil a zamířili jsme k domu. Asi po minutě nebo tak nějak jsem byl schopen schovat lorda Tvrdolína zase do kalhot. Se svou ženou, Susan Stanhope Sutterovou, se milujeme i v posteli, a líbí se nám to. Ale myslíme si, že manželství, které je

založeno jen na realitě, je odsouzeno k nezdaru, stejně jako jedinci, kteří se nedokáží povznést na křídlech fantazie, jsou předurčeni k záhubě. A jsem si vědom toho, že manželské páry, které si vyplňují své sexuální fantazie, musejí dát velký pozor, aby se

nedostaly na temnou, stranu lidské psychiky. My se Susan jsme se

několikrát ocitli na jejím okraji, ale vždycky jsme se vrátili zpátky. Mezi bílými borovicemi jsem přejel z Bellarosova pozemku na Stanhopeův. Moc se mi nelíbilo to, že jsem Susan nechal jít za tmy několik stovek yardů ke koni nahou, ale když říkala, že to bude dobrý, tak asi chtěla, abych od ní zmizel. No, ale když jsem si to přebral, tak jsem dnes koupil a vysadil kytky, hlavní budova byla znovu zabezpečena, k obědu jsme si z Labužníkova potěšení nechali přivézt kuře Dijon s chřestem, potom jsem si ve městečku vyřídil nějaké pochůzky a večer jsem ve

stejnou dobu jezdil na koni i souložil. Takže to byla zajímavá,

produktivní a uspokojivá sobota. Soboty mám rád.

Kapitola 4

Pán sedmého dne odpočíval, což se vykládá tak, že všechny jeho

výtvory, z předchozích šesti dní by měly dělat totéž.

George a Ethel Allardovi berou sabat vážně, stejně jako většina

pracujících lidí z generace, která pamatuje šestidenní pracovní týden s desetihodinovou pracovní dobou. Já jsem se zase musel

postarat o Pánův anglický břečťan, který už mi přerůstal až na

okenní tabulky.

Já v neděli vlastně nedělám nikdy nic obchodního, ale

přemýšlím o tom, co budu muset udělat v pondělí, a přitom se

věnuji drobným domácím pracím.

Se Susan jsme břečťan zastřihávali asi do deseti dopoledne,

potom jsme se oblékli a vyrazili do kostela.

Susan řídila svůj jaguár a u domku u brány jsme se zastavili, abychom naložili George a Ethel, kteří na nás čekali na zápraží. George měl na sobě svůj hnědý kostelový oblek, Ethel beztvaré šaty s květinovým potiskem, které naneštěstí vypadaly, jako by se snažily o návrat módy žen, které chtějí vypadat jako tapety ze čtyřicátých let.

Allardovi mají vlastní auto, starého lincolna Williama

Stanhopea, kterého tu zanechal, když se v devětasedmdesátém s Charlotte Stanhopeovou stěhovali do Hilton Head v Jižní Karolíně. George někdy zaskakoval i jako jejich šofér a pořád byl ještě dobrým řidičem i navzdory pokročilému věku. Ale protože

u Svatého Marka se konávala jenom jedna bohoslužba, tak by od nás bylo povýšenecké, kdybychom jim nenabídli svezení a dost možná by bylo trapné, kdybychom o svezení požádali my je. Možná

jsem byl příliš přecitlivělý, ale musel jsem se pohybovat na úzké

hranici mezi chováním pána tohoto panství, a chováním Georgeova

a Ethelina pomocníka při údržbě pozemku. Všichni jsme v sobě měli ještě hodně pozůstatků ze starých časů a George stejně nebyl

problémem. Problémem byla Ethel Rudá.

Allardovi nastoupili a všichni jsme odsouhlasili, že máme další

překrásný den: Susan vyjela na Grace Lane a začala zrychlovat. Mnohé zdejší cesty byly původně jen stezkami pro koně a mezky a ještě pořád byly uzoučké, točité a se špatným povrchem. Jsou osázeny překrásnými stromy a jsou nebezpečné. Rychle jedoucí

automobil je tu od katastrofy málokdy vzdálen víc než jedinou sekundu.

Grace Lane, která měří asi míli, zůstala soukromou cestou. To

znamená, že tu neexistuje žádné legální rychlostní omezení, i když

je zde rychlostní omezení takzvaně praktické. Susan si myslí, že je to sedmdesát mil v hodině, já se přikláním spíše ke čtyřiceti. Za udržování silnice jsou odpovědni obyvatelé, kteří bydlí podél ní, což jsou většinou majitelé přilehlých pozemků. Mnoho jiných soukromých cest bylo rozumně předáno okresu, nejbližšímu městu,

státu New York, nebo jakémukoli jinému právnímu subjektu, který

slíbil, že je bude.vysušovat a dláždit za cenu asi sta tisíc dolarů za míli. Ale několik málo obyvatel podél Grace Lane, zejména ti, co

byli bohatí, pyšní a tvrdohlaví (to jde jedno s druhým), se bránili

veškerým pokusům o to, aby byla péče této Via Dolorosy svěřena ubohým daňovým poplatníkům.

Susan dosáhla svého rychlostního limitu a já jsem skoro cítil,

jak se asfaltový koberec pod námi drolí jako skořápka burského oříšku.

Vypadalo to, že staroušci jsou zticha díky vysoké rychlosti, protože Allardovi toho ze zadního sedadla moc nenamluvili, což mi

připadalo v pořádku. George se nechtěl v neděli bavit o práci a všechna ostatní témata jsme vyčerpali už před mnoha lety. Na zpáteční cestě jsme někdy probírali kázání. Ethel měla reverenda Jamese Hunningse ráda proto, že stejně jako mnoho dalších episkopálních bratří i tenhle na stupnici, v jejímž středu stál Karel Marx, patřil hodně doleva. Každou neděli jsme s,e měli cítit vinni za to, že jsme relativně bohatí, a byli jsme žádáni, abychom se o naši špínu podělili asi se dvěma miliardami méně šťastných lidí.

Ethel se nejvíce h’bila kázání o sociální spravedlnosti, rovnosti

a tak dál. A my jsme tam seděli, poslední lidé se zbytkem modré

krve, spolu s námi několik španělských episkopalitů a ostatní

pracující Anglosasové, poslouchali jsme reverenda pana

Hunningse, který nám popisoval svou vizi Ameriky i celého světa, ale po jeho výkladu nikdy nenastávala otevřená debata. Za časů mého otce i děda se táž církev samozřejmě lehce přikláněla doprava k republikánské straně a kněží se ve svých kázáních více věnovali sluhům a pracujícím mužům i ženám v lavicích a hovořilo, se o poslušnosti, tvrdé práci a odpovědnosti, namísto o revoluci, nezaměstnanosti a občanských právech. Mí rodiče, Joseph a Harriet, kteří byli na svou dobu a sociální třídu poněkud liberální, ti by se kvůli dnešním poselstvím z kazatelny asi parádně naštvali. Nemyslím si, že by Bůh chtěl, aby jeho obřady byly tak vzrušující.

Problémem církve, jakékoli církve, je podle mě to, že do ní na rozdíl od venkovského klubu může vstoupit každý. Výsledkem této politiky otevřených dveří je to, že na jednu hodinu týdně musejí všechny sociální třídy před Bohem pokleknout, a to pod jednou střechou a před zraky všech ostatních. Nenavrhuji, že by něco vyřešily soukromé kostely nebo kostely, které mají vepředu lavice pro první třídu, jak už jsem to někde viděl. Nemyslím si ani, že by pomohlo ztlumení světel. Vím ale, že už před mnoha lety bývalo zvykem, že jedna skupina lidí navštěvovala bohoslužby ranní,

zatímco jiní chodili až mnohem později.

Když už jsem řekl tohle, mám pocit, že bych měl pronést i něco

na částečnou omluvu toho, co byste si mohli vyložit jako elitářství

a nedemokratické myšlenky. Takže za prvé: necítím se nad nikoho

nadřazený a za druhé pevně věřím tomu, že jsme byli všichni stvořeni svobodní a sobě rovni. Také ale cítím sociální zmatek a nejistotu, týkající se mého místa v té ohromné, neustále se měnící demokracii kolem, stejně jako si nejsem jistý, jak mám v tom rozpadajícím se světě žít užitečně a plnohodnotně. Reverend pan Hunnings si myslí, že správné odpovědi zná. Jediná věc, kterou vím na sto procent, je to, že je nezná.

Když jsme přijížděli k městečku Locust Valley, Susan zpomalila. Městečko je poměrně hezké, upravené a prosperující, s malou zastávkou longislandské železnice uprostřed města, z níž

odjíždívám do New Yorku. Z Locust Valley se stalo místo pro vyšší

střední třídu obyvatel ještě dřív, než o něm někdo slyšel, i když v poslední době sem zasahuje ta nová módní vlna, že se sem

stěhuje jeden neužitečný obchod za druhým. Sv. Marek je na severním konci městečka. Je to malá gotická stavba z hnědého pískovce a krásnými vitrážovými okny

dovezenými z Anglie. Byl postave.n v roce 1896 z jedné pokerové

výhry, kterou vtipně zabavilo šest manželek milionářů, kteří se hry

účastnili. Všichni jistě odpočívají v nebi.

Susan našla parkovací místo vedle nějakého rolls-royce,

a protože zvony už zvonily, všichni jsme pospíchali do kostela.

Na zpáteční cestě Ethel řekla: „Myslím si, že reverend Hunnings měl pravdu a že bychom si na týden před Velikonocemi měli vzít domů nějakého bezdomovce.“ Susan přišlápla plyn a proletěla nebezpečnou zatáčkou rychlostí šedesáti mil v hodině, takže se Allardovi vzadu zhoupli doleva

a Ethel zmlkla.

George, který byl vždy oddaným služebníkem, řekl: „Myslím, že Otec Hunnings by si měl sám vyzkoušet to, o čem káže. Na té jejich velké faře nebude nikdo než on a jeho žena.“ George. rozhodně poznal pokrytce, když na nějakého narazil. „Paní Allardová,“ řekl jsem, „máte mé svolení, abyste si na týden před Velikonocemi k sobě nastěhovali jednu osobu bez trvalého bydliště.“ Čekal jsem, že se vzduchem mihne garotta, ovine se mi kolem krku a že uslyším ten zvuk, jak se mi zařízne do masa, ale namísto toho Ethel odpověděla: „Asi bych měla napsat panu Stanhopeovi a požádat o svolení jeho.“

Zásah. V jediné krátké větě mi připomněla, že tohle místo nevlastním, a protože Susanin otec měl sociální cítění příslušníka nacistického úderného oddílu, Ethel se elegantně vyzula i z charity.

Ethel má bod.

Susan uháněla do kopce sedmdesátkou, a skoro urazila zadek malého červeného TR-3, ročník 1964, aspoň myslím. Přejela do protisměru a zpátky před triumpha se zařadila přesně včas, aby se vyhnula přijíždějícímu porsche. Susan by byla skvělým důkazem při Pavlovových pokusech, kde by se dokázalo, že náhodná úmrtí v autě nikoho nezajímají, protože se netýkají koní ani počasí. „Letos na jaře ani moc neprší,“ řekl jsem.

„Ale půda je pořád ještě mokrá od březnového sněhu,“ dodal

George.

Susan zpomalila.

Se Susan se v řízení do kostela střídáme, a když je tříměsíční jachtařská sezóna, vynecháváme ho úplně, takže cesta do kostela je nebezpečná asi jenom dvacetkrát do roka. Abych řekl pravdu, když řídívá Susan, připadám si k Bohu

mnohem blíž, než když jsem v kostele.

Možná byste se chtěli zeptat, proč tam vůbec jezdíme, nebo proč jsme nezměnili církev či kostel. Tak vám tedy řeknu, že ke Sv.

Markovi chodíme proto, že jsme vždycky chodili ke Sv. Markovi,

oba jsme tam byli pokřtěni a tam jsme se také brali. Chodíme tam proto, že tam chodili naši rodiče a proto, že naše děti, Carolyn

a Edward, tam chodí také, když jsou doma na prázdninách.

Já osobně ke Sv. Markovi chodím ze stejných důvodů, jako pořád chodím chytat ryby k Francisově rybníku dvacet let poté, co odtud byla vylovena poslední ryba. Chodím tam, abych pokračoval

v tradici, chodím tam ze zvyku a taky trochu z nostalgie. K rybníku

i do kostela chodím proto, že věřím tomu, že na těch místech něco je, i když jsem za posledních dvacet let ani neviděl rybu, ani necítil přítomnost Ducha svatého. Susan odbočila na příjezdovou cestu, projela otevřenou bránou a zastavila, aby mohli Allardovi vystoupit. Popřáli nám dobrého dne a vyšli vstříc své nedělní pečínce a novinám. Susan pokračovala vzhůru po příjezdovce. „Nechápu, proč nepřišel ke dveřím,“ řekla mi.

„Kdo?“

„Frank Bellarosa. Řekla jsem ti, že jsem dojela až k domu

a volala jsem do toho okna. Potom jsem u vchodu pro služebnictvo

tahala za zvonec.“

„Byla jsi nahá?“

„Samozřejmě ne.“

„Tak to asi neměl zájem vybavovat se s plně oblečenou,

nafrněnou ženskou na koni. Je to Ital.“

Susan se usmála. „Chci si s ním vyjasnit to o koňských stezkách.

Chceš tam jít se mnou?“

„Vlastně ani ne. A nemyslím si ani, že by mezi dobré zvyky

patřilo chodit za novým sousedem s problémem ještě předtím, než

ho pozveme na společenskou návštěvu.“

„To je pravda. Když budeme zvyky a konvence dodržovat my, on bude taky.“

Tím jsem si tedy nebyl moc jistý, ale člověk nikdy neví. Někdy se stane, že je čtvrť dost velká a silná na to, aby jako kultura nebo civilizace absorbovala jistý počet nově příchozích a dokázala je zkulturnit. Ale nevím, jestli to tady v okolí ještě platí. Navenek ti lidé vypadají a chovají se stejně – asi jako ti Íránci a Korejci, které vídávám v městečku, oblečené do modrých flanelových sak, tmavých kalhot a frajerských bot – ale jejich podstata se změnila. Někdy si dovoluji luxus groteskních vizí a představuji si těch asi pět stovek orientálců, Arabů a asijských Indů, oblečených do tvídu, jak zdvořile tleskají na podzimním turnaji póla. Nechci vypadat jako rasista, ale mě zajímá to, proč bohatí cizinci chtějí kupovat naše koně, nosit naše šaty a osvojit si naše zvyky. Myslím, že jim trochu lichotím, a myslím, že opravdu. Jako, že jsem nikdy necítil potřebu sedět ve stanu a jíst velbloudí maso rukama. „Johne? Posloucháš mě?“

„Ne.“

„Chceš jít se mnou a pozvat Franka Bellarosu na společenskou návštěvu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ať přijde on k nám.“

„Ale právě jsi řekl…“

„Je mi jedno, co jsem řekl. Já tam prostě nepůjdu a ty taky ne.“

„Říká kdo?“

„To ti říká lord Tvrdolín.“ Vystoupil jsem z auta a vydal se

k domu. Susan vypnula motor a následovala mě. Vstoupili jsme

dovnitř a oba jsme ve vzduchu cítili to napjaté ticho, přesně to ticho

mezi manžely, kteří se právě pohádali, a kterémužto tichu není

podobné nic kromě toho strašlivého klidu mezi zábleskem atomové

pumy a výbuchem. Pět, čtyři, tři, dva, jedna. Susan řekla: „Dobře.

Tak počkáme. Dáš si něco k pití?“

„Ano, rád.“

Susan vešla do jídelny a z bufetu vytáhla láhev brandy. Odešla

s ní do přípravny a já jsem šel za ní. Susan z kredence vyňala dvě sklenice a do každé z nich nalila. „Čistou?“

„Trochu vody.“ Obrátila se k vodovodu, nalila do brandy trochu moc vody

a sklenici mi podala. Přiťukli jsme si a napili se v přípravně, a až potom jsme přešli do kuchyně. „Existuje i nějaká paní

Bellarosová?“ „To nevím.“

„Dobře. A měl pan Bellarosa snubní prsten?“ „Takových věcí si já nevšímám.“

„Ale jo, když se jedná o atraktivní ženu.“ „Nesmysl.“ Byla to ale pravda. Pokud je žena atraktivní a já mám zrovna rozpustilou náladu, nestarám se o to, jestli je

svobodná, zadaná, vdaná, těhotná, rozvedená nebo na svatební cestě. Možná je to proto, že se nikdy nedostanu ze stadia flirtování.

Fyzicky jsem velice věrný. Susan zase s nikým neflirtuje, a takových žen si musíte hledět.

V naší kuchyni ve stylu anglického venkova si sedla k velkému kulatému stolu.

Otevřel jsem lednici.

„Obědvat budeme v klubu s Remsenovýmí,“ řekla.

„A kdy?“

„Ve tři.“

„Tak to si dám jablko.“

„Dala jsem je koním.“

„Tak si dám trochu ovsa.“ Našel jsem plechovku

novozélandských třešní a zavřel dveře lednice. Třešně jsem jedl vestoje, pecky jsem vyplivoval do dřezu a popíjel jsem k tomu brandy. Třešně a brandy jdou výborně dohromady.

Chvíli nikdo z nás nemluvil, jen hodiny termostatu na zdi tiše

tikaly. Nakonec jsem řekl: „Podívej, Susan, kdyby ten chlápek byl

íránský obchodník s koberci nebo korejský dovozce nebo kdokoli

jiný, byl bych mu dobrým sousedem. A kdyby se to někomu v okolí nelíbilo, poslal bych ho k čertu. Ale pan Frank Bellarosa je gangster a podle toho, co píšou v novinách, je i největším mafiánským

bossem v New Yorku. A já jsem advokát, a to ani nemluvím o tom,

že jsem respektovaným členem společnosti. Bellarosovi

odposlouchávají telefony a jeho dům sledují. Musíme být velice

opatrní, když se máme stýkat s člověkem, jako je on.“

„Rozumím vašemu úhlu pohledu, pane Suttere,“ odpověděla

ona. „Někteří lidé si myslí, že Stanhopeové jsou také

respektovanými členy společnosti.“

„Nebuď sarkastická, Susan. To jsem ti vysvětloval jako advokát,

ne jako snob. Prožil jsem mezi těmi lidmi tady asi polovinu života,

a dobrou pověst jsem si vysloužil díky poctivosti a bezúhonnosti.

A po tobě chci jenom to, abys mi slíbila, že tam nepůjdeš a nebudeš

k nám zvát ani jeho, ani jeho manželku, jestli nějakou má.“

„No dobře, ale pamatuj si, co říkal Tolkien.“

„A co říkal Tolkien?“

„Tolkien říkal: ‚Není dobré vynechat ze svých plánů draka,

pokud žijete blízko jeho sluje.‘“

Opravdu to není dobré, a proto jsem s panem Frankem

Bellarosou tehdy začal počítat.

Kapitola 5

Oběd v klubu U Potoka, s Lesterem a Judy Remsenovými, začal docela dobře. Konverzace se většinou točila kolem důležitých sociálních témat (nový usedlík, jehož pozemek hraničí s klubem, vznesl žalobu kvůli skeetové střelnici, které se děsí jeho děti i pes), kolem důležitých světových událostí (profesionální golfový turnaj, který se bude letos v květnu opět konat v Southamptonu) a kolem naléhavých ekologických otázek (konkrétně o tom, že zbývající půda Guthrieho pozemku, asi stovka akrů, přešla do vlastnictví někoho, kdo žádá o výjimku, aby zde mohl postavit dvacet nových domů v ceně kolem dvou milionů dolarů za jeden). „No to je pobuřující,“ tvrdil Lester Remsen, který stejně jako já není milionář, ale vlastní velice pěkný přestavěný dům a deset akrů bývalého Guthrieho pozemku. „Pobuřující a ekologicky nesprávné,“ dodal ještě Lester. Guthrieho pozemek kdysi byl třísetakrovou nádherně terasovitou plochou, jíž vévodila hlavní budova zvaná Meudon,

osmdesátipokojová replika Meudonského paláče u Paříže. Rodina Guthrieů tento palác raději v padesátých letech nechala strhnout, než aby za něj platila daně.

Někteří z místních byli toho názoru, že stržení Meudonského

paláce byla svatokrádež, zatímco jiní to považovali za poetickou

spravedlnost, protože původní Guthrie, William D., který byl

spolupracovníkem Rockefellerova klanu, v roce 1905 koupil

a nechal strhnout vesničku Lattingtown – šedesát domů a obchodů. Tyto domy evidentně neladily s jeho plánem výstavby. Lattingtown tedy neměl žádné městské centrum, a proto jsme jezdili do sousedního Locust Valley nakupovat, do kostela a vůbec. Ale jak už jsem řekl, to bylo v době, kdy se za americké peníze kupovaly celé kusy Evropy, nebo se tady stavěly její kopie, takže malinká vesnička Lattingtown, ta víska s ani ne stovkou obyvatel, už nemohla

odolávat nabídce ve výši trojnásobku tržní ceny, stejně jako ten anglický aristokrat, jehož knihovna teď zdobila Alhambru. Možná že to, co se děje teď, je pokračováním této světské spravedlnosti, když spekulanti s pozemky, cizinci a gangsteři skupují od částečně zbankrotovaných a těžce daněmi zkoušených amerických aristokratů jejich zříceniny a skoro zříceniny. Chcete-li, klidně to nazvěte ironií. Nikdy jsem se mezi takovými penězi nepohyboval, proto jsou mé pocity z toho smíšené. Mám v sobě dost modré krve na to, abych byl vůči minulosti nostalgický bez toho, že bych cítil vinu za lidi jako Susan, která pocházela z rodiny,

jejíž peníze byly kdysi užívány jako. buldozer a převálcovaly všechny a všechno, co jim stálo v cestě. Lester Remsen pokračoval: „Stavitelé slibují, že zachrání většinu ze stromků a z deseti akrů že udělají park, pokud zdarma dodáme

znalecké posudky na neobvyklou flóru. Možná by ses s nimi mohl

setkat a ty stromky označit.“ Přikývl jsem. Já tady v okolí platím za místního odborníka na stromy. Ono je nás tedy víc, taková skupinka lidí, kteří patříme

k Longislandské zahradnické společnosti. A volají mě vždycky

znenadání, když si místní usedlíci uvědomí, že nějaké stavitele

může zastavit ekologická vlajka: Ironicky je to také jeden z důvodů,

proč nemůže být prodáno dvě stě Stanhopeových akrů půdy, což je

sice dobré pro mě, ale ne pro mého tchána. Je to zmatečná situace,

která mě zastihla přesně uprostřed. Více vám o tom povím později.

Teď jsem řekl Lesterovi: „Vezmu ven pár dobrovolníků a ty

vzácnější stromky označíme názvy a tak. Jak dlouho zbývá, než

začnou výkopové práce?“

„Asi tři týdny.“

„Udělám, co budu moci.“

Nikdy jsem se nepřestal divit tomu, že nezáleží na tom, za kolik

milionů dolarů se domy postaví, ale že vždycky existuje

nevyčerpatelný zdroj kupců. Kdo jsou tihle lidé? A jak ke svým

penězům přišli?

Potom jsme s Lesterem Remsenem probírali problémy skeetové

střelnice. Podle včerejších novin Long Island Newsday vydal soudce předběžné opatření k zastavení střelby i přesto, že se tu střílelo padesát nebo kolik let předtím, než si žalobce tenhle dům koupil, nebo než se vůbec narodil. Dokážu ale pochopit i druhý úhel pohledu. Začíná se tu projevovat populační tlak a musejí se dodržovat bezpečnostní a hlukové normy. Už tu nikdo neloví jeleny ani bažanty a Meadowbrookský lovecký klub si musel v posledních

letech své existence vymýšlet stále složitější trasy, aby se jejich koně a psi nevyhrnuli na něčí zadní dvorek nebo nevyběhli uprostřed nákupního centra. Povídejte mi něco o zastrašování nových usedlíků. Je mi jasné, že se chystáme bránit způsob života, který měl skončit už před dvaceti nebo třiceti lety. Rozumím tomu a nejsem zahořklý. Jenom se divím tomu, že jsme před tím tak dlouho dokázali utíkat. V takových případech říkám Bůh žehnej Americe, zemi evoluce a ne revoluce.

„A to si na ty brokovnice nemůžete dát tlumiče?“ zeptala se

Susan.

„Tlumiče jsou ilegální,“ poučil jsem ji.

„Proč?“

„Aby si je nemohli opatřit gangsteři,“ vysvětloval jsem, „a zabíjet

lidi potichu.“

„No, já myslím, že bys věděl, kde si tlumič opatřit,“ usmála se

rozpustile.

Lester Remsen se na ni podíval.

„A stejně,“ pokračoval jsem, „polovina celé legrace je ten randál při tom.“

Lester souhlasil a zeptal se Susan, kde by si proboha mohla

sehnat tlumič.

Susan se podívala na mne a zjistila, že asi není vhodná doba pro

naše nové téma. „Dělala jsem si srandu,“ řekla.

Na nedělní oběd bylo v klubové jídelně plno. Měli byste vědět,

že zdejší kluby jsou pevností v boji proti Vizigótům a Hunům, kteří

zaplavují naši zemi a táboří tu ve stanech z cedrového dřeva a skla,

jejichž cena stoupne za kratší dobu, než byste stihli naleštit

mramorové podlahy ve Stanhope Hallu. Dobře, tohle bylo trošku mastňácké, ale člověku se až dělá zle, když vidí, jak se tyhle

obrovské moderní skleníky množí jako virus všude, kam se podívá.

Co se klubů týče, je jich hodně typů: venkovské kluby, jezdecké kluby, jachtářské kluby a tak dál. Já jsem ve dvou klubech: U Potoka, což je venkovský klub, v němž jsme právě obědvali s Remsenovými, a v Seawanhakském korintském jáchtařském

klubu, jehož prvním komodorem byl William K. Vanderbilt.

V klubu mám zakotvenu i svou loď, šestatřicetistopou jachtu třídy

Morgan.

Klub U Potoka je tím, co by novináři nazvali jako ‚velmi exkluzivní‘, což zní rozvláčně, anebo ‚soukromým hájemstvím bohatých‘, což zní jako odsouzení. A stejně to není pravda. Bohatí

lidé tu žijí, o tom není pochyb. Ale bohatství není všechno, co se

zde od vás žádá. Abyste plně porozuměli tomu, čemu se někdy říká Východní společnost, tak musíte rozumět tomu, že můžete být klidně chudí nebo snad i demokrati, ale v místě jako je U Potoka vás stejně přijmou za člena, pokud máte správný rodinný původ, správné vzdělání a znáte ty správné lidi. Remsen ani já bohatí nejsme, ale prošli jsme přijímacím pohovorem hned po skončení univerzity, což většinou bývá nejlepší doba pro přijetí, předtím, než si zničíte život nebo začnete pracovat v oděvním průmyslu. Přízvuk při tom člověku taky hodně pomáhá, to musím říci. Já jsem měl to, co byste asi nazvali studentským akcentem z Východního pobřeží, protože jsem byl produktem Sv.

Tomáše Akvinského z Páté Avenue na Manhattanu, Sv. Pavla

v Novém Hampshiru a Yalu. Je dobré mít takový přízvuk. Ale tady v okolí převažuje úplně jiný přízvuk, kterému se říká (celonárodně, jak jsem zjistil) symptom z Locust Valley. Postihuje většinou ženy, ale silné příznaky často projevují i muži. Se symptomem z Locust Valley člověk dokáže mluvit v celých a většinou i srozumitelných větách – včetně slov se spoustou širokých samohlásek – bez toho, že by otevřel pusu, asi jako břichomluvec. Je to takový trik a Susan to umí docela dobře, když se schází s těmi svými protivnými přítelkyněmi. Abyste tomu rozuměli, tak si představte, že sedíte u vedlejšího stolu v klubovém patiu, popíjíte svůj drink a když se na ně podíváte, připadají vám, že se na sebe navzájem tiše šklebí, jenomže při tom slyšíte slova a celé věty. Nikdy jsem se přes to nedostal. Samotný klub U Potoka, který je pojmenovaný podle Zamrzlého potoka, tekoucího ze severního konce pozemku k Longislandskému

průlivu, byl původně panským sídlem. V okolí je ještě asi tucet jiných klubů, ale jediný, který se počítá, je Piping Rock. Piping Rock je považován za ještě exkluzivnější než U Potoka a i já si myslím, že je, protože seznam jeho členů se blíží společenskému

seznamu mnohem víc, než seznam lidí z klubu U Potoka. Ale

nemají tam skeetovou střelnici. My ji vlastně možná už nemáme taky. Má žena je náhodou do společenského seznamu zapsána také, stejně jako její rodiče, kteří stále oficiálně udržují usedlost na Stanhope Hallu. Podle mého názoru je seznam nebezpečným dokumentem, který by neměl vyjít na povrch v případě, že by opravdu nějaká revoluce vypukla. Nechci, aby se jeho kopie dostala do rukou Ethel Allardové. Mám schovaný zahradnický klobouk

Bédy Trávníčka, který mám v plánu si nasadit v případě, že se lůza někdy probije přes brány Stanhope Hallu. Postavím se před svůj dům a zařvu: „Tady už jsme to obsadili! Hlavní budova je támhle nahoře!“ Ale Ethel by mě určitě prozradila.

Susan vzhlédla od svých malin a zeptala se Lestera: „Neslyšel jsi

o někom, kdo se nastěhoval do Alhambry?“ „Ne,“ odpověděl Lester, „ale chtěl jsem se zeptat tebe. Slyšel jsem, že už víc než měsíc tam jezdí náklaďáky se zařízením.“ Judy Remsenová se do toho vložila. „Nikdo ještě neviděl stěhovací vůz, ale Edna DePauwová říkala, že jednou týdně vidí nahoru jezdit náklaďáky z obchodů s nábytkem. Myslíte si, že se tam už někdo nastěhoval?“ Susan se na mne podívalá, a Remsenovým řekla: „John na nového majitele narazil včera u Hickse.“

Lester se na mne s očekáváním podíval.

Odložil jsem svůj šálek s kávou. „Je to chlap jménem Frank

Bellarosa.“

Chvilku bylo ticho, po němž Judy zamyšleně pronesla: „To jméno zní nějak povědomě…“ Obrátila se k Lesterovi, který se na

mne díval, jako bych snad žertoval. „Ten Frank Bellarosa?“ zeptal

se konečně.

„Ano.“ 33

Lester chvíli neodpovídal, protože asi čekal, až se mu uklidní

žaludek, potom si odkašlal a zeptal se: „A ty jsi s ním mluvil?“

„Jo. Milý chlap, abych pravdu řekl.“

„No, tobě tak možná mohl připadat, ale…“

Judy si to jméno konečně zařadila. „To je ten gangster! Ten

mafiánský boss!“ Obrátilo se k nám několik hlav od vedlejších

stolů.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Tady? Jako, že je tvůj soused?“

„Ano.“

„Jaký z toho máš pocit?“ zeptal se Lester.

Chvíli jsem o tom přemýšlel, abych mohl odpovědět pravdivě. „Radši budu mít za souseda jednoho gangstera, než padesát nově zbohatlých burzovních makléru s ječícími dětmi, sekačkami a kouřícími grily.“ Což, když jsem to řekl nahlas, jakýsi smysl dávalo. Jenom jsem si přál, abych to nebyl n’kal nahlas. Nikdy nevíte, jak se vaše sdělení při ústním šíření po okolí změní nebo zkomolí.

Lester Remsen se na mne podíval, a potom se vrátil ke svému

jablkovému koláči. Judy oslovila Susan bez toho, že by otevřela ústa. „Mohla bys mi prosím podat smetanu?“ Susan odpověděla tak, že to nevypadalo jako nic víc, než zachvění hlasivek – myslím, že ten zvuk vyšel z jejího nosu: „Samozřejmě, drahoušku.“

Zachytil jsem Susanin pohled, a ona na mne mrkla, takže jsem

se cítil o něco lépe. Necítil jsem lítost nad tím, co jsem řekl, ale měl

jsem si pamatovat, že Lester je burzovní makléř.

A to ty problémy teprve začínaly.

34

Díl druhý

Obchodní činností Ameriky je obchod.

CALVIN COOLIDGE

35

Kapitola 6

Následující týden proběhl bez zvláštních událostí. V pondělí jsem zajel do své právní kanceláře v Locust Valley a v úterý, ve středu a ve čtvrtek jsem vlakem dojížděl do své manhattanské kanceláře. Tento rozvrh jsem dodržoval vždy, kdy to bylo možné, protože jsem tak byl ve městě dost dlouho na to, abych byl právníkem z Wall Streetu, ale zase ne tak dlouho, abych byl zařazen mezi dojíždějící lid. Jsem společníkem ve firmě mého otce Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds. Tuto firmu lze definovat jako malou, starou, WASP,

z Wall Streetu, převážně obchodní a tak dál. Už jste v obraze? Manhattanská kancelář sídlí v prestižní budově J. P. Morgana na Wall Streetu, číslo 23 a naši klientelu většinou tvoří jednotlivci, ne firmy. Vybavení kanceláře, které se od dvacátých let příliš nezměnilo, já soukromě nazývám wallstreetskou špínou, nasáklou žluklou citrónovou leštěnkou, rozpadající se kůží, dýmkovým tabákem a ctihodností.

Mimochodem, ve dvacátých letech podnikli anarchisté na

Morganovu budovu pumový útok, při němž byly zabity asi čtyři stovky lidí – v kamenném zdivu jsou stále ještě viditelné šrámy po výbuchu – a každý rok při výročí původního útoku obdržíme hlášení o další pumě: Je to taková tradice. Po krachu v devětadvacátém z této budovy vyskočilo šest lidí – což je podle mne rekord, co se jediné budovy týče. Takže zároveň s prestiží bych asi měl zmínit i její historii a to, že přináší neštěstí. Kancelář v Locust Valley tak zajímavá není. Je to hezký viktoriánský dům na Birch Hill Road, jedné z hlavních ulic městečka, a naše kancelář tam bez jakýchkoli vyrušení funguje od roku 1921. Většina z klientů v Locust Valley jsou starší lidé, jejichž právní záležitosti se většinou týkají vyděďování neteří a synovců, a zakládání útulků pro opuštěné kočky. Práce ve městě – akcie, cenné papíry a daně – je zajímavá, ale bezvýznamná. Práce na venkově – závěti, uzavírání domů a všeobecné rady – je méně bezvýznamná, ale není zajímavá. Je to to nejlepší z obou světů. Většina z těch starších klientů jsou přátelé mého otce a pánů

Perkinse a Reynoldse. Ten první pan Perkins v názvu firmy,

Frederick, byl přítelem J. P. Morgana a ve dvacátých letech byl jedním z těch velkých wallstreetských vládců a orlů, a to až do 5. listopadu 1929, kdy se z něj stal slavný wallstreetský skokan. Myslím, že mu to vyvolávání na burze vlezlo na mozek. Můj otec

o tomto incidentu jednou řekl: „Díky Bohu, že při dopadu na

chodník nikomu neublížil, jinak bychom se soudili dodnes.“

Druhý pan Perkins, Frederickův syn Eugene, odešel do důchodu a přestěhoval se do Nags Head, dole v Severní Karolíně. Karolína se vůbec začala stávat oblíbeným místem penzistů, na rozdíl od Floridy, která je většinou místních obyvatel považována za místo

nevhodné k životu.

Poslední ze starších společníků, Julian Reynolds, je už na penzi tak říkajíc také. Sedí ve velké rohové kanceláři ve vestibulu a sleduje přístav. Nemám ani ponětí o tom, co tam vyhlíží. Ona je to vlastně táž kancelář, z níž pan Frederick Perkins tak náhle firmu opustil, i když si nemyslím, že by to byla příčina Julianovy posedlosti tím oknem. Má sekretářka Louisa bdění pana Reynoldse přerušuje každý den v pět, kdy jej limuzína odváží nahoru do města, do jeho bytu v Sutton Place, odkud má nádherný výlet na East River. Myslím si, že ten ubohý gentleman trpí nemocí

pamětníků. Můj otec, Joseph Sutter, ten sám vycítil, kdy je čas odejít do důchodu předtím, než to po něm někdo chtěl. Stalo se to před třemi lety, a já na ten den vzpomínám s trochou dojetí. Zavolal si mě do své kanceláře a řekl, abych si sedl do jeho křesla, a odešel. Myslel jsem si, že si na chvilku odskočil, ale on se už nikdy nevrátil. Mí rodiče ještě oba žijí, ale vy si toho ani nevšimnete.

Southampton leží na východním konci Long Islandu, pouhých

šedesát mil od Locust Valley a Lattingtownu, ale mí rodiče se rozhodli, že tuto vzdálenost ještě prodlouží. Nijak jsme se nepohádali nebo tak, jejich mlčení je jen způsobem jak vyjádřit, že jsou si jisti tím, že dělám všechno dobře. Aspoň myslím. Takže podle toho, co jste se až dosud dozvěděli nebo co už možná víte, mnozí bílí anglosasští protestanti z vyšších tříd mají k jednomu nebo dvěma svým potomkům stejný vztah jako losos k jednomu nebo dvěma milionům svých jiker, jak já tomu říkám. Mé vztahy s mými dětmi, devatenáctiletou Carolyn a sedmnáctiletým Edwardem, jsou poněkud vřelejší, protože to vypadá, že moderní vztahy všech druhů se začínají pomalu prohřívat. Co nám ale chybí ve vřelosti, to nahrazujeme bezpečností, pravidly chování a tradicí. Samozřejmě že jsou doby, kdy se mi po mých dětech stýská a vůbec přitom nemyslím na své rodiče. Susan a já máme vlastně letní domek v East Hamptonu, pár mil od Southamptonu, a během července a srpna se s mými rodiči vídáme každý pátek u večeře, ať už hlad máme nebo ne. Co se Susaniných rodičů týče, jednou měsíčně volávám do Hilton Head, abych podal situační hlášení, ale sám jsem tam nikdy nebyl. Susan tam jednou začas zaletí, ale zase tam málokdy volá. Stanhopeovi se tady nahoře nikdy neukázali, ledaže se museli osobně zúčastnit něčeho obchodního. Děláme co můžeme, abychom naše kontakty udrželi na minimu, k čemuž nám dopomáhá fax.

Susanin bratr Peter se nikdy neoženil a teď cestuje po celém světě a snaží se najít smysl života. Podle poštovních známek na jeho nepříliš častých dopisech ze Sorrenta, Monte Carla, Cannes, Grenoblu a podobně – si myslím, že hledá na správných místech.

Mám také sestru, Emily, která následovala svého manžela,

zaměstnaného u IBM, během jeho odysey po sedmi nepříjemných amerických městech během deseti let. Emily, která je velice

atraktivní ženou, našla smysl života vloni na pláži v Galvestonu

v Texasu, v podobě mladého kance jménem Gary, a zažádala

o rozvod.

Ale zpět k tématu. V pátek odpoledne jsem kancelář v Locust Valley opustil brzy a zajel jsem si těch pár mil k Potoku na drink. Je to vlastně také tradice, mnohem příjemnější než mnohé jiné. Projel jsem branou venkovského klubu a dál jsem pokračoval po štěrkové cestě, lemované starými a velkolepými americkými jilmy. Na parkovišti jsem Susanina jaguára neviděl. Někdy sem v pátek zajela na drink také, takže jsme si v klubu dali oběd nebo spolu někam zašli. Zajel jsem s broncem na prázdné místo a pěšky zamířil ke klubovně. Jedna z hezkých věcí na tom, když máte peníze nebo když si lidé myslí, že je máte, je to, že si můžete jezdit, v čem chcete. Nejbohatší člověk, kterého znám, jeden z Vanderbiltů, řídí dokonce Chevy vagón z roku 1977. Lidé kolem to berou jako výraz výstřednosti, nebo největší sebedůvěry. Tady nežijeme v Kalifornii, kde auto tvoří padesát procent vaší osobnosti. Krom toho není důležité to, v čem jezdíte, záleží na druhu

parkovacích nálepek, jaké máte na nárazníku. Já mám parkovací nálepku z Locust Valley, klubu U Potoka, Seawanhakského korintského a Southamptonského tenisového klubu, což snad

hovoří za vše. Jsou to prostě ekvivalenty vojenských vyznamenání,

jenomže se nenosí na šatech.

Takže jsem vešel do klubovny U Potoka, což je velká budova

v georgiánském stylu. Protože to kdysi bývala normální usedlost,

nevypadalo tohle místo nijak komerčně. Namísto toho zde vládne důvěrná, i když stále ještě elegantní atmosféra, v množství velkých i menších místností užívaných k jídlu, karetním hrám nebo prostě k tomu, aby se v nich člověk ukryl. Vzadu je koktejlový salonek, který shlíží na část golfového hřiště, a na obzoru odtud můžete vidět Longislandský průliv, kde má klub U Potoka pronajaté plážové kabinky. Je zde i halový tenis, venkovní tenis, možná

skeetová střelnice a další povyražení pro tělo i ducha. Je to oáza pozemských potěšení pro asi tři stovky vzájemně dobře propojených rodin. Jednoho dne tu bude i ubytovací pododdělení a

bude se jmenovat Zemské stavy u potoka.

Dobrá, tak jsem tedy vešel do salonku, zaplněného většinou muži, kteří byli v takové té páteční náladě, připomínající mi ty křenící se idioty při oslavě vítězství v šatnách na hřišti. Rozezněly se obvyklé pozdravy a ahoj, Johne, někdo mě sem tam poplácal po zádech, plus několik dalších, všem známých rituálů. Mnohem zajímavější bylo, že jsem zachytil mrknutí oka Beryl Carlisleové, na níž bych se s láskou vyřádil, kdybych nebyl tak věrný. Rozhlédl jsem se po místnosti, abych se ještě jednou ujistil o tom, že nás pořád ještě zbývá dost. Jakýsi Angličan kdysi řekl, že je snazší být členem klubu než lidské rasy, protože stanovy klubu jsou kratší a všechny členy zná osobně. To zní dodnes dobře.

Zahlédl jsem, že u stolu u okna sedí Lester Remsen spolu s Randallem Potterem a Martinem Vandermeerem.

Myslel jsem si, že nejlepší, co můžu podniknout s Lesterem,

o němž jsem od neděle neslyšel, bude jít přímo k němu a sednout

si, což jsem také udělal. Lester mě pozdravil poněkud chladně a získal jsem dojem, že i ti druzí dva si o mně už vyslechli negativní hodnocení. Když přišla koktejlová servírka, objednal jsem si gin s martini, půl napůl. Co se stanov týče – pravidla tohoto stejně jako mnoha jiných klubů zakazují řeči o práci, protože původním účelem těchto zařízení bylo navodit atmosféru nucené relaxace. My v dnešní době rádi předstíráme, že tyto stanovy zabraňují členům v tom, aby získali nespravedlivý obchodní náskok před těmi, kteří do klubu nesmějí. Američané berou svou ekonomiku velice vážně stejně jako soudy: Ale americký obchod je prostě byznys, takže se Randall a Martin zase vrátili ke svému rozjednanému obchodnímu jednání,

a já jsem té příležitosti využil k tomu, abych položil otázku Lesteru Remsenovi. „Měl jsem dnes klienta,“ řekl jsem, „ženu asi kolem sedmdesátky, která přinesla padesát tisíc akcií Chase National

Bank. Tyhle akcie byly vydány v letech 1928 a 1929…“

Lester se ke mně naklonil. „Chceš tím říct, že mají platné

certifikáty?“

„Ano. Přitáhla mi je do kanceláře v Locust Valley v obrovské tašce. Zůstaly jí po manželovi, který minulý měsíc zemřel.“ „Můj Bože,“ vykřikl Lester. „Nikdy jsem neviděl certifikované akcie Chase National. Teď je to společnost Chase Manhattan, víš.“ „Ne, to nevím. Proto jsem si s tebou chtěl o tom promluvit.“ Samozřejmě jsem to věděl, ale chtěl jsem Lesterovi dát šanci k tomu, aby vypadal důležitě.

„Jak vypadaly?“ zeptal se Lester.

Některé muže vzruší Hustler; Lestera evidentně do extáze dostal balík starých certifikovaných akcií. Každého zajímá něco, říkávám já. „Byly světle zelené, s ozdobnými černými písmeny a hlubotiskem bankovní budovy,“ odpověděl jsem. Popsal jsem mu certifikáty nejlépe, jak jsem to dokázal, a kdybyste tam byli, viděli byste, jak se Lesterovi rozšiřují oči přesně tak, jako bych mu tvrdil, že měly obrovské kozy. „No ale dál,“ pokračoval jsem, „máme tady problém. Na zadní straně těch certifikátů je text: ‚Uvedené hodnoty akcií odpovídají stejnému počtu akcií Amerex Corp.‘“ Pokrčil jsem rameny, abych mu ukázal, že netuším, co to může znamenat, opravdu jsem to nevěděl.

Lester ve svém klubovém křesle ještě o několik palců povyrostl. „Amerex je teď American Express, čili neexistující společnost. To se

tam opravdu píše?“

„Ano.“ Dokonce i já jsem byl touto novinou trochu rozrušený.

„American Express byly dnes při uzavření na třiatřiceti a půl bodech,“ řekl Lester. „To znamená…“ Úplně jsem viděl, jak ten vestavěný počítač mezi Lesterovýma ušima bliká, a potom řekl: „To je milion šest set sedmdesát pět tisíc. Za American Express. Chase Manhattan měly hodnotu třicet čtyři a čtvrt bodu…“ Lester zavřel oči, prohnul obočí a vzápětí otevřel ústa, aby z nich vypustil novinku: „To je jeden milion, sedm set dvanáct tisíc pět set.“ Lester nikdy neřekl ‚dolarů‘. Nikdo tady nikdy slovo ‚dolar‘

nevyslovil nahlas. Myslím, že je to tím, že když uctíváte peníze, jste

na tom stejně jako starozákonní židé, kteří nikdy nesměli vyslovit jméno Boží, nikdy nesmíte říct slovo dolar. „Takže jsou tyhle akcie v pořádku?“ „To nemůžu zaručit bez toho, že bych je prohlédl, ale zní to, jako by byly. A ta čísla, která jsem ti dal, samozřejmě neberou v úvahu všechny skoky a podobně od roku 1929. Můžeme hovořit tak

o deseti, možná o deseti a půl.“

Tím myslel deset, nebo deset a půl milionu. A tím myslím

dolary. Opravdu to byla dobrá zpráva pro mou klientku, která ty

peníze stejně nepotřebovala: „To tu vdovu potěší,“ řekl jsem.

„Nevíš, jestli si z těch akcií vybírala dividendy?“

„To nevím. Ale snažím se jí vysvětlit, že by se měla zbavit

manželova majetku, takže se to dozvím, jenom co se prohrabu jejími papíry.“

Lester přemýšlivě přikývl a řekl: „Kdyby z nějakých příčin ztratila Chase nebo American Express s těmihle lidmi kontakt, možná by ještě dostala malé jmění ve formě dividend.“ Přikývl jsem. „Má klientka v tom nemá jasno. Vždyť víš, jaké ty

staré bohaté matróny bývají.“

„Jasně že vím,“ řekl Lester. „A rád tyto informace odešlu k prozkoumání a ověření. Stačí, když mi pošleš jenom fotokopie těch papírů, zepředu i zezadu, a já ti budu moct říct, kolikrát jaká společnost rozdělovala podíly z akcií, jakou mají dnes cenu a ‚dám ti vědět i to, jestli Chase nebo American Express nepátrají po svých

klientech, aby jim vyplatily dividendy.“

„Opravdu? To by mi velice pomohlo.“

„Ty akcie by se měly prozkoumat a ověřit a opravdu by se měly vyměnit za nové cenné papíry. Nebo ještě lépe, nechat makléřskou firmu, aby ty nové akcie převedla rovnou na účet. Není přece dobré, nechat takové peníze jen tak ležet. Překvapuje mě už to, že přežily

šedesát let bez nehody.“

„To zní jako docela dobrá rada. Rád bych, kdybys ve prospěch mé klientky založil účet.“ „Samozřejmě. Nechce se ti ty certifikáty přinést v pondělí do mé kanceláře? A jestli se ti to povede, přiveď i tu klientku. Budu od ní potřebovat podepsat nějaké papíry a budu potřebovat i patřičné

informace o tom, že je opravdovou vlastnicí majetku a tak dál.“

„A nebylo by lepší, kdybys do mé kanceláře přišel ty, po

uzavření burzy? V pondělí o půl páté?“

„Jasně. Kde jsou ty akcie teď?“

„V mé schránce,“ odpověděl jsem. „A já je tam nechci.“

Lester chvíli přemýšlel, potom se usmál. „Víš Johne, jako

advokát spravující pozůstalost, bys tyto akcie mohl převést na

hotové peníze hned.“

„A proč bych to měl chtít dělat?“

Lester předstíral smích. „Když mě necháš tu transakci provést,

podělíme se o úroky z deseti milionů.“ Znovu se zasmál, aby ukázal,

že žertoval. Ha, ha, ha. Odpověděl jsem: „Dokonce i podle

dnešních wallstreetských standardů by tohle mohlo být chápáno

jako neetické.“ Usmál jsem se na znamení, že jsem tento drobný

vtip pochopil, a Lester se usmál na oplátku, ale bylo na něm jasně vidět, že přemýšlí, co by dělal on, kdyby měl přes víkend ve své bezpečnostní schránce deset milionů. Lester by je kočkám určitě

nedal.

Po několika minutách takových řečí se k našemu hovoru připojili Randall a Martin a téma se změnilo na golf, tenis, střílení a plachtění. Skoro v celé Americe se toho pátečního večera v každé hospodě nebo výčepu probíraly sporty jako fotbal, baseball

a basketbal, ale podle toho, jak to znám tady, nikdo by si nedovolil

říct: „Hej, co říkáte na Mets?“

Mezi další zakázaná témata patří takové ty obvyklé věci –

náboženství, politika a sex, i když o tom se stanovy nezmiňují.

A když už mluvíme o sexu, tak Beryl Carlisleová, sedící vedle svého

nabubřele prdelatého manžela, upoutala mou pozornost a usmála se na mne. Lester a Randall to viděli, ale neřekli nic ve smyslu jako: „Hej, Johnny, támhleta kočka je celá žhavá na tvůj vercajk,“ jak byste mohli očekávat od chlapů, co si spolu povídají v baru: Naopak, nechali tento incident bez povšimnutí. Lester zase začal mluvit o té zatracené skeetové střelnici, ale já jsem přemýšlel o Beryl Carlisleové a o kladech a záporech cizoložství.

„Johne?“

Podíval jsem se na Randalla Pottera: „Huh?“

„Povídám, že nám Lester řekl, že jsi se potkal s Frankem

Bellarosou.“

Někdo evidentně změnil téma hovoru, zatímco jsem byl duševně nepřítomný. Odkašlal jsem si. „Ano… Potkal. Velice krátce, v Hicksově zahradnictví.“

„Milý chlapík?“

Podíval jsem se na Lestera, který se mi odmítl podívat do očí, čímž přiznával, že má velkou hubu. „Zdvořilý by možná byl lepší výraz,“ odpověděl jsem Randallu Potterovi. Naklonil se ke mně Martin Vandermeer. Martin je přímým potomkem původní rodiny Knickerbrockerů a je to přesně ten typ člověka, který by nám Anglosasům rád připomněl, že jeho předkové v přístavu New Amsterodam uvítali první várku Angličanů palbou z kanónů. Martin se zeptal: „Jakým způsobem je zdvořilý, Johne?“ „No dobře, tak asi spíš uctivý,“ odpověděl jsem poté, co jsem propátral svůj slovník a snažil se pňtom zachovat si věrohodnost.

Martin Vandermeer tím svým neohrabaným holandským

gestem přikývl. Nechci, aby to vypadalo, že mám z těch lidí strach, ono je to totiž tak, že oni mají často strach ze mě. To jenom, když člověk udělá nějaké faux pas, ale to musí posrat něco opravdu důležitého, jako třeba, když o mafiánském donovi řeknete, že je to milý chlapík a že ho budete mít za souseda raději něž stovku Lesteru Remsenů, tak to holt musíte vysvětlit, jak jste to mysleli. Politici to dělají věčně. Ale stejně jsem nevěděl, proč by z toho tihle tři měli být bůhvíjak nešťastní, já jsem přece ten, kdo musí žít hned vedle Franka Bellarosy.

„A měl s sebou nějaké osobní strážce?“ zeptal se mě Randall

s opravdovým zájmem.

„No, vlastně když se na to ptáš, tak tam měl šoféra, který mu ukládal nákup do kufru. Černý cadillac,“ dodal jsem se slabým úšklebkem, aby bylo vidět, co si o černých cadillacích myslím. Martin se nahlas zamyslel: „Chodí tihle lidi na veřejnosti

ozbrojení?“

Měl jsem pocit, že jsem se stal klubovým expertem na mafii, takže jsem odpověděl: „Donové ne. Ne obvykle. Nechtějí mít

problémy s policií.“

„No, ale copak Bellarosa před pár měsíci nezabil nějakého kolumbijského drogového dealera?“ řekl Randall. Ale zase jsem nechtěl vypadat, jako že se s mafií bůhvíjak kamarádím, proto jsem pokrčil rameny. „Tak to nevím.“ Ale v duchu jsem si vzpomněl na několik novinových článků někdy v lednu, protože si pamatuji, že jsem tehdy přemýšlel o tom, jestli někdo tak vysoce postavený jako Bellarosa může být natolik šílený, že by někoho zabil vlastníma rukama. „Co myslíš, že dělal u Hickse?“ chtěl vědět Lester.

„Možná tam pracuje o víkendech,“ navrhl jsem. Všichni u stolu

se tomu aspoň trochu zasmáli a objednali jsme si další rundu. Zoufale jsem si přál znovu otočit hlavu k Beryl Carlisleové, ale bylo

mi jasné, že podruhé bych to asi nerozchodil.

Odněkud se vynořila Martinova žena Pauline, stoupla si k baru

a snažila se manželovu pozornost upoutat tím, že mávla rukama

jako větrný mlýn. Martin si toho konečně všiml a zvedl své velké, bifteky sycené tělo a volným krokem se vydal ke své ženě. Potom se omluvil Randall, který si začal povídat se svým zetěm. Chvilku jsme s Lesterem Remsenem seděli tiše, a potom jsem já začal: „Susan mi říkala, že jsem minulou neděli udělal takovou nešťastnou poznámku, a jestli je to pravda, rád bych, abys věděl, že to nebylo záměrné.“ Toto je ekvivalent omluvy, jak ji používáme my, WASP. Když správně zvolíte slova, vypadá to, že trochu pochybujete o tom, že by nějaká omluva vůbec byla potřeba. Lester odmítavě mávl rukou. „Ale na to se vykašli. Nedostal ses k tomu, aby ses podíval na Meudon?“

Toto zase byl WASP ekvivalent věty: „Plně akceptuji tvou

váhavou omluvu.“ Lesterovi jsem odpověděl: „Ano, zajel jsem tam

zrovna včera. Nebyl jsem tam celé roky a je to tam trochu zarostlé,

ale ty vzorové stromy jsou v dobrém stavu.“

Ještě chvíli jsme o Meudonu mluvili. Měli byste vědět, že Lester není v pravém smyslu slova ekologický aktivista, stejně jako většina jeho přátel a mých sousedů. Ale jak už jsem řekl, oni sami přišli na to, že ekologie se může hodit k tomu, aby dosáhli svého, což je v tomto případě zachování si svého životního stylu. Takže nám tady vznikla podivná koalice šlechty a studentů, bohatých majitelů usedlostí a lidí ze střední třídy. Já jsem šlechta i ekolog dohromady, takže jsem neocenitelný.

„Já nechci, aby mi za barákem stály chajdy za dvaapadesát

milionů dolarů,“ prohlásil Lester.

Tak takhle Lester říká současným lidským příbytkům. Chajdy.

Solidárně jsem přikývl.

„Nemohli bychom nechat Meudon přerozdělit na dvacetiakrové

parcely?“ zeptal se.

„Možná že jo. Musíme počkat, dokud nový uchazeč nezveřejní svou studii o dopadu na životní prostředí.“

„Tak jo, pohlídáme si to. A jak to vypadá s tvým sídlem?“ Stanhope Hall, jak víte, není mým sídlem, ale Lester je

odmalička zdvořilý i zvědavý. Odpověděl jsem: „Nemám žádného zájemce na celých dvě stě akrů i s domem, ani na dům a deset přilehlých akrů. Zkoušel jsem inzerovat obojí.“ Lester s pochopením přikývl. Budoucnost Stanhope Hallu, tedy hlavní budovy, byla nejistá. Pochopte, že barák této velikosti může být něčím domem snů, ale při dnešních cenách ropy si ani arabský šejk nemůže dovolit rozhazovat tolik, aby udržoval a obýval místo o rozloze středně velkého hotelu.

„Ale je to tak krásný barák,“ řekl Lester. „Nedostalo to místo

nějakou cenu?“

„Několik. V roce 1906, kdy ho postavili, napsali v Town &

Country, že je to nejhezčí americký dům roku. Ale časy se mění.“

Další možností bylo celý barák strhnout, stejně jako byl stržen

Meudonský palác. To by přinutilo daňové úředníky k tomu, aby

pozemek přehodnotili jako nevyužitý. Dům pro hosty patří Susan

a daně za něj platíme zvlášť, a dům u brány, v němž žijí Allardovi, je

zase teoreticky chráněn poslední vůlí dědečka Stanhopea.

„Jaký druh lidí by o ten dům mohl mít zájem?“ zeptal se Lester.

„Takový druh, který si myslí, že půl milionu je za padesátipokojový dům dost.“ Tolik jsem totiž chtěl dostat za dům s deseti akry. Ironií je to, že jeho stavba stála v roce 1906 pět milionů dolarů. To by dnes bylo asi dvacet milionů současných dolarů. Krom zvážení veškerých estetických aspektů stržení Stanhope Hallu, bude muset můj šetrný tchán, William Stanhope, zvážit ještě finanční náklady na stržení granitové budovy, která byla postavena tak, aby přežila milénium, a na odvezení sutin někam pryč, podle nových zákonů na ochranu přírody. Granit a mramor, z nichž byl Stanhope Hall postaven, byl na Long Island dovezen železnicí z Vermontu. Možná že si Vermont vezme ty sutiny zpátky.

Susan se mimochodem vůbec nestará o hlavní budovu nebo o ostatní stavby – s výjimkou stájí a tenisových kurtů, což já shledávám zajímavým. Ať už se k domu, chrámu lásky nebo altánku vázaly jakékoli její vzpomínky, asi nebyly důležité nebo hezké. Byla

naštvaná, když vandalové jednou v noci zapálili její zahradní

domeček z dětství. Byla to taková perníková chaloupka Jeníčka a Mařenky, o velikosti menší víkendové chajdy, ale byla dřevěná a v hrozném stavu. Člověk si může jenom představovat malou, osamělou, bohatou holčičku, jak si ve vlastním domě hraje osamělé

hry s panenkami.

„Neozvali se ještě ti lidi z okresní správy parků?“ dotazoval se

Lester.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Volal mi chlap jménem Pinelli z kanceláře parkového odboru. Řekl mi, že si myslí, že okresu v této chvíli patří na Zlatém pobřeží sídel už dost. Ale taky to může být jejich zahajovací tah, protože Pinelli se mě ptal, jestli má dům nějaký historický nebo architektonický význam.“ „No,“ řekl Lester, „architektonický význam má určitě. Kdo ho stavěl?“ „Byli to architekti McKim, Mead a White,“ odpověděl jsem.

Lesterovou silnou stránkou nebyla historie ani architektura, ale

ještě k tomu, že se stal ekologem, stal se také autoritou na sociální a architektonickou historii Zlatého pobřeží. „A co se historického významu týče,“ dodal jsem, „tak vím o tom, že Teddy Roosevelt sem občas zaskočil z Oyster Bay a že tu večeřel Lindbergh, když bydlel u Guggenheimů. Bylo tam i pár dalších pozoruhodných hostů, ale já si myslím, že na okrese potřebují něco významnějšího než jenom večeři. Budu to muset prověřit.“

„A co tak si něco vymyslet?“ zeptal se Lester napůl žertem. „Něco, jako že Teddy Roosevelt si ve Stanhope Hallu připravoval

nějakou smlouvu nebo projev?“

Ignoroval jsem to a pokračoval: „Jedním z problémů toho,

kdybych chtěl usedlost prodat okresu jako muzeum a park, je, že

Grace Lane je pořád soukromá, jak víš, a to se těm byrokratům

z okresu moc nelíbí. A taky bych asi nebyl moc populární, kdyby po

Grace Lane každý víkend projížděly tisíce aut s lidmi z Queensu

nebo Brooklynu, kteří se tu budou motat.“

„No, to bys teda nebyl,“ ujistil mě Lester.

„A kromě toho, Lestere, kdyby mi už okres udělal nabídku, byla

by to jenom cena, rovnající se tomu, co dlužím na daních. To je jejich metoda.“

Lester se mě nezeptal, kolik to dělá, protože se buďto podíval do

veřejných záznamů, nebo si to přečetl v listě Locust Valley Sentinel,

pod titulkem DAŇOVÉ DELIKTY.

Dlužná daň za Stanhope Hall včetně úroků a penále dělá něco

kolem čtyř set tisíc dolarů plus minus. Jasně, můžete si pomyslet:

„Kdybych já na daních dlužil čtyři tisíce dolaru, ani nemluvě

o čtyřech stech tisících dolarů, sebrali by mi dům i děti.“ Asi ano.

Ale bohatí to mají jiné. Mají lepší právníky, asi jako jsem já.

Ale stejně už jsem vyčerpal skoro všechny právní kličky, které jsem se naučil na Harvardské právnické univerzitě, a stejně nebudu moci dlouho bránit propadnutí tohoto poměrně hodnotného majetku nebo jeho prodeji kvůli nezaplaceným daním. Právní práce normálně zadarmo nedělám, ale William Stanhope mi žádný plat za mé služby nenabídl, takže si myslím, že pro svého tchána dělám výjimku. Nejen že je pravda, že bohatí neplatí své účty hned, ale když už konečně platí, tak se raději sami rozhodují, kolik dluží. Vypadalo to, že mi Lester čte mé temné myšlenky, protože řekl: „Věřím tomu, že tvůj tchán oceňuje všechno, co pro něj děláš.“ „Jsem si jistý, že ano. Ale stejně ztratil kontakt s novými skutečnostmi o využití pozemku a o ekologických zájmech. Když to nemůže prodat v kuse, chce to rozdělit a prodat jednotlivcům. A dokonce, i kdyby se mi podařilo rozdělit těch dvě stě akrů, tak je tu ještě ten dům. William si myslí, že nový majitel by dům buďto zboural, nebo by ho nabídl obyvatelům jako klub nebo něco v tom stylu. Ale naneštěstí je moc drahé dům strhnout, a ještě dražší by bylo pro dvacet nových rodin dům udržovat.“ „Takže je to takový bílý slon,“ poučil mě Lester. „Ale ty se snažíš zachovat půdu a ne ten dům.“ „Samozřejmě. Ale není to moje půda. Já jsem v té samé situaci jako ty, Lestere. Žiji v nádherné izolaci na několika akrech jinak mrtvé usedlosti. Patří mi jenom pět procent toho, co spravuji.“ Lester o tom chvilku přemýšlel, a potom řekl: „No, možná, že se odněkud vynoří bílý rytíř, aby toho bílého slona zachránil.“ „Možná.“ Bílým rytířem by v této souvislosti byla nějaká nezisková organizace, jako třeba soukromá škola, náboženská instituce nebo možná nějaké zdravotnické zařízení. Panská sídla a jejich pozemky si o takovéto využití samy říkají a většina jejich sousedů vedle nich dokáže žít, protože tak zůstává pozemek otevřený a hustota zalidnění nízká. Mně by pár jeptišek, procházejících se po Stanhopeových pozemcích, nevadilo, nebo

snad ani pár psychiatrických případů, a dokonce by mi ani přinejhorším nevadili studenti soukromé školy.

„A nezkoušel jsi kontaktovat tu realitní firmu, která dává

dohromady společnosti a vlastníky nemovitostí?“ zeptal se Lester.

„Ano, ale vypadá to, že nemovitostí je nadbytek, zatímco je

nedostatek společností, které by o ně stály.“ Měl bych se zmínit

o tom, že některé společnosti si koupí velké panské sídlo jen pro sebe. Stará Astorova usedlost v Sands Pointu je teď například

venkovským klubem firmy IBM, a z jedné z mnoha Prattových

usedlostí v Glen Cove je teď konferenční centrum. A jedna z VanderbiItových usedlostí, Alžbětino panské sídlo se stoakrovým pozemkem v Old Brookville, to je teď hlavním stanem firmy Banfi Vintners, která šedesátipokojový dům i s pozemkem zrestaurovala do původní nádhery. A tomuhle všemu bych já dal přednost před… dobrá, před dvacítkou chajd, obydlených burzovními makléři a jejich dětmi. Abych nezapomněl, William Stanhope je odsud příliš daleko na to, aby ocenil skutečnost, že mé aktivity, týkající se životního prostředí, a jeho instrukce se většinou vzájemně vylučují. Říká se tomu konflikt zájmů a je to neetické i nelegální. Ale mně to opravdu nevadí. Dostává to, za co si platí.

Abyste byli v obraze, tak můj tchán by mohl, kdyby k tomu byl přinucen, vyrukovat se čtyřmi sty tisíci dolary za dlužnou daň, ale

rozhodl se to neudělat alespoň do té doby, než bude mít kupce nebo než bude chtít usedlost převzít daňový úřad. Chce si svůj obrovský majetek prostě chránit až do té doby, než zjistí, že jej nelze prodat

za jeho života.

Kdybyste chtěli přemýšlet nad tím, k čemu takový bílý slon může Williamu Stanhopeovi, jeho dědicům a jejich partnerům sloužit, tak tady jsou čísla: pokud by se podařilo dvě stě akrů rozdělit na desetiakrové parcely, tak mu každá parcela na slavném Zlatém pobřeží může hodit jeden milion dolaru, takže před zdaněním by mohl získat dvacet milionů. Myslím si, že Susan nakonec zdědí dost peněz na to, aby si mohla zaplatit plnou stáj a ještě někoho, kdo by mně a starému Georgeovi pomáhal se zahradničením. A kdybyste se chtěli zeptat, co dalšího z toho kyne pro mě, tak byste měli vědět, že tato sorta lidí málokdy vypouští peníze jinam, než mezi své přímé příbuzné. Já jsem vlastně podepsal předmanželské ujednání daleko dřív, než lidi ze střední třídy vůbec věděli,. že něco takového existuje. Williarn Stanhope a jeho placený advokát sepsali ‚manželskou smlouvu‘, jak se tomu tehdy říkalo, a já jsem figuroval jako svůj vlastní advokát, čímž jsem potvrdil pořekadlo, že právník, který zastupuje sám sebe, má za klienta blázna. No, ale William si od toho blázna užíval bezplatných

právních rad od té doby pořád.

Z té lepší stránky ale mají Edward a Carolyn svěřenecký fond,

na nějž se ukládají peníze Stanhopeů. A abych byl čestný k Susan,

tak ta ‚manželská smlouva‘ nebyl její nápad. Já Stanhopeovy peníze

stejně nechci, ale stejně tak nestojím o jejich problémy. Lesterovi jsem řekl: „Ani Susan, ani já nechceme, aby se předměstí roztahovalo až sem, a hlavně nechceme mít z prodeje Stanhope Hallu nějaký finanční zisk. Ale jestli se má tenhle ráj změnit v předpeklí, tak se budeme muset oba rozhodnout, jestli tu chceme zůstat, nebo odejít. To je totiž taky možnost.“ „Ale odejít kam, Johne? Kam můžou jít lidi jako my?“

„Hilton Head.“

„Hilton Head?“

„Anebo do jakéhokoli jiného malého ráje, který nemá nikdo

v plánu měnit.“

„Ale tohle je můj domov, Johne. Remsenové tu bydlí víc než dvě

stě let.“

„Ale to Whitmanové a Sutterové taky. To přece víš.“ Asi bych

vám měl říct, že jsme s Lesterem vlastně spřízněni jakýmsi dávno

zapomenutým kolenem, které ani jeden z nás nechce objasňovat.

Rodiny, které mají v plánu stát se milionáři, si mohou dovolit jistou dávku snobismu i tehdy, když jejich předkové byli rybáři nebo farmáři. Lesterovi jsem řekl: „Žijeme tu na dluh, a ty to víš.“ „A to si jako hraješ na ďáblova advokáta, nebo to vzdáváte? Stěhujete se snad se Susan? Byl ten Bellarosa poslední kapka?“ Někdy si myslívám, že mě Lester má rád, takže jsem tuto otázku považoval za projevení zájmu, a ne jako výraz touhy. Odpověděl jsem: „Přemýšlel jsem o tom. Susan se o tom nikdy nezmínila.“

„A kam bys šel?“

Ještě pět sekund předtím, než se mě na to zeptal, jsem neměl ponětí, ale najednou mí to zablýsklo. „Já bych šel na moře.“

„Kam?“

„Na moře. To je ta mokrá věc, kvůli které jsou pobřežní

pozemky tak drahé.“ „Ach…“

„Jsem dobrý námořník. Koupím si šedesátistopou loď a pojedu.“ Teď jsem byl vzrušený. „Nejdřív bych mezipobřežním

kanálem zajel na Floridu, potom do Karibiku…“

„A co Susan?“ přerušil mne.

„Co jako s ní?“

„Ti koně, chlape. Co s koňma?“

Chvilku jsem o tom přemýšlel. No, popravdě by s koňmi na lodi

mohl být maličko problém. Objednal jsem si další drink.

Seděli jsme tam a chvíli jsme pili tiše. Už jsem začínal cítit

účinky čtvrtého martini. Rozhlédl jsem se, abych se podíval na

Beryl Carlisleovou, ale můj pohled zachytil ten její idiotský manžel.

Stupidně jsem se na něj usmál a potom jsem se zase obrátil

k Lesterovi. „To je číman.“

„Kdo?“

„Manžel Beryl Carlisleové.“

„Je to šmok.“

Lester schválně používá slova, která letí tam, kde on pracuje.

Další takové je poc. Prý to jsou vynikající slova, ale nikdy jsem

nenašel příležitost jedno z nich vyzkoušet. Ještě chvílí jsme poseděli a davy lidí začaly řídnout. Přemýšlel jsem o tom, kde může být Susan, a jestli jsme se neměli někde setkat. Susan má takový zvyk, že si myslí, že mi řekla něco, co mi neřekla a potom mě obviňuje, že jsem na to zapomněl. Podle toho, co mi říkali přátelé, jsem pochopil, že mezi manželkami je to takový celkem běžný zvyk. Objednal jsem si drink, abych si trochu osvěžil paměť. Hlavou se mi honili koně a lodě, a já jsem se obojí pokoušel nějak srovnat. Představoval jsem si jejího Zanzibara, jak stojí v postroji uvázaný na přídi mého nového šedesátistopého škuneru.

Potom jsem si chvilku prohlížel Lestera, který vypadal hluboce pohroužený do vlastních myšlenek, které se asi týkaly šlechty na

koních, jak vypaluje ty hnusné chajdy a zadupává do země dětské tříkolky.

Najednou jsem vedle sebe uslyšel Susanin hlas. „Ahoj, Lestere,“

řekla. „Pořád jsi uražený? Vypadáš dobře.“ Susan někdy umí jít

přímo k věci.

„O čem mluvíš?“ zeptal se Lester, předstíraje nevědomost.

Susan to ignorovala a zeptala se: „Kde je Judy?“

„Já nevím,“ řekl Lester s nepředstíranou nevědomostí. Chvilku přemýšlel a řekl: „Asi bych jí měl zavolat.“ „Napřed ale musíš zjistit, kde je,“ poučila ho Susan. „O čem jste

tu s Johnem mluvili?“

„O akciích a o golfu,“ vyhrkl jsem dříve, než mohl Lester znovu

nakousnout téma Stanhope Hallu, protože to nebylo Susanino

oblíbené téma. „Než si vzpomeneš, kde je tvá žena,“ řekl jsem Lesterovi, „nechtěl bys s námi povečeřet?“ To čtvrté nebo páté martini jsem si neměl dávat. No, to páté bylo vlastně dobré. To čtvrté bylo to, které jsem neměl pít. Lester nejistě vstal. „Už jsem si vzpomněl. Máme na večeři nějaké lidi.“ „Musíš mi na ně dát recept,“ řekla Susan. Evidentně byla kvůli něčemu naštvaná. Ubohý Lester vypadal zmateně. „Ale samozřejmě,“ řekl. „Nechtěli byste jít se mnou? Zvu vás.“

Susan odpověděla: „Díky, ale my už máme večeři

naplánovanou.“ 51

Nevěděl jsem, jestli je to pravda nebo ne, protože Susan mi tyhle

věci nikdy neříká.

Lester nám popřál pěkný večer a Susan mu řekla, aby jel

opatrně.

Vstal jsem, a musel jsem se opřít o zeď. Usmál jsem se na Susan.

„Rád tě vidím.“

„A kolikrát mě vidíš?“ zeptala se.

„Jsem docela střízlivý,“ ujistil jsem ji a potom jsem změnil téma.

„Viděl jsem tu Carlisleovy. Mysiel jsem, jestli se jich nezeptáme,

jestli s námi nechtějí povečeřet.“

„Proč?“

„Není ona tvá kamarádka?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„A já jsem myslel, že je. Celkem mám rád…“ nemohl jsem si

vzpomenout na jeho jméno, „…jejího manžela.“

„Říkals, že je to nabubřelý prdeláč. Krom toho máme večeři

naplánovanou,“ dodala.

„S kým?“

„Říkala jsem ti to ráno.“

„Ne, to jsi mi neříkala. S kým? Kde? Nemůžu řídit.“

„To je vidět,“ řekla a vzala mne za paži. „Večeříme tady.“

Prošli jsme domem do protějšího křídla, až jsme došli do

největší z jídelen. Susan mě navedla ke stolu, kde seděli

Vandermeerové. Všeho druhu.

Bylo evidentní, že Martinova žena svého muže o svých večerních

plánech také neinformovala.

Se Susan jsme si sedli ke kulatému stolu s bílým ubrusem

a trochu jsme si s Vandermeerovými povídali. Někdy si myslím, že Eli Whitney dostal svůj nápad na vyměnitelné díly někde ve společnosti lidí z vyšší střední třídy, z nichž jsou vyměnitelní

všichni. Všichni, kdo byli v místnosti, si mohli celou noc mezi sebou

vyměňovat stoly a nikomu by nic z konverzace stejně neuniklo. Uvědomil jsem si, že můj rostoucí kritický pohled na příslušníky stejné třídy je spíše výsledkem změn ve mně, než nějakých změn v nich. To, co mi bylo kdysi příjemné, mě teď činilo neklidným, a abych to řekl od plic, tak jsem byl pořádně naštvaný na všechny ty kompromisy a služby, které se mi tak zákeřně vkradly do života. Už jsem měl dost života správce Stanhope Hallu, byl jsem unavený tím, jak jsou všichni posedlí setrvalým stavem, neměl jsem trpělivost na tu nezávaznou konverzaci a znechucovaly mě staré ženy, které mi lozily do kanceláře s deseti miliony dolary, nacpanými do starých tašek. A vůbec jsem byl všeobecně nespokojený s tím, co mi kdysi dělalo dobře. Co je ještě podivnější, nedokázal jsem si vzpomenout na to, jak jsem se cítil před týdnem. Nebyl jsem si jistý, jak jsem na tohle přišel, ale taková už zjištění prostě jsou: prostě vám jednoho dne vlezou na mozek a vy zjistíte, že jste nalezli pravdu bez toho, že

byste ji kdy hledali. Co s tím uděláte, to už je jiná věc. Tehdy jsem si to neuvědomoval, ale byl jsem připravený na velké dobrodružství. A co jsem netušil už vůbec, bylo, že se můj

nový soused rozhodl jedno mi obstarat. Kapitola 7

Sobotní dopoledne proběhlo bez zvláštních událostí až na to, že mne trochu bolela hlava, což bylo nepochybně následkem těch vandermeerských keců. Oba Allardovi měli zase chřipku a já jsem se vydal marody navštívit. V malé kuchyňce domku u brány jsem jim uvařil čaj, přičemž jsem se cítil jako pořádný chlap. Dokonce jsem tam i na půl šálku zůstal, zatímco se mi George šestkrát omluvil za to, že je nemocný. Ethelina obvyklá nevrlost se vždycky,

když je nemocná, obrací do plačtivé sentimentality. Takhle ji mám raději. Měl bych se zmínit o tom, že během druhé světové války odešel George Allard sloužit své vlasti, stejně jako veškerý tělesně schopný mužský personál ze Stanhope Hallu a jiných usedlostí, samozřejmě. George mi během jedné sociálně historické přednášky říkal, že tento exodus sluhů poněkud ztížil život těm rodinám, kterým se podařilo udržet si své ohromné usedlosti během krize a které na těžkou práci na pozemcích pořád ještě potřebovaly muže. Také mi říkal, že vyšší mzda během války odlákala spoustu ženského personálu na obranné stavby a tak. George si mě nějak spojuje s okolní šlechtou a myslí si, že bych měl zpětně litovat toho, jaké utrpení museli Stanhopeové i ostatní během války prožít. Je to tak, Georgi. Když si představím Williama Stanhopea, jak si každé ráno

sám vybírá šaty, zatímco jeho sluha se válí na pláži v Normandii,

dělá se mi v krku knedlík.

William mimochodem své vlasti sloužil také, v době národního

ohrožení. Existují dvě verze tohoto příběhu, a já vám ho povím tak,

jak jsem to slyšel od Ethel. William Stanhope dostal díky rodinným

stykům povolávací rozkaz k pobřežní obraně. Dědeček Augustus

Stanhope, který nemohl využít svou sedmdesát stop dlouhou jachtu

Ježovku, ji prodal vládě za jeden dolar, jako to za války udělali

i mnozí jiní majitelé jachet. Ježovka byla vystrojena jako

protiponorková hlídková loď a jejím kapitánem se nestal nikdo jiný než poručík (absolvent) William Stanhope. Ethel říkala, že to

nebyla žádná náhoda. No ale tak jako tak, Ježovka dostala nový

šedý nátěr, sonar, hlubinné pumy a 50mm kulomet a jako její mateřský přístav byl velmi vhodně vybrán Seawanhakský korintský jachtařský klub. Odsud podnikal poručík William Stanhope hlídkové plavby nahoru a dolů po Longislandském průlivu, připraven vrhnout se na německou flotilu U-boatů, chránil americký způsob života a občas se zastavil na ostrově Martha’s Vineyard na pár piv. A protože nechtěl, aby vláda utrácela za jeho ubytování, bydlel William ve Stanhope Hallu.

Ethel má asi pravdu, když tvrdí, že válečná služba Williama

Stanhopea symbolizuje ty nejhorší aspekty amerického

kapitalismu, privilegií a rodinkaření. A přece se našlo hodně lidí z vyšších vrstev, kteří podle toho, co jsem slyšel i četl, si plnili své povinnosti a někdy je dokonce i překračovali. Ale Ethel vylučuje jakékoli reality, které jí nezapadají do jejích předsudků. V tomto aspektu je přesně stejná jako William Stanhope, jako já i jako všechny ostatní lidské bytosti, které jsem kdy potkal, nepříčetná i duševně zdravá rovným dílem. Netřeba snad říkat, že William své přátele ani příbuzné válečnými historkami neobšťastňoval. No dobrá. George se v roce 1945 vrátil z Tichomoří s malárií, která se mu sem tam vracela, ale tentokrát jsem si byl jistý, že je to

jenom chřipka. Nabídl jsem, že zavolám doktora, ale Ethel temně

prohlásila: „Ten nám nepomůže.“

George a Ethel se vzali těsně předtím, než George odplul pryč,

a Augustus Stanhope podle tehdejších zvyků zajistil svatební

hostinu ve velkém domě.

Před několika lety, během náhodného rozhovoru s jedním ze

svých klientů, jsem zjistil, že dědeček Augustus, kterému tehdy

muselo být kolem padesátky, také zajišťoval Ethel jistou společnost,

zatímco George v Pacifiku zabíjel naše budoucí spojence. A tato

malá investice času a úsilí z Etheliny strany se evidentně vyplatila, protože Allardovi byli za celá léta jediní členové služebnictva, kteří nemuseli odejít: Byl tu také ten velmi štědrý dar v podobě domku u brány, který měli doživotně bez nájmu. Často jsem přemýšlel, jestli George věděl, že si jeho pán smáčel pero v jeho kalamáři. Ale i kdyby to věděl, určitě by byl přesvědčený, že za tu štědrost starého plešouna může jeho věrnost a ne nevěra jeho ženy. No, možná že jo. Boží pomoc člověk sežene mnohem hůř než dobrou píchačku. Já babské klepy normálně neposlouchávám, ale tomuhle prostě nešlo odolat. Krom toho to do kategorie sociální historie spadá mnohem víc než žhavé novinky.

Jak jsem pil svůj čaj, podíval jsem se na Ethel a usmál jsem se. Na oplátku mi poslala zmučený výraz. Nad hlavou, na zdi malého

obývacího pokoje, jí visela jejich oficiální svatební fotografie, on

v námořnické bílé, ona též v bílých šatech. Byla to krásná mladá

žena.

Co mě na tomto příběhu zaujalo, nebylo to, že mladá válečná nevěsta měla milostný románek se svým starším zaměstnavatelem, mne zaujalo to, že Ethel Allaxdová, tato dobrá křesťanská socialistka, to dělala pro pána tohoto panství a pravděpodobně ho i vydírala, nějak chytře, nebo možná ani ne.

Místo jako tohle je bohaté na navzájem se proplétající vztahy,

které kdyby byly objeveny, byly by společenské struktuře mnohem nebezpečnější než krize, válka a daně dohromady. Allardovi mají, mimochodem, dceru Elizabeth, která je hodně podobná Georgeovi, takže tady si při pomýšlení na vyrábění dalšího dědice Stanhopu můžu dát pohov. Elizabeth je náhodou úspěšnou majitelkou butiku – je prodavačkou stejně jako dědeček z matčiny strany – s obchody ve třech okolních městečkách, kam jí Susan posílá své hrabivé kamarádky, i když ona sama tam toho moc nenakoupí. Elizabethino jméno se jednou objevilo v místních

novinách v souvislosti s nějakým chlapíkem ze strany republikánů. Bůh žehnej Americe, Ethel. Jak jinak mohou vznikat socialisté,

když ne ze spojení s republikány a naopak?

Odešel jsem od Allardových a připomněl jsem jim, aby mně

nebo Susan zavolali, kdyby cokoli potřebovali. Susan má přes

všechnu svou lhostejnost takový ten správný smysl pro, noblesní

závazky, což je jedna z mála věcí, které na té staré prachaté třídě obdivuji, a dokáže se postarat o lidi, kteří pro ni pracují. Doufám, že si na to Ethel vzpomene, až začne ta revoluce.

Brzké odpoledne jsem strávil v Locust Valley, potom jsem se zastavil u McGladea, což je místní hospoda, na pivo. Byl tu obvyklý

sobotní nával včetně hospodského softbalového týmu, který to právě nandal těm ubrečeným bábovkám z květinářství, kteří tam ale byli také a vyprávěli svou vlastní verzi zápasu. Bylo tam i několik agentů ze stavebního průmyslu na volné noze, kteří se potřebovali napít poté, co celé dopoledne vypracovávali odhady cen pro majitele domů. Také jsem zahlédl pár víkendových běžců, kteří všichni vypadali na to, že jejich stodolarové běžecké boty toho už hodně našlapaly kolem baru. Ještě tam bylo několik málo příslušníků nižší šlechty ve svých uniformách firem Land’s End a L. L. Bean i šlechty vyšší, jejichž

oděv se nedá popsat tak snadno kromě toho, že ho opravdu nikdy v žádném obchodě nebo katalogu neuvidíte. Například ten postarší gentleman vedle mě, měl na sobě střelecký kabátek z růžového tvídu s výztužemi pro pušku ze zelené kůže a kalhoty měl pytlovité, ze zelené vlny, přikrášlené množstvím malých kachniček. Já jsem měl standardní uniformu od L. L. Beana: pevné boty, hnědé popelínové kalhoty, kostkovanou košili s knoflíky až dolů a modrou větrovku. Mnozí z nás při upíjení piva pečlivě studovali seznamy ‚co je potřeba udělat‘, které nám pořídily naše ženy, a když jsme otevřeli peněženky, abychom z nich vyndali hotovost, vyčuhovalo nám z nich růžové kombiné na čištění brýlí. V restaurační části seděly dobře oblečené ženy s nákupními taškami a diskutovaly o domácím sýru a hlávkovém salátu. Sobota jako vyšitá.

V dobrých hospodách se stejně jako v kostelech srovná veškerá

sociální nerovnost, možná že lépe než tam, a možná proto, že když

přicházíte k baru, činíte tak s plným vědomím toho, že tady je hovor nejenže povolen, ale také často vyžadován.

Když jsem upíjel ze svého druhého piva, zahlédl jsem v barovém

zrcadle svého instalatéra, jak se opírá o zeď za mnou. Zašel jsem za ním a hovořili jsme o mých potížích s rozvodem vody. Totiž: prasklo mi litinové odpadní potrubí, které by on chtěl za určitý

poplatek nahradit potrubím z PVC. Já jsem si myslel, že by je

namísto toho mohl zavařit. On se mě zeptal na to, za jakých podmínek může adoptovat syna své druhé ženy, a já jsem mu sdělil svou cenu. Asi jsme byli jeden pro druhého příliš drazí, takže se

naše konverzace zvrtla na staré dobré Mets. Tady se o baseballu

mluvit může. Pokecal jsem ještě s několika známými, potom s barmanem a s tím starým gentlemanem v kabátku z růžového tvídu, z něhož se vyklubal nikoli příslušník vyšší šlechty, ale penzionovaný vrchní

sluha z Pippsovy usedlosti, který nosil šéfovy odložené svršky.

Takových případů tu bývalo hodně, ale v posledních letech jich naštěstí ubylo. Den byl příliš hezký na to, abych v hospodě strávil víc než

hodinu, takže jsem odešel. Než jsem ale odešel, dal jsem svému

instalatérovi jméno adopčního právníka, jehož ceny nejsou tak vysoké. On mi zase dal jméno údržbáře, který by se mohl pokusit mi trubku zavařit. Kola amerického obchodu se točí, točí, točí. Nasedl jsem do bronca a zamířil domů. Na zpáteční cestě jsem projel kolem své kanceláře, abych se ujistil, že tam ještě pořád stojí. Pomyslel jsem na deset milionů v akciích, nacpaných v tašce. Nebyl by to žádný problém přesvědčit paní Lauderbachovou – tak se má klientka jmenuje –, aby podepsala papíry, nutné pro likvidaci jejích

akcií, abych si pak odskočil do Ria na hodně, hodně dlouhou dovolenou. A vůbec bych k tomu nepotřeboval pomoc Lestera Remsena. Nikdy jsem ale nezklamal ničí důvěru, ani jsem nikdy neukradl ani čtvrťák, a taky to nikdy neudělám. Cítil jsem se velice oddaně. To byl ale pěkný den! Povznesenou náladu jsem měl až do chvíle, kdy jsem se blížil k branám Stanhope Hallu. Tehdy mé obočí, jak se říká, potemnělo. Dřív jsem si toho nikdy nevšiml, ale tohle místo mě prostě sráželo na kolena. Popravdě, kdykoli se po mně začnou natahovat jeho spáry, slýchávám v hlavě temné bzučení. A není to ta proslavená životní krize středního věku. Ona to vůbec není krize. Je to Zjevení Páně, Prozření, Pravda. Ale stejně jako mnoho jiných mužů ve středním věku, ani já naneštěstí netuším, co bych měl s pravdou dělat. Jsem ale otevřený vůči všem návrhům.

Zastavil jsem u domku u brány a zašel se podívat na Allardovy,

kteří poslouchali rádio a četli. Ethel byla zcela zabraná do výtisku

The New Republic, což dost možná byl jediný výtisk

v Lattingtownu, a George byl začtený do Locust Valley Sentinel,

který četl už šedesát let, aby držel krok s tím, kdo umřel, oženil se, měl děti, dlužil daně, chtěl přerozdělovat pozemky anebo měl vztek na něco, co chtěl nechat vyjít tiskem.

Vyzvedl jsem Susaninu i svou poštu, která byla do domku

u brány doručována, a po cestě ven jsem si ji zběžně prolistoval. Ethel za mnou volala: „Byl tu nějaký gentleman, který vás šel

navštívit. Nenechal tu ale své jméno.“

Někdy se to stane, třeba když zvoní telefon a vy víte, kdo volá. To, že Ethel položila takový důraz na slovo gentleman, mi naznačilo, že to byl někdo víc než jen gentleman. „Černovlasý muž v černém cadillacu?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

Ethel nikdy neříkala ‚pane‘, proto se ihned připojil George.

„Ano, pane. Řekl jsem mu, že dnes návštěvy nepřijímáte. Doufám,

že jsem to řekl dobře.“ Dodal: „Já ho neznám a nemyslel jsem si, že

ho znáte vy.“

Nebo že bych ho znát chtěl, George. Usmál jsem se při představě Franka Bellarosy, kterému je sděleno, že pan Sutter dnes nepřijímá návštěvy. Zamyslel jsem se nad tím, jestli někdy slyšel výraz ‚ztrať

se‘.

„Co mu mám říct, kdyby vás hledal znovu, pane?“ zeptal se George. Odpověděl jsem, jako bych to už měl promyšlené, a asi to

tak i bylo: „Jestli budu doma, pošlete ho dál.“

„Ano, pane.“ George odpověděl s takovou tou vyváženou

kombinací profesionálního nezájmu a osobního nesouhlasu se svým pánem.

Přejel jsem odbočku ke svému domu a pokračoval jsem směrem k hlavní budově. Mezi mým domem a hlavní budovou je tenisový

kurt, jehož udržování si vzala na starost Susan. Za tenisovým

kurtem začíná stromy lemovaná cesta stoupat, a já jsem na vrcholu

stoupání auto zastavil a vystoupil jsem. Za loukou plnou polního kvítí a divokých travin, kde se kdysi rozprostíral trávník, stál Stanhope Hall.

Vzhled panství byl podle Susan i mnoha různých knih

o architektuře, které Stanhope Hall zmiňovaly, odvozen od francouzských a italských renesančních vzoru. Exteriér ale přesto

není z venkovského mramoru, ale ze starého dobrého yankeeského

granitu. Podél průčelí jsou do zdí zapuštěny sloupy s iónskými

hlavicemi a uprostřed domu je vysoké otevřené sloupoví s volně stojícími klasickými sloupy. Střecha je rovná s balustrádovitými parapety, táhnoucími se po celém obvodu tří masivních křídel budovy. To místo vlastně, tak trochu vypadá jako Bílý dům, ale je

lépe postavené.

Kdysi tu samozřejmě byly pečlivě udržované zahrady, které byly

vysázeny na kaskádových terasách obklopujících hlavní budovu.

Ale i teď začíná zahrada každý rok touhle dobou pučet, ale rostou v ní divoké růže a vavřín, žluté forsytie a mnohobarevné azalky, protože přežily jen ty nejodolnější rostliny, které tu oslavují nezávislost přírody na člověku. Navzdory mnoha evropským detailům, je na domě i hodně amerického včetně velkých panoramatických oken vzadu, snídaňové místnosti připomínající skleník, aby zachytávala první ranní sluneční paprsky, solária na střeše a americké infrastruktury ocelových nosníků, teplovodního potrubí, dobrých instalatérských rozvodů a bezpečné elektřiny. Ale abych zodpověděl otázku Lestera Remsena, na tomhle chybně umístěném paláci není nic architektonicky zajímavého ani unikátního. Kdyby architekti McKim, Mead a White vyprojektovali

opravdový americký dům, ať už to v roce 1906 znamenalo cokoli, tak by památkáři i ochranáři řekli: „Nic takového v celé zemi

nenajdete.“

Ale architekti i jejich američtí klienti v té době nehleděli do budoucnosti, nebo se snad ani nesnažili zachovat současnost, naopak nahlíželi zpět do evropské minulosti, která vzkvétala i zemřela dávno předtím, než na tuto stavbu dorazil první blok granitu. To, co se tu ti lidé snažili vytvořit nebo obnovit, to mi zůstává záhadou. Nemohu se vcítit do jejich myslí nebo do jejich srdcí, mohu ale soucítit s jejich snahou o identitu i s těmi otázkami, které Američany trápí od samého počátku: Kdo jsme, kam patříme, kam jdeme?

Připadá mi to tak, že tato sídla nejsou jen architektonickým klamem, ale že klamou ještě i mnohem důmyslnějším způsobem. Na rozdíl od svých evropských vzorů, z těchto usedlostí nikdy nevzešel ani jeden užitečný klas pšenice, vědro mléka nebo láhev vína. Samozřejmě někdo sem tam pěstoval farmařinu jako koníčka, ale její plody určitě nedokázaly nasytit dům, služebnictvo ani rollsrolsy. A nikdo, kdo tu byl najat na práci na půdě, tu nikdy nepocítil ta překvapení a vzrušení, která přicházejí se sklizní a která lidem poskytuje půda a náš Pán, nikoli trh s akciemi. Co já bych o tom asi mohl vědět, že? No, tak mí předkové byli většinou farmáři a rybáři a já rybaření rozumím, ale mé schopnosti vypěstovat něco ze země jsou omezeny jen na nejedlé věci, jak správně podotkl pan Bellarosa. Vzpomněl jsem si na jeho červený vozík, naplněný sazenicemi zeleniny, pořízených za nejvyšší ceny v nejdražším zahradnictví, a rozhodl jsem se, že i tohle byl klam.

Ono celé tohle hloupé je klam, taková americká anomálie v zemi, která připadá výjimečná zase zbytku světa. Totiž, nikdy vás neučiní šťastným někdo, kdo vám řekne pravdu – to jste

jenom svobodní.

Byly zde samozřejmě ještě i jiné, neobjevené pravdy, a také pravdy jiných lidí, ale to všechno mělo teprve přijít.

Rozhlédl jsem se po Stanhope Hallu a okolí. Na zadním trávníku

jsem viděl velký zahradní domek, další americký prvek, obklopený převislými platany, a v dáli stálo anglické bludiště z živého plotu, směšná kratochvíle pro mladé dámy a jejich pošetilé milovníky, kteří by všichni měli strávit víc času v altánku, a méně času

pobíháním v bludišti mezi ploty.

Za živými ploty se země svažovala, ale viděl jsem vrcholky stromů ve švestkovém sadu, z nichž polovina už byla mrtvých. Tomuto sadu, jak mi řekla Susan, se původně říkalo posvátný háj, v rámci pohanské tradice uctívání přírody. Ve středu tohoto háje stojí římský chrám lásky, malá, ale výborně rozvržená kulatá stavba s bleděžlutými mramorovými sloupy, které podpíraly klenutý strop s vytesanými velmi erotickými výjevy. V kupolovité střeše je otvor, kterým v určitou dobu procházejí měsíční i sluneční paprsky, osvětlující dvě sochy z růžového mramoru, muže nebo nějakého boha a prsatou Venuši, jež jsou sevřeny v nahém objetí. Účel tohoto místa mne mate, ale takových byly na bohatších usedlostech vystavěny desítky. Mohu se jen domnívat, že tato klasická nudita byla přijatelná, řecko-římská prsa a zadky nebyly jen uměním, ale byl to také jeden z mála způsobů, jak v roce 1906 vidět takzvaně ‚i nosní mandle,‘ a toto nákladné vzrušení si mohli dovolit jen bohatí.

Netuším, jestli se mladé slečny, či dokonce dospělé ženy kdy vydaly do sadu, aby tento pornopalác navštívily, ale buďte si jisti,

že my se Susan jsme ho za letních večerů využívali hojně. Susan ráda bývala panenskou jeptiškou, kterou překvapil barbar John, když se modlila v chrámu. O své panenství tam přišla asi

šedesátkrát, což by mohl být rekord.

I tento chrám lásky asi bude klam, ale je to pěkný klam a Susan není žádná panna, stejně jako já nejsem dokonalý barbar, ale srdce zastavující orgasmy reálné jsou, a opravdové věci se opravdovým

lidem stávají dokonce i v Disney Worldu.

Proto jsem věděl, že navzdory nedávnému rozčarování z mého

začarovaného světa mi tohle místo bude chybět.

Nastoupil jsem zpět do bronca a zamířil domů.

Kapitola 8

V pondělí odpoledne se v mé kanceláři v Locust Valley objevil

Lester Remsen, aby se postaral o desetimilionový problém paní

Lauderbachové. Podle Lesterovy průzkumné zprávy byla toho dne ve tři odpoledne skutečná hodnota akcií 10 132 564 dolarů a pár centů. Sem patřily i nevyplacené dividendy za asi šedesát let, z nichž ale bohužel neplynul žádný úrok. Paní Lauderbachová měla domluvený termín u kadeřníka, takže se k nám nemohla připojit, ale já jsem byl jako právník zmocněn a připraven většinu burzovních papírů podepsat v zastoupení. Spolu s Lesterem jsme sjeli do knihovny ve druhém patře, která bývala studovnou v jednom viktoriánském domě na Birch Hill Road. Tam jsme si na jednom ze stolů rozložili své papíry. „To je čítankový případ,“ okomentoval to Lester. „Dobrý Bože, kdo by si pomyslel, že se to stane zrovna jí.“

Pokrčil jsem rameny. „Má z pekla štěstí.“ Lester se usmál a začali jsme se zdlouhavým papírováním, které mě zajímalo ještě méně než paní Lauderbachovou. Když jsme se blížili ke konci, nabídl jsem kávu. Lester mi předal jeden dokument

a já jsem mu také jeden dal. Nevypadalo to, že by se Lester

momentálně soustředil na práci, protože papír odložil a po chvíli

ticha se zeptal: „A ona je jak stará? Sedmdesát osm?“ 61

„Tolik měla, když jsme začali.“

Lester si mé komické vložky nevšiml a pokračoval: „A ty jsi také

vykonavatelem její závěti?“

„Správně.“

„Můžu se tě zeptat, kdo po ní bude dědit?“

„Zeptat se můžeš, ale já ti to říct nesmím.“ Ale stejně jsem

alespoň dodal: „Má tři děti.“

Lester přikývl. „Jedno z nich znám. Mary. Vzala si Phila

Crowleyho. Žijí v Old Westbury.“

„Správně.“

„Nikdy jsem nevěděl, že Lauderbachovi mají tolik peněz.“

„To nevěděli ani Lauderbachovi.“

„No, chci říct, že si vždycky žili dobře. Patřívala jim Beechova

usedlost, nebo ne?“ Podíval se na adresu paní Lauderbachové

v papírech. „Ale přestěhovali se do domu v Oyster Bay.“

„Ano.“

„Beechovu usedlost prodali nějakému íránskému Židovi, ne?“

„Já jsem to nezprostředkovával. Ale ano, prodali. Dostali

dobrou cenu a noví majitelé se o nemovitost starají docela dobře.“

„Hele, mě nezajímá, jestli to jsou íránští Židi.“ Lester se usmál.

„Je to lepší než mafiánský don.“

A lepší než dvacet Lesterů Remsenů. Mimochodem, Lauderbachovi při převodu Beechovy usedlosti použili jednu velkou právnickou firmu, která neměla žádné konexe se zdejší šlechtou. To se někdy dělávalo, když se prodávala velká usedlost lidem s legračním příjmením. Myslím, že vím, proč místní advokáti nechtěli být spojováni s transakcemi, s nimiž jejich ostatní klienti nebo sousedi nemusejí souhlasit. Byla to pravda

v Lauderbachových dobách, ale mi poslední dobou připomíná nějaký starověký národ těsně před zánikem, kdy už nikdo nepředstírá, že by bylo všechno v pořádku. Namísto toho každý popadne co může a prchá na letiště. Sám nevím, jestli bych tu transakci provedl, kdyby mě o to požádali. Za jediný den bych asi vydělal deset tisíc dolarů, a já osobně nemám nic proti íránským Židům nebo jiným cizincům. Ale někteří mí klienti a sousedé proti nim něco měli. Lester se zeptal: „Myslíš si, že pan Lauderbach věděl, že má deset milionů v cenných papírech?“

„Nevím, jestli to věděl, Lestere. Nevěděl jsem to já, jinak bych mu doporučil, aby si u tebe zřídil účet. Měli spoustu jiných aktiv,

takže jim na tom asi nezáleželo,“ dodal jsem. „Za život dokážeš

utratit jenom něco. Emest Lauderbach evidentně vyčerpal svůj život dřív než své peníze.“ „Ale ty dividendy by se měly reinvestovat. Ony prostě leží a nevydělají ani pěťák. Je to, jako by Chase Manhattan a American Express daly bezúročnou půjčku.“ Peníze, které leží ladem, Lestera vždycky rozčilovaly. Jeho děti například nikdy neměly prasátka, namísto nich měly konta na peněžním trhu. Lester prolistoval závěť Emesta Lauderbacha. „Podle této vůle nebude dědit ani Mary, ani další dvě děti, Randolf a Herman?“ „Ne, nebudou.“ Bylo Lesterovým právem prozkoumat závěť, aby mohl potvrdit, že paní Lauderbachová je jedinou vlastnicí celého

majetku. Můj otec sepsal šestou a poslední verzi závěti a poslední vůle Ernesta Lauderbacha asi před deseti lety, ale tam se o akciích a dluhopisech hovořilo jen jako o ‚cenných papírech a dalších finančních prostředcích, které mohu vlastnit v době své smrti‘. Takže nikdo, ani Lauderbachovy tři děti, přesně nevěděl, jaký

poklad se skrývá v suterénu jejich domu v Oyster Bay. Byl jsem si

skoro jistý, že to nevědí dodnes, protože jinak by se mi už všichni tři, případně jejich právníci ozvali.

„Kde jsou Herman a Randolf?“ zeptal se Lester.

„Herman je na penzi ve Virginii a Randolf je obchodníkem

v Chicagu. Proč?“

„Rád bych jejich akcie spravoval, kdyby dědili. Proto.“

Oba jsme věděli, že se tato konverzace ve skutečnosti týká jistoty

o tom, že Randolf, Herman ani Mary tyhle akcie nezdědí. Ale řekl jsem: „Doporučím tě, jestli budu spokojený s tím, jak vedeš tenhle účet.“ „Díky. A myslíš, že o tom vědí?“ poklepal na hromadu cenných papírů na stole. Tuto otázku jsem ignoroval a zdvořile, ale rozhodně jsem řekl: „Lestere, vzhledem k tvému zájmu o vedení jejího účtu, nehraj za

paní Lauderbachovou na burze. Toto jsou dvoje vynikající akcie.

Prostě je nech být a dohlídni, aby dostala šeky z minulých i budoucích dividend. Jestli bude potřebovat peníze na zaplacení

daně z nemovitosti, dám ti vědět, a něco z těch akcií pošleme

Strýčku Samovi.“

„Johne, ty víš, že se do toho účtu nehrnu kvůli provizi.“

Abych byl fér, tak Lester je etický makléř, jinak bych se s ním

totiž nebavil. Ale pracuje zrovna v té branži, jejíž pokušení by Ježíši

Kristu působila záchvaty nepříčetnosti. Takhle to tedy vypadalo, když před ním na mahagonovém stole leželo deset milionů. Skoro jsem viděl toho malého ďáblíka sedícího mu na levém rameni a anděla na pravém, jak mu oba šeptají do ucha. Nechtěl jsem je vyrušovat, ale musel jsem říci: „Víš, ono nezáleží na tom, kdo o těch penězích ví nebo kdo je potřebuje, kdo si je zaslouží nebo na tom, že Agnes Lauderbachové na nich nezáleží ani co by se za nehet vlezlo.“

Pokrčil rameny a malinko změnil téma. „Přemýšlel jsem o tom, proč by Lauderbachovi prodávali Beechow usedlost, kdyby věděli,

že mají takové peníze.“

„Ne každý si přeje padesátipokojový dům se dvěma sty akry pozemků, Lestere,“ odpověděl jsem. „Tohle by bylo mrhání penězi, dokonce i kdybys byl prachatý. Kolik koupelen potřebuješ?“

Lester mlaskl a zeptal se: „Koupil by sis Stanhope Hall, kdybys

měl deset milionů dolaru?“

„Nechtěl jsi říct pět milionů, parťáku?“

Lester se nemotorně pousmál a podíval se na mě, aby viděl,

jestli na něj nešiji boudu, potom sklopil zrak, kterým přejížděl po

papíry pokrytém stole i po hromadách cenných papíru. „Nebo by

sis koupil tu šedesátistopou loď a vyplul při západu slunce?“ zeptal

se.

Zamrzelo mě, že jsem Lesterovi důvěřoval. Neodpověděl jsem.

„Nebo pomysli na to, že bys Susan vyvedl z domu pro hosty

a přivedl ji zase, do hlavní budovy.“ V místnosti bylo ticho, v němž Lester dumal o tom, co by s pěti miliony dolarů udělal on, a já myslím, že jsem přemýšlel o tom, co bych já udělal s deseti, protože jsem neměl v úmyslu dopustit se zločinu a tento hřích pak sdílet

s Lesterem Remsenem.

Přišlo mi to, že Lester je z těch lidí, kteří jsou poctiví až hrůza, ale kteří rádi flirtují s myšlenkou, jaké to je, když máte konečně

koule, jestli mi dámy tenhle výraz prominou. A rád se díval na to, jak jiní lidé na jeho svody reagují.

Lester promluvil způsobem, který měl naznačit, že nemluví

o ničem konkrétním. „Je to velice jednoduché, Johne, když teď

vidím všechny ty papíry a platné certifikáty. A je to i dost velká suma na to, aby se to vyplatilo. A nemyslím si ani, že bychom po

tom museli opustit zemi, jestli to vyjde. Až ta stará dáma zemře, uvidíš, že se v její poslední vůli neobjeví ani zmínka o ničem.“ Lester pokračoval v podobném duchu, nikdy nepoužil nevhodné výrazy jako třeba federální daňový únik, krádež, padělání nebo defraudace. Poslouchal jsem, ale spíš ze zvědavosti, než že bych se musel o zločinu nechat poučovat právě od Lestera. Ani nevím, proč zrovna já jsem poctivý. Asi to bude částečným vlivem mých rodičů, kteří byli vzorem ctnosti, když už nic jiného. A když jsem v padesátých letech vyrůstal, tak ta poselství, kterých se mi dostávalo z kazatelny, v nedělní škole a potom v soukromé škole, neměla ani tolik co do činění se světovým zlem nebo nespravedlností, ale spíš s tím, jak se správně chovat k ostatním. Bylo to Desatero přikázání a Zlaté pravidlo a věřte tomu nebo ne, od mladých mužů i žen se očekávalo, že budou žít podle nějakého osobního motta. To mé bylo „Budu se snažit každý den dát víc, než

přijmu.“ Nevím, kde jsem k tomu přišel, ale je to dobrá cesta, jak se dostat na mizinu. Nějakou dobu jsem s tím asi musel žít, asi tak do

osmnácti, jestli ne o chvíli déle.

Ale i když byly miliony mužů a žen mé generace vychovávány stejným způsobem, stejně se z některých z nich stali zloději a z jiných ještě něco horšího. Takže proč jsem poctivý já? Co mě dělí od deseti milionů dolarů a od polonahých děvčat na pláži v Ipanemě? Přesně tohle chtěl Lester vědět. I já jsem to chtěl vědět. Podíval jsem se na balík akcií na stole a Lester skončil svou dizertační práci na téma, jak bezpečně ukrást deset milionů. „Nikdo už na nic nehledí, Johne,“ informoval mě. „Zákony vyletěly oknem. Není to má vina, ani tvá. Je to prostě tak. Už mě nebaví být tím, s kým se manipuluje, ani mě nebaví bojovat podle pravidel Markýze z Queensbury, zatímco mě kopou do slabin a rozhodčí je placený za to, aby se díval jinam.“

Na to jsem neřekl nic. Až do velice nedávné minulosti byla jedním z důvodů mé poctivostí spokojenost s mým životem, s celou tou společenskou

matricí, do níž jsem zapadal a v níž jsem fungoval. Ale když se

rozhodnete, že vám domov chybět nebude, proč byste neukradli

rodinné auto, abyste se dostali co nejdál? Podíval jsem se na

Lestera, který se mi už chvíli díval přímo do očí. „Jak už jsi jednou poznamenal,“ řekl jsem, „peníze mě nepokoušejí.“ Což byla pravda. „Ale proč tě nepokoušejí?“

Podíval jsem se na Lestera. „To nevím.“

„Peníze jsou neutrální, Johne. V nich se žádný bůh nebo ďábel

neskrývá. Pomysli na indiánský wampum. To jsou mořské lastury,

používané jako platidlo. To na tobě záleží, jak s nimi zacházíš.“

„A jak k nim přijdeš.“

Lester pokrčil rameny.

„Možná je to jenom tenhle případ,“ řekl jsem. „Možná vzít

peníze jedné cvoklé staré dámě pro mě nepředstavuje žádnou výzvu

a možná je pod mou důstojnost a profesionalitu okrádat bohaté.

Vymysli něco nebezpečnějšího a můžeme si promluvit znovu.

Nechám ti ty akcie do tvé manhattanské kanceláře doručit zítra,

oficiálním kurýrem.“

Lester vypadal zklamaně i ulehčeně. Sebral své papíry, uložil je do aktovky a vstal. „No… k čemu by nám byl život, kdybychom se nemohli občas zasnít?“

„Sladké sny.“

„Já je mít budu. Ale ty by ses měl občas zasnít.“

„Nechovej se jako šmok, Lestere.“

Zatvářil se natolik zaraženě, že se domnívám, že jsem to slovo

použil správně. „Nezapomeň, že budu potřebovat podpisové karty

paní Lauderbachové,“ řekl Lester chladně.

„Uvidím se s ní zítra, až pojede na domluvený oběd.“

Lester napřáhl ruku a oba jsme si potřásli. „Díky, že jsi mi ten

účet svěřil,“ řekl. „Dlužím ti večeři.“

„Večeře bude fajn.“

Lester odešel s posledním pohledem na deset milionů dolarů

ležících na stole.

Já jsem ten balík cenin odnesl dolů a uložil je do své bezpečnostní schránky.

Zbytek týdne, což byl Svatý týden před Velikonoci, proběhl podle známého scénáře. Ve čtvrtek večer, což byl Zelený čtvrtek,

jsme s Allardovými zajeli ke Sv. Markovi. Allardovým se už zase

dařilo dobře. Reverend pan Hunnings umyl nohy dvanácti mužům

a ženám z kongregace. Tento obřad, jak jistě víte, je připomínkou toho, jak Ježíš Kristus myl nohy svým učedníkům a má to symbolizovat pokoru velkých vůči malým. Já jsem nepotřeboval, aby mé nohy někdo myl, ale Ethel to asi potřebovala, protože vstala a šla k oltáři spolu s chumlem dalších lidí, kteří se na to přihlásili asi už dlouho předem, protože žádná z žen neměla punčochy a žádný z mužů neměl legrační ponožky. Víte, já si nechci dělat srandu ze svého vlastního náboženství, ale tahle ceremonie mi

připadá extrémně bizarní. Ono se to stejně málokdy dělá, ale

Hunnings se v tom asi vyžívá, a já se mu divím. Jestli na to budu

mít nervy, tak se jednoho Zeleného čtvrtka přihlásím, aby mi

reverend pan Hunnings umyl nohy, a až si sundám ponožky, budu mít na každém nehtu namalovaný veselý ksichtík.

No, ale po bohoslužbě jsme George a jeho ženu Ethel Čistonohou vzali do našeho domu na to, co Susan nazvala Poslední večeří, protože to bylo poslední jídlo, které do pondělka uvařila.

Pátek byl Velký pátek, a já jsem si v minulých letech všiml toho,

že alespoň tady v okolí lidé přijali ten evropský zvyk v tento slavný den nepracovat. Byla zavřena dokonce i burza cenných papírů,

a tak Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds, jejichž wallstreetská

kancelář jde s burzou ruku v ruce, zavřeli také. Nevím, jestli tenhle nový volný den vznikl v důsledku obnoveného zájmu o náboženství v naší zemi nebo touhou po třídenním víkendu, ani jsem se nikoho neptal. V každém případě jsem už dříve vyhlásil, že kancelář v Locust Valley bude o Velkém pátku zavřena, čímž jsem překvapil zaměstnance a znechutil partnery na Wall Streetu, kterým jsem sdělil, že kancelář v Locust Valley bude stejně jako v Evropě slavit i Velikonoční pondělí. Pokouším se založit nový trend.

Se Susan a Allardovými jsme si vyjeli ke Sv. Markovi na

bohoslužbu ve tři odpoledne, což měl být čas, kdy potemněla obloha, země se otřásla a Ježíš na kříži zemřel. Vzpomínám si na jeden Velký pátek, když jsem byl ještě malý, a zatímco jsem šel po kostelních schodech nahoru, tak jasný a slunečný den tehdy doopravdy náhle přešel skoro ve tmu a hromobití. Vzpomínám si na to, že jsem tehdy hleděl k temné obloze a čekal, až se země začne otřásat. Několik dospělých se na mě tehdy usmálo a maminka vyšla z kostela, aby mě uvedla dovnitř. Tentokrát ale bylo jen slunečno a neodehrály se žádné dramatické, meteorologické, ani geologické

změny. Stejně, kdyby se cokoli z toho událo, nebylo to nic, co by se

nedalo vysvětlit ve zprávách o počasí v šest. Sv. Marek byl plný pěkně oblečených lidí a i reverend pan Hunnings měl na sobě zářivě karmínové velikonoční roucho a byl plně zabrán do své práce, což byla smrt Ježíše Krista. Dnešní kázání neobsahovalo žádná sociální poselství, za což jsem děkoval Bohu. Měl bych dodat, že Hunnings nám většinou nesugeruje pocit viny ani o Velikonoční neděli a někdy ani o Vánocích, kromě občasných zmínek o materialismu a komercialismu. Po krátké bohoslužbě jsme se Susan vysadili Allardovy u brány, zaparkovali jaguára a vydali jsme se na dlouhou procházku po

usedlosti, při níž jsme si vychutnávali počasí a nově vypučené kvítky. Dokázal bych si představit, jak tohle místo muselo vypadat dříve, když bylo v rozkvětu celé – všude kolem se hemžili zahradníci a sadaři, kteří vysazovali, prostříhávali, kultivovali a hrabali. Teď to tu ale vypadalo zoufale: bylo tu příliš mnoho suchých větví a na zemi ležely vrstvy listí za dvacet uplynulých podzimů. Nenechali jsme to tu úplně napospas přírodě, ale tento pozemek a zahrady jsou stejně jako většina věcí kolem – včetně mého života – v neustálém přechodném stadiu mezi pořádkem a chaosem.

Edward a Carolyn k nám tento rok na Velikonoce nepřijeli, protože si s přáteli domluvili nějaké cestování, takže Susan a já,

jako mnoho páru, které zjistily, že jim mladí vylétli z hnízda, jsme

vzpomínali na doby, kdy děti byly dětmi a prázdniny byly

rodinnými záležitostmi.

Po cestě nahoru ke Stanhope Hallu Susan řekla: „Vzpomínáš si na to, jak jsme tehdy otevřeli velký dům a uspořádali tam velikonoční lov na vajíčka?“ Usmál jsem se. „Schovali jsme tam sto vajec pro dvacet dětí, ale našlo se jich jenom osmdesát. Takže dvacet vajíček tam pořád někde hnije.“ Susan se smála. „A ztratili jsme tam taky jedno dítě. Malého Jamie Lernera. V severním křídle musel křičet aspoň půl hodiny, než jsme ho našli.“

„Jé, takže jsme ho našli? A já žil v domnění, že tam ještě pořád je a živí se velikonočními vajíčky.“ Prošli jsme kolem velkého domu a ruku v ruce jsme přešli přes

trávník za domem, abychom se usadili ve starém altánku. Chvíli 68

nikdo z nás nemluvil, potom se Susan zeptala: „Kam se všechny ty

roky poděly?“

Pokrčil jsem rameny.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Když vám tuhle otázku položí manželka, můžete čekat hned

několik druhů nebezpečí. Odpověděl jsem: „Ne,“ což podle

manželského slovníku znamená: „Ano.“

„Nějaká jiná žena?“

„Ne,“ což by se správným tónem hlasu mělo znamenat: „Ne, ne,

ne.“ „Tak co tedy?“ „Nevím.“

„Hodně ses odcizil,“ poznamenala.

Susan se mi někdy vzdálila natolik, že abych k ní pronikl, musel

jsem vytočit i volačku. Ale lidé jako ona si toho nikdy nevšimnou,

když se situace obrátí. Odpověděl jsem tak, jak manželé odpovídají:

„Nemá to nic společného s tebou.“

Některým ženám by se ulevilo, kdyby slyšely tohle, ale Susan

nepatřila k těm, které by se na ta slova pokusily o úsměv a objaly

mě. Namísto toho řekla: „Judy Remsenová mi říkala, že jsi říkal

Lesterovi, že chceš plout kolem světa.“

Kdyby tam Lester s námi byl, dal bych mu jednu do nosu.

„Tohle ti říkala Judy, že jsem říkal Lesterovi?“ zeptal jsem se

sarkasticky.

„Ano. A ty chceš plout kolem světa?“

„Tehdy mi to znělo jako dobrý nápad. Byl jsem opilý.“

Což neznělo moc přesvědčivě, takže abych zase moc nekecal,

dodal jsem: „Ale zvažoval jsem to, víš.“

„Zahrnul jsi mne do svých plánů taky?“

Susan mě někdy překvapuje těmi svými malými záblesky

nejistoty. Kdybych byl mužem manipulátorem, asi bych tu její nejistotu podporoval v zájmu toho, abych si udržel její pozornost,

jestli ne náklonnost. Protože vím, že ona mi to tak dělá. „Neuvažovalas nad tím, že bychom bydleli v našem domě v East

Hamptonu?“ zeptal jsem se. „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože se mi tu líbí.“

„Ale máš ráda i East Hampton,“ podotkl jsem.

„Je to pěkné místo na to, aby tam člověk strávil část léta.“

„A proč bychom nemohli plout kolem světa?“

„Proč bys ty nemohl plout kolem světa?“

„Dobrá otázka.“ Hnusná, ale dobrá. Dobrá na to, abych

vyprovokoval tu nejistotu. „Možná to udělám:“

Susan vstala. „Anebo, což bude lepší, Johne, proč se nezeptáš

sám sebe, před čím utíkáš?“

„Nesnaž se mě analyzovat, Susan.“

„Tak ti aspoň řeknu, co tě trápí. Tvé děti nejsou na Velikonoce

doma, tvá žena je protivná, tví přátelé jsou idioti, tvá práce je

nudná, nemáš rád mého otce, nenávidíš Stanhope Hall a Allardovi

ti lezou na nervy, a nejsi tak bohatý, abys mohl ovlivňovat chod světa, ale ani tak chudý, abys to přestal zkoušet. Mám pokračovat?“ „Jistě.“ „Odcizil jsi se svým rodičům a ti zase tobě, na jednoho už jsi v klubu večeřel příliš mockrát, mladé atraktivní ženy už tvé flirtování neberou vážně, život už pro tebe neznamená výzvu, možná už pro tebe nemá ani smysl a asi ti nedává naději. Nic není jisté kromě smrti a daní. Takže, Johne Suttere, vítám tě do americké vyšší střední vrstvy ve středním věku.“

„Děkuji ti.“

„Jo a málem bych zapomněla na to, že se vedle nás právě

přistěhoval mafiánský don.“

„To by mohl být jediný světlý bod v tom celém.“

„No to by mohl.“

Dívali jsme se jeden na druhého, ale ani jeden z nás nevysvětlil, co měly tyhle poslední věty znamenat. Vstal jsem. „Cítím se teď

líp.“

„Fajn: Takže jsi potřeboval jenom duševní klystýr.“

Usmál jsem se. Ale možná jsem se cítil lépe proto, že jsem si

ověřil, že si se Susan stále ještě rozumíme.

Susan mi přehodila ruku kolem ramen, což mi od ní přišlo velice

rozpustilé, i když to bylo tak nějak důvěrnější než prosté objetí.

„Přála bych si, aby v tom byla jiná žena,“ řekla. „S tím bych se totiž

zatraceně rychle vypořádala.“

Usmál jsem se. „Některé mladé a atraktivní ženy mě vážně

berou.“

„Och, tak tím jsem si jistá.“

„Jo.“

Opustili jsme altánek a vyšli na cestičku, která vedla do zalesněné roklinky jižně od hlavní budovy. „Ty ale nejsi vždycky protivná,“ řekl jsem. „A ne že bych neměl rád tvého otce. Nemám

rád jeho rozežranost.“

„Tak to máš kliku. On cítí totéž vůči tobě.“ „No výborně.“ Pokračovali jsme dál do roklinky a Susan měla ruku stále ještě přehozenou přes má ramena. Nestává se mi často, že bych trpěl sebelítostí, nebo že bych se snažil sám sebe rozebírat, ale někdy se člověk proste musí zastavit a nad věcmi se zamyslet. Nejen nad

sebou samým, ale i nad tím, jak neublížit lidem kolem.

„Mimochodem,“ řekl jsem Susan, „Biskup se tu stavil minulou

sobotu. George mu řekl, že nepřijímám.“

„Tohle že George řekl biskupu Eberlymú?“

„Ne, řekl to Biskupu Frankovi.“

„Ach…“ rozesmála se. „Jo tomu Biskupovi.“ Chvilku přemýšlela.

„Ale on se staví zase.“

„Myslíš že jo? Já bych se divil, kdyby se mu chtělo,“ dodal jsem.

„No, tak aby ses nedivil moc,“ odpověděla Susan.

„Nemluv tak zlověstně, Susan. Já si myslím, že on prostě jenom

chtěl být přátelským sousedem.“

„Jenom pro tvou informaci, volala jsem Eltonům a DePauwům,

a ti o něm ani neslyšeli, ani ho ještě neviděli.“

Eltonovi vlastní Windham, usedlost sousedící s Alhambrou na

severu, a DePauwovi mají velký koloniální dům s deseti akry, ne přímo usedlost, přímo naproti bráně Alhambry. „Takže to asi

vypadá, že si nás pan Bellarosa vybral jako hodné jeho sousedské

pozornosti,“ řekl jsem.

„No, setkal jsi se s ním. Možná jsi řekl něco, co ho nadchlo.“

„Těžko.“ Ale stejně jsem přemýšlel nad tím, jak mohl vědět, kdo

já jsem a jak vypadám. Z toho mi bylo trochu nevolno.

Zpoza stromů jsme vyšli na místo, kde byla malá stezička, vydlážděná mechem obrostlými kameny. Já jsem Susan ke stezičce

navedl a chvíli jsem cítil, že tam jít nechce, ale potom se podvolila.

Kráčeli jsme po chodníčku, oploceném starou mříží na popínavé růže, a na jejím konci jsme objevili zuhelnatělé trosky dětské

perníkové chaloupky. Zbylé nosníky a krokev sloužily jako opora

břečťanu, který vyrůstal z komína kamenné pece: Pec samotná byla neporušená a visel nad ní dokonce i velký černý kotel. Ono to tam opravdu vypadalo nějak pohádkově, jak jsem si na to místo pamatoval ještě před požárem, na té malé milé chatičce bylo cosi zlověstného. „Proč jsi chtěl jít sem?“ zeptala se Susan.

„Myslel jsem si, že když už ses rozhodla analyzovat mé

myšlenky, tak že bych zase já rád věděl, proč jsi sem nikdy nezašla.“

„A jak víš, že jsem tu nebyla?“

„Protože jsem tě sem nikdy neviděl jít, a ani jsem tu nikde neviděl otisky kopyt.“

„Je smutné, když to vidím v tomhle stavu.“

„Ale my jsme tu nikdy nebyli ani před tím požárem a nikdy jsme

si tady nehráli ty naše hry.“

Neodpověděla.

„Myslím, že bych pochopil, že nechceš prožívat sex v domečku,

na který máš své dětské vzpomínky.“

Susan neřekla nic.

Došel jsem tam, kde by měly být přední dveře, ale Susan za

mnou nešla. Rozeznal jsem truhlík na květiny, který spadl z okenní

římsy, kusy barevného skla a roztaveného olova a všiml jsem si

i ohořelé kostry postele s matracemi, která se sem propadla z patra.

Zeptal jsem se: „Takže ty vzpomínky jsou dobré, nebo špatné?“ „Obojí.“

„Tak mi řekni ty dobré.“ O několik kroků k domu popošla, klekla si a zvedla nějaký porcelánový střep. „Mívala jsem tu kamarádky, které tu se mnou mohly v létě přespávat,“ řekla. „Tak tucet holek, celou noc jsme byly vzhůru, hihňaly a smály jsme se, zpívaly jsme a perfektně jsme

se bály každého zvuku zvenku.“ Usmál jsem se.

Došla k domu a prohlížela si zčernalé dřevo, které páchlo i deset

let po požáru. „Mám hodně dobrých vzpomínek.“

„Tak to jsem rád,“ řekl jsem a vzal ji za ruku. „Pojďme.“

„A o těch špatných věcech slyšet nechceš?“

„Asi ani ne.“

„Služebnictvo sem občas chodilo a dělali si tu večírky. A sex. Já

jsem si uvědomila, že je to sex, asi když mi bylo třináct,“ dodala.

„Oni zamykali dveře. Já bych v té posteli už nikdy nespala.“

Neodpověděl jsem.

„Chci říct, že to byl můj dům. Místo, o kterém jsem si myslela, že

patří mně.“

„Chápu.“

„A… jednoho dne… to mi bylo asi patnáct, jsem sem přišla, a dveře nebyly zamčené a já jsem vešla dovnitř, abych si vzala něco, co jsem zapomněla v ložnici… a ti dva tam leželi nazí a spali…“ Podívala se na mě. „Došlo mi to. Byla jsem traumatizovaná,“ Pokusila se usmát. „Nemyslím si, že by něčím takovým mohla být traumatizovaná nějaká dnešní patnáctiletá holka. Jak by taky mohla, že jo? V televizi v jednom kuse vidíš nahé lidi, jak do toho buší.“

„Pravda.“ Ale nemohl jsem uvěřit tomu, že ji to pořád trápí.

Muselo to být ještě něco jiného a já jsem cítil, že se mi to chystá

říci.

Chvíli zůstala zticha, a potom mí řekla: „Moje matka sem

s někým chodívala.“

„Aha.“ Zapřemýšlel jsem nad tím, jestli to byla právě její matka,

koho tu viděla v posteli, a s kým to mohlo být.

Přešla po zpřeházených prknech v podlaze a zastavila se před

spálenou postelí. „A já jsem tu přišla o panenství.“

Neodpověděl jsem.

Obrátila se čelem ke mně a smutně se usmála. „Takový

domeček.“

„Pojďme.“

Prošla kolem mě a vyšla na cestičku mezi růžové keříky. Já jsem

tam vyšel za ní. „Byla jsi to ty, kdo to tady zapálil?“ „Ano.“

Nevěděl jsem, co na to mám říct, takže jsem řekl: „Promiň.“

„To je dobrý.“

Objal jsem ji a lehčím tónem jsem řekl: „Už jsem ti vyprávěl

o tom Velkém pátku, když jsem byl malý a najednou se zatáhla obloha?“

„Několikrát. Řekni mi o tom, jak jsi přišel o panictví.“

„To už jsem ti říkal.“

„Řekl jsi mi tři různé verze. Vsadím se, že jsem byla tvé první

číslo já.“

„Možná že jo. Ale ne moje poslední.“

Šťouchla mě do žeber. „Ty jsi ale mazaný.“

Tiše jsme se vraceli zase do roklinky a když jsem jí přejel prsty

po tvářích, ucítil jsem, že pláče.

„To bude zase všechno dobrý,“ ujistil jsem ji.

„Já jsem na pohádky trochu stará,“ informovala mě. Na Susanin popud jsme zamířili do švestkového sadu, do toho takzvaného posvátného háje, kde jsme se vydali k římskému chrámu lásky. Více než polovina švestek už odumřela nebo umírala a každé jaro se tu objevovalo stále méně květů, ale i tak byl vzduch prosycen jejich vůní.

Došli jsme na mýtinu, na níž stál oválný mramorový altán,

a beze slova jsme vyšli po schodech k velkým mosazným dveřím, které jsem otevřel. Slunce stálo na horizontu nízko a jeho kosé paprsky dovnitř procházely otvorem v kupolovité střeše, takže osvětlovaly několik erotických rytin na překladu nade dveřmi. Susan přešla po mramorové podlaze a zastavila se před nahými sochami Venuše a toho velkého Římana. Obě sochy z růžového mramoru seděly vedle sebe na desce z nevyřezávaného černého kamene, a přestože byly v částečném vzájemném objetí před polibkem, pohled od pasu dolů poskytoval výhled na zcela odhalená těla. Muž asi někde zapomněl svůj fíkový list a jeho penis byl ve stadiu vzrušení. Jak říkám, v roce 1906 to asi bylo poněkud riskantní a dokonce i v dnešních dobách je ztopořený penis v umění považován za něco pornografického.

Pro ženu je ale možné si do klína takto potentního muže

sednout a dosáhnout tímto způsobem průniku. Za časů starých Římanů, během saturnálií, se panny tímto způsobem vlastně samy

deflorovaly, myslím, že za použití sochy Priapa, která byla prý vždycky po ruce.

Měli byste si pamatovat, že tyto sochy i tento chrám lásky nechal postavit Susanin pradědeček Cyrus Stanhope, a já si myslím, že si tady dávali dostaveníčka už tehdejší příslušníci rodiny. Susan tedy rozhodně zdědila, zatím ještě nedefinovaný gen

zvýšeného libida, a to z obou stran, které jak vidno málokdy

dokázaly udržet kalhoty nahoře nebo sukni dole. Už jsem také vyprávěl o tom, jak jsme se se Susan v tomto

chrámu oddávali jistým zajímavým sexuálním praktikám, i když to

nebyly ty před chvílí zmíněné praktiky znásilňování sochou, jestli mi dovolíte vtípek. Ještě jsem vám ale neříkal o tom, že obě sochy byly v lehce nadživotní velikosti, a tím pádem je nádobíčko toho římského gentlemana trochu větší než moje, ale zase ne o tolik, abych kvůli tomu žárlil.

Takže jsme se tedy onoho odpoledne na Velký pátek ocitli

v tomto pohanském chrámu. Právě jsme se vrátili z kostela a zažili

jsme si okamžik pravdy v altánu, i jednu emocionální epizodu

v zahradním domečku. Abych byl úplně přesný, necítil jsem se díky předchozím událostem natolik v pohodě, abych si myslel, že se může odehrát nějaká romance. Na druhé straně mi připadalo, že Susan mnohem lépe ví, co chce. „Pomiluj mě tady, Johne,“ řekla. Podle toho, co a jak řekla, jsem vyrozuměl, že si nebudeme na

nic hrát, ale budeme se tady milovat jako manžel a jeho žena. Také to znamenalo, že Susan cítí nejistotu nebo možná melancholii.

Takže jsem ji vzal za ruce a začali jsme se líbat, a zatímco jsme se líbali, sedli jsme si na podstavec pod sochami a nechtěně jsme

napodobili jejich pozici. Skopli jsme ze sebe boty, za neustálého

líbání jsme se svlékli, přičemž jsme si navzájem pomáhali až do té

doby, než jsme byli oba nazí. Já jsem si lehl zády na studený

mramor a Susan si s roztaženými koleny sedla obkročmo na mě, potom se zvedla a nasedla si. Pohybovala pánví nahoru a dolů, předkláněla se a zakláněla. Oči měla zavřené, ústa otevřená a tiše

sténala. Natáhl jsem po ní ruce, stáhl ji na sebe a líbal jsem ji. Ona napjala nohy a ležela natažená nade mnou. Objímali jsme se

a pořád jsme se líbali, zatímco její kyčle se zvedaly a zase klesaly. Susanino tělo se napjalo, uvolnilo a ona pokračovala v pohybu kyčlemi do té doby, než se zase napjala, aby se zase uvolnila. Toto udělala třikrát nebo čtyřikrát, než začala dýchat ztěžka, ale pokračovala až do doby, než dosáhla dalšího orgasmu. Takhle mohla pokračovat ještě chvíli, než by upadla do bezvědomí, což už se nám jednou stalo, ale to už jsem se udělal také, což jí přivodilo ještě poslední orgasmus.

Lehla si na mě, hlavu mi zabořila do hrudi a zrzavé vlasy mi

složila na ramena. Slyšel jsem, jak mezi hlubokými nádechy šeptá:

„Děkuji ti, Johne.“ Bylo to velice příjemné, jak jsme tam leželi na sobě, s mokrými a horkými třísly. Pohrával jsem si s jejími vlasy, škrabkal jsem ji na zádech a na zadečku a navzájem jsme se o sebe třeli nohama. Otevřenou kopulí jsem viděl, že sluneční svit už nějak slábne a v chrámu bylo vlastně také šero. Ale přímo nad námi jsem viděl ty mramorové sochy, které byly ještě pořád zaklíněny ve věčném objetí a z mého úhlu pohledu vypadaly jejich výrazy i pozice

mnohem chlípněji a vzrušivěji, jako by po jejich devadesátiletém útlumu hrozilo, že okamžitě propadnou záchvatu sexuálního

šílenství.

Asi jsme museli usnout, protože když jsem otevřel oči, viděl

jsem, že je v chrámu tma a také mi byla zima. Susan se pohnula a já jsem na krku ucítil její horké rty.

„To je příjemné,“ řekl jsem.

„Cítíš se líp?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „A ty?“

„Ano,“ řekla a dodala: „Miluji tě, Johne.“

„A já miluji tebe.“

Vstala a řekla mi: „Postav se.“

Vstal jsem a Susan mi oblékla košili, zapnula ji a potom mi

navlékla a uvázala kravatu. Další přišly na řadu spodky a ponožky, potom kalhoty. Zapnula mi opasek i poklopec. Když mě žena svléká, je to velmi erotické, ale jenom Susan mě někdy po sexu zase oblékla, což chápu jako akt lásky a péče. Obula mi i boty a zavázala je, potom mi oprášila sako a pomohla mi do něj. „A teď,“ řekla, zatímco mi upravovala vlasy, „vypadáš jako bys právě vyšel z kostela.“

„Kromě toho, že mám mokro v kalhotách.“

Usmála se a já jsem ji sledoval, jak přede mnou stojí nahá.

„Děkuji ti,“ řekl jsem.

„Bylo mi potěšením.“

Pokoušel jsem se zase obléknout já ji, ale nasadil jsem jí

kalhotky obráceně a se zapnutím podprsenky jsem měl vážné

problémy. „Johne, kdysi jsi mě svlékal potmě a jednou rukou,“

řekla.

„Tohle je něco jiného.“

Nakonec jsme Susan oblékli a ruku v ruce jsme vyšli do tmy

k domu. „Měla jsi pravdu, víš,“ řekl jsem jí. „Jako s tou citlivou

analýzou toho, jak se cítím. Nechci se cítit znuděný nebo neklidný,

ale prostě se tak cítím.“

„Možná potřebuješ nějaký problém, kterým by ses mohl

zabývat,“ odpověděla. „A možná něco vymyslím, něco co tě zabaví.“

„To je dobrý nápad,“ řekl jsem já. Bohužel se později ukázalo, že

to byla ta nejpitomější věc, jakou jsem kdy řekl.

Kapitola 9

Na Bílou sobotu jsem vynechal kostel, protože už jsem měl

reverenda pana Hunningse i Allardových plné zuby. Susan se

vymluvila také a spolu se dvěma vysokoškoláky, kteří přijeli na prázdniny, strávila dopoledne čištěním stájí. Já do stájí nedělám,

ale zastavil jsem se tam s chladicím boxem s limonádami. Když

jsem bronco zastavil vedle stáje, dolehl ke mně odporný smrad koňského hnoje a zvuky smíchu a hovoru.

Zanzibar a Yankee byli uvázáni venku pod mohutným

a rozložitým kaštanem, spásali trávu a nevšímali si toho, že uvnitř místo nich otročí nějací lidé. Myslím, že by si koně měli stáje čistit sami. Já jsem koně rád míval. Teď je nenávidím. Jsem děsně

žárlivý.

Když už jsme u toho, tak Susan, která je k mužům v jejím věku, kteří o ni projeví zájem, chladná jako freon, se k mladým mužům chová velmi přátelsky. Jsem si jistý, že je v tom částečně mateřský pud, jako že je dost stará na to, aby byla matkou dětí ve vysokoškolském věku, což vlastně ve skutečnosti je. Ale rozčiluje mne ten důvod, který nemá s mateřským pudem nic společného. Ale co, stejně to vypadalo, že si tuze užívají čas, kdy společně kydají hovna.

Vyndal jsem chladicí box ze zadního sedadla bronca a položil ho

na kamennou lavici.

Na dlážděném dvorku před stájí rostla hromada hnoje, který následně poputuje do růžové zahrady za naším domem. Možná proto se tam nikdy nezastavím, abych si k růžím přivoněl. Otevřel jsem láhev jablečného džusu a s nohou opřenou o lavici jsem se napil, abych vypadal jako pravý chlap, kdyby někdo ze stáje vyšel. Kdybych měl papírky a tabák, asi bych si jednu ubalil. Čekal jsem, ale jediné, co ze stáje vycházelo, byl smích.

Chvíli jsem si dlouhý, dvoupatrový komplex stájí prohlížel. Stáje

byly postaveny z cihel a měly doškové střechy jako na anglickém venkově, takže se mnohem lépe hodily k domu pro hosty, než k hlavní budově. Nemyslím si, že by někde existovaly stáje s římskými sloupy. Stáje byly postaveny současně s domem, kdy byli koně mnohem spolehlivějšími a významnějšími dopravními prostředky než automobily. Bylo zde třicet stání pro jezdecké koně, koně ke kočárům i na práci. Dále zde byl velký čeledník, v němž byly uloženy asi dva tucty nejrůznějších povozů včetně saní a dalších dopravních prostředků. Ve druhém patře byl seník a částečně ubytovna pro asi čtyřicet nebo kolik lidí, kteří byli potřeba, aby se starali o zvířata, budovy, žrádlo a povozy. Ze skladiště se ve dvacátých letech stala garáž a z kočích, čeledínů a ostatních se stali šoféři a mechanici. Susan a já jsme garáž někdy využívali pro uložení jaguára a George zde svůj lincoln parkoval vždycky, protože on patří ke generaci, která věří, že se vyplatí se o svůj majetek starat. Dům u brány, dům pro hosty i hlavní budova byly samozřejmě postaveny bez garáži, protože, když někdo potřeboval koně, prostě zazvonil do čeledníku. Já jsem měl v kuchyni zvonek, označený jako ČELEDNÍK, a občas jsem ho mačkal, ale nikdy nikdo nepřišel. No, ale stáje stojí na Stanhopeově pozemku, což by znamenalo problém v případě, že by byla prodána i půda. Nejlepším možným řešením by asi bylo postavit menší dřevěnou stáj na Susanině pozemku: Chápete to – my nežijeme ve velkém domě, tak proč by koně měli žít ve velké stáji? Susan se ale obává emocionálního traumatu svých zvířat, která by byla nucena žít ve stísněnějších podmínkách, takže by si přála, aby se přestěhovala alespoň malá část původní stáje, cihla po cihle, jeden břidlicový došek vedle druhého, jedna dlažební kostka po druhé, všechno pěkně na její pozemek. Chtěla by to udělat co nejdříve, ještě předtím, než lidé z berňáku začnou odhadovat majetek. Její otec už velkomyslně svolil k tomu, aby si na svých deset akru přestěhovala všechny části budovy, a Susan už vybrala kus země, která je přes den třikrát ve stínu a navíc obsahuje i rybníček pro její drahocenné koně. A všechno ostatní, co bude třeba udělat, je angažovat Herkulovu firmu na stěhování stájí, plus stovku otroků, kteří celou práci udělají. Susan říkala, že se o náklady podělíme. Na tento bod předmanželské smlouvy se budu muset podívat ještě jednou. Dopil jsem jablečný džus, zahákl jsem si palec za opasek a čekal jsem, až dveřmi projde někdo s kolečky plnými výkalů. Našel jsem si dokonce stéblo slámy, které jsem teď žvýkal mezi zuby. Asi tak po minutě postoje v téhle póze jsem se rozhodl, že ze sebe nebudu dělat pitomce a prostě vstoupím dovnitř. Jak jsem ale ke dveřím vykročil, z horního patra vylétl chumáč sena, který mi přistál na hlavě. Vypadalo to, jako by na seníku zuřila bitva. Dobrá a čistá americká zábava. Mě to rozčílilo na nejvyšší míru, takže jsem se obrátil, nasedl do bronca a dupl na plyn tak, že jsem se

před hlavními vraty vytočil jen těsně. Slyšel jsem, jak na mě Susan z otevřeného seníku volá, zatímco jsem ve svém ocelovém oři projel přímo středem hromady hnoje.

Téhož odpoledne, po racionální diskusi, týkající se mé

dětinskosti, jsme se oblékli do tenisového a sešli jsme dolů ke kurtům, kde jsme měli domluvený zápas. Na duben bylo hodně teplé počasí a po několika málo volejích, které jsme si trénovali než přijde ten druhý pár, si Susan sundala svetr a šusťákové kalhoty. To

vám teda povím, že má žena v bílém tenisovém úboru vypadá

dokonale, a když se v té své sukýnce ohne pro druhý míček, chlapi na kurtu tak na minutu nebo dvě ztrácejí koncentraci. No, my jsme si pinkali ještě asi deset minut a já jsem míče pálil na všechny strany, až mi Susan řekla: „Hele Johne, ne že tenhle

zápas posereš. Uklidni se.“ „Já jsem klidný.“

„Jestli vyhrajeme, tak ode mě dostaneš jakoukoli sexuální

službu, jakou si vymyslíš.“

„Co takhle válet se v seně?“

Rozesmála se. „Máš to mít:“

Ještě chvíli jsme si pinkali a já si myslím, že jsem se přece jen trochu uklidnil, protože už jsem dokázal udržet míčky na hřišti.

Určitě jsem se ale necítil šťastný. Jsou to často jenom maličkosti,

jako například to její divočení v seně, a dokáže mi to zkazit kus dne.

Může z toho dokonce být i pomstychtivé a destruktivní chování.

Konečně se ukázali naši tenisoví partneři, Jim a Sally

Rooseveltovi. Jim je jedním z těch Rooseveltů z Oyster Bay, kteří

v této lokalitě stále ještě žijí. Rooseveltové, Morganové,

Vanderbiltové a podobní jsou svým způsobem něco jako přírodní

zdroje, sami se rozmnožují jako bažanti a jsou skoro stejně tak

vzácní. Uvidíte-li na svém pozemku Roosevelta nebo bažanta, je to

důvod k jisté pýše. A mít jednoho nebo druhého z nich k večeři, je společenská nebo kulinářská událost. Jim je vlastně takový normální chlap se slavným jménem a svěřeneckým fondem. Mnohem důležitější ale je, že mu na tenise můžu dát pěkně do těla. Jo, a stejně – my jméno Roosevelt nevyslovujeme tím způsobem, jak to slyšíte vyslovovat celý život všude kolem. My tady říkáme Roozvelt, dvě slabiky se stisknutými zuby, které se rýmují s ‚Lou’s belt.‘ Chápete?

Sally Rooseveltová byla za svobodna Sally Graceová, z té rodiny

výrobců zaoceánských parníků, a Grace Lane je náhodou pojmenována po rodině, ne po té ženě. Jsem si stejně jistý, že skoro

všichni obyvatelé podél Grace Lane si myslí, že jejich silnice je

pojmenováno po tom duševním stavu, v němž si myslí že žijí. (Grace je kromě křestního jména i anglický výraz pro milosrdenství a slušnost, pozn. překl.) Krom toho, že je Graceová, Sally i dobře vypadá a abych se lépe přenesl přes ten seníkový

incident, flirtoval jsem s ní mezi sety. Ale nevypadalo to, že by to jí

nebo Susan, nebo snad dokonce Jimovi vadilo. Mé míčky zase začaly létat tam, kam jsem nechtěl. Začínal jsem se na kurtu

ztrácet.

Asi kolem šesti hodin, v polovině hry, jsem si všiml černého naleštěného Cadillacu Eldorado, jedoucího po hlavní příjezdové cestě. Auto zpomalilo u tenisových kurtů, které byly částečně ukryté za jehličnany. Auto se zastavilo, Frank Bellarosa z něj vystoupil a vykročil ke kurtům. „Myslím, že tě někdo hledá,“ řekl Jim téměř zbytečně.

Omluvil jsem se, odložil jsem raketu a odešel z kurtu. S panem

Bellarosou jsem se setkal na cestičce asi třicet yardů od kurtu. „Ahoj, pane Suttere. Nepřerušil jsem vám tenisový zápas?“

„To víš že přerušil, ty makaróne. Co chceš?“ Ne, takhle jsem to vlastně neřekl. Ve skutečnosti jsem řekl: „To je v pořádku.“ Napřáhl ruku, kterou jsem uchopil. Krátce jsme si potřásli bez toho, že bychom si chtěli hrát na zvuky chrupavky. „Já tenis

nehraju,“ informoval mne Frank Bellarosa.

„Já taky ne,“ odpověděl jsem: Zasmál se. Mám rád lidi, kteří můj humor oceňují, ale v tomto případě jsem byl ochoten učinit výjimku. Bellarosa byl oblečen do šedých kalhot a modrého saka, což je tady v okolí taková přiměřená sobotní uniforma a já jsem jí byl celkem mile překvapen. Měl ale také příšerně bílé, naleštěné boty a opasek měl příliš utažený. Měl také černý rolák, který by mohl být v pořádku, ale moc moderní to zase nebylo. Neměl ani žádné blýskavé prsteny nebo jiné křiklavé šperky, ale na zápěstí měl hodinky Rolex Oyster, jejichž vhodnost bych mohl přinejmenším zpochybnit. Tentokrát jsem si všiml, že snubní prsten má.

„Dnes je hezky,“ řekl pan Bellarosa s nefalšovaným potěšením. Mohl bych mu klidně vyprávět o tom, že už jsem zažil i hezčí dny. Vsadil bych se, že paní Bellarosová určitě nestrávila dopoledne dováděním v seně se dvěma mladými studenty. „Na tuhle dobu je

nezvykle teplo,“ souhlasil jsem.

„Máte to tu pěkné,“ řekl on. „Děkuji vám,“ odpověděl jsem.

„Jak jste tu dlouho?“

„Tři sta let.“

„Cože?“

„Myslím tím svou rodinu. Ale rodina mé ženy tohle místo

postavila v roce 1906.“

„Bez legrace?“

„Můžete si to vyhledat.“

„Jo.“ Rozhlédl se kolem. „Pěkné.“

Chvilku jsem pana Bellarosu pozoroval. Nebyl to takový ten

malý a zavalitý týpek, jaký si většinou spojujeme s mafiánskými dony. Namísto toho byl mohutné postavy, jako by často vzpíral mrtvá těla zalitá do betonu, a ve tváři měl ostré rysy, tmavou pleť, hluboko zasazené oči a zahnutý románský nos. Vlasy měl modročerné a vlnité, dobře upravené a na spáncích a kolem nich šedé. Byl o pár palců nižší než já, ale já měřím šest stop, takže on byl vzrůstu normálního. Řekl bych, že je mu kolem padesáti let,

i když přesný údaj bych si jistě mohl někde ověřit – v soudních

spisech, například.

Měl jemný úsměv, který se nijak nehodil k jeho tvrdému

pohledu a k minulosti násilníka. Kromě tohoto úsměvu na něm nebylo nic, co by připomínalo biskupa. Nemyslím si, že by ten chlápek vypadal přímo dobře, ale mé instinkty mi řekly, že některé

ženy by jej shledaly atraktivním.

Pozornost Franka Bellarosy se nyní soustředila na mne. „Ten

váš chlapík… jak že se jmenuje?“ „George.“

„Ano. Řekl mi, že hrajete tenis, ale já jsem jel sem, abych se podíval, jestli jste už neskončili. Jenomže jsem vám neměl přerušovat hru.“

Podle tónu, jakým pan Bellarosa mluvil, jsem poznal, že z George moc velkou radost nemá.

„To je v pořádku,“ odpověděl jsem. Samozřejmě, že George věděl, co je tenhle chlap zač, i když jsme o našem novém sousedu ještě nemluvili. George je hlídač brány a také strážce dávno mrtvé etikety, a pokud jste lady nebo gentleman, jste při průjezdu hlavní

branou vítáni. Pokud jste obchodní zástupce nebo nájemný vrah,

měli byste použít služební vjezd o kousek níž po cestě. Pomyslel

jsem si, že bych měl Georgeovi říci, že by s panem Bellarosou měl

mít trochu soucit. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal jsem se.

„Nic, jen jsem vás chtěl pozdravit.“

„To je od vás hezké. Vlastně jsem to měl být já, kdo měl pozvat

vás.“

„Ale ne? A proč?“

„No… tak se to dělává.“

„Jo? A že se ještě nikdo nezastavil.“

„Teď už je to zbytečné. Ale asi si nikdo nebyl jistý, že už jste

tady.“ Tento rozhovor mi začal připadat podivný, takže jsem řekl:

„No, děkuji za to, že jste se zastavil. A vítejte do Lattingtownu.“

„Diky. Hele, máte chvilku? Něco jsem vám přivezl. Pojďte.“

Obrátil se a gestem mi naznačil, že ho mám následovat. Ohlédl

jsem se na tenisový kurt a potom jsem se vydal za ním.

Bellarosa se zastavil u svého cadillacu a otevřel kufr. Čekal jsem

82

že uvidím Georgeovo tělo, ale Bellarosa namísto něj vytáhl hromádku sazenic v přepravce a podával mi ji. „Tady. Koupil jsem jich nějak moc. Vy opravdu nemáte zeleninovou zahrádku?“

„Ne.“ Podíval jsem se na plastový kontejner. „Teda myslím, že už mám.“ Usmál se. „Jo. Dám vám od každého pár. A nechám tam tyhle

značky, abyste věděl co je co. Zelenina potřebuje hodně slunce.

Nevím ani, jaká je tu půda? Jaký druh půdy tady máte?“

„No… mírně kyselá, trochu jílu, ale na povrchu kvalitní hliněná

ornice, ledovcové naplaveniny…“

„Co?“

„Ledovcová naplavenina – bahno, místy oblázky…“

„Já jsem tady viděl jenom stromy, keře a kytky. Vyzkoušejte

tuhle zeleninu. A v srpnu mi poděkujete.“

„Já vám poděkuji už v dubnu.“

„Jo. Dejte to dolů. Ne na auto.“

Položil jsem přepravku na zem.

Bellarosa z kufru vytáhl ještě průhledný plastový sáček, v němž

byla kupa narůžovělých lístků.

„A tohle,“ řekl, „je radicchio, něco jako čekanka. Znáte to? Dělá

se z toho salát.“

Převzal jsem od něj sáček a se zdvořilým zájmem jsem jeho

obsah prozkoumal. „Velice hezké.“

„Já jsem to vypěstoval.“

„No tak to tam musíte mít teplejší počasí.“

Bellarosa se rozesmál. „Ne, já jsem to vypěstoval uvnitř. Víte,

můj dům má to… jako skleník… Ta ženská z realitky to říkala…“

„Konzervatoř.“

„Ano. Je to jako skleník, ale je to částečně v domě. Takže jsem to

hned v lednu nechal opravit. Všechny skleněné tabule byly rozbité

a plynové topení odešlo úplně. Stálo mě to dvacet tisíc babek, ale už

mám cibuli a salát.“

„Velmi drahou cibuli a salát,“ poznamenal jsem.

„To jo. Ale co.“

Měl bych vám říci, že Bellarosův akcent rozhodně nepocházel z Locust Valley, ale nebyl ani čistě brooklynský. Tady kolem jsou přízvuky důležité, a já jsem si na ně vycvičil uši stejně jako většina

lidí, které znám. Obyčejně vám dokážu říct, ze kterého z pěti okolních městeček kdo pochází, nebo ze kterého přilehlého předměstského okresu. Někdy dokážu i poznat, do které přípravky

kdo chodil, nebo jestli chodil na Yale jako já. Frank Bellarosa na

Yale nechodil, ale příležitostně jsem od něj zaslechl něco nepatřičného, co skoro přípravku připomínalo. A když ne v hlase, tak ve volbě slov určitě. Ale jinak jsem v jeho hlase mohl skoro pořád slyšet ulice Brooklynu. Proti svému nejlepšímu přesvědčení jsem se zeptal: „Kde jste bydlel před Lattingtownem?“ „Kdeže? A jo, ve Williamsburgu.“ Podíval se na mě. „To je v Brooklynu. Znáte Brooklyn?“

„Ne moc dobře.“ „Nádherné místo. Bývalo to nádherné místo. Teď tam je nějak moc… cizinců. Můj děda bydlel na Hevemeyer Street, když sem připlul.“ Odvodil jsem si, že dědeček pana Bellarosy sem připlul z nějaké cizí země, nepochybně z Itálie, a jsem si jistý, že ti staří Němci a Irové ho ve Williamsburgu polibky a řízky rozhodně nevítali. Když tento kontinent ještě obývali indiáni, museli je první Evropané jen zabít, aby získali nějaký prostor pro sebe. Následné vlny imigrantů to měly o něco těžší, museli si ten prostor koupit nebo najmout. Nemyslel jsem si ale, že by pana Bellarosu tato

ironie zajímala, takže jsem řekl jen: „No, doufám že se vám na Long

Islandu bude líbit.“

„Jo. Já Long Island znám. Chodil jsem tu na internátní školu.“

Nic víc mi neřekl, takže jsem na něj netlačil, i když jsem

přemýšlel nad tím, jakou internátní školu mohl Frank Bellarosa asi

tak navštěvovat. Možná to byl jeho způsob, jak říci polepšovna.

„Ještě jednou díky za ten salát.“

„Snězte to rychle, právě jsem to natrhal. S olejem a octem.“

Zapřemýšlel jsem nad tím, jestli to bude našim koním chutnat

i bez octa a oleje. Určitě bude. „Jo, jo. No…“

„To je vaše dcera?“

Bellarosa se díval přes mé rameno a já jsem se ohlédl a viděl jsem, jak k nám po cestičce přichází Susan. Obrátil jsem se zpět.

„Má žena.“

„Ale?“ Sledoval, jak Susan pňchází. „Onehdy jsem ji viděl, jak se

na koni projíždí po mém pozemku.“

„Ona sem tam na koni jezdí.“

Podíval se na mne. „Hele, jestli chce jezdit na koni po mé půdě, tak ať jezdí. Asi tudy jezdila i předEím, než jsem si to tu koupil. A nechci žádné nedobré vztahy. Mám pár stovek akrů a koňský hovna půdě prospívají. Je to tak?“

„Na růže jsou vynikající.“

Susan došla až přímo před Franka Bellarosu a napřáhla ruku.

„Já jsem Susan Sutterová. A vy musíte být náš nový soused.“

Předtím, než její ruku uchopil, Bellarosa na okamžik zaváhat a já jsem si domyslel, že v kruzích, kde se člověk jako on pohybuje, není zvykem podávat ruce ženám. „Frarik Bellarosa,“ řekl. „Ráda vás poznávám, pane Bellaroso. John mi říkal, že jste se před pár týdny potkali v zahradnictví.“

„Jo.“

Bellarosa s mou ženou udržoval oční kontakt, ale všiml jsem si, že jeho pohled asi na půl sekundy sklouzl na její nohy. Vůbec jsem nebyl rád, že si Susan neoblékla šusťákové kalhoty, a že se tady před naprosto cizím člověkem producíruje v tenisové sukni, která jí

sotva zakrývala klín.

„Musíte nás omluvit, že jsme vás ještě nepozvali na návštěvu,“ řekl Susan Bellarosovi, „ale my jsme si nebyli jisti, jestli jste se už usadil a jestli přijímáte.“ Bellarosa vypadal, že chvíli přemýšlí. Problematika přijímání návštěv mu asi ještě chvíli bude dělat starosti. Měl bych poukázat

na to, že do role lady Stanhopeové Susan vklouzne vždy, když chce,

aby se lidé, s nimiž mluví, cítili nepříjemně. Ale nevím, jestli je to

taktika defenzivní nebo ofenzivní.

Bellarosa ale nevypadal, že by se cítil nepříjemně, i když se zdálo, že Susan odhaduje trochu pozorněji než mě. Možná, že jeho pozornost odváděly Susaniny nohy. Řekl jí: „Právě jsem vašemu manželovi říkal, že jsem vás jednou nebo dvakrát viděl na koni na

mém pozemku. Nevadí mi to.“

Připadalo mi, jako by se chtěl znovu pustit do výkladu o tom, jak jsou koňské výkaly prospěšné, ale on se na mě jen usmál. Ale stejně mi připadlo, že dnešní den je dnem koňských sraček. Susan panu Bellarosovi řekla: „To je od vás velice hezké. Měla

bych se ale zmínit o tom, že je místním zvykem ctít právo na

průjezd na koni. Jestli chcete, můžete vyznačit konkrétní cesty,

z nichž neodbočíme. No, ale jestli se sem ještě někdy vrátí hony, tak koně poběží za psy, kteří zase poběží za pachem. Ale to bychom vás

upozornili.“

Frank Bellarosa se na Susan dlouze zadíval, a ani jeden z nich

nemrkl. Bellarosa mne potom překvapil, když klidným tónem řekl: „Myslím, že je tu toho hodně, čemu ještě nerozumím, paní

Sutterová.“

Napadlo mě, že bych měl změnit téma na něco, čemu určitě

rozumí, tak jsem pozvedl plastový pytlík. „Susan, pan Bellarosa

vypěstoval tenhle salát – říká se mu radicchio – v konzervatoři v Alhambře.“

Susan se na pytlík podívala, potom se pohledem vrátila

k Bellarosovi. „Jé, vy jste ji opravil!“ řekla. „No to je hezké.“ „Jo, začíná to tam vypadat.“

„A tyhle sazenice,“ dodal jsem a ukázal jí kontejner na zemi. „To je zelenina pro naši zahrádku.“

„To je od vás ale pozorné,“ řekla Susan.

Bellarosa se na Susan usmál. „Váš manžel povídal, že prý jíte

květiny.“

„Ne, pane, já jím jenom trny. Díky že jste se zastavil.“

Bellarosa ignoroval to, jak jej Susan záměrné odbyla, a oslovil mě. „Jak se jmenuje váš dům? Má nějaké jméno, ne?“ „Ano,“ odpověděl jsem. „Stanhope Hall.“

„A co to znamená?“

„No… je pojmenovaný po Susanině dědečkovi, Cyrusi

Stanhopeovi. On to nechal postavit.“

„Ajo. To jste říkal. A myslíte, že bych si svůj dům měl

pojmenovat?“

„On už jméno má,“ řekl jsem. „Jo, to mi říkali. Ta paní z realitky to říkala. Alhambra: Tam teď dostávám poštu. Ten dům nemá číslo. Věřili byste tomu? Ale neměl bych ten dům přejmenovat nebo tak?“ Odpověděla Susan. „Můžete, pokud si to přejete. Někteří lidé to tak dělávají. Jiní zachovávají původní jméno. Máte na mysli něco

konkrétního?“

Frank Bellarosa chvilku přemýšlel, potom zavrtěl hlavou. „Ne.

Alhambra je zatím docela dobré jméno. I když to zní trochu

španělsky. Popřemýšlím o tom.“

„Kdybychom vám s tím jménem mohli nějak pomoci,“ řekla

Susan, „dejte nám vědět.“

„Díky. Myslíte, že bych si měl na dům dát jméno? Viděl jsem

tabulky nebo štíty na některých domech, ale na jiných ne. Vy jste,

myslím, také jméno nevystrčili ven?“

„To záleží jenom na vás,“ ujistil jsem našeho nového souseda.

„Ale jestli jméno změníte, dejte vědět na poště.“

Susan dodala – podle mě poněkud kousavě: „Někteří lidé své

jméno prostě vyvěsí. Ale jiní, hlavně ti, jejichž jména jsou ostatním

dobře známa, to nedělají.“ Bellarosa se na ni podíval a usmál se.

„Nemyslím si, že by bylo dobré vystavovat mé jméno na dveřích,

nebo ano, paní Sutterová?“ „Ne, nemyslím si to, pane Bellaroso.“

A teď jsem se nepříjemně začal cítit já. „No,“ řekl jsem, „měli bychom se zase vrátit ke svým hostům.“ Bellarosa chvíli váhal a potom promluvil. „Pořádám zítra takovou malou velikonoční oslavu. Pár přátel, nejbližší rodina. Nic velkého. Tradiční italská velikonoční jídla.“ Usmál se: „Zajel jsem do Brooklynu pro capozellu. Jehněčí hlavu. Ale zbytek jehněte bude taky. Asi kolem druhé, okay?“

Nebyl jsem si jistý, jestli jsem tomu s jehněčí hlavou rozuměl dobře. Odpověděl jsem: „Obávám se, že na zítřek už máme naplánovanou jinou velikonoční oslavu.“

„Ano? No, zkuste to, jestli byste se nemohli stavit jenom tak na

deset minut, abych vám ukázal dům. Dáme si drink, okay?“ Podíval

se na Susan.

„Určitě se u vás pokusíme stavit,“ odpověděla. „Ale jestli nám to

nevyjde, tak si užijte veselé a požehnané Velikonoce.“

„Díky.“ Bellarosa zavřel kufr a vydal se ke dveřím svého auta.

„Nebude vám vadit, když ještě kousek pojedu po vaší cestě?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Susan. „Máte hodně dlouhé auto na

to, abyste se pokoušel tady otočit, takže vyjeďte až k hlavní budově

a objeďte ji.“

Věděl jsem, že kdybych chtěl Susan naštvat, řekl bych panu

Bellarosovi, že je náš velký dům na prodej, ale potom mě napadlo,

že už jsme toho za jediný den navykládali až dost. Bellarosa se na

nás ještě podíval přes střechu svého auta a my jsme se zase dívali na něj. Myslím, že to byla soutěž, nebo možná první střet dvou

rozdílných kultur. Susan i já jsme byli vychováni tak, abychom

nikdy nebyli hrubí na příslušníky nižších sociálních skupin, leda že by se sami považovali za nám rovné. V takovém případě jsme je směli zmasakrovat. Ale pan Frank Bellarosa na nás ale žádné

povýšenecké chování nezkoušel, ani se nás neptal na náš šlechtický

status. Byl tím, čím byl a my jsme mu asi nestáli za to, aby před námi předstíral něco jiného.

Vzpomněl jsem si na první dojem, který jsem z něj měl – to mi připadal jako dobyvatel, který byl zvědavý na to, do jak zastaralé společnosti právě vstoupil. Možná že ho její příslušníci trochu obveselili, ale jistě na něj neudělala žádný dojem civilizace, která se nedokáže bránit před lidmi jako je Frank Bellarosa. Jak jsem se měl dozvědět později, byl to naprosto přesný první dojem, a jak jsem se dozvěděl přímo od něj, byla to součást italské psychiky. Ale v tuto chvíli jsem byl prostě jenom rád, že ho vidím odcházet. Samozřejmě jsem věděl, že ho uvidím zase a že když to nebude při pojídání jehněčí hlavy o Velikonocích, tak při nějaké jiné příležitosti v nedaleké budoucnosti. Nevěděl jsem ale, a snad jsem ani nemohl tušit, jak velké pády a katastrofy si my tři navzájem způsobíme.

Bellarosa se na nás usmál a já jsem byl náhle znovu zasažen jeho

milým obličejem. Potom bez obalu řekl: „Já budu dobrý soused,

nebojte se. My spolu budeme vycházet.“ Skrčil se, nastoupil do auta

a odejel po sluncem ozářené cestě.

Předal jsem Susan pytel se salátem. „Olej a ocet. Byla jsi trochu

kousavá,“ dodal jsem.

„Já? A jaký jsi byl ty?“ zeptala se. „No, chceš se k němu stavit na jehněčí ucho nebo něco takového?“

„Myslím, že ne.“

Chvilku zůstala zticha a potom řekla: „Mohlo by to být

zajímavé.“

„Susan, ty jsi divná,“ řekl jsem. Odpověděla mi hrubým hlasem: „Jó? Vopravdu?“ Rozesmála se a vydala se zpět k tenisovému kurtu. Nechal jsem přepravku se sazenicemi na zemi a šel jsem za ní. „Myslíš si, že bych měl letos

tuhle zeleninu vysadit?“

„Tak to bys teda měl.“ Znovu se rozesmála. „Tohle je bizarní.“ Chtěla říct děsné, a ne bizarní a oba jsme to věděli. Děsné nikoli

ve fyzickém smyslu slova, my jsme se nedohadovali o tom, jestli se

u Bellarosů ukážeme nebo ne, ani o tom, jestli letos vysadíme jeho zeleninu nebo o tom, jestli jsme se k němu snad nechovali malinko úsečně. Bylo to děsné v tom smyslu, že ten muž měl moc k tomu, aby nechal odstranit lidi, kteří ho štvou. A navzdory Susanině nezúčastněnosti i tomu, o čem jsem doufal, že se to dá nazvat mou chladnou lhostejností vůči tomuto muži, jsme věděli, že s Frankem Biskupem Bellarosou

nemůžeme

jednat

stejně

jako

s Remsenovými, Eltonovými nebo DePauwovými. Důvod k tomuto

jednání už tak prostý nebyl: Frank Bellarosa byl vrah.

„Možná ‚Casa Bellarosa‘,“ řekla Susan.

„Co?“

„Jeho dům. Možná mu jako dárek k nastěhování nechám udělat domovní štít. Možná perleťový. Casa Bellarosa.“

Na to, co jsem považoval skoro za etnickou poznámku, jsem

neodpověděl. Susan vytáhla z plastového sáčku lístek radicchia, a vstrčila jej do pusy. „Trochu hořké. Vážně je k tomu potřeba olej nebo něco. Je to ale velice čerstvé. Chceš taky?“ „Ne, děkuji.“ „Neměli jsme pana Bellarosu představit Rooseveltům? Víš, něco jako ‚Jime a Sally, dovolte abychom vám představili našeho nejnovějšího přítele a souseda, Franka Biskupa Bellarosu?‘ Nebo by člověk musel říct ‚dona Bellarosu‘, aby to na Rooseveltovy udělalo dojem?“

„Nežvaň nesmysly,“ řekl jsem jí. „Co si o něm myslíš?“ Odpověděla se zaváháním. „Má takový nějaký primitivní šarm a sebejistotu, které si udržel dokonce i tváří v tvář mé pěstěné aroganci.“ Odmlčela se a dodala: „Ale vypadá o něco lépe, než jsem si ho představovala.“ „Já si nemyslím, že by vypadal dobře. A obléká se legračně.“ „To polovina těch tvíďáků tady taky.“ Došli jsme zpět na kurt, kde si mezitím Jim a Sally jen tak pinkali. „Promiňte,“ řekl jsem jim. Měli byste vědět, že přerušení tenisového mače kvůli něčemu menšímu, než je úmrtí na kurtu, se považuje za nevychované.

Jim odpověděl: „Susan říkala, že to asi byl váš nový soused.“

„To byl.“ Zvedl jsem svou raketu a vyšel na kurt. „Kde jsme to

přestali?“

„Frank Bellarosa?“ zeptala se Sally.

„Mám pocit, že jsem měl podávat,“ řekl jsem já.

Susan řekla Sally: „My mu říkáme prostě Biskup.“

Třem z nás to přišlo legrační. Já jsem zopakoval: „Mé podání,

dva-nula.“

Susan Rooseveltovým ukázala pytel radicchia a všichni je

zkoumali, jako by to byla marťanská rostlina života nebo něco

podobného.

„Začíná se stmívat,“ řekl jsem.

„Co po vás chtěl?“ zeptal se Jim..

Susan odpověděla: „Chtěl, abychom snědli tohle a vysadili si

zeleninovou zahradu.“

Sally se zahihňala.

Susan pokračovala: „A také se nás ptal, jestli by si neměl na dům vyvěsit nějakou tabuli s nápisem Alhambra. Jo, a,“ dodala, „pozval nás k velikonočnímu obědu.“ „Ale ne!“ zakňučela Sally. „Jehněčí hlava,“ zavolala Susan. „Ale pro lásku Boží,“ řekl jsem. Nikdy jsem neviděl, že by se hra zdržela kvůli rozhovoru na kurtu, leda jednou v Southamptonském

tenisovém klubu, kde se jednou jedna žárlivá manželka pokoušela prostitutce rozbít hlavu raketou Dunlop Blue Max. Tehdy se ale všichni vrátili ke své práci ihned, když manželka i kurva zmizely za

klubovnou. „Už mi tvrdnou svaly,“ řekl jsem. „A taková to byla hra.“ Sebral jsem své věci a odcházel jsem z kurtu. Ostatní mě následovali a stále si povídali, a já jsem šel k domu napřed. Pořád ještě bylo dost teplo na to, abychom mohli sedět v zahradě a Susan přinesla láhev starého portského. Jako jednohubky jsme měli sýr a keksy, obložené radicchiem, které chutnalo dokonce i mně. Pil jsem a sledoval západ slunce, čichal čerstvý koňský hnůj z růžové zahrady a snažil jsem se poslouchat ptáky, ale Susan, Sally a Jim se pořád bavili o Franku Bellarosovi, a slyšel jsem, jak Susan používá slova „rozkošně zlověstný“, „zajímavě primitivní“, a dokonce „úchvatný“. Ten chlap byl asi tak úchvatný jako sud

s cementem. Ženy ale na mužích vidí jiné věci než muži. Sally byla Susaniným popisem jistě uchvácená také. Vypadalo to, že i Jima

tento hovor zcela pohltil.

Kdyby vás zajímala sociální hierarchie na mé terase, tak

Stanhopeové a Graceové, sedící naproti mně, jsou podle většiny amerických standardů považováni za majitele starých peněz, protože ještě asi před sto lety tady nikdo z Američanů žádný velký kapitál neměl. Ale ten Roosevelt sedící vedle mě, ten by si

o Stanhopeových a Graceových mohl myslet, že mají mladé peníze

a byl by v právu. Rooseveltovi nikdy nebyli odporně bohatí, ale jejich kořeny sahají až k počátkům Nového světa, jsou

respektovanou rodinou a jejich jméno je spojováno se službou

vlasti v míru i ve válce, což se nedá říci ani o jediném Stanhopeovi,

na kterého si dokážu vzpomenout.

O Sutterových už jsem vám říkal, ale měli byste vědět, že má matka pochází z Whitmanů a je potomkem nejslavnějšího

longislandského básníka, Walta Whitmana. Takže podle tohoto

zasedacího pořádku (původně vymyšleného mezi drůbeží) jsme my s Jimem byli sobě rovni, ale naše ženy, i když byly bohaté a krásné, byly na sociálním žebříčku o stupínek níž. Chápete to? Na tom nezáleží. Na čem teď doopravdy záleží je to, kam vlastně patří

Frank Bellarosa.

Jak jsem tak poslouchal Susanin hovor s Rooseveltovými,

uvědomil jsem si, že mají na Franka Bellarosu jiný pohled než já. Mě zajímaly legální prohřešky tohoto muže, například vražda, vybírání výpalného, vydírání a tyhlety maličkosti. Ale Susan, Sally a Jim diskutovali v mnohem větším záběru, například o jeho naleštěném černém autě, naleštěných bílých botách a jeho největším zločinu, což byla koupě Alhambry. Mám pocit, že Susan mluví a myslí jinak, když je v přítomnosti lidí, jako je Sally Graceová.

Zarazilo mě i to, že pan Frank Bellarosa měl i jistou zábavní hodnotu. Mluvili o něm, jako by byl gorilou v kleci a my jsme byli diváky. Skoro jsem jim záviděl jejich přehnané sebevědomí i tu

jistotu, že my nejsme klauni v cirkuse Život, ale že my jsme si

koupili vstupenky do lóže před manéží. Tato nezúčastněnost se do Susaniných a Graceiných kostí dostávala už od dětství a co se týče Jima, tomu proudila přímo v jeho modré krvi. Myslím, že i já dokáži být lhostejně nezúčastněný. Ale všichni mí příbuzní pracovali a člověk nemůže být nezúčastněný zase tak moc, když si musí na živobytí vydělávat.

Jak jsem tak poslouchal Susan, chtělo se mi jí připomenout, že ona ani já jsme si vstupenky na toto konkrétní představení nekoupili, byli jsme totiž součástí estrády, my jsme byli uvnitř té

klece s gorilou, a to vzrušení nebude jenom jako.

Na můj popud se potom téma hovoru změnilo na blížící se jachtařskou sezónu. Rooseveltovi zůstali asi do osmi, a potom

odjeli.

„Já na Bellarosovi nevidím nic zábavného nebo zajímavého,“

řekl jsem potom Susan.

„Musíš si zachovat otevřenou mysl,“ řekla a nalila si další

sklenku portského.

„Je to zločinec,“ řekl jsem upjatě.

Ona mi odpověděla stejně upjatě: „Jestli o tom máš důkazy,

advokáte, tak raději zavolej prokurátorovi.“

Což mi připomnělo základní problém, Jestliže se společnost

nedokáže zbavit lidí, jako je Frank Bellarosa, jak bych to měl udělat

já? Toto selhání zákona zaměstnalo myšlení všech zúčastněných –

dokonce i Susan o tom mluvila a Lester Reirisen byl přesvědčený,

že zákony vyletěly oknem. Já jsem si tím jistý ještě nebyl. „Ale vždyť

víš, o čem mluvím,“ řekl jsem Susan. „Bellarosa je uznávaným

mafiánským donem.“

Ona dopila své portské, vydala ze sebe dlouhý vzdech a řekla:

„Podívej Johne, byl to dlouhý den a já jsem dost unavená.“

Ale jistě že to byl dlouhý den, a i já jsem se cítil fyzicky i psychicky vyčerpán. Nepříliš rozumně jsem podotkl: „Ta bitka v seně ti ubrala příliš moc z tvé osobnosti.“

„Nech toho už.“ Vstala a vydala se k domu.

„A porazili jsme ty Rooseveltovy nebo ne?“ Zeptal jsem se.

„Dostanu tu sexuální službu?“

Zaváhala. „Jasně. Asi bys chtěl, abych odsud vykouřila?“

Vlastně ano.

Otevřela francouzské dveře, které vedly do studovny. „Jsem si

jistá, že si pamatuješ, že v devět máme být u DePawových na

pozdní večeři. Někdo by tomu mohl říkat velikonoční oslava. Buď,

prosím, nachystaný včas.“ Susan odešla dovnitř.

Nalil jsem si ještě portské. Ne, nevzpomínal jsem si. A co víc,

bylo mi to fuk. Přišlo mi to tak, že jestliže jistým lidem připadá, že

Frank Bellarosa nevypadá zle, je „zajímavě primitivní“, a dokonce

„úchvatný“ a hodný hodinového rozhovoru, takže bych těm stejným

lidem já mohl připadat milý, hloupý a předvídatelný. A to mě

společně s tou bitkou na seně donutilo k zamyšlení, jestli Susan

není sama nějaká neklidná.

Vstal jsem, vzal s sebou láhev portského a vyšel jsem do zahrady

a do tmy. Pořád jsem šel, až jsem za chvilku zjistil, že jsem došel až

k bludišti ze živého plotu. Už jsem byl trochu pod vlivem, takže

jsem vklopýtal do bludiště, jehož cestičky byly zúženy díky nezastřiženým šlahounům. Toulal jsem se tam do té doby, než jsem si byl jistý, že jsem se úplně ztratil, a potom jsem se natáhl na zem, dopil portské a přímo pod hvězdami jsem usnul. Seru na

DePawovy. Kapitola 10

Slyšel jsem nablízku zpívat ptáky. Ale když jsem otevřel oči, neviděl jsem nic. Rychle jsem se v dezorientované panice posadil.

Teď jsem viděl, že jsem obklopen mlhou, a na chvíli mne napadlo, že jsem zemřel a dostal jsem se do nebe. Potom jsem ale krknul po portském, a to mi došlo že žiji, i když ne moc dobře. Postupně se mi vybavovalo, co jsem dělal a kde jsem se tu vzal. Žádná ze vzpomínek se mi nelíbila, tak jsem je zase vytěsnil z mysli. Nad hlavou se na karmínové a nachové obloze začaly objevovat první náznaky rozbřesku. Hlava mě ošklivě bolela, byla mi zima a svaly jsem měl tuhé jako papír. Protřel jsem si oči a zívnul jsem. Byl Boží hod velikonoční a John Sutter se opravdu probouzel, Pomalu jsem se postavil a když jsem si všiml lahve portského na

zemi, vzpomněl jsem si, že jsem ji v noci použil jako polštář. Zvedl

jsem ji a dopil poslední hlt, abych si svlažil ústa. „Ale fuj…“

Oprášil jsem své šusťáky a kvůli chladu jsem si zapnul bundu. Muž ve středním věku, ani když je v takové dobré kondici, by se neměl celou noc válet na studené zemi, kór ne s palicí plnou chlastu. Není to ani zdravé, ani důstojné. „Ach… můj krk…“ Zakašlal jsem, protáhl jsem se, kýchl jsem a předvedl ještě několik podobných ranních cviků. Zdálo se, že mi v těle fungovalo všechno až na mozek, který nějak nedokázal pochopit ohavnost toho, co jsem, udělal. Zkusil jsem udělat několik pokusných kroků. Cítil jsem se normálně, a tak jsem se vydal na cestu podél rozčepýřených okrajů bludiště. Pokoušel jsem se sledovat stopy podrážek a zlámaných větviček ze včerejší noci, ale protože stopování není mou nejsilnější tábornickou stránkou, brzy jsem se ztratil. Tedy vlastně, já jsem se ztratil už na začátku. Ted jsem byl pohřešovaný v akci. Nebe se začalo rozjasňovat, takže jsem dokázal rozlišit západ od východu. Východ z bludiště byl na východní straně plotu, takže jsem tímto směrem postupoval, kdykoli to šlo, ale zjistil jsem, že jdu stále v kruhu. Ať už tenhle labyrint projektoval kdokoli, musel to být pořádně sadistický génius. Až teprve půl hodiny po začátku jsem se konečně probil na trávník a nad vzdáleným altánem jsem spatřil vycházející slunce. Sedl jsem si na kamennou lavici poblíž bludiště a přinutil jsem se přemýšlet. Nejen, že jsem nechal Susan v bryndě a prošvihl jsem společenskou schůzku, ale promeškal jsem i ranní mši u Sv. Marka, a Susan i Allardovi teď jistě šíleli strachy. No, Ethel a Susan se o mě asi zase tak moc nebály, ale George měl starost určitě a ženy se o mě zajímaly. Zapřemýšlel jsem, jestli Susan statečně přišla k DePauwům a vyřizovala tam pozdravy od manžela, nebo jestli zavolala policii a seděla celou noc u telefonu? Myslím ale, že jsem spíš přemýšlel

o tom, jestli se vůbec někdo stará, jestli jsem naživu nebo mrtvý. Zatímco jsem si tohle přebíral, zaslechl jsem na vlhké půdě zvuk kopyt. Podíval jsem se před sebe a uviděl jsem jezdce na koni, přijíždějícím ze sluneční strany. Vstal jsem a zašilhal do slunce. Susan Zanzibarovi přitáhla otěže asi dvacet stop od místa, kde jsem stál. Ani ona, ani já jsme nepromluvili, ale ten blbý kůň zafrkal a ten zvuk zazněl pohrdavě, což mě, pro vás možná celkem nelogicky, naštvalo.

Myslel jsem si, že až uvidím Susan, budu plný pocitů viny a lítosti, ale bylo mi divné, že mi to bylo ještě pořád jedno. Zeptal jsem se. „Hledala jsi mne, nebo ses jen tak projížděla?“ Muselo to být něco v mé intonaci, co ji odradilo od toho, aby mi odsekla něco chytrého. Řekla jen. „Hledala jsem tě.“ „No, takže když už jsi mě našla, můžeš zase odejet. Chci být sám.“

„Tak jo.“ Začala se se Zanzibarem obracet, a přes rameno se mě

zeptala. „Pojedeš s námi na mši v jedenáct?“ „Jestli ano, pojedu do kostela vlastním autem.“

„Dobrá, uvidíme se později.“ Vyrazila a Zanzibar vypustil větry. Kdybych měl u sebe brokovnici, nasázel bych mu do zadku sekané

olovo.

No, řekl jsem si, tohle bylo snadné. Cítil jsem se dobře. Vykročil jsem normální chůzí, abych si protáhl svaly, potom jsem začal s klusem a vdechoval jsem chladný ranní vzduch. Bylo překrásné

ráno a jak bylo bezvadné, že jsem se probudil se sluncem, probíhal

jsem tady přízemní mlhou a vyplavoval jsem z těla beta blokátory a endorfiny a bůhví co ještě. Asi hodinu jsem tam tak skotačil, jak

byste to asi nazvali vy, a poskakoval jsem po pozemku bez

jakéhokoli jiného důvodu nebo účelu, kromě toho, že jsem se cítil dobře. Vyšplhal jsem na mohutnou lípu na zadní straně našeho pozemku, která byla přivrácena k venkovskému klubu U Potoka. Byl to ale parádní výhled. Ještě chvíli jsem na stromě zůstal a připomínal jsem si nádherné zážitky z dětství. Jen velmi neochotně jsem potom slezl a dal jsem se znovu do běhu. V době, kdy bylo podle mě asi devět hodin, jsem byl fyzicky vyčerpaný, ale zároveň jsem si psychicky uvědomoval, že jsem venku už nějak dlouho. Dokonce už jsem ani neměl kocovinu. Přiblížil jsem se k řadě bílých borovic, které oddělovaly pozemky Stanhope Hallu a Alhambru, z těla mi prýštil pot, který s sebou vyplavoval i všechny toxiny.

Běžel jsem přes přerostlou pastvinu Alhambry, srdce mi bušilo a nohy hrozily, že mi každou chvíli vypovědí službu a shodí mě na zem. Pokračoval jsem ale dál třešňovým hájkem a dostal se až ke klasické zahradě, kde jsme se Susan sehráli naše sexuální drama.

Zhroutil jsem se na mramorovou lavici a rozhlédl jsem se

kolem. Na konci mozaikové kašny pořád ještě stála impozantní Neptunova socha, ale v sevřené pěsti teď svírala bronzový trojzubec. „No podívejme…“ Všiml jsem si také, že ty čtyři kamenné ryby chrlí z otevřených tlam vodu, která se shromažďuje v obrovské mramorové škebli, odkud stéká do čerstvě vyčištěného bazénku. „No to mě poser…“

Vstal jsem a doklopýtal jsem ke kašně, která posledních dvacet let nefungovala. Klesl jsem na kolena, omyl si ve škebli obličej

a potom jsem se napil chladné vody. „Ááá, dobrá práce, Franku.“ Nabral jsem si plnou pusu vody a tenkým proudem jsem ji vyplivoval, v imitaci kamenné ryby. „Bubly, bubly, bubly.“

Zaslechl jsem nějaký zvuk a otočil jsem se. Ani ne třicet stop ode mě, na cestě vedoucí k domu, stála žena v květovaných šatech a růžovém klobouku, s bílým plédem přes ramena. Uviděla mne a zastavila se uprostřed kroku. Dokázal jsem si představit, jakou podívanou asi nabízím, když tam slintám u kašny, mám na sobě špinavé šusťáky a mám rozcuchané vlasy. Vyplivl jsem všechnu vodu, která mi v ústech zbyla, a řekl jsem. „Ahoj.“ Obrátila se a rychle se vydala pryč, potom se za chůze ohlédla, aby viděla, co dělám já. Byla to žena po čtyřicítce, plnoštíhlá a s blond vlasy, které i na tu vzdálenost působily dojmem, že jsou odbarvené. Nalíčení neměla nejdokonalejší a vzpomínám si, že mě napadlo, že ty purpurové oční stíny a ostře růžové rty mohou být vyzkoušené barvičky, které jí zbyly po malování velikonočních vajíček. Dokonce i v těch velikonočních šatech a klobouku vypadala poněkud levně a drze. Ale jinak vypadala docela dobře. Já nejsem chlap, co preferuje poprsí, a raději mám pružné, dobře rostlé celoamerické typy jako Susan. Ale vzhledem k tomu, že jsem to

ráno trávil napůl adolescentním a napůl atavistickým chováním, byl jsem v té správné náladě, abych té ženské s primitivní znalostí líčení, velkými ňadry i zadkem ukázal něco hodně hrubě sexuálního. Tak nějak matně mi připomínala Venuši z chrámu

lásky.

Pořád se na mne dívala přes rameno, zatímco zvětšovala vzdálenost mezi námi. Napadlo mě, že kdybych se představil, možná by nebyla tak vyděšená, ale potom mi došlo, že jestliže je členkou Bellarosova klanu, tak možná bude lepší, když se nepotkáme za těchto okolností. Užuž jsem se chystal vstát a odejít, což bych jistě jako nezaujatý advokát a gentleman určitě udělat měl. Ale protože jsem si vzpomněl na svůj poslední úspěch se Susan, klesl jsem na všechny čtyři a zavrčel jsem. Žena se okamžitě rozběhla tak prudce, že přišla o oba vysoké podpatky.

Já jsem vstal a otřel si rukávem ústa. To byla legrace. Stalo se to, že mé chování nezapadalo do běžných standardů, ale kdo jsem já,

abych činil psychiatrické závěry? Po cestě kolem okraje odrazného bazénku jsem si všiml ještě něčeho nového. Na vzdálenějším konci dlouhého a úzkého bazénku stála bílá socha. Když jsem přišel blíž, viděl jsem, že je to jedna z těch levných sádrových soch svatých v jasně bleděmodrém výklenku, jaké můžete vidět na italských trávnících, většinou vedle jednoho nebo dvou růžových plameňáků. Teď jsem už viděl, že je to socha Marie, která v náručí drží malého Ježíše. Přišlo mi to trochu kuriózní, že tento křesťanský symbol vidím stát naproti pohanskému bohu. Tady je ta milující

žena, objímající své dítě, a přímo naproti ní stojí a na ni civí polonahý muž-bůh se zvednutým trojzubcem, protiklad židovsko-křesťanského Boha lásky. Vzpomněl jsem si na to, jak když jsem byl poprvé v Římě, byl jsem překvapen, jak oba hlavní motivy v italské kultuře – pohanský a křesťanský – dokáží koexistovat bez nějakých viditelných kontradikcí. A nevypadalo to ani, že by s těmito smíšenými motivy měly nějaké teologické nebo estetické problémy turističtí průvodci, například stejnou místnost, v níž stála socha La Vergine, zdobily fresky vilných nymf i chlípných Amorů. Jak jsem tedy zjistil, Italové jsou sami křesťané i pohani, stejně jako jejich umění – krutí i něžní, Románi i katolíci. Bylo to, jako by se někdo pokoušel aplikovat špatnou víru na zemi a lidi, jejichž temperament z nich činí dobré pohany, ale špatné křesťany.

Také mne napadlo, že tentýž Frank Bellarosa, který vrátil

trojzubec Neptunovi do ruky, protože věděl, co do té sevřené ruky patří, je také týmž Frankem Bellarosou, který cítil potřebu vyvážit svůj svět tímto symbolem lásky a naděje. Toto byl muž, který

myslel na všechno. Zajímavé.

Ve směru od budovy jsem zaslechl psí štěkot, takže jsem se rozhodl o tom všem přemýšlet během zrychleného přesunu směrem pryč od donovy úderky. Možná jsem byl blázen, ale blbec jsem nebyl určitě. Zamířil jsem ke Stanhope Hallu a běžel jsem co nejrychleji jsem mohl, vzhledem k tomu, že jsem od sobotního oběda nejedl nic většího než radicchio a sýr. Štěkající psi – byli dva – se blížili. Ještě více jsem zrychlil a hranicí, tvořenou stromy, jsem proběhl skoro v úplném předklonu. Nezpomalil jsem, protože jsem si domyslel, že psi i ranaři, i když nejsou šlechta na koních, při pronásledování na Stanhopeovy pozemky zcela jistě vstoupí. Zahlédl jsem mělký rybníček, u nějž hodlala Susan znovu postavit svou stáj, a vběhl jsem do něj, napůl jsem se přebrodil na

druhou stranu. Co mi scházelo ve stopovacích dovednostech, to jsem dohnal v technice úprku a únikových manévrech.

Stále jsem běžel, a přitom slyšel psy ňafající u rybníčka, kde ztratili mou stopu. Já jsem se domýšlel, že se psy budou nějací lidé, ale nebyl jsem si jistý až do doby, kdy jsem za sebou zaslechl výstřel z brokovnice. Na to instinktivně odpověděly mé nohy, které se rozeběhly tak, že jim srdce ani plíce nemohly stačit. Došla mi glukóza, adrenalin, endorfin i všechno ostatní, a já jsem se zřítil na zem. Zůstal jsem tiše ležet a poslouchal jsem. Po několika minutách jsem pomalu vstal a tiše jsem se začal prodírat mlázím. Narazil jsem na starou štěrkovou cestu, která vedla ke služební bráně na Grace Lane. Šel jsem po cestě, dokud jsem skrz větve třešní s čerstvými pupeny neuviděl dům pro hosty.

Byl jsem si celkem jistý tím, že ti chlapi s brokovnicí neproniknou

až tak daleko na Stanhopeův pozemek, takže jsem si při cestě domů dal načas. Někdo někdy řekl, že na světě není nic uspokojivějšího, než když na vás někdo vystřelí a mine. Cítil jsem se velkolepě, na vrcholu světa. Jenom mi bylo strašně líto, že to nemůžu nikomu vyprávět. Uvědomil jsem si, že to, co potřebuji, jsou přátelé, kteří by tento husarský kousek ocenili. Měl bych to říci Susan, ale ta už mezi mé přátele nepatřila. Do domu jsem vešel přes růžovou zahradu a na hodinách ve studovně jsem viděl, že jsem se v odhadu času zmýlil. Bylo po jedenácté a Susan byla pryč. A zase jsem si uvědomil, že je mi to jedno. Bylo dobré zjistit, že mi nezáleží na věcech, na kterých mi záležívalo, ale dalším krokem musí být pokusit se zjistit, na čem mi tedy záležet bude.

Vstoupil jsem do kuchyně a na stole jsem si všiml vzkazu. Stálo tam. Prosím tě, nezapomeň být ve tři u tety. Vzkaz jsem zmuchlal.

Kašlu na tetu Cornelii. Otevřel jsem lednici a chvíli ji vyžíral,

přičemž jsem si do pusy cpal cokoli, na co jsem dostal chuť,

a nechával jsem za sebou spoušť v podobě otevřených nádob, obalů

a polosnězeného ovoce. Nabral jsem si plnou hrst borůvek,

přibouchl dveře a vyšel po schodech nahoru.

Chovat se jako primitiv je jedna věc, ale horká sprcha je věc

druhá. Svlékl jsem se, osprchoval a snědl jsem borůvky, ale

neoholil jsem se. Oblékl jsem se nedbale do džínů, trika a mokasínů

bez ponožek a odešel jsem z domu předtím, než se vrátí Susan.

Naskočil jsem do bronca a vyjel jsem na starou zarostlou cestu,

která kdysi spojovala dům pro hosty se servisní cestou a následně

se služebním vjezdem. Tyhle staré usedlosti nemají jen služební

vjezdy k hlavní budově, ale také schodiště pro služebnictvo, takže je

dámy a gentlemani nikdy nepotkali ani na schodech, a k tomu

všemu ještě systém silnic nebo úzkých cest pro dodávku zboží, servisní vozy a tak. Tato místa byla předzvěstí Disneylandu, kde celé armády zaměstnanců pobíhají kolem vás po skrytých cestách, v tunelech a přicházejí zadními dveřmi, aby byli po ruce kdykoli jsou potřeba, takže vám jídlo nosí, jako by je vykouzlili, čistí místnosti a pečují o zahrady, ale nikdy nejsou vidět, úplně jako malí elfové.

Já jsem tedy vyjel ze servisní cesty a podél chodníčku jsem projel k rybníčku, kde jsem z auta vystoupil. Prozkoumal jsem otisky bot na zemi, v bahně kolem vody jsem si prohlédl i otisky

tlapek a dokonce jsem našel i jednu patronu z brokovnice ráže osm,

kterou jsem si vstrčil do kapsy. Spokojen s tím, že jsem z těch beta blokátorů neměl halucinace, jsem nastoupil zpět do bronca a pokračoval jsem ke služební bráně, abych se vyhnul Susan a Allardovým, kdyby se z kostela vraceli už teď. Na bráně, která se pro služebnictvo už hodně dlouho neužívala, byl visací zámek, ale jako správný hospodář jsem měl v autě kroužek s klíči od každého zámku na Stanhopeově usedlosti. Odemkl jsem visací zámek a několik set metrů pod hlavní branou jsem vyjel na Grace Lane. Abych se vyhnul jaguáru, který přijede z Locust Valley, jsem zamířil k severu, a horlivě jsem přemýšlel o tom, co budu dělat dál, Zatoulaní manželé by měli mít nějaký cíl, ale jenom pár z nich jej opravdu má a většinou se toulají autem sem a tam, protože nechtějí jít nikam, kde by se jich lidé ptali, jak se má manželka.

Na levé straně jsem minul bránu Alhambry, kde jsem si všiml dvou gentlemanů v černých oblecích, stojících ve vjezdu. Domnívám se, že jsem byl ještě pořádně poznamenaný událostmi z předchozího dne, i když jsem věděl, že kdybych si postěžoval nějakému příteli, tak on nebo ona by plně nepochopili, jak moc mě ten seníkový incident a setkání s Bellarosou od Susan vzdálily. To lidi nepochopí nikdy. A já bych samozřejmě určitě řekl. „A je toho ještě víc.“ Ono toho také víc bylo, ale většina z toho existovala jen v mé hlavě, bez spojení s fyzickým světem, a nikdo kromě cvokaře by nevydržel sedět tiše a naslouchat mému monologu o všech křivdách života a nespravedlnostech manželství.

Chvíli jsem jel, až jsem zjistil, že jsem v Bayville, což je takové

městečko modrých límečků, usazené na vynikajícím místě v žebříčku realitních agentur na Long Islandu. Tohle místo je zralé na vznik nové šlechty, ale mám pocit, že tu existují nějaká nařízení,

zakazující BMW a obchody se zdravou výživou.

Hlavním oborem činnosti v Bayville je rybaření, loděnice, obchody s lodními potřebami a výroba alkoholu. V tak malé díře byste tolik palíren určitě nečekali, ale je to otázka nabídky a poptávky. Některé z místních podniků jsou sprosté, některé ještě sprostší, a ze všeho nejhnusnější je podnik, pojmenovaný Rezatý kotevní průvlak. Kotevní průvlak, jestli vás to zajímá, je ten otvor na přídi lodi, kterým prochází kotevní řetěz. Myslím si, že bary a restaurace na Long Islandu už nemají z čeho ta nepoužitá námořnická jména vybírat, ale tohle místo jako rezatý kotevní průvlak opravdu vypadalo, a přes velikonoční svátky bylo otevřeno. Zaparkoval jsem bronco na štěrkovém parkovišti mezi náklaďákem a čtyřmi motocykly a vešel jsem dovnitř. Taková nábřežní palírna má v sobě v noci jistý stupeň místního koloritu, nevázanosti a tak podobně. Ale v neděli odpoledne, ještě ke všemu na Boží hod velikonoční, Rezatý kotevní průvlak působil stejně depresivně jako předpokoj v plynové komoře. Našel jsem si stoličku u baru a objednal jsem si točené pivo. Podnik byl vyzdoben standardními námořnickými motivy, ale já bych z toho harampádí na stěnách a stropě nevybavil ani pramici na svoz odpadků. Všiml jsem si toho, že kromě mne zde oslavují ještě tři muži a jedna žena v zajímavých motocyklových oblecích z černé kůže, několik starých námořníků s pletí, na níž se odrážel celoživotní pobyt na slunci i celoživotní konzervování se alkoholem, a čtyř chlapců v džínách a tričkách, hrajících videohry a střídavě předvádějících katalepsii a tanec Svatého Víta. Nikdo v místnosti neměl plný počet zubů a to si nemyslím, že bych viděl všechny v domě. Uvědomoval jsem si, že ty temné kouty a boxy mohou skrývat ještě další zatracené. Koupil jsem si jakési barové zákusky, jednu z těch věcí, které by měly mít výstražné nálepky, a sežvýkal jsem je. Seawanhakský 100

korintský jachtařský klub je odsud asi míli, nebo možná o kousek dál, a v létě bude jachtařská šlechta navštěvovat místa, jako je Rezatý kotevní průvlak, po celodenním jachtaření. Když se tihle lidé potom vrátí zpět do svých venkovských klubů, nedbale se zmíní

o tom, že tu byli, čímž dávají najevo, že jsou opravdoví chlapi. Ale teď ještě nebyla sezóna, takže jsem tu seděl sám, upíjel pivo, jedl proletářské jídlo a sledoval jsem, jak se modrý závoj z cigaretového kouře vznáší mezi barovými světly. Objednal jsem si ještě další pivo a k němu šest těch hrubých tyčinek ze sušeného hovězího. Zrovna když jsem si začal připadat, že si mě nikdo nevšímá a že nikomu má přítomnost nevadí, zeptal se mě jeden z těch kožených gentlemanů za barem. „Vy jste zdejší?“ Musíte rozumět tomu, že ani v tričku a džínách, neoholený a s broncem před barákem, by John Whitman Sutter nemohl být pokládán za jednoho z místních, zejména potom, co jsem otevřel hubu s tím svým univerzitním akcentem. Takže asi pochopíte, že ta

otázka skrývala ještě i hlubší význam. Odpověděl jsem tedy.

„Lattingtown.“

„La-di-da,“ odpověděl zpěvavě.

Jsem velice rád, že v této zemi neexistuje žádné třídní

nepřátelství, protože kdyby bylo, to by se ten kožený gentleman

choval asi hrubě.

„A to jste se ztratil nebo co?“ zeptal se. „No to asi jo, když jsem se ocitl tady.“

Všichni si mysleli, že je to směšné. Humor dokáže přemostit

velikánské vzdálenosti mezi kulturními lidmi a kretény.

„Vaše lady vás vykopla nebo něco takového?“ zeptal se kožeňák. „Ne, ona je ve skutečnosti v nemocnici Svatého Františka v kómatu. Někdo ji srazil a ujel. Nevypadá to dobře. Děti jsou u mé

tety.“

„Ježiši, promiňte.“ Pan kožeňák mi objednal pivo.

Smutně jsem se usmál a vrátil se zpět ke svým hovězím žvýkačkám. Ony vlastně nejsou zase tak špatné, a když je žvýkáte současně s plnou pusou oříšků z baru, vytvoří se vám taková těstovitá hmota, která absorbuje pivo. To jsem se naučil v New

Havenu. Takhle my mluvíme o Yalu. New Haven. Potom to nezní tak snobsky.

U tety Comelie jsem měl být ve tři hodiny na koktejlu, jak stálo

101

ve vzkazu. Bylo to takové to rodinné setkání, které pořádáme každé

Velikonoce u tety Comelie doma, což je v Locust Valley, asi patnáct

minut jízdy autem odsud. Teď byly za dvě minuty dvě. Teta

Comelia je setra mé matky a je to ta teta, jak si možná vzpomínáte,

která má jisté teorie, týkající se zrzavých vlasů. No počkej, pomyslel

jsem si, až uvidíš svého oblíbeného synovce, jak se tam potácí bez vázanky a bez saka, zato je neoholený a smrdí po pivu a burácích.

Abych byl férový, tak Susan s mou rodinou vychází dobře. Ne že by si byli blízcí, ale vycházejí spolu dobře. Její rodina je v početní nevýhodě, nikdo si tam není s nikým blízký a ještě jsou rozptýlení doširoka dodaleka. Báječné příbuzné jsem vyženil. Zatímco jsem se tam chystal rozjímat ještě další hodinu, sedla si na prázdnou stoličku vedle mě nějaká žena. Musela vyjít z nějakého temného úkrytu, protože přední dveře se neotevřely. Letmo jsem se na ni podíval a ona mi oplatila velkým úsměvem. Podíval jsem se do zrcadla nad barem a naše oči se setkaly. Usmála se znovu. Přátelsky. Bylo jí kolem třiceti let, ale taky už mohla mít čtyřicítku za sebou. Byla rozvedená a momentálně žila s mužem, který ji bil. Pracovala někde jako servírka a její matka se zatím starala o děti. Její. Měla pár zdravotních problémů, zněla by nenávidět muže, ale nedělala to, hrála loto a odmítala se smířit s faktem, že život už nikdy lepší nebude. Nic z toho mi neřekla, ve skutečnosti neřekla vůbec nic. Ale ta sorta lidí, které můžete potkat v Rezatém kotevním průvlaku, jsou jako ti, které máte ve stolní hře Jen-doplňpřídavné-jméno. Člověk se kolikrát diví, jak může tak bohatý národ produkovat tyhle méněcenné bělochy. Nebo možná je to prostě tak, že někteří lidé se už jako smolaři rodí, a i v roce 3000 bude v některé z kolonií na Marsu hospoda jménem Rezatý kotevní průvlak, jejíž klientela bude mít špatné zuby, tetování a kožené skafandry, a budou si navzájem vykládat příběhy ze života, budou si stěžovat na smůlu a na to, jak s nimi lidé vyjebávají. Zaslechl jsem, jak na podlahu dopadly dvě boty. „Ty nohy mě zabijou.“ „A proč to?“ zeptal jsem se. „Ale Ježíši, dělala jsem celé dopoledne. Ani jsem nebyla na mši.“

„Kde pracujete?“

„Stardust Dinner v Glen Cove. Znáte to tam?“

102

„Jistě, že znám.“

„Nikdy jsem vás tam neviděla.“

A taky nikdy neuvidíš. „Koupím vám drink?“

„Se ví. Mimózu. Nesnáším pití před šestou, ale jednoho potřebuju.“

Pokynul jsem barmanovi. „Mimózu.“ Potom jsem obrátil ke své

společnici. „Nechcete sušené hovězí?“

„Ne, díky.“

„Jmenuji se John.“

„Sally.“

„Ne Sally Graceová?“

„Ne, Sally Ann.“

„Rád vás poznávám.“

Přinesli jí mimózu a přiťukli jsme si. Pár minut jsme si povídali,

než se zeptala. „Co děláte zrovna na takovém místě?“

„Myslel jsem, že tohle je moje věta.“

Rozesmála se. „Ne, vážně.“

Myslím, že mi tahle otázka polichotila a posílila mé ego, protože

tím dávala najevo, že sem nepatřím ještě dřív, než mohla zachytit můj akcent. A naopak, domnívám se, kdyby se kterýkoli z těchhle lidí ocitl U Potoka, a mohl by být klidně i ve tvídu, položil bych mu tutéž otázku. Odpověděl jsem Sally. „Jsem rozvedený, osamělý

a hledám lásku jenom na špatných místech.“

Zahihňala se. „Jste blázen.“

„A mé kluby jsou dnes zavřené, jachtu mám v suchém doku

a děti si odvezla má bývalá do Acapulca. Mohl jsem si vybrat mezi

párty mafiánského bosse, jít k tetě Cornelii nebo zůstat tady.“

„Takže jste přišel sem?“

„Vy byste nešla?“

„Ne. Já bych šla na tu mafiánskou párty.“

„To je zajímavé.“ Zeptal jsem se. „Nejste náhodou někdo od

Rooseveltů?“ Roozvelt.

Znovu se zasmála. „jasně. A nejste vy Astor?“

„Ne. Já jsem Whitman. Znáte Walta Whitmana, toho básníka?“

„Jasně. Stébla trávy. Četla jsem to ve škole.“ „Bůh žehnej Americe.“

„To napsal taky?“

103

„Je to celkem možné.“

„A vy jste s Waltem Whitmanem příbuzný?“ „V podstatě ano.“

„A jste básník?“

„Snažím se.“

„Jste bohatý?“

„Býval jsem. Všechno jsem ale dal za tikety lota.“

„Bože, a kolik jich bylo?“

„Všechny.“ Zasmála se ještě jednou. Byl jsem její. Otočil jsem svou židli čelem k Sally. Dalo by se říci, že kdysi bývala atraktivní, ale léta, jak se říká, jí neprokázala dobrou službu. Měla ale pořád ještě hezký úsměv, dobrý smích a všechny zuby, jsem si jistý, že měla i velké srdce. Viděl jsem, že se jí líbím a s trochou pomoci se do mě i zamiluje. Spousta mých spolužáků šukala s chudšími, ale já nikdy. No ne vlastně, beru to zpět. Tady v okolí je místním zvykem, že středeční noc bývá nocí služebných, takže všechny ty bary pro mladé na celém Zlatém pobřeží bývaly, a věřím že stále bývají, zaplněny rozkošnými irskými a skotskými děvčaty, které jsou tu na pracovní víza. Ale je to už děsně dlouho, co jsem si naposled mezi čtyřma očima povídal v baru s pracující dívkou, a tak jsem si nebyl ani trochu jistý, jak mám se Sally Ann jednat. Věřím ale tomu, že člověk má být vždycky svůj. Někteří lidé mají rádi výčitky. A kromě toho jsem si lépe vedl se Sally Ann než se Sally Graceovou. A teď jsem měl sílu stejně jako při východu slunce. Ještě chvíli jsme si povídali, ona se hihňala už od třetí mimózy a ti kožení braši se začali tvářit, jako by té historce o ženě v kómatu ani moc nevěřili. Pohledem jsem zachytil hodiny nad barem, které mě informovaly o tom, že je čas na Millera, ale krom toho i tři odpoledne. Kdybych si měl vybrat, jestli odvezu Sally Ann domů, nebo jestli pojedu k tetě Cornelii, nevybral bych si ani jedno. „No, musím už jít.“

„Ale co… spěcháte?“

„Obávám se, že ano. Musím na vlakovém nádraží vyzvednout

hraběte z Essexu a odvézt ho k tetě Cornelii.“

„A teď vážně…“

„Dala byste mi na sebe číslo?“

Asi půl sekundy váhala, potom se nesměle usmála. „Já

myslím…“ 104

„Nemáte vizitku?“

„No, podívám se…“ Prohrabovala se v kabelce, až našla

kratičkého špačka číšnické tužky. „Vy to chcete na vizitce?“ „Na ubrousek to bude stačit.“ Postrčil jsem jí jeden čistý a ona mi na něj napsala jméno a své číslo. „Bydlím tady v Bayville,“ řekla.

„Z domu vidím na vodu.“

„To vám závidím.“ Vložil jsem si ubrousek do kapsy, kde už na

něj čekala patrona z brokovnice. Možná si někdy založím album.

„Zavolám vám,“ řekl jsem a slezl jsem ze stoličky.

„Zbytek měsíce budu dělat noční. Od pěti do půlnoci. Spím, kdy

se dá, takže to zkuste kdykoli. Nebojte se, že byste mě vzbudil.

Stejně mám záznamník.“

„Mám to. Uvidíme se.“ Nechal jsem drobné na pultě a vyšel

jsem z Rezatého kotevního průvlaku do jasného slunečního světla.

Na tomhle světě musí být nějaké místo, kam bych mohl jít, ale

myslím si, že Rezatý kotevní průvlak můj seznam značně zužuje.

Nastoupil jsem do bronca. Teď jsem si musel vybrat mezi tetou

Cornelií a donem Bellarosou a zamířil jsem na jih po Shore Road

v naději, že se dočkám nějakého božího znamení, jako že mi třeba

selžou brzdy.

Najednou jsem zjistil, že jsem na Grace Lane a míjím Stanhope

Hall, jehož brána byla zavřena. Předpokládal jsem, že Allardovi jsou v domě své dcery a Susan už je u mé tety, nebo, což by bylo zajímavější, ve Frankově domě, kde jí jehněčí čenich a podepisuje na mě smlouvu.

Pokračoval jsem dál, až jsem dojel k charakteristickým cihlovým

a štukovaným zdem Alhambry. Zpomalil jsem a zajel na okraj

vozovky, naproti otevřené bráně Alhambry. Oba muži v černých oblecích tam ještě pořád byli a teď se dívali na mě. Za nimi, u domku u brány, který byl částečně vestavěn do zdi usedlosti, stál velikonoční zajíc. Byl to celkem hodně velký zajíc, bez uší asi šest stop vysoký, a v packách držel velký velikonoční košík, v němž podle mě spočívaly namalované ruční granáty. Obrátil jsem pozornost zase ke dvěma zaječím pomocníkům, kteří na mne pořád civěli. Nepochyboval jsem, že jeden nebo oba z těchto mužů – vojáků dona

Bellarosy – mě

to ráno pronásledovali.

Příjezdová cesta k Alhambře, na rozdíl od Stanhope Hallu, vede

105

rovnou k hlavní budově, kterou jsem teď perfektně viděl mezi pilíři brány z tepaného železa. Sama cesta je místo štěrku dlážděna kočičími hlavami, lemují ji vznešené topoly. Teď byly po celé délce cesty až k domu rozestaveny automobily, většinou dlouhých a černých odrůd, až mi to připadlo, jako by ti lidé se svými černými auty a v černých oblecích byli okamžitě připraveni uspořádat nějaký pohřeb. Jak jsem se tam tak díval přes ulici, začal jsem tušit, že Frank Bellarosa dobře ví, jak uspořádat párty. Měl jsem dojem, že ji nechtěně pojal v duchu imitace gatsbyovské párty, kde mohou návštěvníci očekávat úplně všechno, jen ne hosta, který je sleduje z dálky.

Jistým bizarním způsobem Bellarosovy okázalé Velikonoce dokázaly, že se historie opakuje, alespoň podle příběhů, v nichž se milionáři ve dvacátých letech snažili navzájem přetrumfnout v nevkusu. Například Otto Kahn, jeden z nejbohatších lidí v zemi, pokud ne v celém světě, měl ve zvyku pořádat lov na velikonoční vajíčka na šestisetakrovém pozemku, obklopujícím jeho 125pokojové panství ve Woodbury. Mezi hosty patřili lvi salonů a milionáři, stejně jako vyřízení herci, spisovatelé, hudebníci a Ziegfeldova děvčata. Aby byl lov zajímavější, každé pestře pomalované vajíčko v sobě ukrývalo i tisícidolarovou bankovku. Byla to velice oblíbená společenská událost, která zároveň originálním způsobem oslavovala zmrtvýchvstání Ježíše Krista.

Ve svém srdci vím, že já bych na Kahnovo panství pro

tisícidolarovou bankovku nešel – i když pro některé lidi to ve dvacátých letech byl asi jednoroční plat – ale asi by mě pokoušela ta Ziegfeldova děvčata. A stejně tak, i když se mi na jehněčí hlavu sliny nesbíhaly, útočila na mne zvědavost na Franka Bellarosu, jeho rodinu i tu

velkou „rodinu“. Zatímco jsem zvažoval klady a zápory toho, že

projedu branou, všiml jsem si, jak jeden z těch záporů, kterého už asi unavilo pořád se na mě dívat, mi naznačuje, abych jel dál.

Vzhledem k tomu, že jsem spolumajitelem Grace Lane a že jsem v této pozici nijak nenarušoval párty pana Bellarosy, stáhl jsem

okénko a vysekl jsem tomu muži to, čemu se někdy říká italský

pozdrav.

A ten muž, kterého zřejmě velice potěšila má znalost italských zvyků, mi můj salut velice energicky opětoval obouruč.

106

Asi ve stejnou dobu kolem projela limuzína s neprůhlednými okny, zahnula doleva k bráně a zastavila. Okénko sjelo dolů a jeden

ze strážných kontroloval, pasažéry, zatímco velký zajíc rozdával

z košíku dárečky. Zaslechl jsem ostré zaťukání na okénko spolujezdce a rychle jsem se otočil. Skrz okno na mne hleděl mužský obličej, k němuž patřila i ruka, naznačující mi, že mám okénko stáhnout. Zaváhal jsem, ale potom jsem se natáhl po klice a okno otevřel. „Jo?“ řekl jsem svým nejlepším hlasem tvrďáka. „Cojakochcete?“ Cítil jsem,

jak mi srdce zrychluje.

Muž vsunul do okénka ruku, v níž mi před očima držel průkazku s odznakem a fotografií a potom do okna nakoukl i obličej k porovnání. „Zvláštní agent Mancuso,“ řekl. „Federální úřad pro vyšetřování.“

„Och…“ Zhluboka jsem se nadechl. To už bylo opravdu moc,

pomyslel jsem si. Neskutečné. Zrovna tady, na Grace Lane. Mafie, šestistopý velikonoční zajda, zatoulaný manžel, a k tomu všemu ještě chlapík od FBI. „Co pro vás můžu udělat?“

„Jste John Sutter, je to tak?“

„Jestli vy jste od FBI, tak já jsem John Sutter.“ Předpokládal jsem, že mou poznávací značku před pěti minutami prohnali centrálou v Albany, nebo možná už před pár měsíci, kdy se Bellarosa nastěhoval. „Asi víte, proč jsme tady, pane.“ Napadlo mne několik sarkastických odpovědí, ale odpověděl

jsem. „Asi vím.“

„Samozřejmě máte veškerá práva k tomu, abyste tu zůstal stát a my vás nemůže žádat, abyste odejel.“

„To máte pravdu,“ informoval jsem ho. „Tato silnice je soukromým majetkem. Mým majetkem.“

„Ano, pane.“ Mancuso složil ruce na stažené okénko, bradu

opřel o předloktí a naklonil ke mně hlavu, jako bychom byli staří přátelé, kteří jen tak plkají. Byl to muž kolem padesátky, s neuvěřitelně velkými bílými zuby, které vypadaly jako dvě řady žvýkaček Chiclets. Pleť měl nezdravě žlutou a oči a líce propadlé, jako by nedostával dost jídla. A byl celkem ošklivě plešatý, s obrubou kudrnatých vlasů kolem holé hlavy, a k tomu ještě s kadeřavou čupřinou na temeni, jako to nosí cirkusoví klauni.

107 Dodal jsem. „A nejsem si ani jistý tím, jestli máte právo být tady.“ Pan Mancuso sebou škubl, jako bych ho urazil, ale to spíš ucítil

to pivo a sušené hovězí. „No,“ řekl, „já jsem právník a vy jste právník, takže o tomhle bychom si mohli inteligentně promluvit někdy jindy.“ Ani nevím, proč jsem na toho chlapa byl agresivní. Možná jsem byl pořád ještě trochu v šoku z toho, jak mi zabušil na okno, a agrese byla má obrana. Nebo jsem pořád ještě fungoval v primitivním režimu. Každopádně jsem si připadal, jako bych donu sousedovi dělal hlásnou troubu. Trošku jsem se zklidnil a řekl jsem. „Takže?“

„No, víte, my to tam fotíme a vaše vozidlo nám brání ve

výhledu.“

„Fotíte co?“

„Však víte.“

On to neřekl a já se nezeptal, odkud že to fotografují, ale bylo mi jasné, že to může být jedině z domu DePauwových, protože ten leží asi o sto yardů po Grace Lane dál, jak jsem řekl, přímo naproti bráně Alhambry. Shledal jsem to zajímavým, ale také pochopitelným, že DePauwovi, kteří jsou takoví ti, co „Podporují místní policii“, se připojili k silám dobra proti silám zla. Allen DePauw by určitě dovolil, a tím jsem si jistý, aby si federálové u něj zřídili kulometné hnízdo, a ještě by jim vozil munici. Grace Lane procházela jistými změnami. Zadíval jsem se na DePauwův velký koloniální dům a potom jsem se obrátil k bráně Alhambry. Domníval jsem se, že jak auta vjížděla dovnitř, chlapi od FBI silným objektivem fotografovali jejich poznávací značky a dost možná pořizovali i hezké obrázky hostí, vystupujících z aut. Uvědomil jsem si, že vlastně zorné pole mezi domem a bránou ve skutečnosti necloním, takže to bude asi i o něčem jiném. „Já jsem stejně chtěl odjet,“ řekl jsem. „Děkuji vám.“ Mancuso ale neudělal žádný pohyb, aby se z mého auta vysoukal. „Domnívám se,“ řekl, „že jste se tu zastavil ze zvědavosti.“ „Ve skutečnosti jsem pozvaný.“ „Ano?“ Vypadal překvapeně, potom zase nepřekvapeně. Přemýšlivě přikývl. „No, kdybyste s námi chtěl mluvit…“ vytáhl vizitku a předal mi ji, „tak mi zavolejte.“

108

„Mluvit o čem?“

„O čemkoli. Jedete dovnitř?“

„Ne.“ Vložil jsem si vizitku do kapsy vedle nábojnice z brokovnice a koktejlového ubrousku. Ona by asi byla lepší výstavní vitrína.

„Jestli chcete jet dovnitř, je to v pořádku.“

„Děkuji, pane Mancuso.“

Zablýskl svými perličkami. „Chtěl jsem říct, že rozumíme vaší

situaci. Že jste sousedi a tak.“

„Neznáte ani polovinu všeho toho.“ Podíval jsem se k bráně Alhambry, kde jsem viděl, jak si ti dva a ten zajíc spolu povídají,

a dívají se na nás. Zrovna v den, kdy ani bohatí, které jsem znal, si

nedokázali sehnat výpomoc k večeři (pokud tedy nechtěli večeřet ve

Stardust Dinner), mohl si don Bellarosa najmout dva pistolníky,

jednoho zajíčka a asi ještě mnoho dalších lidí, kteří byli jistě dobře ukrytí v domě i mimo něj. Obrátil jsem se k Mancusovi, ten také asi

nestráví Velikonoce se svou rodinou, a trochu sarkasticky jsem se

ho zeptal. „Kdy mohu očekávat, že pan Bellarosa na delší dobu

odcestuje?“

„O tom nesmím hovořit, pane Suttere.“

„Touto situací nejsem nijak potěšen, pane Mancuso,“ řekl jsem.

„To ani my ne, pane.“

„Tak toho chlapa tedy strčte za mříže.“

„Sbíráme důkazy, pane.“

Cítil jsem, jak můj vztek sílí, a ubohý pan Mancuso,

reprezentující sílu impotence státních orgánů, se dostává na mušku

mého občanského smýšlení. Vyštěkl jsem. „Frank Bellarosa je

známým zločincem už skoro třicet let, a to žije lepším životem než

vy nebo já, pane Mancuso. A vy pořád sbíráte důkazy.“

„Ano, pane.“

„Možná se zločin v téhle zemi vyplácí.“

„Ne, to ne, pane. Ne na dlouhé trati.“

„Takže třicet let je krátká trať?“

„No, pane Suttere, kdyby byli všichni poctiví občané uraženi tak,

jak vypadáte vy a spolupracovali by…“

„Ne ne, pane Mancuso! S tímhle na mě nechoďte. Já nejsem smírčí soudce, soudce nebo člen civilní stráže. Civilizovaní lidé platí vládě daně, jakožto součást společenské smlouvy. A od vlády se

109

očekává, že nás zbaví Franka Bellarosy. Já klidně zasednu v porotě.“

„Ano, pane.“ Potom dodal. „Právníci nemůžou sedět

v porotách.“ „Když budu chtít, budu.“ „Ano, pane.“

Už jsem za své kariéry mluvil s několika federálními agenty –

z finančního, z FBI a tak – a vždycky když se dostali k větám. „Ano,

pane Občane Daňový poplatníku,“ znamenalo to, že je hovor

u konce. „No, tak se vraťte zpět ke svému fotografování,“ řekl jsem.

„Děkuji vám, pane.“

Já jsem v broncovi zařadil rychlost. „Aspoň bude teď sousedství

v bezpečí.“

„To je v těchto situacích obvyklé, pane Suttere.“

„Velmi ironické,“ podotkl jsem. „Ano, pane.“

Podíval jsem se panu Mancusovi přímo do očí a zeptal jsem se.

„Víte, co je to capozella? “

Zakřenil se. „Samozřejmě. Má babička mě to učila jíst. Je to delikatesa, proč?“

„Jenom vás zkouším. Arrivederci.“

„Veselé Velikonoce.“ Narovnal se a já z něj teď viděl jenom jeho břicho. Šlápl jsem na plyn a pustil spojku, a jak jsem vyrazil na Grace Lane, odstříkly mi od kol spršky štěrku. Grace Lane končí smyčkou před usedlostí, zvanou Fox Point, která stojí zády k Longislandskému průlivu. Fox Point by se mohla stát mešitou, ale o tom více později. Objel jsem kruh a zamířil jsem po Grace Lane na jih a minul jsem místo, kde jsem stál a hovořil s panem Mancusem. Už byl pryč, jak jsem očekával, ale já jsem měl velice silný pocit, že celý den je jedna velká halucinace, že jsem musel vytáhnout z kapsy

jeho vizitku a hleděl na ni. Vzpomněl jsem si to, jak jsem přesně ze stejného důvodu zvedl ze země tu patronu, abych měl fyzický důkaz toho, co se právě stalo. „Musíš se dát dohromady, Johne.“ Ještě asi minutu nebo dvě jsem na pana Mancusa myslel. I když vypadal jako klaun, blázen určitě nebyl. Vyzařoval jakousi tichou sebejistotu, a teď se mi celkem líbil ten nápad, že na případu jednoho Itala pracuje jiný Ital. Bůh ví, že naše vláda ve 110

Washingtonu se s lidmi jako Bellarosa a jemu podobnými

vypořádat nedokáže. Doba Eliota Nesse jé pryč a italští vyšetřovatelé a federální agenti by měli mít se svými zlotřilými protivníky větší štěstí. Napadlo mne, že je to zase taková roztomilá historická paralela, skoro jako když si římský senát najal barbarské žoldáky, aby bojovali proti barbarům. Spokojený s touto analýzou i se setkáním s podivně vyhlížejícím panem Mancusem, jsem zamířil k domu tety Comelie.

Asi za deset minut jsem dojel do městečka Locust Valley. Teta Cornelia má velký viktoriánský dům v tiché postranní uličce, jen pár bloků od mé kanceláře. Dům má věžičku, rozsáhlé podkroví a verandu kolem celého domu. Je to přesně takový dům, v jakém tety Cornelie bydlívají, a já na něj mám krásné vzpomínky z dětství.

Manžel mé tety, strýc Arthur, je zkrachovatel na penzi. To

znamená, že obrovské množství zděděných peněz proinvestoval v podnikání, které nikam nevedlo. Nikdy ale nezapomněl na nejdůležitější rčení všech WASP: Nikdy nesahej na jistinu. A tak teď, když je v penzi, se jeho jistina v rukou odborníků včetně mne

rozrostla natolik, že mu vynáší. Doufám jenom, že už do businessu

nevstoupí. Jeho tři synové, mí přiblblí bratranci, kteří po otci zdědili schopnost prodělávat peníze, mu každé ráno musejí opakovat. „Nikdy nesahej na jistinu.“ Mělo by se jim dařit dobře, stejně jako jejich nejapným dětem, až do doby, než se rozhodnou

na jistinu sáhnout.

Ulice, v níž teta Cornelia žije, byla lemována auty, protože to

byla ulice, v níž žily samé tety, babičky a maminky, abych

parafrázoval Roberta Frosta, je to místo, kde když musíte jít na

prázdniny domů, naleznete tam domov v každém bloku.

Našel jsem si parkovací místo a vstoupil do domu tety Cornelie.

Chvíli jsem postál na verandě, zhluboka se nadechl a vstoupil jsem. Dům byl plný lidí, kteří byli všichni nějak spřízněni se mnou i mezi sebou navzájem, alespoň myslím. Ve hře na rozvětvenou rodinu moc dobrý nejsem, a tak nikdy nevím, koho bych měl políbit, které děti patří ke komu a takové ty věci. Vždycky si hrozně nadělám pod sebe, protože se rozvedených ptám na to, jak se mají jejich protějšky, zbankrotovaných příbuzných se vyptávám, jak jdou kšefty, více než jednou jsem se dokonce ptal na zdraví rodiče, který už byl pár let mrtvý. Susan, která kromě mne není s nikým 111

z těchto lidí příbuzná, zná každého jménem, ví, jak je kdo se mnou příbuzný, kdo zemřel, kdo se narodil a kdo se rozvedl, přesně jako by ve volném čase sepisovala rodinnou bibli. Skoro jsem si přál, abych ji měl teď vedle sebe a aby mi šeptala do ucha něco jako. „To je sestřenice Barbara, dcera tety Annie a zemřelého strýce Barta. Barbaru opustil manžel kvůli jinému muži. Barbara je nasraná, ale snáší to dobře, i když teď nenávidí muže.“ S tímto upozorněním bych se mohl na Barbaru vrhnout v plné zbroji, i když bychom si

toho asi neměli mnoho co říci, snad s výjimkou ženského tenisu nebo něčeho podobného. Oni tu prostě všichni byli, v levačkách drželi sklenice, někteří přežvykovali žvýkačky, a já jsem horečnatě přemýšlel o tom, jak se vyhnout případným pastím. Rozdal jsem pár pozdravů, ale vyhýbal jsem se jakýmkoli opravdovým rozhovorům tím, že jsem se velikými dvojitými dveřmi, typickými pro staré domy, rychle přemisťoval z místnosti do místnosti, jako bych zrovna spěchal do koupelny.

Uviděl jsem Judy a Lestera Remsenovy, kteří se objevovali na

všech rodinných setkáních, ale já jsem se za celý dosavadní život

nedozvěděl, jak jsme Lester a já spolu spřízněni. Možná to byla nějaká těžká chyba na jeho straně a dost možná si ji už uvědomil, ale bojí se přestat na tyto mejdany docházet, protože by tím přiznal, že posledních třicet let navštěvoval sleziny nesprávné rodiny.

Proklouzával jsem z jedné místnosti do druhé, vyhýbal jsem se

konverzačním pastím a sem tam jsem zachytil letmé pohledy mé

matky, otce nebo Susan, ale vyhýbal jsem se jim. Bylo mi jasné, že

jsem nevhodně oblečen a neupraven. Dokonce i děti na sobě měly

vyžehlené šaty a kožené boty.

Našel jsem bar, situovaný ve spižírně vrchního stolníka a nalil jsem si skotskou se sodou. Někdo mi poklepal na rameno a já jsem byl překvapen, když jsem se obrátil a uviděl jsem svou sestru

Emily, která, jak jsem to pochopil, ohlásila, že se sem z Texasu

nedostane. Objali jsme se a políbili. Navzdory létům i mílím, které nás oddělují, jsme si s Emily celkem blízcí a jestli mi v životě na někom záleží kromě Susan a mých dětí, pak je to právě má sestra.

Povšiml jsem si muže, stojícího vedle ní, a domyslel jsem si, že

je to ten její nový galán. Usmál se na mě a Emily. nás představila.

„Johne, to je můj přítel Gary.“

Potřásl jsem si s Garym rukou, byl to příjemný, opálený mladý

112

muž, asi o deset let mladší než Emily. Promluvil afektovaně líně,

jako správný Texasan. „Opravdu vás rád poznávám, pane Suttere.“

„John. Hodně jsem o tobě slyšel.“ Letmo jsem pohlédl na Emily, která přímo zářila a vypadala o deset let mladší, než když jsem ji viděl naposledy, přímo planula novým sexuálním žárem, který jí jiskřil i z očí. Měl jsem z ní opravdu radost a ona to poznala. Všichni tři jsme si chvilku povídali, potom se Gary omluvil a my jsme s Emily vklouzli do velkého skladiště za spižírnou. Emily mě vzala za ruku. „Johne, já jsem tak šťastná.“

„Vypadáš na to.“

Upřeně se na mě podívala. „Je u tebe všechno v pořádku?“

„Ano. Akorát se asi brzo zhroutím. Je to perfektní.“

Zasmála se. „Já jsem coura a ty vypadáš jako povaleč. Máma s tátou jsou pobouřeni.“ Usmál jsem se na oplátku. „Fajn.“ Mí rodiče, jak jsem se už zmínil, jsou sociálně progresivní, ale když se někdo z rodiny rozhodne bořit mýty, to se z nich okamžitě stanou zastánci tradičních hodnot. Váhám, jestli bych neměl použít slovo pokrytci. „Je to mezi tebou a Susan v pořádku?“ zeptala se Emily.

„To nevím.“

„Řekla mi, že jsi nešťastný a že má o tebe starost. Myslím, že by si s tebou chtěla popovídat.“ Namíchal jsem si skotskou se sodou a usrkl jsem. Susan věděla, že kromě ní se mnou může důvěrně mluvit jen Emily. Odpověděl jsem. „Většina Susaniných problémů jsou ty, které si způsobila sama, a já jsem si zase způsobil většinu těch svých. To je ten problém.“ Dodal jsem. „Myslím, že jsme znudění. Potřebujeme nějakou výzvu.“ „No, tak se vyzvěte navzájem.“ Usmál jsem se. „K čemu? K souboji na meče? Ale ono to stejně není nic vážného.“

„Ale jistě, že je.“

„Není v tom nikdo jiný,“ řekl jsem. „Aspoň ne z mé strany.“ Dopil jsem a odložil sklenici na polici. „Pořád ještě máme dobrý

milostný život.“

„Tím jsem si jistá. Tak ji vem nahoru a tam ji pomiluj.“

„Vážně, Emily.“ Lidé, kteří jsou čerstvě zamilovaní, si myslí, že

objevili nový lék na všechny životní problémy. 113 „Johne, ona je ti opravdu oddaná.“ Nemohl jsem se na Emily rozzlobit, ale zvýšeným hlasem jsem jí

řekl.

„Susan je

sebestředná, sebepřející,

narcisistická

a nezúčastněná. Není oddaná nikomu než Susan a Zanzibarovi.

Někdy Yankeemu. Ale je to Susan, a to je v pořádku.“

„Ona tě ale miluje.“

„Jo, to asi ano. Ale bere mě, jako by mě měla jistého.“

„Ach,“ řekla ta citlivá Emily. „Ach.“

„A neříkej mi Ach.“ Oba jsme se rozesmáli, a já jsem potom

vážně. řekl. „Ale, já ne že bych jednal jinak, abych upoutal její

pozornost. Já jiný jsem.“ „Jak to?“

„No, včera v noci jsem se opil, spal jsem venku a vrčel jsem na nějakou ženskou.“ Vzhledem k tomu, že Emily je dobrý kamarád, byl jsem rád, že jí můžu povyprávět, jak jsem prožil ráno, a oba jsme se smáli tak, že někdo – nevšiml jsem si kdo – otevřel dveře a chvilku se na nás díval štěrbinou mezi nimi, než je zase zavřel. Emily mě vzala za ruku. „Znáš ten vtip – jaká je představa opravdového chlapa o skupinové terapii? Odpověď je. Druhá světová válka.“

Zkusmo jsem se usmál.

Ona pokračovala. „Za krizí středního věku, Johne, a mužskou menopauzou, ať už je to co chce, je prostá touha být mužem. Myslím tím, v takovém tom nejzákladnějším biologickém smyslu, tím způsobem, o jakém nikdo ve slušné společnosti nemluví. Bojovat ve válce, rozbít někomu hlavu nebo nějaké náhradní řešení, jako je třeba lovit, postavit srub z neopracovaného dřeva nebo vylézt na nějakou horu. O tom bylo tvé dnešní ráno. Přála bych si, aby to mému manželovi takhle někdy ujelo. On nejenže začal věřit tomu, že to jeho přehazování papírů je důležité, ale připadá mu to jako děsně vzrušující výzva. Jsem ráda, že ses takto zhroutil. Jenom se snaž, aby to byl konstruktivní kolaps.“ „Jsi velice chytrá ženská.“

„Jsem tvoje sestra, Johne. A miluju tě.“

„A já miluju tebe.“

Pár sekund jsme tam trapně stáli, až se Emily zeptala. „Nemá s tvým současným duševním stavem co do činění ten tvůj nový

soused, ten Bellarosa?“ 114

To měl, i když jsem sám nerozuměl tomu, jak může pouhopouhá přítomnost Franka Bellarosy za hranicí mého pozemku způsobit to, že začnu přehodnocovat svůj život. „Možná… chci říct, že ten chlap porušil všechny zákony, žije na hranici společnosti, ale vypadá se sebou spokojený, pro Boha živého. Je se sebou úplně spokojený a Susan připadá zajímavý.“ „Jasně, a to tě štve. Typický chlap. Ale Susan mi taky říkala, že jí to připadá, jako by on měl rád tebe!“

„Myslím, že má.“

„A ty bys chtěl podle toho žít.“

„Ne… ale…“

„Buď opatrný, Johne. Ďábel má spoustu pokušení.“

„Já vím.“ Změnil jsem téma. „Jak dlouho tu zůstáváte?“

„Gary a já odlétáme zítra, brzy ráno. Vyjeď si a stav se u nás.

Máme nádherně ohavnou dřevěnou chatrč u vody. Jíme garnáty

a pijeme pivo Corona, běháme po pláži a zabíjíme komáry.

A milujeme se,“ dodala. „Vezmi s sebou Susan, jestli budeš chtít.“ „Možná.“

Položila mi ruku na rameno a podívala se mi do očí. „Johne, musíš se odsud dostat. Tohle je starý svět. Takhle už v Americe nikdo nežije. Tohle místo má i tři sta let starou historii tajných protokolů, pradávných křivd a příšerných sociálních rozdílů. Vedle Zlatého pobřeží vypadá Nová Anglie neformálně a přátelsky.“

„To všechno vím.“

„Tak o tom přemýšlej.“ Vydala se ke dveřím. „Ty se tu hodláš

schovávat?“

Usmál jsem se. „Na chvilku.“

„Přinesu ti drink. Skotskou se sodou?“ „Tak je to správně.“

Odešla a za minutu se vrátila s vysokou sklenicí s ledem a sodovkou a s plnou lahví Dewar’s. „Ne, že odejdeš bez

rozloučení,“ řekla.

„Možná budu muset.“

Políbili jsme se a ona odešla. Já jsem si sedl na stoličku a napil se, přičemž jsem zkoumal místnost přeplněnou prostíráním, stříbrnými příbory, křišťálem a dalšími předměty z těch časů, kterým říkáme snobštější doby. Možná měla Emily pravdu. Tento svět byl napůl zřícenina a napůl muzeum a my jsme byli obklopeni

115

důkazy jeho dřívější slávy, což rozhodně není nic, co by

napomáhalo našemu duševnímu zdraví, ani to neposiluje naše kolektivní ego. Co tedy ale leží v srdci Ameriky? Mlékárny Dairy

Queen a K Marty, dodávková auta a komáři? Žijí na západ od Alleghenu nějací episkopalité? Stejně jako mnoho mých vrstevníků, i já jsem procestoval celý svět, ale v Americe jsem nikdy nebyl. Vstal jsem, zapřel jsem se a podnikl jsem další výpad do kotle vřící rodinné krve. Vyšel jsem po schodech, protože jsem věděl, že tam nebude tolik lidí, a vstoupil jsem do pokoje ve věži, kde byla herna pro děti, stejně jako v dobách, kdy jsem byl dítě já. A opravdu tam deset dětí bylo, ale nehráli si hru ‚co by kdyby‘, jako jsme to dělávali my, ale namísto toho sledovali videokazetu, kterou sem musel někdo z nich propašovat. „Veselé Velikonoce,“ řekl jsem. Otočilo se několik hlav, ale tyhle děti se ještě nenaučily srozumitelně mluvit, zato sbíraly body ve výuce masových vrahů. Vypnul jsem televizi a vytáhl jsem kazetu. Nikdo neřekl ani slovo, ale několik z nich mě už odhadovalo na motorovou pilu. Sedl jsem si a chvilku jsem si s nimi povídal a vyprávěl jim příběhy o tom, jak jsem si v tomto báječném pokoji hrával já předtím, než jsem měl televizi. „A jednou,“ řekl jsem Scottovi, kterému bylo deset let, „jsme tu s tvým otcem předstírali, že jsme tu zamčeni jako v londýnském Toweru a že všechno co máme, je jenom chléb a voda.“

„Proč?“

„No… bylo to jenom jako.“

„Proč?“ „No, prostě jsme udělali z papíru vlaštovky, na ně jsme napsali prosby o pomoc a potom jsme je vyhodili z okna. Nějaká služebná potom jednu z nich našla na nádvoří a protože si myslela, že je to

doopravdy, zavolala policii.“

„Pěkně pitomá,“ řekl dvanáctiletý Justin. „To musela být

Španělka.“

„Ti neumějí anglicky ani číst, blbečku,“ informovala Justina

nějaká malá slečna. „Ta služebná,“ pokračoval jsem znechuceně,

„byla černá. Tehdy tu bylo hodně černých služek a tahle uměla číst

anglicky a byla to velice starostlivá žena. Když teda přijela policie,

zavolala si nás teta Comelia dolů, abychom si s nimi promluvili.

116

Dostali jsme pořádnou přednášku a když potom policajti odjeli, potrestali nás tak, že nás zavřeli doopravdy, do zeleninového

sklepa.“

„Co je to zeleninový sklep?“

„Zavřeli vás tam? A za co?“

„A pomstili jste se někdy té služebné?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Uřízli jsme jí hlavu.“ Vstal jsem. „Ale

dost o loňských Velikonocích.“ Nikdo můj jemný humor neocenil.

„Zahrajte si monopoly,“ navrhl jsem. „Vrátíte nám tu kazetu?“

„Ne.“ Vyšel jsem s kazetou do chodby, smutnější, ale moudřejší. Připadal jsem si, jako bych znovu seděl v tom zeleninovém sklepě, ale když jsem odbočil, vrazil jsem do Terri, úchvatné

blondýny, manželky mého bratrance Freddieho, jednoho

z Arthurových idiotských synů. „No ahoj,“ řekl jsem. „Kam míříš?“

„Ahoj Johne, jdu zkontrolovat děti.“

„Jsou v pořádku,“ informoval jsem ji. „Hrají si na doktory.“

Nuceně se usmála.

„A ty jsi na kompletní prohlídce už byla?“ „Zklidni se.“

Došel jsem ke dveřím naproti schodům a otevřel je. „Zrovna

jsem šel do podkroví. Nechtěla bys jít se mnou?“

„Proč?“

„Jsou tam překrásné staré doktorské pláště. Nechtěla by sis

jeden vyzkoušet?“ „Jak se má Susan?“ „Zeptej se Susan.“

Terri mi připadla lehce nervózní, ale nemohl jsem poznat, jestli se naštvala nebo jestli to zvažuje. Zavřel jsem dveře do podkroví a vykročil jsem ke schodům. „Myslím, že už jsme moc staří na to, abychom si hráli na coby-kdyby.“ Pomalu jsem začal ze schodů

sestupovat.

„Co je tohle?“ zeptala se a ukázala na kazetu v mé ruce.

„Brak. Jdu to vyhodit do smetí.“

„Aha… ty zatracený děcka… Jsem ráda, že jsi jim to vzal,“

dodala.

„Je to moje práce. Strejda Plížil.“

117

Zasmála se. „Přála bych si, aby takový byl i Freddie, jednou za čas.“ „Ono je to stejně asi nanic. Ale je to naše povinnost vůči civilizaci, abychom to pořád zkoušeli.“ „Ano.“ Podívala se na mě a usmála se. „Dnes jsi velmi

neformální, Johne.“

„Prožívám právě krizi identity a netušil jsem, jak se na to

oblíct.“

„Jsi cvok.“

„A co?“ koukal jsem na ni.

Ona neodpověděla, ale viděl jsem, že háček už se zachytil a všechno, co jsem teď musel udělat, bylo navíjet. Abyste tomu rozuměli, toto je žena, jež je zvyklá na muže, kteří se kolem ní ometají a slintají, a má v zásobě minimálně padesát zdvořilých i nezdvořilých vět, kterými se s nimi dokáže vypořádat. Ale jak tam teď stála, vypadala bezbranně a očekávala můj další krok. Začal jsem cítit vinu nebo tak něco, takže jsem řekl. „Uvidíme se později.“ „Johne, mohla bych si s tebou promluvit o závěti? Myslím, že závěť potřebuju.“ „Jestli žádnou nemáš, tak ji potřebuješ.“ „Můžu ti zavolat?“ „Ano, ve městě jsem v úterý, ve středu a ve čtvrtek. V Locust Valley v pondělí a v pátek. Zajdeme na oběd.“ „Výborně. Díky.“ Sešel jsem po dlouhém točitém schodišti a nohama jsem se schodů sotva dotýkal. Byl jsem tam. Byl jsem magnetický, charismatický, zajímavý. Věřil jsem tomu a to bylo ono. A nepotřeboval jsem k tomu ani své tisícidolarové kašmírové sportovní sako nebo kravatu od Hermése za devadesát dolarů. Měl jsem moc nad muži i ženami. Další přijdou na řadu děti. Chtěl jsem to říct Susan, ale spíš bych měl držet pusu a čekat, jestli si toho všimne.

Také jsem věděl, že bych toho měl nechat, dokud jsem ve vedení, předtím než mě obklíčí staří lidé, kteří dokáží prozkoumat

místnost skrze zdi, telepaticky se navzájem svolat a dotírají na vás do té doby, než vás zaženou do kouta.

Vyrazil jsem k předním dveřím, přičemž jsem předstíral, že neslyším, jak na mě dva bratranci volají jménem. Na světě je přece

118

tolik Johnů. Vyšel jsem ven, seběhl po schodech z verandy a pospíchal jsem

po ulici. Zastavil jsem se jenom proto, abych tu videokazetu hodil

do popelnice. Naskočil jsem do bronca a vyjel jsem.

Už se stmívalo a já jsem jel pomalu se staženými okny, abych mohl vdechovat chladný vzduch.

Já strašně rád řídím, protože je to jedna z mála příležitostí, kdy na mě nikdo nemůže. Nemám autotelefon se záznamníkem, přidržováním hovorů a možností konferenčních hovorů. Nemám občanskou radiostanici CB, autofax, telex nebo pager. Jenom

antiradar.

Mám tam AM rádio, ale to je trvale naladěno na námořní předpověď počasí z Block Islandu. Zprávy o počasí mám rád, protože to jsou užitečné informace a jejich přesnost může člověk sám zkontrolovat. A ti chlapi, co tu předpověď čtou, mají

monotónní hlasy a nesnaží se vtipkovat, jako ti idioti na jiných stanicích nebo v televizi. Blížící se hurikán vám oznámí stejným

hlasem, jako když vám říkají, že bude slunečno a jasno. Naladil jsem tu stanici a nějaký hlas tam zrovna shrnoval celodenní počasí bez toho, že by mi tvrdil, že to bylo ideální počasí pro velikonoční průvod na PátéAvenue. Dozvěděl jsem se, že jsou na cestě mraky kumulonimbů a že v pondělí ráno můžeme očekávat silné deště s větry od severovýchodu, o síle deset až patnáct uzlů. Potom následovalo upozornění pro menší plavidla. Uvidíme. Jezdil jsem asi hodinu, ale potom už začal provoz houstnout natolik, že jsem raději jel domů. Nedělní večer jsem nikdy neměl moc v lásce, takže když to všechno půjde dobře, budu brzy ospalý a usnu.

Susan přišla domů poté, co jsem se potmě uložil do postele. „Můžu ti něco přinést?“ zeptala se.

„Ne.“

„Cítíš se dobře?“

„Cítím se velice dobře.“

„Tvá matka a teta Cornelia se divily, jestli je s tebou všechno

v pořádku.“

„Tak to se měly zeptat mě, a ne tebe.“

„Ty ses jim vyhýbal. Tvůj otec byl velice zklamaný, žes mu nedal

příležitost, aby si s tebou promluvil.“

119

„Měl na to víc než čtyřicet let, aby si se mnou promluvil.“

„A se mnou mluvit chceš?“ „Ne, chci chrápat. Dobrou noc.“

„Emily ti přeje všechno nejlepší. Dobrou.“ Susan sešla po schodech dolů. Ležel jsem nehybně, hleděl jsem do tmavého stropu a cítil jsem se tak dobře, jako jsem se už dlouho necítil, ale zároveň tak mizerně, jako ještě nikdy. To, co mě v posledních pár dnech postihlo, bylo jednak odpadlictví, jednak zbožnění, opustil jsem svou starou víru a přitom jsem získal jistou božskou moc. No, možná to trochu zveličuji, ale určitě jsem nebyl tím samým chlapíkem, jako před pár týdny. Po několika minutách metafyziky jsem zavřel dveře za dnem. V dálce jsem slyšel zvuk hromu a představoval jsem si sám sebe na oceáně, v noci a sám se svou lodí, kdy se vlny valí přes příď a plachty jsou nadouvány větrem. Byl to dobrý pocit, ale jasně jsem věděl, že až ta bouře vypukne, nedokážu plachty i kormidlo zvládnout současně. A zatímco jsem o tom přemýšlel, usnul jsem.

Kapitola 11

V pondělí, Velikonoční pondělí, podle předpovědi pršelo a vítr opravdu foukal od severovýchodu, přes Cape Cod a Průliv, takový pozůstatek po zimě. Probudil jsem se za svítání a zjistil jsem, že Susan spala někde

jinde, asi v pokoji pro hosty. Osprchoval jsem se, oblékl si džíny

a tričko a vydal jsem se do Locust Valley, kde jsem si dal v kavárně

snídani.

S kávou jsem nijak nespěchal, protože jsem si poprvé po deseti letech četl New York Post. Jsou to takové zajímavé noviny, asi jako sušené hovězí pro mozek. Objednal jsem si ještě kávu s sebou, odešel jsem z kavárny a v dešti jsem odjel těch několik bloků ke kanceláři. Tam jsem po schodech vyšel do své soukromé kanceláře, která dříve bývala obývacím pokojem v prvním patře, a tam jsem v krbu rozdělal 120

oheň. Sedl jsem si do svého koženého ušáku, bosé nohy jsem si opřel o krbovou mříž a zatímco jsem usrkával kávu z papírového kelímku, začetl jsem se do výtisku Long Island Monthly. Byl tam jeden odstavec o tom, jak připravit domek v East Endu na Den padlých, což je oficiální začátek letní sezóny a sluníčka. To mi samozřejmě připomnělo, že existuje místo, kam mohu jít, pokud se rozhodnu odejít do exilu, nebo když budu ve Stanhope Hallu prohlášen za nežádoucí osobu.

Můj letní dům v East Hamptonu je opravdu koloniální, s šindeli z cedrového dřeva. Byl postaven roku 1769, je obklopen popínavými keři a ovocnými stromy. Tento dům vlastníme se Susan – je můj, její a banky. Mí předkové z otcovy strany byli opravdoví osadníci východního konce tohoto ostrova, kteří sem z Anglie přijeli kolem roku 1660, kdy Nový svět byl opravdu ještě nový. Mám ve svém držení původní pozemkový list na půdu, kterou jakémusi Eliasi Sutterovi daroval Karel II. v roce 1663. Tato půda zahrnovala asi třetinu okresu Southampton, což je dnes jedna z nejexkluzivnějších plážových komunit na Východním pobřeží, kterou kdyby Sutterové vlastnili dodnes, byli bychom všichni miliardáři. Tento nejvýchodnější pruh ostrova, vybíhající do Atlantiku, je úchvatně překrásnou krajinou, která je od Zlatého pobřeží sice geograficky odlišná, ale je s ním propojená rodinnými styky, penězi a sociální spřízněností. Důležitější je, že je mnohem méně obydlen a vládnou tam ochránci přírody. Skoro si tam ani nemůžete postavit poštovní schránku bez toho, že byste napsali studii o jejím

dopadu na životní prostředí. Toto prastaré spojení s východním cípem Long Islandu mě vždycky zajímalo, jako takový abstraktní doplněk mého vlastního života, ale až dosud to mělo jen malý dopad na mé smýšlení. Později budu samozřejmě přemýšlet o tom, jestli není čas raději žít na Sutterově pozemku než na Stanhopeově. Pokusil jsem se sám sebe představit jako venkovského právníka, jak sedím s nohama v ponožkách na stole v nějaké prosklené kanceláři, beru nějakých třicet tisíc ročně a utíkám do doků vždycky, když se roznese, že táhnou tuňáci. Přemýšlel jsem, jestli by tu Susan dokázala žít celoročně. Musela by sem přepravit koně, ale tady je jízda na koni příliš nápadná, a veřejné cesty se táhnou od Shinnecock Hills až 121 k Atlantiku a podél pláží s bílým pískem. Možná to bylo to, co

bychom potřebovali, abychom se dali dohromady.

Někdy jsem rád chodíval do kanceláře, když nebyla otevřená,

a přemýšlel jsem o věcech, ale ještě nikdy jsem kancelář nevyužil

jako útočiště při domácích problémech. Odložil jsem časopis, zavřel

oči a naslouchal praskání ohně, kapkám deště a svištění větru.

Dokonalá nádhera.

Zaslechl jsem, jak se otevírají přední dveře. Nechal jsem je odemčené pro případ, že by si někdo z nadšenějších zaměstnanců chtěl šplhnout několika hodinami práce přesčas, nebo kdyby někdo chtěl, přesně jako já, vypadnout z domu. Dveře se zase zavřely, ale následovaly kroky v hale. Pracuje nás tady dvanáct. šest sekretářek, dva právní pomocníci, dva mladší společníci a dva koncipienti – to jsou mladé ženy, které by měly v létě složit závěrečné zkoušky. Jednou z těchto nově rašících právniček je Karen Talmadgeová, která to dotáhne daleko, protože je chytrá, výmluvná a energická.

Kromě toho je krásná, to ale zmiňuji jen tak mimochodem.

Doufal jsem, že ty kroky, které slyším, budou patřit Karen,

protože jsem s ní chtěl probrat několik zajímavých právních

konceptů. Okamžitě jsem si ale uvědomil, že mi je vlastně jedno,

jestli je to ona, má žena, má domácí sekretářka, sexy Terri nebo mí

malí synovečkové a neteřinky se sekerami a motorovými pilami.

Chtěl jsem prostě být sám. Bez sexu i násilí.

Zaposlouchal jsem se a uvědomil jsem si, že ty kroky jsou

pomalé a těžké, na rozdíl od ženské chůze. Možná to byl pošťák

nebo doručovatel, nebo možná nějaký klient, který netuší, že jsem

z Velikonočního pondělí udělal nový svátek. Ať už byl dole kdokoli,

tak tam obcházel dokola, chodil ode dveří ke dveřím a něco nebo

někoho hledal.

Pomyslel jsem si, že bych asi měl jít dolů to vyšetřit, ale to už

jsem slyšel, jak někdo šlápl na první schod a hned potom zavolal.

„Pane Suttere!“

Odložil jsem kávu a vstal jsem.

„Pane Suttere?“

Zaváhal jsem, ale potom jsem odpověděl. „‚Jsem tady, nahoře.“ Těžké kroky se stoupaly nahoru, takže jsem dodal. „Druhé dveře

vlevo.“

Do dveří mé kanceláře vstoupil Frank Bellarosa v beztvarém

122

pršiplášti a šedém plsťovém klobouku. „Ach,“ řekl, „tak tady jste.

Viděl jsem venku váš džíp.“

„Bronco.“

„Aha. Nemáte chvilku? Rád bych s vámi prohovořil několik věcí.“ „Dnes máme zavřeno,“ informoval jsem ho. „‚Je Pondělí velikonoční.“ „Ano? Hele, vy jste rozdělal oheň. Vadilo by vám, kdybych si

sedl?“

To mi tedy jistě vadilo, ale rukou jsem mu ukázal ke dřevěnému houpacímu křeslu, stojícímu napříč ohništěm naproti mému. Pan Bellarosa si sundal své vlhké svršky a zavěsil je na věšák u dveří. Sedl si. „Jste věřící?“ zeptal se.

„Ne, jsem episkopalita.“

„Ano? A to si dnes berete volno?“

„Někdy. Obchody jdou pomalu.“ Vzal jsem do ruky pohrabáč a přitom jsem se náhodně podíval na Bellarosu, jehož oči se nesoustředily na mě nebo na oheň, ale na ten těžký tupý předmět v mé ruce. Pomyslel jsem si, že ten člověk má velice primitivní

instinkt. Prohrábl jsem polena v ohništi a potom jsem bez

jakýchkoli prudkých pohybů pohrabáč zase uložil zpět. Měl jsem nucení se Bellarosy zeptat, jestli mě přišel přepadnout, ale nechtěl jsem naše nové přátelství pokazit špatným humorem. Namísto toho

jsem se zeptal. „Vy snad nemáte den volna?“ Usmál se. „Ale jó.“

Sedl jsem si do křesla naproti němu. „Jakému podnikání se

věnujete?“

„To je jedna z těch věcí, o kterých jsem s vámi chtěl mluvit.“

Zkřížil nohy a pokusil se několikrát zhoupnout, jako by nikdy

předtím v houpacím křesle neseděl. „Moje babička měla podobné,“ řekl. „A houpala, houpala a houpala se v něm celý den. Chodila

o dvou holích, víte, protože tehdy ještě nebyly tyhlety chodítka,

a někdy, když jsem se pokoušel kolem ní projít do kuchyně, jednou

z těch holí mě vždycky praštila.“

„Proč?“

„To nevím, nikdy jsem se neptal.“

„Aha.“ Chvilku jsem pana Bellarosu sledoval. Měl na sobě vlastně skoro totéž co v sobotu, ale barvy byly obráceně: sako bylo

123

šedé, kalhoty v barvě námořnické modři, boty měl černé, ale rolák byl bílý. Mnohem zajímavější bylo, že jsem viděl jeho podpažní

pouzdro.

Podíval se na mě a zeptal se. „Máte často problémy se vstupem

na cizí pozemek?“

Odkašlal jsem si. „Čas od času. Nic vážného, proč?“

„No, včera ráno byl někdo na mém pozemku. Vyděsil k smrti

mou ženu. Zahnali ho… mí zahradníci.“

„Lidé někdy rádi lezou na cizí pozemky. Ještě si počkejte, jak vám to budou po nocích pustošit děti.“ „To nebylo dítě. Dospělý bílý muž, kolem padesátky. Vypadal

prý jako vyvrhel.“

„Opravdu? A udělal něco konkrétního, čím vaši paní vyděsil?“ „Jo, vrčel na ni.“

„Má ty dobroto. Zavolal jste policii?“

„Né. Zahradníci ho honili se psy. Ale on utekl k vám. Byl bych

vám zavolal, ale nejste v seznamu.“

„Děkuji vám. Poohlédnu se tam.“

„Dobře. Moje žena se teď chce stěhovat zpátky do Brooklynu.

Možná byste jí mohl říct, že je tu bezpečno.“

„Já jí zavolám.“

„Nebo se stavte.“

„Možná.“ Sedl jsem si do ušáku a zadíval jsem se do praskajícího

ohně. Padesát? Ta baba musí být poloslepá. Alespoň doufám.

Začal se zvedat vítr a déšť teď bubnoval o okenní skla. Chvíli

jsme seděli tiše, zatímco jeden z nás přemýšlel o smyslu této

návštěvy. Nakonec se pan Bellarosa zeptal. „Hele, a už jste tu

zeleninu zasadil do půdy?“

„Ještě ne, ale snědli jsme to radicchio.“

„Jo? A chutnalo vám?“

„Velice. Doufám, že mi dáte nějakou odnož.“

„Ale jistě. Poznačím si to. Dostanete radicchio, dostanete

bazalku i zelené papriky, a taky dostanete baklažán.“

„Olivy nemáte?“

Rozesmál se. „Ne. Olivy rostou na stromech. A ty stromy jsou

stovky let staré. Tady je pěstovat nemůžete. Máte rád olivy?“

„V martini.“ 124

„Jó? Ale já pěstuji fíky. Koupil jsem pět zelených a pět růžových.

Ale tady musíte stromy na zimu zakrývat. To je obalíte térovým papírem, za který nacpete papír, aby nezmrzly.“

„Vážně? To je zahradničení vaše hobby?“

„Hobby? Já nemám žádné hobby. Cokoli dělám, dělám

doopravdy.“

Tím jsem si byl jist. Dopil jsem kávu a papírový kelímek jsem

hodil do ohně. „Takže…“

„Jo, a,“ řekl Frank Bellarosa, „včera jste prošvihl báječný

večírek. Spousta dobrých lidí, mraky jídla a pití.“

„Je mi líto, že jsem tam nebyl. Jaká byla jehněčí hlava?“

Zasmál se znovu. „Staří lidé to jedí. Tyhle věci musí mít člověk nachystané pro ně, jinak si začnou myslet, že jsem moc Američan.“ Chvilku přemýšlel a dodal. „Víte, já když jsem byl malý, tak jsem nejedl chobotnice a krevety a všechny tyhlety taliánské věci. Teď jich jím naopak hodně.“ „Ale ne jehněčí hlavu.“ „Ne, to nemůžu. Ježíši, oni tomu vyloupávají oči, vyříznou jazyk a jedí čenich, líčka a mozek.“ Zakuckal se. „Já jím jenom jehněčí kotlety. Co tu jídáváte o Velikonocích vy?“

„Bezhlavé jarní jehně s mátovým želé.“

„Jo, ale víte co? V téhle zemi vidím, že se děti hodně zajímají

o staré věci. Vidím to na svých synovcích a neteřích i na vlastních dětech. Napřed nechtějí být Italové, ale když jsou starší, tak chtějí být Italové co největší. To vidíte i u Irů, Poláků a Židů. Všiml jste si

toho?“

Já jsem si tedy nevšiml toho, že by Edward nebo Carolyn tančili kolem májky, nebo že by jedli nasolené slanečky, ale všiml jsem si toho, že stejné etnické skupiny se zkoušejí vrátit ke svým kořenům. Tomu se všeobecně nebráním až do doby, dokud nebudou vyžadovat lidské oběti. „Chtěl jsem říct,“ pokračoval pan Bellarosa, „že lidé něco hledají. Protože možná, že americká kultura neobsahuje některé věci, které lidé potřebují.“ Teď jsem se na Franka Bellarosu podíval s novým zájmem. Nikdy jsem si nemyslel, že je to naprostý idiot, ale také bych od něj nečekal taková slova, jako například „Americká kultura“. Zeptal jsem se ho. „Máte děti?“

125

„Jasně. Tři kluky. A zaplaťpánbůh, jsou zdraví a chytří. Ten

nejstarší, Frankie, ten je ženatý a žije v Jersey. Tommy je na

univerzitě. Comell. Studuje hotelovou školu. Mám pro něj v Atlantic City takové místo, které může vést. Tony je v přípravce. Půjde do La Salle, kam jsem chodil já. Všechny mé děti tam

chodily. Znáte to tam?“

„Ano, znám.“ Vojenská akademie La Salle je katolickou

přípravkou pro chlapce, kousek od Oakdale, na jižním pobřeží Long Islandu. Mám katolické přátele, kteří tam mají, nebo měli syny, a já sám jsem se tam jednou zúčastnil nějaké dobročinné akce. Její kampus je v Great South Bay, což bylo dříve jedno z mála panství na atlantické straně ostrova, které patřilo nějakému bohatému dědici Singerových šicích strojů. „To je velice dobrá škola,“ řekl jsem.

Bellarosa se usmál, a řekl bych že pyšně. „Jo. Tam mě naučili. Četl jste někdy Machiavelliho? Prince?“ „Ano, četl.“ „Můžu z toho citovat celé stránky.“ A taky, pomyslel jsem ji, bys určitě dokázal napsat jeho pokračování. Už dříve jsem slyšel zvěsti, které se teď potvrdily, že bývalými absolventy této školy jsou chlapci, jejichž rodiče mají jisté styky, jako například Bellarosovi. Když přejdeme o několik úrovní výše, pak absolventy La Salle bylo několik vůdců z jihoamerických zemí, například generál Somoza z Nikaraguy. Táž škola produkovala i mladé muže, kteří se později nějak zapsali do politiky, zákonodárství, armády nebo katolické církve. Je to

rozhodě zajímavá škola, pomyslel jsem si, taková katolická verze přípravky Eastem Establisment WASP. Svým způsobem. „Nechodil tam i náčelník štábu Bílého domu, John Sununu?“ zeptal jsem se. „Jasně. Znával jsem ho. Ročník 57, já jsem byl 58. Znám i Petera

O’Malleyho. Znáte ho vy?“ „Prezident Dodgers?“

„Jo, jó. To bylo ale místo. Snažili se nám tam nakopat koule, ti

dobří bratři v Kristu. Ale možná to zas tak zlé nebylo. Celá tahle zatracená země vyměkla. Ale ty koule mi nakopali pořádně.“ „Jsem si jistý, že vám to bude k užitku,“ řekl jsem. „Možná že

jednoho dne budete bohatý a slavný.“

Tento žertík přešel bez povšimnutí a odpověděl. „No jó. Možná,

126

že kdybych tam nechodil, už bych dávno skončil v base.“ Zasmál se. Já jsem se usmál také. Těa mi začaly jisté informace o Franku Bellarosovi dávat, smysl včetně jeho téměř intelektuálského přízvuku i přezdívky Biskup, alespoň myslím. Katolické vojenské školy mi vždycky připadaly, že si protiřečí už v názvu, ale je dost možné, že jinak byly v pořádku. „Takže,“ zeptal jsem se, „vy jste byl vojákem?“

„Jestli myslíte vojákem v armádě, tak to ne,“ odpověděl

Bellarosa.

„Tak jaký jiný druh vojska to mohl být?“ zeptal jsem se nevinně. Podával se na mě, a předtím než odpověděl, několik sekund přemýšlivě špulil rty. „Všichni jsme vojáci, pane Sutteré, protože

život je válka.“

„Život je konflikt,“ souhlasil jsem, „ale právě proto je zajímavý.

Válka je něco jiného.“

„Ne podle toho, jak řeším konflikty já.“

„Tak to byste si měl vybrat konflikty jako hobby.“

Vypadalo to, že o tom uvažuje, potom se usmál. „Jo,“ řekl

a vrátil se k tématu své alma mater. „Strávil jsem v La Salle šest let

a naučil jsem se tam ocenit vojenskou organizaci, řetězec velení a ty všechny věci. To mi pomáhá v mém businessu.“ „Podle mě to pomáhá,“ souhlasil jsem. „Já jsem byl armádním důstojníkem a ještě pořád využívám věci, které jsem se v armádě naučil, ve své práci i v životě.“

„Ano. Takže víte, jak jsem to myslel.“

„To chápu.“ Takže tak to tedy je. S hlavou nejmocnější zločinecké rodiny v New Yorku si tady vedu celkem příjemný rozhovor o jídle, dětech a o škole. Vypadalo to skoro jako rozhovor z nudy, nehledě na mou narážku na jeho práci. Musel jsem připustit, že ten člověk je vcelku normální, a ne takový ten slizký hnusný kriminálník. Kdyby náš rozhovor někdo nahrál a potom jej přehrál před velkou porotou nebo na koktejlovém večírku, asi by vyvolal několik zívnutí. Co jsem si ale myslel, o čem že budeme mluvit? O vraždách a drogovém dealerství?

Ještě pořád tu byla šance, že nechce nic jiného, než být dobrým

sousedem. Jako právník jsem k tomu ale byl skeptický, ale jako

společensky prominentní člen zdejší komunity jsem byl ve střehu. Věděl jsem, že z tohoto nemůže vzejít nic dobrého, ale stejně jsem

127

nedokázal náš rozhovor ukončit. Ano Emily, ďábel má spoustu pokušení. Když se za tím teď zpětně ohlížím, tak nemůžu říci, že jsem to nevěděl, nebo že jsem nebyl upozorněn. Zeptal jsem se ho. „Ta katolická část výuky na La Salle ve vás také zanechala tak silný

vliv jako ta vojenská?“

Chvilku přemýšlel, a potom odpověděl. „Jó. Děsně se bojím

pekla.“

Vzpomněl jsem si na Panenku Marii na jeho kašně. „To je dobrý

začátek,“ řekl jsem.

Přikývl, rozhlédl se po mé kanceláři a jak tak pozoroval to dřevo,

obrázky s loveckými motivy, kůži a mosaz, asi si v duchu říkal.

„Pěkná veteš,“ nebo něco v tom smyslu. Nahlas řekl. „Tohle je stará

právnická firma.“

„Ano.“ Asi tím chtěl říci, že jestliže je tu starý nábytek, je stará

i firma, ale podcenil jsem jeho zájem o mne, protože dodal.

„Poptával jsem se na vás. Můj právník si na vás vzpomněl hned.“

„Aha.“ Tak nějak jsem si myslel, že se mi chystá udělat nabídku

na tento dům a rozhodl jsem se, že dva miliony by byly fér.

„No ale,“ řekl, „jsme u toho. Chci si koupit kus komerční

nemovitosti na Glen Cove Road a potřebuji právníka, který by mě

při kontraktu zastupoval.“

„Teď mluvíme obchodně?“

„Jó. Zapněte stopky, advokáte.“

Chvíli jsem přemýšlel. „Právě jste naznačil, že máte právníka,“

řekl jsem.

„Ano. To je ten chlápek, co zná vaši firmu.“

„Tak proč převodem nepověříte jeho?“

„Je v Brooklynu.“

„Tak mu zaplaťte taxi.“

Bellarosa se usmál. „Možná vy znáte jeho. Jack Weinstein.“

„Ach.“ Pan Weinstein je tím, čemu se říká advokát chudých, což

je v Americe na konci dvacátého století velmi vzácný jev. „On

nemůže provést převod nemovitosti?“

„Ne. Je to jeden z těch chytrých židů, víte? Ale nemovitosti

nejsou jeho parketa.“

„A co je jeho parketa?“ zeptal jsem se sarkasticky.

„Něco tady, něco támhle. Ale ne nemovitosti. Pro své obchody

na Long Islandu chci chlapíka z Long Islandu, asi jako jste vy. 128

Někoho, kdo ví, za jaké nitky je potřeba tahat u těch správných lidí,

pane Suttere.“

A, pomyslel jsem si, vy znáte jenom ty špatné lidi, pane

Bellaroso. „Určitě máte nějakou firmu, která hájí vaše obchodní

zájmy,“ řekl jsem.

„To jo. Mám ve městě normální právnickou firmu. Bellamy,

Schiff a Landers.“

„Ti za vás vyřídili převod Alhambry?“

„Jó. Vy jste si to ověřoval?“

„Je to veřejná listina. Proč tedy nepoužijete je?“

„Už jsem vám říkal, že pro místní obchody chci místní firmu.“

Vzpomněl jsem si na rozhovor, který jsem vedl s Lesterem

Remsenem, týkající se Lauderbachovy nemovitosti, a Bellarosovi

jsem řekl. „Mám vlastně jen vybranou klientelu, pane Bellaroso, a mám-li k vám být upřímný, mí klienti jsou většinou toho mínění, že právní zástupce je známý i podle toho, čí záležitosti spravuje.“

„A to znamená co?“

„To znamená, že bych své klienty mohl ztratit, kdybyste se stal

mým klientem vy.“

Nevypadal uraženě, spíš se tvářil, že přemýšlí o tom, jestli já vím

o čem mluvím. „Bellamy, Schiff a Landers jsou velmi poctivá firma,“ řekl s důraznou trpělivostí. „Věděl jste to, pane Suttere?“

„Ano.“

„Oni s mými obchody žádné problémy nemají.“

„Tady ale nejsme v New York City. Tady se dělají věci jinak.“ „Jo? Mně to tak vůbec nepřipadlo. Podívejte pane Suttere, máte přeci ještě manhattanskou kancelář. Tak můžete mé záležitosti vyřizovat odtamtud.“

„To nemohu.“

„Proč ne?“

„Řekl jsem vám o svých klientech… Ne, ve skutečnosti si vás

nepřeji zastupovat já osobně, a vy víte proč.“

Oba jsme chvíli seděli tiše, a mně proběhlo hlavou několik věci,

z nichž ani jedna nebyla příjemná. Ono obecně není dobré hádat se

s ozbrojenými lidmi a já jsem doufal, že už je konec. Ale Frank

Bellarosa nebral ne jako odpověď. A v tomto ohledu se o mnoho nelišil od většiny amerických byznysmenů. Věděl, co chce, a chtěl slyšet ano, zatímco já jsem chtěl zůstat u ne.

129

Zkřížil nohy a zatahal se za spodní ret, aby bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Nakonec řekl. „Dovolte, abych vám ten obchod vysvětlil a jestli i potom řeknete ne, potřeseme si rukama a zůstaneme přáteli.“ Nevzpomínal jsem si na ten přesný okamžik, kdy jsme se přáteli stali a rozzlobilo mne to, že jemu to tak přišlo. Také jsem o jeho obchodu nechtěl nic slyšet, ale upřímnější už jsem být nemohl, pokud jsem ho nechtěl urazit. Obyčejně si v takových situacích vedu mnohem lépe, ale bylo to tak nějak symbolické, že Frank Bellarosa sám způsobil změnu v mém chování. Zejména jsem ho částečně vinil z toho, že jsem teď se Susan na nože, což on ale samozřejmě nevěděl. A můj boj se Susan vedl zase k dalším a dalším věcem, které všechny vyústily v nového Johna Suttera. No hurá. I když jsem mohl muže jako je Frank Bellarosa ocenit,

pracovat jsem pro něj nehodlal. Vlastně jsem zjistil, že říct mu, aby odprejskl, mi připadá snazší. Řekl jsem. „Mohu vám doporučit jednu firmu v Glen Cove, která by vaše obchody pravděpodobně

vést mohla.“

„Okay. Ale dovolte mi, abych se vás napřed zeptal na váš názor

na tenhle obchod. Jenom taková sousedská rada. Žádná formální

dohoda, žádné papírování, a taky mi nic neúčtujte.“ Usmál se. „Chci si na Glen Cove Road koupit tu starou předváděcí halu American Motors. Viděl jste to?“

„Ano.“

„Bezvadná nemovitost. Může být k něčemu dobrá. Možná jako prodejna Subaru. Nebo Toyoty. Prostě nějaká japonské auta nebo

tak. Myslíte si, že by to mohlo jít?“

Navzdory svému nejlepšímu přesvědčení jsem mu svůj názor řekl. „Osobně si japonská auta nekupuji a velká většina lidí, které

tady znám, také ne.“

„Je to vážně tak? No to jsem rád, že jsem se zeptal. Už víte, co jsem tím myslel? Vy znáte teritorium a jste čestný. Všichni ostatní by už chtěli vidět nějaké dolary.“ „No možná. Dám vám ještě jednu radu zdarma, pane Bellaroso – nemůžete si prostě koupit barák a rozhodnout se, jaké dealerství v něm bude. Prodej automobilů je přísně regulován, je rozdělený na teritoria a existuje tam spousta požadavků, kterým byste možná vůbec nedokázal vyhovět. To musíte vědět.“

130

„Vy se mě ptáte, jestli něco vím o teritoriích?“ zasmál se. „No,

ale stejně můžu mít každé zastoupení, které budu chtít.“

„Je to pravda?“ „Je to tak.“

Měl bych pana Bellarosu představit Lesterovi, ale asi by se sobě navzájem nelíbili, nebo by si přinejmenším nevěřili. Jednu věc ale měli ti dva společnou. snažili se vám namluvit, že to dělá každý, každý, každý. Pevně věřím tomu, že v této zemi není zase tolik korupce, jak se o tom mluví. A mluvilo se právě i o tom, že člověk,

jako Frank Bellarosa, je zvyklý obchodníky, policii, právníky a politiky demoralizovat a nakonec zkorumpovat. Jenomže tohle já neberu.

„Takže,“ pokračoval, „já za pozemek s budovou nabízím šest milionů. Vy ten majetek znáte. Je to dobrá cena?“ „Nejsem si jistý současnou tržní cenou,“ řekl jsem. „Ale mám pocit, že vy jste se už na ceně dohodli a teď potřebujete jenom právního zástupce, který by obchod uzavřel.“

„No, ano i ne. Vždycky je prostor pro vyjednávání, ne? Majitelé

mají nějaké lepší nabídky, ale já jsem jim udělal svou nejlepší nabídku a teď jim ještě musím ukázat, že moje nejlepší nabídka je

i jejich nejlepší nabídkou.“

„To je celkem novátorský přístup k uzavírání obchodů.“ „Ale ne. Dělám to tak odjakživa.“ Studoval jsem Bellarosovu tvář, a ten se na mě znovu usmál. „Já s těmi lidmi nechci vydrbat, ale taky nechci, aby vydrbali oni se mnou,“ řekl. „Takže řekněme, že šest milionů je férová cena. Co

z toho dostanete vy? Jedno procento? To je šedesát tisíc, pane

Suttere, za několikadenní práci.“ Tomu se říká okamžik pravdy. V uplynulých týdnech ale takovýchto okamžiků bylo hodně. Ukrást deset milionů té staré dámě by bylo nezákonné a nemorální. Vydělat si šedesát tisíc dolarů legálně tím, že je dostanete za práci pro darebáka, to je na

hranici. „Myslím, že jsme se dohodli, že vám dám sousedskou radu

zdarma,“ řekl jsem.

„Ale také jste souhlasil, že si poslechnete mou nabídku.“

„Poslouchal jsem. Řekněte mi o tom, jak můžete mít jakékoli

zastoupení, které budete chtít.“

Zamítavě mávl nad mými malichernými zájmy rukou a řekl. „S

131

tím prodejem nemovitosti nebude žádný problém. Je to čisté, věřte

mi.“

„Okay, věřím vám.“ Naklonil jsem se k němu. „Ale možná, že zdroj peněz k tomuto obchodu zase tak čistý není.“ Podíval se na mě a já jsem si všiml, že asi jeho trpělivost pokouším trochu moc. „Nechme tuhle starost vládě, ano?“ řekl chladně. O tom jsem se s ním nemohl přít, protože něco podobného jsem já řekl včera panu Mancusovi. Vstal jsem. „Velice si cením vaší důvěry ve mě, pane Bellaroso, ale navrhuji vám, abyste využil kancelář Cooper a Stiles v Glen Cove. Ti si obchodem nebo s honorářem starosti dělat nebudou.“ Bellarosa vstal a začal sbírat svůj plášť a klobouk. Najednou bez souvislosti řekl. „Četl jsem si o tom, jaká je tu půda. Je to přesně ta ledovcová naplavenina, jak jste mi říkal.“ „Správně.“

„Zasadil jsem révu. Stolní Concord ze severu. Podle té knihy se

jim tady bude dařit dobře.“

„Kniha má pravdu.“

„Ale já bych chtěl vinnou révu. Nepěstuje tu někdo v okolí

vinnou révu?“

„Jestli, tak hlavně na východě. Ale chlapi z Banfi Vintners v Old Brookville úspěšně pěstují bílé Chardonnay. Mohl byste si

promluvit s nimi.“

„Jó? A vidíte o čem jsem mluvil?“ Zaťukal si na čelo. „Vy jste bystrý muž, pane Suttere. Já jsem to věděl. Žádný japonský auta,

ale hrozny Chardonnay.“ „Neplatíte mi.“

„Přivezu vám bedničku svého prvního vína.“

„Děkuji vám, pane Bellaroso. Ale neprodávejte žádné

neokolkované víno.“

„Jasně. A co si myslíte o Saabech?“

„Dobrá volba.“

„A co takhle Casa Bianca? Bílý dům. Namísto Alhambry.“

„To je tak nějak běžné. Zní to jako název pizzerie. Ještě na tom

pracujte.“

Usmál se. „Pozdravujte ode mne paní Sutterovou.“

132

„To určitě budu. A vy ode mne pozdravujte zase svou ženu,

a doufám, že se ze svého úleku už vzpamatovala.“

„Jó, znáte přece ženské. Promluvíte si s ní, okay?“

Otevřel jsem panu Bellarosovi dveře a potřásli jsme si rukama.

Odešel se slovy na rozloučenou. „Uvidíme se.“

Já jsem za ním zavřel dveře. „Jo.“

Došel jsem k oknu a sledoval jsem ho, jak v dešti jde po Birch

Hill Road. Městečko Locust Valley neobývají jen příslušníci vyšší střední třídy, ale je tu i ta odvrácená strana mince. A když mi bylo třináct, předtím, než jsem začal chodit do Sv. Pavla, měl jsem příležitost několik takových chuligánů poznat. Hloupé na tom bylo, vzpomínal jsem, že mnozí z nich si mysleli, že jsem ideální případ pro to, aby si ze mě dělali posměšky a šikanovali mě. Ale byl tam jeden, Jimmy Curcio, školený zabiják, jestli vůbec nějakou školu měl, a ten byl zvyklý třást mi rukou, kdykoli k tomu měl příležitost. Projevům přátelskosti toho malého monstra se nešlo nijak vyhnout, vzpomínám si, jak jednou stál na školním dvoře se skupinou svých kápů i pěšáků a jak jsem šel kolem, zaklepal si na čelo a řekl jim.

„To je chytrý kluk.“

Teď jsem sledoval, jak se Frank Bellarosa blíží ke svému cadillacu, a nebyl jsem nijak překvapený, když jsem uviděl šoféra – tedy možná bych měl říci bodyguarda – jak vyskakuje z auta a otevírá mu zadní dveře. Vanderbiltové a Rooseveltové si své vozy mohou řídit sami, ale lidé jako don Bellarosa rozhodně ne. Odvrátil jsem se od okna, odešel jsem zpět k ohni a prohrábl jsem jej. Víte, já totiž chytrý kluk doopravdy jsem. A jak jsem se

dozvěděl, Frank Bellarosa byl chytřejší, než jsem si myslel. Měl jsem si to asi uvědomit už dřív, že hloupí lidé to tak daleko nedotáhnou, ani v jeho oboru podnikání nepřežívají tak dlouho. Ten obchod s nemovitostí podle mě mohl být seriózní, ale také to mohla být léčka. Já jsem to věděl a on věděl, že to vím. Oba jsme byli chytří kluci. Proč ale já? No, když nad tím přemýšlíte, což on určitě udělal, tak vám to celkem dává smysl. Chci říct, že mu došlo, jak dobrý bychom byli tým. mé společenské postavení, jeho charisma, má poctivost, jeho nepoctivost, má schopnost spravovat peníze, jeho schopnost je

ukrást, mé právnické vzdělání, jeho zbraně.

133

To už bylo něco, o čem se hodí zapřemýšlet, nemyslíte?

Kapitola 12

Celý den jsem se po tom velkém domě na Birch Hill Road poflakoval, a zatímco jsem ignoroval zvonění telefonu, sledoval jsem déšť a dokonce i chvíli pracoval. Nepřišel za mnou nikdo jiný, kromě pošťáka, a mě iracionálně mrzelo, že si všichni mí zaměstnanci ten den volna opravdu vzali. Chtělo se mi mým podřízeným napsat nějaké ošklivé sdělení, ale

nedokázal jsem nic vymyslet.

Asi kolem páté odpoledne zapípal fax a já jsem k němu s jistou zvědavostí došel. Vylezl z něj kus toho hnusného papíru, na němž

bylo rukou napsáno.

Johne, vše odpuštěno. Pojď domů na studenou večeři a žhavý

sex. Susan

Chvíli jsem na to koukal, a potom jsem změněným rukopisem napsal odpověď, kterou jsem si poslal na domácí fax.

Susan, John teď v kanceláři není, ale hned jak se vrátí, váš vzkaz mu předám.

Jeremy

Jererny Wright je jedním z mladších společníků. Myslím, že mě potěšilo, že o sobě dala Susan vědět, i když já jsem určitě nebyl ten, kdo potřeboval odpuštění. Já jsem nebyl ten, kdo se válel v seníku se dvěma studenty, ani jsem nebyl ten, kdo řekl, že Frank Bellarosa vypadá dobře. Byl jsem ale trochu znechucený tím, že ona takové věci posílá faxem. Ale zase jsem byl rád, že si zachovala jakýsi smysl pro humor, který jí v poslední době evidentně scházel, pokud nebudeme počítat ten smích v seníku. Když už jsem od faxu odcházel, zazvonil znovu, a tentokrát z něj 134

vylezla jiná zpráva.

Jerry,

stavíš se na večeři atd.?

Sue

Takže mi došlo, že Susan můj rukopis poznala, a odpověděl

jsem.

Sue,

za deset minut.

Jerry

Po cestě domů jsem si všiml, že se obloha rychle pročišťuje, jak po prosluněném nebi pluje několik bílých mráčků a jak se nám s jižním větrem zase vrací teplé počasí. Long Island není žádný velký kontinent, ale počasí na atlantické straně může být naprosto odlišné od Sound Side a i East End má své vlastní počasí. Počasí ve všech třech částech se mění velice rychle, což nám činí život i jachtaření o něco zajímavějšími.

Projel jsem s broncem bránou Stanhope Hallu a zamával jsem

na George, který ze žebříku odřezával nízké větve na jednom z buků. Po cestě do domu jsem se pokoušel navodit si tu správnou

milovací náladu.

Susan mi prudce otevřela dveře, byla úplně nahá a zavolala.

„Jerry!“ potom si jednou rukou zakryla ústa a druhou klín. „Ajaj!“ „No to je sranda.“

Večeře byla opravdu studená – salát, bílé víno a napůl zmražení garnáti. Susan nikdy k vaření neinklinovala, ale já ji za to neobviňuji. Je s podivem, že vůbec ví, jak zapnout sporák, když zvážíme fakt, že do svých dvaceti let ani nevěděla, kde je ve Stanhope Hallu kuchyně. Večeře ale byla podávána nahou obsluhou, takže kdo by si chtěl na něco stěžovat? Susan mi během večeře seděla na klíně a ledové garnáty mi do úst strkala prsty, lila mi do nich víno a osušovala obličej ubrouskem. Moc toho přitom nenamluvila, stejně jako já, ale měl jsem pocit, že je všechno v pořádku. Je to celkem příjemné, jíst 135

večeři s nahou ženou na klíně, zejména pokud se jídlo příliš nepovedlo. Řekl jsem. „No, potud tedy studená večeře. Jaký bude

dezert?“

„Já.“

„Správně.“

Vstal jsem i s ní v náručí.

Zavrtěla ale hlavou. „Ne tady. Dnes večer se chci milovat na

pláži.“

Některé ženy kvůli pestrosti střídají partnery, Susan raději střídá jeviště a kostýmy. „To zní dobře,“ řekl jsem, i když popravdě bych raději preferoval

sex v mé posteli a v nejbližších dvou minutách.

Susan se tedy oblékla a nastoupili jsme do jaguáru. Já jsem řídil, stáhl jsem plátěnou střechu dozadu a vdechovali jsme svěží jarní vzduch. Nastávala ta vzrušující část večera, kdy se vám díky prodlužujícím se stínům zdála i povědomá krajina jako cizí. „Chceš jet na pláž teď hned?“ zeptal jsem se. „Ne. Po setmění.“ Jel jsem na jihozápad ke klesajícímu slunci a projížděl jsem překrásnou krajinou kolmých kopců, stinných polních cest, luk, rybníčků a remízků. Pokoušel jsem si roztřídit události několika posledních týdnů, což mě donutilo zamyslet se nad širšími tématy mého života a světa kolem. Představte si, že ani ne hodinu jízdy z Manhattanu ještě pořád existují ty ohromné pásy země kolem severního pobřeží Long Islandu, které skoro neznají ani lidé z okolí, natožpak ti z města. Je to země, která na první dojem zamrzla v čase, jako by se tam hodiny zastavily 29. října 1929. Tato napůl mytická země, , je na severu ohraničena mělkými zátokami, zálivy a plážemi Longislandskému průlivu, z jižní strany pak poválečnými sídlišti na Hempstead Plains. Levittovn se svými jednoduchými domy, kterým se říkalo „přijatelné bydlení“, a byly postaveny v cenových relacích deset až patnáct tisíc za parcelu na místech, kde se kdysi rozkládala slavná

longislandská rajčatová pole. Domy zde byly postaveny jako splnění poválečného slibu zajistit „domovy vhodné pro hrdiny“.

Ale tady na Long Islandu probíhá vývoj mnohem pomaleji.

Velké usedlosti nejsou rajčatová pole, a tak jejich zánik trvá déle.

136

Řekl jsem Susan. „Dopoledne se u mě v kanceláři zastavil ten

zajímavý pan Bellarosa.“

„Ano?“

Slova „zajímavý“ si asi nevšimla, anebo pokud ano, nechala je

být. Pokud se mluví o žárlivosti, ženy málokdy spadnou do

nastražené léčky. Buďto vás prostě ignorují, nebo se na vás

podívají, jako byste se zbláznili.

Jeli jsme v tichosti. Teď už se obloha vyčistila úplně, a na vrcholcích vlhkých stromů a na silnici se leskly sluneční paprsky. Měli byste rozumět tomu, že nezahrnuje jen severní pobřeží longislandské části Nassau, ale podle místních definicí sem patří i ty nízké kopce, které vybíhají od pěti do deseti mil do vnitrozemí. Tyto kopce zde zůstaly po ústupu posledního ledovce, před nějakými dvaceti tisíci lety, a jsou vlastně jeho koncovými morénami. Jednoho dne to vysvětlím panu Bellarosovi. No, ale když se sem vrátili indiáni doby kamenné, našli tu pořádný kus pěkné půdy, oplývající novými rostlinami, zvěří, vodním ptactvem a proslavenými korýši. Teď už byli skoro všichni původní Američané pryč a jejich populace se pravděpodobně rovná počtu zbylých vlastníků usedlostí. Zvědavost nakonec Susan asi přemohla, protože se zeptala. „A co ti přinesl tentokrát? Kozí sýr?“ „Ne. On vlastně chtěl, abych ho zastupoval při koupi nemovitosti.“

„Vážně?“ Vypadala poněkud pobaveně. „Udělal ti snad nabídku,

kterou jsi nemohl odmítnout?“

Nechtěně jsem se usmál a odpověděl jsem. „Tak nějak. Ale já

jsem odmítl.“

„Vypadal naštvaně?“

„Nejsem si jistý. Znělo to jako legitimní obchod, ale u těchhle

lidí člověk nikdy neví.“

„Nemyslím si, že by za tebou přišel s něčím ilegálním, Johne.“

„Víš, ona existuje černá a bílá, ale taky stovky odstínů šedé mezi

nimi.“ Krátce jsem jí ten obchod popsal a potom jsem dodal.

„Bellarosa říkal, že jim udělal svou nejlepší nabídku a že musí majitelům ukázat, že je to nejlepší nabídka i pro ně. To mi zní

celkem jako zastrašování.“

„Možná, že tu situaci vnímáš moc citlivě.“

137 „No, ale i když nebudeme brát v úvahu obchod, tak bych to

musel stejně zvážit kvůli své reputaci.“

„To je pravda.“

„Nabízel mi za kontrakt a uzavření obchodu kolem šedesáti tisíc dolarů,“ řekl jsem a podíval se na Susan.

„Peníze jsou vedlejší.“

No, když se člověku stane, že se jmenuje Stanhope, tak je to asi

pravda. A také je to možná jediný rozmar, který závidím bohatým.

mohou si dovolit ten luxus, že podezřelým penězům mohou bez jakékoli lítosti říci ne. Já jsem si tento rozmar dopřál taky, i když

nejsem bohatý. Možná je dobré mít ženu, která bohatá je.

Přemýšlel jsem o tom, jestli Susan řeknu o velikonočním ránu v Alhambře, ale při zpětném pohledu se mi to celé zdálo bláznivé. Hlavně to, jak jsem vrčel na tu ženskou. Ale zase jsem Susan řekl o panu Mancusovi. Řekl jsem jí. „Alhambru sleduje FBI.“

„Ano? A jak ty to víš?“

Chvíli jsem jí za jízdy vysvětloval, jak jsem u brány Alhambry viděl velikonočního zajíčka a dva pistolníky. Susan si myslela, že je to směšné. „No,“ řekl jsem, „a tak na minutku jsem zajel ke krajnici, že si je prohlédnu, když za mnou přišel tenhle chlápek, Mancuso, a představil se jako agent FBI.“ Nezmínil jsem se o tom, že jsem zvažoval návštěvu velikonoční párty u pana Bellarosy.

„Co ti ten chlap povídal?“

Popsal jsem jí to, zatímco jsme projížděli kolem venkovského klubu Piping Rock. Co se týče počasí i ostatních věcí, tak to vypadalo, že den přeci jen skončí dobře, a ve vzduchu byla cítit ta svěží vůně, která vždy přichází po jarním dešti. Vypadalo to, že Susan mé vyprávění zaujalo, ale já jsem odolal pokušení trochu to přibarvit, aby to bylo zábavnější, a uzavřel jsem slovy. „Mancuso ví, co to je capozella.“ Rozesmála se.

Já jsem svou pozornost obrátil zase na silnici a na přírodu. Nepříliš daleko odsud je obrovský kámen rozštěpený vedví, jehož každá polovina leží na jedné straně vysokého dubu, jak tomu velí móda indiánských pohřebišť. Do kamene jsou vytesána slova.

ZDE LEŽÍ

POSLEDNÍ Z MATINECOCŮ

138

Kámen leží na pozemku hřbitova Siónské episkopální církve

a na kmeni dubu je přibitá kovová destička s nápisem.

CELOROČNÍ PÉČE.

Takže po tisíciletích života v lesích a v horách je toto všechno, co

tu zůstalo po Matinecocích, kteří byli vyhlazeni v několika posledních dekádách, čemuž nemohli ani vzdorovat, ani to nemohli pochopit. Přišli sem kolonisté z Holandska a Anglie – mí předkové – začali se zapisovat do map i do krajiny, postavili a přejmenovali vesnice a silnice, přejmenovali rybníky a potoky a hory, i když někdy ponechali původní indiánská jména beze změny. Je ale ironií, že dnes tyto místní názvy evokují několik vzpomínek na indiány nebo kolonisty, ale jsou jaksi záhadně spjaty jen s těmi padesáti lety, kterým se teď říká Zlatá éra. Takže jestliže člověku z Long Islandu řeknete slova Lattingtown nebo Matinecoc, vzpomene si na milionáře a na jeho panství, nebo spíš asi na bouřlivá dvacátá léta a na poslední frenetické dny Zlaté éry a Zlatého pobřeží.

„Na co myslíš?“ zeptala se mne Susan.

„Na minulost a na to, jaké to muselo být. Přemýšlel jsem, jestli by se nám nelíbilo bydlení ve velkém domě. Tobě by se to líbilo?“ Pokrčila rameny. Susan a její bratr, stejně jako její matka a otec, bydleli ve Stanhope Hallu do té doby, dokud byli naživu její prarodiče. V jednom domě může pohodlně bydlet i několik generací, pokud je to dům s padesáti pokoji a stejným počtem sluhů. Poté, co její prarodiče zemřeli, což se oběma přihodilo v polovině sedmdesátých let, tehdejší výše dědické daně efektivně ukončila život ve Stanhope Hallu jako plně obslužné usedlosti, i když Susanini rodiče zde žili až do doby, než cena topného oleje zečtyřnásobila, a potom zamířili do teplých krajů. Zeptal jsem se znovu. „Líbilo se ti tam?“

„Já nevím. Já jsem tehdy nic jiného neznala. Myslela jsem si, že

takhle žijí všichni… ale jak jsem rostla, uvědomovala jsem si, že ne každý má koně, služebné, zahradníky a chůvu.“ Zasmála se. „Zní to hloupě.“ Chvíli přemýšlela. „Ale i když nechci, aby to znělo psycho-podobně, tak by se mi asi líbilo, kdybych se tehdy častěji vídala s rodiči.“

139

Na to jsem neodpověděl. Já jsem se s jejími rodiči vídal až dost, s Williamem a Charlotte, během té doby, kdy si hráli na lorda a lady ze Stanhope Hallu. Susanini prarodiče, Augustus a Beatrice, ti ještě žili, když jsme se vzali a nastěhovali se do Susanina

svatebního daru – zapsaného pouze na ni, jak jsem si zjistil. Její

prarodiče byli tehdy velmi staří, ale působili na mě dojmem decentních lidí, kteří se starali o blaho svého řídnoucího personálu, protože se nikdy nemuseli zajímat o to, jestli jim náhodou neřídnou

i peníze.

Jednou jsem se Susan v takové netaktní chvíli zeptal, odkud se

vlastně ty původní Stanhopeovy peníze vzaly. Odpověděla mi, a podle mě po pravdě. „Já nevím. Pokud vím, nikdo nikdy nic neudělal pro to, abychom je měli. Prostě tu jsou, na papíře, ve velké účetní knize, kterou má otec ve své pracovně.“ Stejně jako mnoho jí podobných lidí i Susan tedy o penězích hovoří poněkud nejasně. Myslím si, že definice starých peněz je, že se jedná o peníze, jejichž původ, místo uložení a množství zná jenom někdo, a to si ještě jenom tak matně vzpomíná. Ale od roku 1929, během krize, války a devadesátiprocentního zdanění v padesátých a čtyřicátých letech, zůstávalo těchto cenných papírů stále méně, až nakonec musely zmizet stejně tajemně, jako se původně objevily. Jak jsem už naznačil, Susan není chudá, i když ani nevím, kolik toho má. Ale zase není tak pohádkově bohatá, jako byli její dědeček s babičkou. Zeptal jsem se jí. „Jak se cítíš v případě lidí, jako je Bellarosa, který se stal milionářem ilegálně, zatímco Stanhopeovi o většinu peněz přišli díky zdanění podle práva?“

Pokrčila rameny. „Můj dědeček vždycky říkal. ‚Proč bych neměl dát polovinu svých peněz americkému lidu? Vždyť já jsem je od

nich dostal všechny!‘“

Usmál jsem se. „To je velice pokrokové.“ Na druhé straně je třeba říci, že někteří z bohatých se o svá aktiva i daně starali o něco lépe než Stanhopeovi, a ti jsou bohatí ještě pořád, i když už to není tak křiklavé. Tady ti bohatí, co žijí kolem, ti Astorové, Morganové,

Graceové, Woolworthové, Vanderbiltové, Guestové, Whitneyové

a tak dál, ti jsou v penězích zahrabaní tak neuvěřitelně hluboko, že

by je mohla poškodit opravdu snad jenom revoluce.

„A necítila ses někdy ošizená?“ zeptal jsem se. „Myslím tím, že kdyby ses narodila třeba o osmdesát let dřív, tak by s tebou

140

zacházeli jako s císařovnou?“ „A co bych z toho měla, kdybych si to takhle připouštěla? Nikdo z lidí, které znám a kteří žijí v podobných podmínkách, na takovéto věci nemyslí.“ Je pravda, že Susan o životě ve Stanhope Hallu moc nemluví. Mezi těmito lidmi je považováno za nevychované, načít téma života v panském sídle v přítomnosti nějakého outsidera a v těchto případech se za outsidery považují i manželé a manželky, pokud sami na nějakém panství nevyrostli. Někdy se ale boháči nebo bývalí boháči dokáží rozhovořit, jsou-li si jisti, že je nebudete soudit, nebo si dělat poznámky pro pozdější zveřejnění. „Měla jsi ve stáji čeledína a stájníka?“ napadlo mne.

„Ano.“

To „ano“ znělo jako. „No samozřejmě, ty idiote. Nebo si snad myslíš, že jsem snad stáje vykydávala sama?“ Takže jsem se raději zeptal. „Tví prarodiče se hodně potkávali s tou starou gardou?

Bavili se?“

Přikývla. „Na několik párty se pamatuji,“ připustila. „Dědeček vždycky na Vánoce pozval asi stovku lidí a všichni tančili v sále. A v létě vždycky pořádal jednu nebo dvě párty na zahradě, na terase nebo pod stany. A ta stará garda se často scházela v knihovně, kde

si prohlíželi rodinná alba.“

Zase jsme chvíli jeli tiše. Ze Susan toho asi o mnoho víc

nedostanu.

To George Allard je lepší zdroj získávání informací, kdykoli mě zajímá cokoli o Zlatém pobřeží. Georgeovy historky jsou většinou anekdotické, jako třeba ta o paní Hollowayové, která chovala

šimpanze v obývacím pokoji Foxlandu, své usedlosti v Old

Westbury. Z Georgeova vyprávění si můžete postupně vytvořit

obrázek o tom, jak se žilo mezi válkami, kdežto Susan vypráví

většinou jen své vzpomínky z dětství a z doby, kdy už bylo dlouho po všem. George mi někdy vypráví i historky o Susan, o nichž si

myslí, že jsou vtipné, ale já jsem v nich našel vodítko k osobnosti mé ženy.

Podle všeho, co jsem slyšel, byla Susan předčasně vyzrálá, nafoukaná malá čubka, o níž si všichni mysleli, že je překrásná. V tomto ohledu se příliš nezměnila, ale z té extrovertní mladé ženy, s níž jsem se tehdy seznámil, se za ty roky stala čím dál náladovější

141

a odtažitější ženská. Čím víc se svět kolem ní uzavíral, tím víc žila ve svém vlastním světě. Nechtěl bych ji popisovat jako nešťastnou, ale spíše jako někoho, kdo se pokouší rozhodnout, jestli být nešťastným stojí za tu námahu. Na druhé straně není nešťastná kvůli mně a myslím si, že jsme jeden pro druhého dost dobří. Podle našeho současného životního stylu jsme si stejně jako mnozí ostatní lidé kolem užívali dobrého života, i když jsme

vlastně.žili v ruinách světa, který kdysi býval mnohem opulentnější. Měl bych zdůraznit, že Susan si může dovolit najmout nám nějaké

služebnictvo, zahradníky, služky a dokonce i stájníka (nejlepší by byl starší pán), ale my, podle vzájemného tichého ujednání, žijeme

většinou z mých příjmů, které i když jsou podle mnohých amerických standardů velké, nám v tomto předraženém světě

komfort života s obsluhou neumožní. Susan je celkem dobrá na

některé domácí i zahradní práce a já se s ní necítím nejistý nebo nenaplněný, vzhledem k mé neschopnosti nastěhovat se do

Stanhope Hallu a najmout si padesát sloužících.

„Na jaké pláži by ses chtěl dnes milovat?“ zeptala se mě Susan. „Na nějaké bez ostrých škeblí. Kdysi jsem měl vážný úraz.“ „Ale co? To muselo být někdy přede mnou, že? Já si na to

nevzpomínám. Jak se jmenovala?“

„Janie.“

„Ne Janie Tillmanová?“

„Ne.“

„O tom mi někdy musíš vyprávět.“ „Tak jo.“ V zájmu toho, aby naše dvacetileté manželství zůstalo věrné, si se Susan v rámci předehry kromě historických romancí také povídáme o našich předmanželských milencích a milenkách. Jednou jsem v nějaké knize četl, že je to v pořádku, aby se partneři rozehřáli, ale když potom oba odpočíváte, tak jeden z partnerů je obyčejně naštvaný a ten druhý se pokouší omlouvat za to, že ji nebo jeho popisoval příliš barvitě. Když si holt zahráváte s ohněm, abyste se ohřáli, můžete se i spálit. „Co jsi dělala dneska?“ zeptal jsem se.

„Vysadila jsem tu zeleninu, co jsme dostali od toho jak-že-sejmenuje.“ Zasmála se.

„V dešti?“

„Copak zelenina nemá ráda déšť? Vysadila jsem ji na jedné

142

z těch starých květinových teras před Stanhope Hallem.“ Pomyslel jsem na to, jak se Cyrus Stanhope, stejně jako na

McKim, Mead a White obracejí v hrobech.

Zabočil jsem na neoznačenou cestu, po níž jsem, myslím, ještě nikdy nejel. Na Severním pobřeží není označeno celkem hodně silnic – někdo říká, že je to tak schválně – a tyto často vypadají, že

nevedou nikam, což opravdu mnohdy nevedou. Z moderních map této oblasti nepoznáte, kde leží velké

usedlosti; žádná zlatopobřežní verze hollywoodské Mapy hvězd neexistuje, ale kdysi existoval uzavřený okruh lidí, kteří takové mapy měli – byla v nich vyznačena poloha panství i jméno jejího vlastníka. Byly to mapy pro potřebu šlechty a pro případ, že by vám váš komorník předal pozvánku, na níž by stálo asi toto. „Pán a paní William Hollowayovi si vás dovolují požádat o společnost při večeři v usedlosti Foxland, sedmnáctého května v osm večer.“ Jednu z těchto starých map mám doma. Je z roku 1928 a je na ní umístění všech panství, větších i menších, společně se jmény majitelů, kteří tyto usedlosti toho roku vlastnili. Řekl jsem Susan. „Ty původní majitele Alhambry jsi nikdy nepotkala, že ne? Ty Dillworthovy?“

„Ne, ale byli to přátelé mých prarodičů. Pana Dillwortha zabili ve druhé světové válce. Myslím, že si vzpomínám na paní

Dillworthovou, ale nejsem si jistá. Vzpomínám si, když se tam

v padesátých letech nastěhovali Vanderbiltovi.“ Mně to připadalo, jako by ten obrovský klan Vanderbiltů vlastnil v různých dobách přinejmenším polovinu všech usedlostí na Zlatém pobřeží, takže agenti z realitních kanceláří mohou v každém větším domě klidně říci. „Bydleli tu Vanderbiltovi.“

Zeptal jsem se. „A potom to koupili Barretovi?“

„Ano. Katie Barretová byla má nejlepší kamarádka. Ale v roce

1966 o dům přišli, kvůli bance, nebo možná kvůli lidem z finančního a já jsem v tom roce začala chodit na vysokou. A oni byli poslední majitelé před ty-víš-kým.“ Přikývl jsem a potom jsem lady Stanhopeové kousavě řekl. „Můj děda mi jednou říkal, že lidé, kteří tu bydleli několik století předtím, se na příchod milionářů na Long Island nedívali dvakrát nadšeně. Staré longislandské rodiny včetně té mé si mysleli, že tihle noví lidé včetně Stanhopeových jsou hrubí, nemorální 143

a ostentativní.“ Usmál jsem se.

Susan se zasmála. „Takže Sutterové a Whitmanové se na

Stánhopeovy dívali spatra?“

„Jsem si jistý, že ano.“

„Myslím si, že jsi větší snob než já.“

„Jenom co se týče bohatých. Co se týče mas, jsem velmi

demokratický.“

„Jasně. Takže, jak budeme jednat s panem Bellarosou? Jako

s póvlem, bezzásadovým obchodníkem, nebo jako s příkladem

amerického úspěchu?“

„Ještě v tom nemám jasno.“

„No, tak já ti s tím pomůžu, Johne. Ty sis stejně jako já vydechl,

že z Alhambry se nestane stovka malých haciend, což je velice

sobecké, ale pochopitelné. Na druhé straně bys měl v sousedství raději někoho, jehož zločiny nejsou tak těsně spjaty s jeho

bohatstvím.“

„Jsou tu i lidé, kteří si vydělávají peníze čestně.“

„To já vím, že takoví existují, ale ti žijí v Levittownu.“

„Jsi hrozně cynická.“

„Dnes mi volali Carolyn a Edward,“ změnila Susan téma.

„Jak se mají?“

„Dobře. O Velikonocích se jim stýskalo.“ „No, byly bez nich nějaké jiné,“ řekl jsem. „Letos byly Velikonoce jiné docela určitě,“ zdůraznila Susan. To jsem nechal bez odpovědi. Co se týče mých dětí, tak Carolyn je nováčkem na Yalu, mé alma mater, a já si pořád nemůžu zvyknout na skutečnost, že na Yalu jsou teď i ženy. Carolyn chodila na Sv. Pavla, což je také má alma mater, a to je ještě horší představa. Svět se ale mění a pro ženy je teď asi o něco lepším místem k životu. Edward studuje poslední ročník u Sv. Pavla, což se libí mému mužskému egu, ale zase ho přijali na Susanině alma mater, na univerzitě Sarah Lawrenceové. Myslím, že bych měl být šťastný, že si naše děti vybraly školy svých rodičů, ale jak má dcera přišla na Yale a můj syn na Sarah Lawrenceovou, to je mimo mé chápání. V případě Carolyn se myslím jednalo o to, že tam dostala doporučení, kdežto Edward měl, obávám se, poněkud přízemnější důvody: chtěl si zašukat. Myslím si, že uspěli oba. Řekl jsem. „Já jsem jezdil domů každé prázdniny, když jsem studoval.“

144

„Přesně jako já, kromě toho Díkuvzdání, o kterém nechci mluvit.“ Zasmála se a potom vážně dodala. „Oni teď vyrůstají rychleji, Johne, opravdu. Já jsem byla před vším chráněná, takže jsem o sexu nebo penězích nebo cestování opravdu nevěděla nic až do doby, kdy jsem byla připravená nastoupit na univerzitu. A to

taky nebylo moc dobré.“

„Myslím, že ne.“ Susan ve skutečnosti chodila do místní přípravky, do Přátelské akademie tady v Locust Valley, což je stará

a prestižní škola, provozovaná kvakery. Bydlela doma a do školy ji vždy vozil šofér autem. Mnozí z bohatých lidí v okolí

upřednostňovali pro své děti spartánskou atmosféru Přátel, protože jak to vidím já, doufali, že se jejich dědicové naučí radovat i z drobných potěšení pro případ, že by se zase něco stalo na burze.

Ne, my jsme opravdu všichni vychovávali tak, jako by naše

zkušenosti byly důležité pro jejich budoucnost, což se málokdy stalo. Ale stejně jsem rád, že Susan vždycky ve školních dnech mezi devátou a třetí učili skromnosti. Může se to hodit. Susan řekla. „Volala tvá matka. Jsou zpátky v Southamptonu.“ Mí rodiče nejsou z těch, kteří by volali, aby hlásili své pohyby. Jednou se vydali na výlet do Evropy, o čemž jsem se dozvěděl až několik měsíců po jeho skončení. Takže když už volali, museli mít na srdci něco víc. „Divili se tvému chování o Velikonocích,“ řekla Susan. „Řekla jsem jim, že jsi prostě za sebou měl několik špatných dní.“ Nicneříkajícně jsem zamručel. Má matka je celkem studená, ale pozoruhodná žena, ve své době byla velice svobodomyslná. Byla profesorkou sociologie na nedaleké univerzitě C. W. Posta, což byla kdysi usedlost rodiny těch slavných obilných magnátů Postů. Tato univerzita vždycky bývala tak nějak konzervativní a snažila se své studenty udržet stranou veřejného života a Harriet obyčejně mívala jisté potíže, díky svému radikálnímu pohledu na svět v padesátých letech.

Samozřejmě nemusela pracovat, protože můj otec si vedl finančně velice dobře a na Postu bylo dokonce i dost lidí, kteří si přáli, aby nepracovala. Ale svět se na Harriet v šedesátých letech tak nějak vrhl, ona se osamostatnila a stala se jedním z kampusových hrdinů alternativní kultury.

Vzpomínám si na ni, když jsem byl doma na prázdninách ze Sv. 145

Pavla nebo z Yalu, jak pořád někam přejížděla ve svém VW broukovi a zařizovala tohle a támhleto. Můj otec byl dostatečně liberální na to, aby jí to schvaloval, ale také byl dostatečně chlap na

to, aby ho to štvalo.

Čas ale běžel dál a Harriet Whitman Sutterová zestárla. Teď odsuzovala sprostá slova, nevázaný sex, drogy a syny, kteří na

Velikonoce nenosí kravaty a neholí se. A to byla tatáž dáma, která

propagovala, aby muži i ženy lítali po parcích a ulicích nazí, a ještě k tomu společně. „Já jí zítra zavolám,“ řekl jsem Susan. Susán a má matka spolu dobře vycházejí, i když jsou si sociálně i ekonomicky vzdálené. Vlastně toho mají společného mnohem víc, než obě tuší. Zase jsme upadli do družného ticha a já jsem se opět začal rozhlížet po okolí. Připadalo mi, že cestovatel, který by tady odložil mapu a vyhlédl z okna, by si zdejší krajinu určitě nespletl se stojatými vodami západně od Hudsonu, ale jistě by jaksi instinktivně poznal, že se ocitl v ohromné soukromé rezervaci bohatých.

A pokud by tento cestovatel vedl svůj vůz zákruty a ohyby těchto stromy lemovaných cest, možná by zde spatřil příklady španělské architektury, jako je třeba Alhambra, napůl dřevěné tudorovské domy, francouzské statky a dokonce i paláce v uměleckém stylu, jako třeba Stanhope Hall, zasazené do americké krajiny, mimo čas

i mimo prostor, jako kdyby aristokraté z celé západní Evropy

dostávali za posledních čtyři sta let vždycky sto akrů půdy na to, aby tu vytvořili pozemskou nirvánu v Novém světě. V roce 1929 byla většina longislandského Zlatého pobřeží rozdělena do asi tisícovky větších nebo menších usedlostí a lén a tak vznikla největší

koncentrace moci a bohatství v Americe, a dost možná, že v celém

světě.

Zatímco jsme projížděli úzkou polní cestou ohraničenou zdmi

usedlostí, viděl jsem v protisměru přijíždět šest jezdců na koních.

Když jsme je míjeli, mávali jsme jim a oni nám pozdravy opětovali.

„To mí připomíná,“ řekla, „že chci stáje přestěhovat teď, dokud

je na to počasí.“

Neodpověděl jsem.

„Budeme potřebovat územní dohodu.“

„Jak tohle víš?“ 146

„Ptala jsem se. Ta stáj bude stát sto yardů od pozemku však-víškoho.“

„Zatraceně.“

„Byla jsem tady na radnici. Musíme nechat nakreslit plány a budeme je muset nechat však-víš-komu nechat podepsat.“

„Zatraceně.“

„Není to nic velkého, Johne. Jenom mu to pošli poštou,

s vysvětlující poznámkou.“

Je těžké hádat se s ženou, se kterou se chcete milovat, ale

nemohl jsem si nechat ujít nejlepší argument. „Nemůžeš si pro tu

stáj najít nějaké jiné místo?“

„Ne.“

„Tak jo.“ Ten nápad, že bych měl Franka Bellarosu žádat

o laskavost, se mi vůbec nelíbil, zejména ne potom, co jsem mu právě poradil, aby si své obchody vyřizoval kdekoli jinde. „No dobrá,“ řekl jsem. „Je to tvůj majetek a tvá stáj. Já udělám to

papírování, ty se postaráš víš-o-koho.“

„Děkuji.“ Položila mi ruku kolem ramen. „Jsme pořád přátelé?“

„Ano.“ Akorát nesnáším ty tvé idiotské koně.

„Johne, ty vypadáš nahatý velice dobře. Když je teď tak teplo,

nemohla bych si tě namalovat venku nahého?“ „Ne.“ Susan má čtyři životní lásky. koně, malování krajinek, altánky a někdy i mne, O mně a o koních už víte. Altánovou společnost tvoří skupina žen, které se starají o zachování altánků na Zlatém pobřeží. Proč altánků, ptáte se? Nevím. Ale na jaře, v létě a na podzim pořádávají v různých altánech velice promyšlené a pracné pikniky s obědy, na nichž všechny nosí viktoriánské nebo edwardiánské šaty, dokonce i se slunečníky. Susan není žádný truhlář a já se nemohu dostat na kloub tomu, proč se s těmi pošuky poflakuje zrovna kolem altánků, ale ten skeptik ve mně říká, že se za celou tou věcí skrývá něco jiného. Třeba si tam vyprávějí sprosté vtipy nebo si vyměňují žhavé klepy, nebo si tam navzájem vylepšují techniky manželské nevěry. Možná tam ale opravdu jenom obědvají. To mě na tom děsí. Ale co se týče té krajinomalby, to je vážné. Susan si se svými oleji získala jistou proslulost. Jejím hlavním tématem jsou ruiny na

Zlatém pobřeží, které maluje ve stylu renesančních umělců, kteří kreslili klasické římské zříceniny s drážkovanými sloupy

147

zarůstajícími révou, s padlými oblouky a propadlými zdmi, zarůstajícími květenou. Tématem obrazů je podle mě vítězství přírody nad největšími lidskými úspěchy na poli architektury. Jejím nejslavnějším obrazem je její kůň, ten debilní Zanzibar, který je alespoň nádherně vyhlížejícím zvířetem. Na obraze stojí Zanzibar v měsíčním světle na rozpadajícím se nádvoří se skleněnými palmami na Laurelton Hallu, bývalém panství Louise C. Tiffanyho. Susan by ráda namalovala mne na tom samém pozadí, jak stojím nahý ve svitu luny. Jenomže i když je Susan má

žena, stejně se trochu stydím stát před ní nahý. A také mám takové bizarní podezření, že by mě nakonec namalovala jako kentaura.

No, ale Susaninými klienty jsou většinou novodobí zbohatlíci, žijící v těch jednopatrových haciendách, které teď vyrůstají na

pozemcích starých nemovitostí. Tihle klienti koupí cokoli, co Susan

namaluje, a platí od třech do pěti tisíc dolaru za plátno. Susan vyrobí dvě nebo tři krajinky ročně a z toho podporuje své dva koně. Já osobně si myslím, že by mohla přidělat ještě dvě nebo tři další

a že by mi mohla koupit nové bronco.

„Proč pro mě nechceš pózovat nahý?“

„A co bys s tím obrazem udělala?“

„Pověsila bych ho nad krb. Přimalovala bych ti tak tři palce

navíc, a až bychom pořádali koktejlovou párty, byl bys obklopen

samými závistivými ženami.“ Rozesmála se.

„Tak teď se drž.“ Zamířil jsem směrem k Hempstead Bay, kde bylo ještě několik odloučených pláží, na většině z nichž jsem zažil minimálně jednu sexuální zkušenost. Na té vůni slaného vzduchu asi něco je, když mě to vždycky nastartuje. Přemýšlel jsem nad Susaninými obrazy starých usedlostí a divil jsem se tomu, proč se rozhodla zachytit tenhle rozpadající se svět a uchovat ho v oleji. Také jsem přemýšlel o tom, jak to dělá, že to na tom plátně vypadá tak lákavě. Došlo mi, že na obraze panství v dokonalém stavu by bylo cosi hloupého a obyčejného, kdežto na těchto padlých palácích něco ošklivě krásného bylo. Na pozemcích těchto usedlostí jste stále ještě mohli nacházet mramorové kašny, sochy, napodobeniny římských ruin, jako má třeba Alhambra, klasické chrámy lásky, jako máme my ve Stanhopu, altánky, dětské zahradní domečky, jako měla Susan, čajovny, míle skleníků, kryté bazény, vodojemy postavené tak, aby vypadaly jako strážní věže, 148

a balustrádové terasy, shlížející na zemi i moře. Všechny tyto osamělé stavby byly ponechány rozmarům počasí i krajiny, takže to někdy vypadá, jako by tu někdo před mnoha lety. vybudoval a opustil nějaký pohádkový tematický park. Na Susaniných

obrazech vidím tyhle známé ruiny jinak, což je myslím známka

dobrého umělce. „A už jsi někdy nahého chlapa malovala?“ zeptal

jsem se. „To ti nepovím.“

Povšiml jsem si, že před námi byly brány usedlosti Foxland, což byla nyní součást Newyorské technické univerzity. Z mnoha těchto velkých usedlostí se staly školy, konferenční centra a zotavovny. Několik nedotčených usedlostí patřilo okresu, jak jsme o tom hovořili s Lesterem, a některé z nich byly rekonstruovány pro návštěvníky, jako neustálá muzea jedné periody amerického života, která ještě zcela neodumřela. Mezi nejsnesitelnější a nejužitečnější stavby z této zlaté éry rozhodně patří domky u bran a domy pro personál – pro zahradníky, šoféry a další sloužící, kteří podle tradic bydleli ve velkém domě. Tyto podivné domy jsou nyní obývány bývalými sluhy, jejichž pánové byli natolik dobří, že na ně domky převedli, nebo jim je zdarma pronajali – jako v případě Atlardových – jako odměnu za minulé služby. Některé domky pro personál si lidé koupili nebo pronajali. Takové stavby jsou celkem vhodné jako

domy nebo ateliéry a takový kamenný dům u brány, jaký je na Stanhope Hallu, by mohl být prodán za několik set tisíc dolarů. Jestliže se Allardovi odeberou na svůj poslední, ale opravdu poslední odpočinek, William Stanhope dům u brány prodá. Pro moderní rodinu z vyšší střední vrstvy je ještě mnohem lákavějším domovem takový domek pro hosty, který je na každé usedlosti – asi proto, že tam nejsou žádné asociace s dělnickou třídou. My se Susan žijeme v domě pro hosty Stanhope Hallu, což je pro mě celkem přijatelné, ale pro ni to byl dlouhý krok dolů.

Když jsme přijeli k dalšímu rozdělenému pozemku, Susan řekla. „Někdy se mi stane, že si nemůžu vzpomenout na jména původních usedlostí, na jejich polohu nebo na to, jak se jim říkalo, pokud

stavitelé nepoužili totéž jméno pro celý pozemek.“ Pokývla hlavou

směrem k novým domům, vyrůstajícím na otevřené koňské louce, obklopené plotem z tepaného železa. „Jak se třeba říkalo tomuhle

místu?“ zeptala se. 149

„Byla to část Hedgesova pozemku, ale na jméno posledního

majitele si nemůžu vzpomenout.“

„To ani já,“ řekla. „A dům tam pořád stojí?“

„Myslím, že ho strhli. Stál támhle za těmi modrými smrky.“

„Jo, to je pravda,“ souhlasila Susan. „Byl to dům ve stylu

anglického panství. Vlastnili ho Conroyové. Já jsem chodila do školy s jejich synem Phillipem. Šikovný kluk.“

„Myslím, že si na něj vzpomínám. Takový blbeček s terminálním

akné.“

Susan mě štípla do paže. „Ty jsi blbeček.“ „Ale mám čistou pleť.“ Teď jsme zamířili na západ a protože předním sklem pronikaly poslední ostré sluneční paprsky, musel jsem sklopit sluneční clonu. Tyhle vyjížďky byly někdy zábavné, někdy ale ani ne. „Nepřemýšlela jsi o tom stěhování?“ zeptal jsem

se.

„Ne.“

„Susan, já tomuhle místu dávám tak deset let a potom to tu

nepoznáš ani ty. Američané přicházejí. Chápeš, co tím myslím?“

„Ne.“

„Hamburgerové řetězce, supermarkety, obchodní domy s non-stop provozem, pizzerie – už jsou tady. A přijde den, kdy tu už

nebude žádná zašitá pláž, na které bychom se mohli milovat. Nebylo by lepší si to všechno pamatovat takové, jaké to bylo?“

Susan neodpověděla a já jsem věděl, že nemá smysl pokoušet se

uvádět do jejího světa realitu.

Toto místo mi něčím připomínalo Jih po občanské válce, až na

to, že úpadek Zlatého pobřeží nenastal v důsledku vojenských akcí,

ale jediné ekonomické katastrofy, po níž následovala mnohem

propracovanější třídní válka. A stejně, jako se na tuctu států

starého Jihu rozprostírají zdevastované plantáže, tak ruiny tohoto

slavného města se rozkládají na necelých devadesáti čtverečních mílích, což je asi třetina celkové rozlohy okresu. Velká část obrovské předměstské populace přes jeden a půl milionu lidí žije v těch jižnějších dvou třetinách a velice blízko nich už si šlape na hlavy osm milionů Newyorčanů. Tato fakta – ta čísla, historie, současný stav populace, daně a úprava krajiny – činí náš svět barevnějším a vysvětlují, alespoň doufám, naši kolektivní psychiku a naši posedlost tím, že bychom rádi zmrazili nějaký 150

okamžik v čase. Jakýkoli okamžik, kromě zítřka. Znovu jsem se letmo podíval na Susan, která měla teď zavřené oči. Hlavu měla pořád zakloněnou a rty našpulené tak, až to vypadalo, že se chystá políbit oblohu. Užuž jsem chtěl natáhnout ruku a dotknout se jí, když tu nějak vycítila můj pohled nebo snad i mé myšlenky, položila mi ruku na stehno a řekla. „Miluji tě.“

„A já miluji tebe.“

Susan mi začala stehno hladit a já jsem ji přitáhl na své sedadlo.

„Nesmyslím si, že bych to vydržel až na pláž,“ řekl jsem.

„Šup na pláž, můj manželi.“

„Ano madam.“

Slunce už zapadlo a sem tam jsem skrz nově poupaty obsypanými stromy viděl světla z velkého domu. Pořád jsem držel směr a mířil jsem na sever k vesnici Sea Cliff, potom na západ ke

Garvie’s Point, bývalé usedlosti Thomase Garvieho a bývalému

indiánskému tábořišti, které se teď zase změnilo v přírodní rezervaci a indiánské muzeum, což je podle mě těžká ironie. Park byl uzavřen, ale já jsem znal cestu přes přilehlý jachtařský

klub v Hempstead Harboru, kde jsme také zaparkovali.

Vzal jsem z kufru deku a se Susan jsme ruku v ruce šli dolů na

pláž, na úzký pás písku a ledovcové horniny, která ležela na úpatí

nízkého útesu. Pláž byla skoro opuštěná, až na skupinku lidí asi

o sto yardů dál, kteří si dělali oheň. Měsíc nesvítil, ale obloha byla plná hvězd a v Hempstead Bay se proháněly silné motorové čluny i plachetnice, mířící do jachtařského klubu, nebo pokračující na jih, k Roslyn Harboru. Citelně se ochladilo a přízemní větřík šelestil v korunách stromů na vrcholku útesu. Našli jsme si pěkné písčité místečko, které nám ustupující odliv nechal mezi dvěma kameny na úpatí útesu. Bylo to dobře chráněné místo, na němž jsme si rozprostřeli deku a dívali jsme se na vodu.

Na plážích po setmění je něco uklidňujícího i osvěžujícího a majestátné moře a rozlehlá obloha způsobují, že cokoli řeknete, zní nanicovatě, i když veškeré pohyby těla se zdají elegantní

a bohem inspirované.

Svlékli jsme se a milovali jsme se pod hvězdami, potom jsme leželi ve vzájemném obětí v závětří útesu a naslouchali jsme zvukům větru, pronikajícím stromy nad námi.

151 Po chvíli jsme se oblékli a vyšli si podél pláže, ruku v ruce. Na

druhé straně zátoky jsem viděl Sands Point, kde kdysi bydlívali Gouldovi, celý klan Guggenheimů, August Belmont a jeden

z Astoru.

Jak jsem kráčel po pláži a díval se na Sands Point, myslel jsem

na Jaye Gatsbyho F. Scotta Fitzgeralda, poloha jehož smyšleného

domu se stala předmětem několika místních teorií a literárních esejů. Podle mé teorie, kterou podporuje ještě několik dalších, byl

Gatsbyho domem Falaise, domov Harryho F. Guggenheima

v Sands Pointu. Ten obrovský dům, který Fitzgerald popisuje, vypadá přesně jako Falaise včetně tvaru pobřeží a vysokých útesů Sands Pointu. Ve Falaise je teď muzeum okresu, takže je tam v noci tma, ale kdyby se tam mělo rozsvítit jako ve dnech její největší slávy, viděli bychom to až odsud. A na téhle straně zátoky, tam kde nad pláží začíná zase země, pořád stojí to, o čem jsem si jistý, že je to dům Gatsbyho ztracené lásky Daisy Buchananové. To dlouhé molo za Daisyiným domem už

není, ale místní pamětníci potvrzují, že existovalo, a ta strašidelná zelená světla na konci mola, na něž se Gatsby dívával z okna svého domu přes vodu – no, za letních nocí jsem je ze své lodi vídal a Susan je viděla také –, to je takový speciální lesk, který jako by se vznášel nad vodou tam, kde to molo muselo končit. Nejsem si jistý, co to světlo znamenalo pro Jaye Gatsbyho, nebo jakou orgiastickou budoucnost mělo symbolizovat. Když jsem ale ta světla viděl já, tak mé starosti vyšuměly do mořské mlhy stejně, jako když jsem byl dítě a jedné letní noci jsem z otcovy lodi sledoval, jak se nad lesklými vodami Hempstead Bay blýskají světla přístavu. Když ta zelená světla vidím, dokáži se rozpomenout na tu dobu nevinnosti, na tu dokonale klidnou noc, na pach moře a na jemnou brízu a na zvuk drobných vlnek, šplouchajících

o kymácející se loď i na to, jak mě otec držel za ruku.

Susan také říká, že ji to zelené světlo uvádí do transcendentního

stavu, i když jej nedokáže nebo možná ani nechce popsat přesně.

Chtěl bych o tom ale říci svým dětem, chci jim říci, aby si našly své zelené světlo, a přeji si také, aby si v jednu jedinou hodinu někdy v létě večer dal celý otrávený národ pauzu a aby si každý z nás vzpomněl na to, jak svět kdysi vypadal a voněl a aby cítil, jaký to je pocit bezpečí a pohodlí, když prostě vložíte svou ruku do ruky svého otce či matky.

152

To zelené světlo, které jsem já viděl na konci Daisyina zmizelého mola, není v budoucnosti, patří minulosti a je to jediné povzbuzující znamení, jaké jsem kdy viděl.

Kapitola 13

Ve středu jsem začal dávat dohromady tu nezbytnou

administrativu, která byla nutná k žádosti o stavební povolení pro

to, aby na Susanině pozemku mohla vzniknout stáj. Nijak konkrétně jsem se tam nezmiňoval o tom, že ta stáj, o které je řeč, už existuje na Stanhopeově pozemku, protože Stanhopeovi samozřejmě dlužili spoustu peněz městečku, okrsku i okresu, a ta stáj, kterou chceme odpárat z jejich pozemku a přilákat ji na pozemek náš, by mohla být prohlášena za majetek, na nějž se vztahuje zástavní právo. Ale v případě, že je legální stavby bourat kvůli úspoře daní, tak si myslím, že je legální stěhovat je na pozemky, které daně platí a kde se kvůli například takové stáji daně zvednou. Opravdu si nedokážu představit, jak někdo může v této společnosti existovat bez právních znalostí. Dokonce i já, právník z Harvardu, ročník 69, mám problémy s tím, abych legální odlišil od ilegálního, protože zákony se množí rychleji než odpad na obecní skládce.

Napsal jsem také žádost o změnu, na niž budeme potřebovat podpis pana Bellarosy. A v tu středu u večeře jsem Susan řekl. „Jak

jistě víš, je zvykem takovou žádost doručit sousedovi osobně

a trochu si s ním promluvit o tom, jaké máš záměry.“

„Fajn, já se toho ujmu,“ odpověděla Susan.

„Já raději ne.“

„Je to moje stáj, tak se o to postarám. Podal bys mi prosím tu

sekanou?“

„Sekanou? Já myslel, že je to žemlovka.“

„No tamto, ať je to co chce.“

Ať to bylo cokoli, Susan jsem to podal a přitom jsem jí řekl.

„Myslím, že bys do Alhambry měla zajít zítra během dne, takže bys

mohla potkat paní Bellarosovou, která podle mě nesmí bez

153

manželova svolení ani do koupelny, ale ta může tvou žádost předat

Il Ducemu, který se zeptá svého consiglieriho, co má dělat.“

Susan se zasmála. „Takže tohle mi navrhujete, rádče?“

„Ano, tohle.“

„Tak jo.“ Chvíli přemýšlela. „Zajímá mě, co je ona zač.“

Pomyslel jsem si, že by to mohla být prsatá blondýna, což by byl

důvod, proč tam posílám Susan a nejdu tam sám. „Mohla bys mi

podat… tamto vedle toho?“

„To je špenát. Myslím, že jsem ho vařila příliš dlouho.“

„Takže si dám jen víno.“

Druhého dne mi Susan zavolala do mé newyorské kanceláře

a informovala mne. „Doma nikdo nebyl, ale já jsem ty papíry nechala v domku u brány u mladíka jménem Anthony, který

vypadal, že pochopil, že chci, aby je předal donu Bellarosovi.“ „Tak to jo.“ Potom jsem se zeptal. „Ale ty jsi neřekla don

Bellarosa, nebo snad jo?“

„Ne. Řekl to Anthony.“ „Děláš si srandu.“

„Nedělám. A chci, aby nás George ode dneška nazýval donem a doňou.“ „Já si myslím, že raději budu sirem Johnem. Uvidíme se asi

o půl sedmé.“ Toho večera, při jedné ze Susaniných speciálních večeří – steak au poivre s čerstvým jarním chřestem a novými brambory, to vše doručeno z Labužníkova potěšení –, jsem poznamenal. „Já bych

Bellarosovi zavolal, ale není v seznamu.“

„Stejně jako my. Proto jsem mu napsala naše číslo na svou

vizitku.“

„No… to by snad mělo být v pořádku.“ Susan má mimochodem

vizitky, na nichž stojí jen tohle. Susan Stanhope Sutterová,

Stanbope Hall. Tohle vám asi zní jako neužitečná věc, nebo si dokonce myslíte, že je poněkud snobské takové věci rozdávat, ale opravdu ještě existují lidé, kteří si takové vizitky nechávají dělat a po návštěvě je zanechávají na stříbrném tácu v hale. Pokud pán s paní nejsou doma nebo nepřijímají, nechávají se tyto vizitky – neboli navštívenky, jak se jim ještě pořád říká – u hlídače brány, služebné nebo v dnešních dnech u kohokoli, kdo je po ruce a kdo si

ji vezme. Pan Frank Bellarosa, například, měl svou navštívenku

154

zanechat u George, když se tehdy dozvěděl, že nepřijímáme. I já

mám vizitky, ale to jenom proto, že mi je Susan nechala vytisknout

asi před dvaceti lety. Čtyři z nich jsem použil při společenských příležitostech, ostatní sem tam vkládám pod kratší nohy rozviklaných stolů v restauracích.

Zatímco jsem rozjímal nad významem navštívenek v moderní

společnosti, zazvonil telefon. „Já to vezmu,“ řekl jsem. Zvedl jsem přípojku v kuchyni. „Haló.“

„Dobrý den, pane Suttere. Frank Bellarosa.“

„Dobrý den, pane Bellaroso.“ Podíval jsem se na Susan, která

mé nepřítomnosti využila k tomu, aby můj chřest přemístila na svůj

talíř.

„Právě jsem se díval na ty věci, co mi tu dnes vaše paní nechala,“

řekl.

„Ano.“

„Vy se chystáte stavět stáj?“

„Ano, pokud proti tomu nic nemáte.“

„A proč by mě to mělo zajímat? Budu snad já čichat koňský

hovna?“

„Myslím, že ne, pane Bellaroso. Je to celkem daleko od vašeho

domu, ale poblíž hranice s vaším pozemkem, takže já potřebuji něco, čemu se říká souhlas vlastníka vedlejšího pozemku.“

„Ano?“

„Ano.“ Susan už dojedla můj chřest, a teď se pustila do mého

steaku. Když vaří ona, zase takový apetit nemá. „Nech toho.“

„Mám nechat čeho?“ zeptal se Bellarosa.

Zase jsem se věnoval telefonu. „Ne vy. No, pokud nemáte žádné

námitky, mohl byste tu žádost podepsat a v obálce ji poslat na

město? Velice bych to ocenil.“

„A proč potřebujete můj souhlas?“

„No, jak jsem řekl, ta novostavba bude méně než sto yardů od

hranice vašeho pozemku a podle zákona…“

„Zákona?“ vyštěkl Bellarosa, jako bych použil sprosté slovo.

„Seru na zákon. Jsme snad sousedi, pro lásku Boží. Jděte do toho.

Já tu věc podepíšu.“

„Děkuji vám.“

„Dívám se na ty plány, co jste nechal udělat, pane Suttere.

Nepotřebujete někoho, kdo vám tu věc postaví?“

155 „Ne, já jsem vám ty plány poslal jenom proto, že… podle pravidel vám ty plány ukázat musím…“

„Ano? A proč? Hele, ta věc je ze dřeva a cihel. Mohl bych vám

s tím pomoct.“

„No, my ve skutečnosti… stěhujeme existující stáj.“

„Jo? Tu, co jsem viděl minulý týden, když jsem tam byl? Jak v ní

máte koně teď?“

„Ano.“

„A vy celou tu posranou věc stěhujete?“

„Ne, jenom její část. Můžete to vidět v plánech…“

„Ale proč? Můžete si postavit krásnou novou, a za míň peněz.“

„To je pravda. Nezavěšujte.“ Zakryl jsem mluvítko a řekl jsem

Susan. „Frank říká, že si můžeme postavit pěknou novou stáj za

míň peněz, a polož to zasraný rajče.“

„Ty výrazy, Johne.“ Vstrčila si poslední rajče do pusy.

Zase jsem se vrátil k telefonu. „Ty stáje, které jste viděl, pane

Bellaroso, mají jakousi historickou a architektonickou hodnotu,“

vysvětloval jsem mu a přemýšlel jsem nad tím, proč se tím vůbec zabývám, a začal jsem být i lehce naštvaný, že jsem se do takového

hovoru nechal zatáhnout.

„Takže,“ zeptal se pan Bellarosa, „máte někoho, kdo vám to přestěhuje, nebo nemáte?“ „Ve skutečnosti ještě nemáme. Ale tady v okolí je několik dobrých restauračních firem.“ „Jó? Poslouchejte, já mám asi stovku makarónů, kteří mi tady dřou, aby ten barák zase vypadal k světu. Jejich předáka k vám

pošlu v sobotu dopoledne, ano?“ „To je od vás velice hezké, ale…“

„Ale poslouchejte, to není problém. Jsou to dobří chlapi.

Řemeslníci ze Starého světa. Takové tady v té zemi nenajdete. Tady chce každý nosit oblek. Chcete přestěhovat cihlovou stáj? Není problém. Tihle chlapi přenesou i Sixtinskou kapli o blok dál, když

jim to papež schválí.“

„No…“

„Hele pane Suttere, tihle Italové cementem žijí. A taky se tak

učili chodit – s kolečkama. Chápete? Jejich předák se jmenuje Dominic. Mluví anglicky a já se vám za jeho práci osobně zaručuji. Tihle chlapi to neposerou a udělají vám slušnou cenu. Takže co

156

v devět?“

„No… dobrá tedy, ale…“

„Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct. Jenom to mám podepsat,

jo?“

„Ano.“

„Takže dobrou chuť k večeři. A o tohle se nestarejte. To už je

hotovo.“

„Děkuji vám.“

„Jasná věc.“

Položil jsem telefon do vidlice, a došel jsem zpět ke stolu. „Bez

problému.“

„Dobře.“

„Zbylo něco k jídlu?“

„Ne.“ Susan mi nalila trochu vína. „Co to říkal potom?“

„Že pošle Dominika, aby se podíval, jak tu práci provedou.“ „Kdo je Dominic?“

„Anthonyho strejda.“ Usrkl jsem vína a přemýšlel jsem o tom,

jak se nám věci vyvinuly.

„Necítíš se teď trapně, že jsi nechtěl udělat ten obchod?“ zeptala

se Susan. „Ne. Mám svůj soukromý život a svůj profesionální život.

Po profesionální stránce se s ním stýkat nechci, v soukromí se

s ním budu stýkat jenom tehdy, když budu muset jako soused.

Jinak ne.“

„Je to pravda?“

Pokrčil jsem rameny. „Já jsem ho nežádal, aby mi sem posílal

Dominika. Pan Frank Bellarosa se nám snaží ztížit to, abychom ho ignorovali.“

„Musí tě mít rád. Když byl u tebe v kanceláři, nenaznačil něco v tom směru, že se mu líbíš?“

„Myslím, že ano. Myslí si, že jsem chytrý.“ „No, ale to jsi.“

„Jasně. Kdybych byl chytrý, nikdy bych tě nenechal zatáhnout mě do toho pitomého stěhování stáje, nikdy bych to s tebou neplatil napůl a nikdy bych nepřipustil, aby se do toho montoval ještě

Bellarosa.“

„To je pravda. Možná, že zase tak chytrý nejsi.“

„Jaký máme zákusek?“

157

„Mě.“

„Zase? To jsem měl včera.“

„Dneska jsem tam dala šlehačku.“

„A třešničku?“

„Žádné třešně.“

V sobotu dopoledne, přesně v devět hodin, dorazil Dominic

k našim. zadním dveřím. Svůj náklaďák zaparkoval na hlavní cestě

a posledních sto yardů k domu šel v lehkém mrholení. Odmítl

mnou nabízenou kávu nebo klobouk, takže jsme ho se Susan nastrkali do bronca a odejeli jsme ke stájím.

Dominic byl muž po čtyřicítce a postavu měl asi jako gorila, která trénuje s činkami. Měl na sobě zelené pracovní kalhoty a na to, že byl teprve duben, měl pleť opálenou už hodně. Pořád jsem si

nebyl jistý, jestli anglicky opravdu mluví, nebo jestli to jenom

předstírá. Susan trochu mluví italsky a na Dominikovi to vyzkoušela, ale ten se na mě díval přesně tak, jako by ode mě potřeboval překlad. Možná chtěl, abych jí řekl, ať drží hubu. Takže jsme tam stáli uprostřed mrholení a Dominic si stáj zevrubně prohlížel.

Susan se pokusila ujistit, že rozumí tomu, že chceme

přestěhovat jenom tu centrální část a ne celé křídlo nebo čeledník. „A tyhle kočičí hlavy chceme přestěhovat taky,“ řekla, „tahle kamenná koryta, tohle tepané železo taky i tu břidlicovou střechu.

A tam to zase chceme sestavit dohromady.“ Ukázala kamsi do dáli a dodala. „ Intatto, tutto intatto. Capisce? Dokážete to?“

Podíval se na ni, jako by právě zpochybnila jeho mužství.

Já jsem Dominikovi řekl. „Pořídíme fotografie stáje ze všech

úhlů.“

„Ano,“ řekla Susan. „Nerada bych, aby to nakonec vypadalo jako

Koloseum, Dominiku.“ Poprvé se usmál.

„Kolik?“ zeptal jsem se, protože to je moje věta.

Dominic z kapsy vytáhl cár hnědého papírového sáčku, napsal

na něj číslo a podal mi jej.

Podíval jsem se na jeho napsaný odhad. Nebylo to tedy nijak

rozepsané, jen jedna konečná suma, ale ta suma byla asi poloviční, než kolik jsem si myslel, že by měla být. Postupem let jsem zjistil, že uplatit, podmáznout nebo ‚udělat někomu laskavost‘ lze mnoha

158

způsoby. Toto byl jeden z nich. Co jsem s tím ale mohl dělat? Susan po tom toužila, evidentně stejně jako Frank Bellarosa. Dominikovi jsem řekl to, o čem jsem si myslel, že dodavateli nikdy neřeknu. „To je hrozně málo.“ Pokrčil rameny. „Já ne žádný zbytečný výdaje, já levný pracovní

síly.“

Susan se ani neobtěžovala, aby se na to číslo podívala. „Kdy

můžete začít?“ zeptala se.

„Pondělí.“

„Pondělí kterého roku?“ pátrala.

„Pondělí. Pondělí. Den pozítří, pani. Tři týdny a hotoví.“

Samozřejmě to vypadalo, že se vyplnil sen majitele domu, což se

také stalo. Dominikovi jsem řekl. „Promyslíme si to.“

Dominic se na mě podíval, a potom řekl cosi podivného. Řekl.

„Prosím,“ a hlavou pokývl směrem k Alhambře.

Nenaznačil přesně ten pohyb, jako by si přejížděl nožem po

hrdle, ale najednou se mě zmocnil takový podivný pocit, že jestli se

Dominic k velkému Caesarovi vrátí bez mého okay, bude mít

průšvih. Pohlédl jsem na Susan, která se ale tvářila, jako že jí

detaily nezajímají.

Susan mi řekla. „Ale Johne, nemám náladu na smlouvání. Jestli je to tak málo, dej mu bonus.“ Zasmála se. „Pondělí, Johne.

Capisce? “

A zase, navzdory svým instinktům, jsem Dominikovi řekl. „Tak

jo.“

„ Molto bene,“ řekla Susan.

Dominic vypadal šťastný, že pro nás může pracovat za pár

šušňů. „Chcete šek teď?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, ne,“ mávl rukou. „My pracuje pro pana Bellarosa. Vy mluvit ním, okay?“

Přikývl jsem.

Dominic řekl. „Vy koně dáte do stája pana Bellarosa, když

pracovali.“

Susan zavrtěla hlavou. „Máme tam ještě hodně dalších stájí,“

řekla a větu doprovodila rozmáchlým gestem ruky.

„Ale pani, pana Bellarosa stája pro vás připravený. My udělali

hodně randála, když my s těma sbíječky…“ Předvedl nám, jak se

sbíječka drží a doprovodil to velice věrným zvukem.

159

Tudududududu. „Nedobrý pro vaša koňa.“

To Susan zřejmě pochopila, protože řekla. „Dobrá, přivedeme je

v pondělí.“

Nastoupili jsme do bronca a já jsem nás vezl zpátky na hlavní

příjezdovou cestu, kde stál Dominikův náklaďák. Susan jsem nechal v autě a s Dominikem jsme šli k jeho autu. „Je pan Bellarosa

doma?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Až k němu přijedete, řekněte mu, aby mi zavolal.“

„Okay.“

Vynadal jsem peněženku a předal jsem Dominikovi svou navštívenku. Prozkoumal ji z obou stran, přičemž evidentně pátral po nějakém telefonním čísle. „Pan Bellarosa má mé číslo,“ vysvětlil jsem mu. „Jenom mu tuhle kartičku dejte a řekněte, aby mi

zavolal.“ „Okay.“

Vytáhl jsem z peněženky ještě stodolarovku, a i tu jsem Dominikovi dal. Ovšem bankovku si vstrčil do kapsy bez toho, že by ji prozkoumal alespoň z jedné strany. „Děkuje velice moc.“ Potřásli jsme si rukama. „Uvidíme se v pondělí.“ Odešel jsem k autu a odjeli jsme domů. Vešli jsme zadem a zamířili do kuchyně. Já jsem Susan ukázal hnědý cár papíru a řekl jsem. „Bellarosa tenhle džob subvencuje.“

Letmo se na papír podívala. „Jak to víš?“

„No, po patnácti letech, co tu domlouvám ceny a potom od

tvého otce poslouchám, že je to moc, už ty ceny trochu znám.“

Susan, která měla dobrou náladu, se nechtěla hádat. Usmála se a řekla. „Jak napsal Sv. Jeremiáš. ‚Darovanému koni na zuby nehleď.‘“ Klasické vzdělání má jisté výhody, a jednou z nich je citovat svému manželovi světce ze čtvrtého století. Tak jsem odpověděl. „A jeden moudrý muž řekl. ‚Nic na světě není takové žrádlo, jako oběd

zdarma.‘“

Nalila dva šálky kávy a vtom zazvonil telefon. Zvedl jsem ho.

„Haló.“

„Pane Suttere.“

„Pane Bellaroso.“

„Vy vždycky všechny podmáznete?“ zeptal se.

160

„Možná,“ odpověděl jsem. „Ale nemyslím si, že by tu práci mohl

udělat za tak málo peněz.“

„Ale jistě, že může.“

„Jak?“

„Levná pracovní síla, nízké náklady a máte vlastní materiál.“

Podíval jsem se na Susan, která mě pozorně sledovala, a řekl

jsem Bellarosovi. „No dobrá. Komu budu platit?“

„Zaplatíte mně. A já to rozdělím mezi chlapce.“ Poslední věcí na světě, kterou jsem hodlal udělat, bylo vypsat šek na jméno Franka Biskupa Bellarosy. „Zaplatím hotově,“ řekl

jsem.

„Cash mi platí spousta lidí za spoustu věcí, pane Suttere,“ odpověděl, „ale myslel jsem si, že lidé jako vy chtějí mít všechno

zaznamenáno.“

Všechno ne, Franku. Odpověděl jsem. „V této zemi je to pořád ještě legální, platit hotově. Ano, budu potřebovat účet, od Dominika, na úředním papíře.“ Bellarosa se rozesmál. „No, takže já pro něho budu muset nechat vytisknout hlavičkový papír. A vy si tím zvyšujete náklady.“ „Nebo mu ty jeho papíry ze svačinových pytlíků můžete alespoň

orazit.“

Bellarosa byl v dobrém rozmaru, protože se znovu rozesmál.

„Okay. Vy potřebujete něco, co si můžete potom odepsat z daní,

žejo. Dobrá, není problém. Hele, na co máte vy a vaše paní tyhle vizitky, když na nich nic není?“

„Jsou na nich naše jména,“ řekl jsem. „Abyste věděl, že jsou

naše.“

„Jó, ale je tam napsáno jenom Stanhope Hall. A kde je telefonní

číslo, směrovací číslo nebo tak?“

„To jsou navštívenky,“ informoval jsem ho. „Tomu nerozumím.“

„Ani já, vlastně. Ale je to starý zvyk.“

„Fakt?“

„No ale,“ pokračoval jsem zase na původní téma, „jenom jsem vám chtěl říci, že Dominic vypadá jako opravdový profesionál a že se nám s ním jednalo velice dobře.“ Takže ho nezabíjej. „Dobře. On ví o cihlách a cementu všechno. Má to v krvi, víte?

161

Viděl jste Caracallské lázně? Z toho jsem na větvi. Takové věci už se nestaví. Dva tisíce let, pane Suttere. Myslíte si, že tady ty sračky

kolem vydrží stát dva tisíce let?“

„Uvidíme. A ještě k těm koním, děkujeme vám za nabídku, ale

mysleli jsme, že je dáme zatím do útulku…“

„Ale prd. Proč byste vyhazovali peníze? Já tu stáj mám. A je

připravena, je hezká a máte ji blízko. Jednou jsem dal do útulku

psa a umřel mi.“

„Ale oba jsme chodili do útulné školy a přežili jsme to,“

připomněl jsem mu.

Považoval to za velice vtipné. Nevím, co mě nutilo k tomu,

abych na něj používal svůj břitký humor. Možná to bylo proto, že se

smál.

Ještě pořád se smál, když to komentoval. „Tohle musím říct své ženě. Dobrá, podívejte pane Suttere, chci abyste věděl, že tam kvůli tomu druhému se vůbec nezlobím. Business je jedna věc, soukromý

život je osobní.“

„To je pravda.“ Podíval jsem se na Susan, která si

u kuchyňského stolu četla místní ani-ne-noviny. Bellarosovi jsem řekl: „Má žena i já vám chceme poděkovat za vaši pomoc i za to, že

jste podepsal tu naši žádost.“

„Ale to není problém. Ale všiml jsem si, že je to psané na jméno

vaší ženy.“

Zaváhal jsem, a potom jsem odpověděl. „Je to její majetek. Mně patří jenom údržbářská kůlna.“

Ha, ha, ha. Doufal jsem, že si to zapisuje. A potom, protože jsem si byl na padesát procent jistý, že je telefon nahráván a že pan

Mancuso nebo někdo jemu podobný poslouchá, jsem důrazně řekl.

„Jestliže bude ta práce dražší, trvám na tom, že rozdíl doplatím. Nízkou nabídku nebudu akceptovat ani jako osobní laskavost, pane Bellaroso, protože mi žádnou laskavost nedlužíte, a nebylo by dobré, abychom laskavost dlužili my vám.“

„Pane Suttere, vy jste mi onehdy dal několik dobrých rad. Nedal jste mi účet, takže to byla ta laskavost. Já vám ji teď oplácím.“ Věděl jsem, že bych si měl dát pozor na to, co řikám, nejen kvůli panu Mancusovi, ale také kvůli panu Franku Bellarosovi, který se stejně jako já živí tím, co říká, a který určitě nezaváhá nad tím, aby cokoli z toho, co řeknu, později použil proti mně. Zeptal jsem se ho.

162

„Takže jsme si s laskavostmi kvit?“

„Jasně. Jestli si můžu hovna vašich koní nechat na zahradu. Hele, dostal jsem nějakou navštívenku – NYNEX. Tu vaši navštívenku ale nechápu, ani když se na ni dívám. K čemu to je?“ „To je… ono se to těžko vysvětluje…“ Teď už mi samozřejmě bylo líto, že jsem Dominikovi tu navštívenku dával. Ale začala si s tím vlastně Susan. „To má znamenat… něco jako podání ruky.“ Chvilku mlčel a informaci zpracovával. „Okay,“ řekl. „Vyřiďte své ženě mé pozdravy a přeji hezký den, pane Suttere.“ „Vám také, pane Bellaroso.“ Zavěsil jsem.

Susan od novin vzhlédla. „Co je jako podání ruky?“ zeptala se. „Navštívenka.“

Udělala na mě grimasu. „To ale není přesně totéž, Johne.“ „Tak mu to vysvětli ty.“ Zůstal jsem stát a ze stolu jsem zvedl

hrnek kávy. „Tohle nemám rád.“

„To kafe jsi dělal ty.“

„Tuhle situaci, Susan. Jsi duchem přítomná?“

„Nepovyšuj se nade mě. Užíváš příliš mnoho zájmen a moc málo

předmětů. Už jsem ti to říkala.“

Cítil jsem, že mě začíná bolet hlava.

„Podívej,“ řekla Susan mírnějším tónem, „chápu tvé obavy.

Opravdu. A plně s tebou souhlasím, že bys pro toho chlapa neměl

dělat žádné právní služby. Ale neubráníme se tomu, abychom se

s ním sem tam společensky nesetkali. Je to náš nejbližší soused.“

„Nejbližší? Žijeme na dvousetakrovém pozemku. A lidi v New Yorku neznají ani sousedy z vedlejšího bytu.“

„Ale tady není Manhattan,“ informovala mne. „My tady své

sousedy známe.“

„To není pravda.“

„Já je znám.“ Susan vstala a nalila si ještě kávu. „A taky nechci

jemu, ani nikomu jinému tvrdit, že jsme… no, bigotní. Co kdyby byl

černoch a my jsme ho ignorovali? Jak by vypadalo tohle?“ „Ale on není černý. Je to Ital. A přistěhoval se. Takže my ho můžeme ignorovat proto, že ho nemáme rádi a ne kvůli jeho rase nebo víře. Proto je naše země tak dobrá, Susan.“

„Ty ho ale rád máš.“ V kuchyni chvíli vládlo ticho a já jsem zase slyšel tikat ty 163 zatracené hodiny termostatu.

„Jsem tvoje žena, Johne, a já to říct můžu.“

„Není to tak, že by mi byl odporný,“ řekl jsem konečně. „Ale je

to zločinec, Susan.“

Pokrčila rameny. „Lidi to říkají. Kdyby to ale nebyl zločinec, měl

bys ho rád?“

„Asi jo.“ Zase tak moc bigotní nebo snob nejsem. Polovina mých

přátel jsou katolíci. Někteří jsou Italové. Klub U Potoka je napůl katolický. Tady ve skutečnosti padají mnohé rasové, náboženské a etnické bariéry, což je svým způsobem dobré, protože tihle noví lidé jaksi dodávají našemu umírajícímu světu novou vitalitu, asi jako při krevní transfuzi. Ale jak jsem řekl, asimilovat můžete jenom určité množství krve, a abych v této analogii ještě pokračoval, tak ta krev musí být shodná s vaší. V mém světě jsou některá povolání v pořádku, některá nejsou. Golf, tenis a jachtaření se tu také berou vážně, stejně jako divadlo, koncerty, krásná umění a podobně, ty jsou také v pořádku, ale když je provozuje například žid, nikdo je nebere vážně. Je to v podstatě pořád svět, patřící WASP, a mohl bych vám k tomu dodat i platná čísla.

Pochopte, že katolíci a židé jsou okay, pokud se chovají okay.

Harry F. Guggenheim, což byl ve své době jeden z nejbohatších lidí

v Americe, přítel Charlese Lindbergha, oddaný republikán a žid,

ten byl v pořádku. Guggenheimova rodina otevřela dveře, kterými

do světa procházeli ostatní židi.

Před válkou byli okay i katolíci užívající francouzská jména, jako

nepřiklad Belmontové a Du Pontové, irští katolíci byli v pohodě

pokud řekli, že byli.skotsko-irskými protestanty, a Italové byli okay,

pokud byli hrabaty nebo knížaty, nebo pokud alespoň měli jména,

která na to vypadala.

V dnešní době jsou akceptováni Italové, Slované, Hispánci a dokonce i černí, i když jsou posuzováni individuálně. A ti noví lidé, Íránci, Arabové, Korejci a Japonci, ti stále ještě existují někde v předpeklí a nevypadá to, že by někdo věděl, jestli budou v póhodě

nebo ne.

Ale jestli jsem něco věděl jistě, tak to bylo toto. Frank Biskup Bellarosa z Alhambry v pohodě nebyl. Susan jsem řekl. „Není to osobní, je to prostě business. Jeho

164

business.“

„Rozumím. Zjistila jsem, že je celkem slavný,“ dodala. „Všichni

vědí, co je zač. Náš soused je celebrita.“

„No to máme kliku.“ Dopil jsem kávu. „Mimochodem, jestli

budeš někdy mít příležitost s ním telefonovat, tak si pamatuj, že váš rozhovor bude s největší pravděpodobností nahrávat hned několik

vládních služeb.“

Překvapeně se na mne podívala. „A to je pravda?“

„Nejsem si jistý, ale ta možnost tu je. No ale, vzhledem k tomu, že se spolu asi nebudete bavit o distribuci drog nebo nájemných

vraždách, tak to říkám vlastně jenom proto, abys věděla, že bys neměla říkat nic, co by ti mohlo ublížit, kdyby ti to jednoho dne někdo přehrál.“ „Jako třeba co?“ „Jakpak to mám vědět? Jako třeba vysvětlování toho, k čemu je navštívenka, nebo probírání nového názvu Alhambry. Něco

takového.“

„Aha. Tak jo.“ Chvíli přemýšlela. „Mě nikdy nenapadlo, že by

mu mohli telefon odposlouchávat. Jsem tak naivní.“

Čas od času Susan tenhle výraz používala a já si myslím, že podle toho, jak se tento svět točí, tak tahle chráněná, bohatá, malá

holka naivní je.

Když se ale dostane mezi lidi, je ostrá, všímavá a drzá. To ta její

výchova vyšší třídy.

„Dostal jsi jeho telefonní číslo?“ zeptala se.

„Ne.“

„Mám ho sehnat já?“

„Až bude chtít, abychom ho měli, dá nám ho sám.“

„A kdy to bude?“ „Až on bude chtít.“

Susan zůstala chvíli zticha, a potom se mě zeptala. „Co chce,

Johne?“

„Nejsem si jistý, možná, abychom si ho vážili.“

„Možná.“

„Možná mě pořád chce jako právníka.“

„Asi,“ odpověděla Susan loajálně. „Ty jsi dobrý právní

zástupce.“ 165

„Ale musí na tom být ještě něco,“ připustil jsem.

„No to asi ano,“ odpověděla Susan. Usmála se. „Možná chce

tvou duši.“

Což se nakonec ukázalo jako pravda, ale on se nakonec jen s tou

duší nespokojil.

Kapitola 14

Několik dalších týdnů proběhlo bez zvláštních událostí, pokud jako událost nebudeme počítat stěhování cihlové stáje. Susan tehdy v pondělí ráno, než začala demontáž, vyfotila celý

film V a dala si pozor i na to, aby na obrázcích byl i Dominic a jeho

dvanáct spolupracovníků. Tyto fotografie ještě pořád mám a je z nich zřejmé, že Susan, která je na několika záběrech i s těmi velkými pracanty, si to užívala stejně jako oni. Na stájích asi musí být něco, co podněcuje její libido. Jinak už byl květen a všechno kolem rozkvétalo. Susanina zelinářská zahrádka přežila i brzkou výsadbu, studené deště i plevel, který ještě pořád považoval terasy za svou rodnou hroudu, pokud můj vtípek omluvíte. Celkem jsem očekával, že se tu pan Bellarosa jednoho dne zastaví, aby své pracovníky zkontroloval, ale Susan říkala, že pokud ona nebo Allardovi vědí, tak nepřijel nikdy, a jestli tu byl, dodala, tak tu zapomněl nechat svou navštívenku. Bellarosa také ani jednou nezatelefonoval, ani ve dne, ani večer, a já už jsem si začínal myslet, že jsem jeho zájem o nás poněkud přecenil. Susan samozřejmě musela každý den zajet do Alhambry, aby se postarala o své koně, ale říkala, že dona ani jeho ženu nikdy neviděla. Zato se ale Susan poněkud spřátelila s Anthonym, který byl asi strážcem brány na plný úvazek, abych pro tohoto

mafiánského pěšáka použil správný termín. Susan mi také hlásila, že stáje v Alhambře jsou ve špatném stavu, ale že byly nově vyčištěny a že jí jeden z Bellarosových správců pomáhá s vodou, krmením a tak. Já osobně jsem potřebu jízdy na koni necítil, takže jsem se Alhambře vyhýbal.

166

Další dělníci z donovy usedlosti už vykopali základy a vylili je betonem, aby na ně mohli začít stavět novou stáj, která se mezitím změnila v hromadu cihel a břidlice poblíž rybníčku. Bellarosoví lidé a vozidla samozřejmě používali služební vchody a služební silnice, a my jsme je tedy málokdy vídali, pokud jsme se na ně nešli podívat sami. A čím víc jsem z jejich práce viděl – deset až dvacet mužů, osm až deset hodin denně, šest dní v týdnu – tím víc jsem si uvědomoval, že jsem udělal dobře, že jsem se na ceně dohodl. Ale takovým tím manželským způsobem jsem byl hlavně šťastný, že je šťastná má žena. Abyste mi nerozuměli špatně, tak já se teď nesnažím svést vinu za to všechno na ni. Jsme partneři v životě a každý z nás si je vědom své odpovědnosti vůči druhému za nás oba i za naše činy. Lidé jako my jsou vlastně uvězněni za branami odpovědnosti a správných rozhodnutí, jež nás jednak chrání, jednak nám umožňují snadněji vycházet s lidmi, kteří rozumějí tomu, že my zpoza těch bran nemůžeme vyjít. Měl bych se zmínit o tom, že George Allard nebyl tou záležitostí kolem stáje ale vůbec nadšen a ani si nemyslím, že by měl být. Nikdy ale samozřejmě neřekl nic kritického, jenom mi položil několik otázek jako. „Nemyslíte, že bychom tam měli vysázet nějaké keře, aby se zaplnilo to prázdné místo mezi oběma křídly stáje, pane?“

To nebyl špatný nápad. Když hlavní část celé stavby zmizela – ta architektonicky nejzajímavější část – vypadala obě opuštěná křídla bezprizorně a skoro institucionálně. Mohl bych panu Williamu

Stanhopeovi poslat fotografii toho, co ten blbý dárek jeho dcery

způsobil, a nechat George uskutečnit jeho nápad s křovím, takže by to místo pro potenciální kupce pořád vypadalo celkem dobře. Ne že by to nějak bralo mě, ale bralo to George a byla to má práce. George se občas kolem pracovníků ochomejtl, protože po nich třeba sbíral papírové krabice od svačin a plechovky od piva, a vůbec jim byl na obtíž. Susan mi jednou říkala, že viděla, jak jeden z nich George měří metrem, zatímco mu druzí dva kopali ‚hrob‘. Opravdu to byli muži svého dona.

Já jsem se na staveništi moc neukazoval, ale když už jsem tam

přišel, chovali se všichni slušně a uctivě. Jak jsem zjistil, Italové jsou obecně velice uctiví a všichni přátelé jejich Padrona si podle nich úctu zaslouží. Susan na stavbu zašla minimálně jednou denně a já si myslím, že se na její návštěvy všichni těšili. Ona se

167

s pracujícími muži dokáže bavit velice lehkomyslně, což je přesný opak toho, jak lady Stanhopeová vychází se sobě rovnými muži. Jednou jsem ji zdálky sledoval, jak se kolem staveniště procházela a ti chlapi se na ni dívali, jako by byla horkým předkrmem. Italští chlapi nejsou nijak přehnaně bystří. Mnohým ženám by tucet polonahých stavebních dělníků nahnal strach. Ale víte, Susan se to líbilo.

Jednou ráno v tom týdnu jsem zašel do stájí, abych se podíval,

jak tam pokračují. I když ještě nebylo osm ráno, už tam pracovalo šest chlapů. Sledoval jsem, jak chlapi odstraňovali poslední cihly, pečlivě z nich odklepávali starou maltu a opatrně je nakládali na plochý náklaďák. V prostřední sekci teď zůstala jen stará dřevěná stání, která budou rozebrána a odvezena, a dlážděná podlaha, která bude

znovu položena v rekonstruované stáji. Vlevo byla odkrytá

přípravna žrádla, vpravo kovářská dílna, která teď vypadala velice podivně, protože neměla žádné zdi ani střechu, a tak kovadlina, pec i měchy teď byly pod širým nebem. Já jsem kovárnu neviděl

dobrých patnáct nebo i více let a tuhle konkrétní nikdo nepoužíval už dobrých sedmdesát let.

Nad dílnou beze střechy se skláněl ten starý kaštan. Nevím, jestli kaštan vedle kovárny je prostě jenom tradice, nebo jestli jeho rozložité větve mají kovárně dodávat v létě dostatek stínu. V každém případě si prostě kováři stavějí své dílny pod rozložitými kaštany. Ale náhodou vím, že v této pokrytecké zemi napřed Stanhopeovi architekti postavili stáj tam, kde ji chtěli mít, a potom přede dveře kovárny přesadili obrovský kaštan. Je to tradice, ale ve zlatopobřežním stylu. Ale všiml jsem si, že tento kaštan nebyl tak olistěný, jak by měl v tomto ročním období být. On ve skutečnosti umíral, jako by správně pochopil, že těch posledních sedmdesát let nebyla jenom pauza, ale prostě konec. No, možná jsem byl toho květnového rána v mystickém rozpoložení, ale tentýž strom vypadal vloni v létě lépe a já jsem na sledování problémů stromů dobrý. Přál bych si, abych byl taky tak dobrý při pozorování problémů vlastních. Došel jsem k jednomu z mužů a zeptal jsem se. „Dominic?“ Ten chlap ukázal směrem ke Stanhope Hallu, takže jsem se tím směrem vydal. Když jsem se už dostal na hlavní příjezdovou cestu a Stanhope Hall se mi dostal do zorného pole, uviděl jsem 168

i Dominika, jak stojí před tři patra vysokým sloupovím a jednu ruku si tiskne ke rtům. Zapřemýšlel jsem nad tím, jestli mám podniknout dvousetyardový výšlap, zejména mám-li na sobě oblek s kravatou

a v deset hodin schůzku ve městě. Něco mi ale říkalo, že bych se

měl podívat na to, co Dominika tak zaujalo.

Slyšel mě, jak přicházím po štěrkové cestě, a vyšel mi částečně

v ústrety. „Ahoj,“ řekl jsem. „Líbí se vám ten dům?“

„Madonna,“ odpověděl, „úžasný.“

Z úst rodilého Itala a vrchního zedníka jsem to vzal jako veliký

kompliment. „Chtěl byste si ho koupit?“ zeptal jsem se.

Rozesmál se.

„Po lacinu,“ dodal jsem.

„Lacino, ne lacino. Já ne peníze.“

„Ani já. Je to dobře postavené?“ dotazoval jsem se.

Přikývl. „Je překrásná. Tesané granit. Fantastické.“

Dominic se mohl domu samozřejmě obdivovat jen z uměleckého

zájmu, ale mě napadlo, jak vůbec věděl, že ten dům tady je. Podíval

jsem se mu do očí. „Možná by ho chtěl pan Bellarosa koupit.“

Pokrčil rameny.

„Je pan Bellarosa doma?“

Dominic přikývl.

„A on vás požádal, abyste to tady obhlídnul?“ „Ne.“

„No, tak mu řekněte, že dva tisíce let určitě vydrží.“ Položil jsem

ruku Dominikovi na rameno a obrátil jsem ho, zatímco jsem mu

ukazoval směr. „Projděte tím švestkovým hájem a najdete tam římský chrám lásky. Znáte Venuši?“

„Jasný.“

„Tak ta je v tom chrámu. Má obrovské kozy a fantastickou

prdel,“ dodal jsem.

Vypadal poněkud rozpačitě, když se na mě podíval.

Poplácal jsem ho po zádech. „Jen jděte, je velice hezká a velice

románská.“

Vypadal skepticky, ale pokrčil rameny a vydal se k posvátnému hájku. Já jsem za ním ještě zavolal. „A projděte se v živém bludišti!“ Vydal jsem se po příjezdové cestě zpět, ale ještě jsem se zastavil

169 u terasovité zahrady, kde se Susan rozhodla vysadit tu zeleninu.

Sazeničky byly teď šest až osm palců vysoké a nerostl mezi nimi plevel, ani luční kvítí. U mramorového obrubníku terasy jsem viděl

ležet prázdný pytel od hnojiva. Susan se o svou zahrádku stará

dobře.

Pokračoval jsem směrem k domu. Vůbec jsem se nedivil tomu,

že Frank Bellarosa má zájem o Stanhope Hall. Přeci jen to byl

italský dům, něco, co muselo zasáhnout jeho fantazii tím, že to na

rozdíl od štukované vily Alhambra vypadalo jako opravdové palazzo.

Jenomž Stanhope Hall je asi třikrát větší než Alhambra a já nemohu podle ničeho usuzovat, jestli mají dost peněz na to, aby mohli opustit nový dům a začít znovu v jiném. Ne, nejsem naivní a dobře vím, kolik peněz organizovaný zločin vynáší, ale z těch může na povrch vyjít jen nepatrný zlomek. Během několika uplynulých týdnů jsem neustálé posílal svou sekretářku do veřejné knihovny, aby mi tam sbírala informace o Franku Bellarosovi. Podle článků z novin a časopisů, které mi přinesla, jsem si o rodině největšího mafiánského bosse v New Yorku poskládal dohromady několik zajímavých faktů. Například to, že se přestěhoval do usedlosti na Long Islandu. To jsem ale věděl. Také jsem zjistil, že vlastní půjčovnu limuzín a několik květinářství, která mají podle mne spoustu práce se zásobováním pohřbů. Má také firmu na odvoz odpadu, společnost na zásobování restaurací, konstrukční firmu, s níž jsem asi právě spolupracoval já, a spediční firmu HRH, která je oficiálním vlastníkem Alhambry.

A z těchto podniků pravděpodobně pocházejí jeho legální příjmy. Mám ale silné podezření, stejné, jako pravděpodobně má okresní prokurátor, že Frank Bellarosa je společníkem, ne-li majitelem ještě mnoha dalších firem, které registrovány nejsou.

Mohl by si ale koupit Stanhope Hall? A pokud ano, žil by tu? Co

měl ten chlápek za lubem?

Vrátil jsem se domů a z pracovny jsem si vzal aktovku. Protože

už bylo pozdě a parkování u vlakového nádraží bylo složité, požádal

jsem Susan, aby mě k vlaku odvezla.

Po cestě se mě zeptala. „Stalo se dnes ráno něco špatného?“

„Ale ne… jenom si tak přemýšlím.“

K nádraží v Locust Valley jsme dojeli s několikaminutovým

170

náskokem.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala se Susan.

„Pojedu tím ve čtyři dvacet.“ To je dojížděcí slang, a znamená to,

že pokud se vyhnu longislandskému železničnímu hororovému

show, mohl bych být v Locust Valley v 5.23. „Domů si vezmu taxi.“

A takhle se zase manžel ptá. „Vyzvedneš mě?“

„Já pro tebe přijedu,“ řekla Susan. „Anebo ještě líp, sejděme se

u McGladea a já ti koupím drink. A možná i večeři, jestli budeš mít

lepší náladu.“

„To zní dobře.“ Susan se mnou posledních pár týdnů cukruje jako hrdlička a já nevím, jestli je to výsledkem mého velikonočního kolapsu, nebo jestli je šťastná, že se jí vyplňuje její sen o stěhování stájí. Když jsem býval mladší, tak jsem opačnému pohlaví většinou rozumíval, to mi ale bylo tak pět šest let. V posledních čtyřiceti letech se ženy staly jaksi méně srozumitelnými. „Tvá zahrádka vypadá dost dobře,“ řekl jsem. „Díky. Nechápu, proč jsme zeleninu nikdy předtím nepěstovali.“

„Asi proto, že je snadnější si ji kupovat v plechovkách.“

„Ale je to tak vzrušující, sledovat ji, jak roste. Přemýšlela jsem,

co je to zač?“

„A ty sis je neoznačila? On mi je dal označené.“

„Jejda! Co mám teď dělat?“

„Nic. Myslím si, že ty sazenice vědí, co jsou zač. Ale už teď ti

můžu říct, že ti tam roste radicchio, bazalka, zelená paprika a lilek.“

„Vážně?“

„Věř mi.“ Zaslechl jsem hvízdat vlak. „Tak ahoj.“ Políbili jsme se

a já jsem vystoupil z auta a vešel na nástupiště právě ve chvíli, kdy

vlak zastavoval.

Po cestě na Manhattan jsem se pokoušel roztřídit si v hlavě věci, které mi nedávaly smysl. To, že se teď Bellarosa neozýval, bylo sice vítané, ale zase poněkud denervující. Potom jsem si ale vzpomněl na historky o tom, jak Mussolini na sebe nechával čekat zástupy lidí, které celé hodiny stály na přímém italském slunci, dokud nebyli napůl šílení a vyčerpaní. A potom, když už slunce zapadlo, přijel a lidé plakali a házeli na něj květiny a volali pozdravy, protože jejich šílenství se změnilo téměř v hysterii. To byli ale Italové, což já nejsem. Pokud se mnou Bellarosa 171

hraje nějakou psychologickou hru, tak to ji hraje se špatným hráčem. Jak se ale ukázalo, neměl jsem dlouho čekat, než se Il Duce

rozhodl znovu objevit.

Vlak žádné zpoždění neměl a v 5.23 jsem vystoupil na nástupiště v Locust Valley, přešel jsem přes Station Plaza a vstoupil

jsem do McGladeovy hospody. Ta bývá o víkendech irským pubem,

přes týden místem obchodních schůzek a pracovních obědů a od pondělka do pátku, tak od pěti do sedmi, se.z ní stává taková dekompresní komora, v níž mohou vystresovaní dojížděči vypustit

tlak.

Susan seděla u baru a popíjela drink s nějakou ženou, kterou mi představila jako Tappy nebo tak nějak a byla to členka Altánové společnosti, prý čekající na manžela, kterému asi ujel vlak. Podle toho, jak vypadala, začaly jejímu muži ujíždět vlaky už tak ve tři. Tady vždycky najdete pár žen, které čekají na manžely, kteří nedokáží chytit své vlaky. Některé z těchto dam někdy s manželem odcházejí, s tím nebo oním. Takže jsem si v duchu předsevzal, že se té Altánové společnosti musím podívat na kloub. Společně se Susan jsme se omluvili a odebrali jsme se do uzavřeného boxu, který nám rezervovala. Susan na sobě měla velice pěkně vypasované, červené pletené šaty, o nichž si myslím, že byly na časnou večeři u McGladea až příliš fintivé, ale asi vedle mého obleku s úzkými proužky nechtěla vypadat hůře oblečená a při pohledu přes stůl vypadala dobře. Když jsme dojídali prostou večeři bez chuti, řekl jsem. „Šéfkuchař asi má tvůj recept na bramborovou kaši.“

Usmála se. „Díky. Ale tyhle brambory byly polosyrové a kaše je hrudkovitá.“

To bylo přesně to, co jsem tím chtěl říci, ale nahlas jsem řekl.

„No, ale dnes večer bych si dezert dal.“

„Jo. Co bys řekl na cannoli a espreso?“

„Tohle v irském pubu nemají,“ namítl jsem.

„A možná trochu sambuca.“

„Ale ne, Susan. Ne, ne, ne.“

„Ano. Anna Bellarosová mi dnes odpoledne volala a pozvala nás

na kávu. Kolem deváté. Řekla jsem, že přijdeme.“ „Proč jsi mi nezavolala?“

172

„Protože bys řekl ne, ne, ne.“

Teď už mi došlo, k čemu se tak oblékla. „Ale já tam nejdu.“

„Podívej se, Johne, tohle je lepší, než večeře nebo nějaká

bestialita na Velikonoce, kdy bychom museli jíst části jehňat,

v domě plném paesano s.“

„Plném čeho?“

„Prostě tam jeďme, ať to máme za sebou. Je to snadnější, než se

jim několik příštích let vyhýbat.“

„Ne, to není.“

„Johne, jeho lidi nám stěhují stáj.“

„Tvou stáj, na tvůj pozemek.“

„Jsme v jasné nevýhodě. Buď slušný.“

„Nehodlám se nechat zastrašovat, podplácet nebo se nechat

nutit k tomu, abych přijal společenské pozvání. Dnes večer musím probrat šíleně moc práce,“ dodal jsem a zaklepal jsem na aktovku

vedle sebe.

„Udělej to pro mě.“ Našpulila na mě ty své úžasné rty. „Prosím.“ „Rozmyslím si to,“ zamručel jsem a podíval se na hodinky. Bylo

sedm patnáct. Zavolal jsem servírku a objednal si dvojitou

skotskou. Seděli jsme v boxu, já jsem trávil svou skotskou a svůj

vztek, zatímco Susan vyprávěla o tom a onom. Přerušil jsem ji

uprostřed věty. „Nosí Anna Bellarosová brýle?“

„Brýle? Jak to mám vědět? Po telefonu to nemůžu poznat.“

„To je vlastně pravda.“

„Proč?“

„Jenom přemýšlím.“ Dodal jsem. „Myslím, že jsem ji někde

viděl, a zamyslel jsem se, jestli mě pozná. Viděl jsem ji ve městě.

Myslím, že je to blondýna s velkýma plackama.“

„Velké co?“

„Sluneční brýle.“

„Aha… ale jak to víš…? Teď tomu nerozumím.“

„Ani já.“ Zase jsem se věnoval své skotské. V duchu jsem si

několikrát přehrál ten incident u kašny a zjistil jsem, že když mám

na sobě oblek, existuje asi padesátiprocentní šance, že mě nepozná.

Musím se hlídat, abych si před ní neklekal na všechny čtyři

a neplival vodu.

Nakonec, o půl osmé, jsem Susan řekl. „Trochu jsem se vrtal

173

v datech o panu Bellarosovi. Jednou seděl, v roce 1976. Odseděl si dva roky za daňové podvody. A to je to, čemu ty říkáš vrcholek

ledovce.“

„Svůj dluh vůči společnosti zaplatil,“ odpověděla Susan.

Skoro jsem se zadusil kostkou ledu. „To mluvíš vážně?“

„Kdysi jsem tu větu slyšela v jednom starém filmu. Znělo mi to

dobře.“

„Takže poslouchej. Existují důvodná podezření, že pan Bellarosa

je zapleten do distribuce drog, vydírání, prostituce, spekulace,

nabízení úplatků, vražedného spiknutí a tak dále a tak podobně. Kromě toho, okresní státní návladní pro distrikt jižního New Yorku, pan Alphonse Ferragamo, vyšetřuje obvinění, že pan Frank Bellarosa osobně zabil nějakého člověka. Tak co, ještě pořád chceš

jet do jeho velkého domu na kafe?“

„Johne, ale já prostě musím vidět, jak si Alhambru zařídili.“

„Mohla bys chvilku mluvit vážně?“

„Promiň.“

„Poslouchej mě, nebo mi odezírej ze rtů. Připravena? Já jsem

zákonů dbalý občan a nebudu se kamarádit se zločinci.“

„Slyším tě. A teď poslouchej ty mě, nebo mi čti ze rtů.

Připraven? Daňový podvod? Ted Turner, odsouzen na rok podmíněně. Spekulace? Dick Conners, tvůj bývalý golfový spoluhráč,.dostal dva roky za spekulaci s pozemkem pro dálnici. Drogy? Můžu ti vyjmenovat minimálně osm lidí, se kterýma se

stýkáme, a oni je berou. A co to bylo za právníka, se kterým jste

plachtili, jak zpronevěřil klientovy peníze?“ Pořádně mi to nandala, takže jsem sklonil hlavu ke skotské a dopil jsem ji. „Tak jo, Susan, takže nám tady řádí morální korupce. Jenomže to nezní tak špatně, když to dělají ti správní lidé.“ Zachechtal jsem se, aby bylo vidět, že žertuji. „Někdy dokážeš být děsně nafoukaný. Ale aspoň že o tom víš.“ „Ano.“ Chvíli jsem zůstal zticha a poslouchal jsem zvuky přicházející od baru. Řady zdecimovaných dojížděčů začínaly řídnout a těm osamělým ženám jejich potenciální manželé ještě nepřijeli. Byla to tichá hodinka. Tabby nebo Tappy, jak jsem si všiml, ještě pořád čekala na svého manžela, který pokud vůbec existoval, byl asi na služební cestě mimo město. Stejně jako mnoho jiných manželů jsem i já sem tam přemýšlel o tom, jaké by to bylo, 174

kdybych byl znovu svobodný.

Během těchto myšlenek jsem si z neznámého důvodu vzpomněl na svou nevlastní sestřenici, na rozkošnou Terri, manželku toho pitomce Freddieho, která mi opravdu zavolala kvůli své závěti, a na příští týden jsme si domluvili oběd ve městě. Tady u nás, když máte předměstské klienty v předměstské kanceláři a s někým si domluvíte oběd ve městě, tak je za tím většinou víc než jen oběd. Ale já jsem se rozhodl, že si v případě Terri budu hledět jen obchodu. Jednoho dne mě-to mé idiotské flirtování stejně přivede do maléru. To Beryl Carlisleová je jiný případ. Už jsem se s ní v klubu párkrát setkal od té doby, co jsem po ní házel laškovnými

pohledy. Když se spolu vidíme teď, dívá se na mne, jako by chtěla, abych po ní těmi laškovnými pohledy házel znow. Jenomže já jsem nestálý. A věrný. Pro mě neexistují žádné Terri, Beryl, Sally Anny

nebo Sally Graceové. Moje žena je jediná, o kterou mám zájem. Jo, a taky jsem sralbotka.

Někdo vhodil do jukeboxu několik mincí a byl to někdo, kdo měl nejraději padesátá léta. Do téměř prázdného baru vstoupili The Skyliners, pějící „Since I Don’t have You“. Tato píseň odnesla mé vzpomínky do dob, které asi byly o něco nevinnější, ale zcela jistě ne tak děsivé. Natáhl jsem se přes stůl a uchopil jsem Susan za ruku. „Náš svět se zmenšuje a mění se,“ řekl jsem, „a.my tady žijeme v horách jako nějaký vymírající druh, dodržujeme staré rituály a vykonáváme starobylé zvyky, a já si, Susan, někdy myslím, že jsme směšní.“ Stiskla mi ruku. „Mám pro tebe ještě jednoho svatého Jeremiáše. ‚Římský svět upadá, ale my držíme hlavy zpříma.‘“ „To je pěkné.“ „Jsi připravený jít?“

„Ano. Mám mu políbit prsten?“

„Podání ruky bude stačit.“ Dodala. „Já o tom večeru přemýšlím jako a výzvě, Johne. A ty výzvu potřebuješ.“ Což byla pravda. Proč se někteří muži nespokojí s planoucím ohněm a žhavou ženou? Proč chodí muži do války? Proč jsem šel do Alhambry navštívit draka? Protože jsem potřeboval nějakou výzvu. Ze zpětného pohledu jsem měl raději zůstat u McGladea a vyzvat Susan, aby si se mnou zahrála videohru Tanková bitva. 175

Díl třetí

Veliká je brána, a široká je cesta, vedoucí do záhuby.

MATOUŠ 7:13 176

Kapitola 15

Alhambra. Přijeli jsme pozdě, ale ne proto, že by to bylo moderní. Jen o deset minut. Já jsem řídil Susanina jaguára, kterého jsem zastavil před bránou z tepaného železa, nyní zavřenou. U mého okénka byl dodatečně přimontovaný interkom, jehož tlačítko jsem stiskl. Nikdo se mi neohlásil, ale křídla brány se začala pomalu otevírat. Ta technologie mi nahání hrůzu. Ale zase nám umožňuje žít na slušné úrovni bez toho, že bychom potřebovali služky, kuchaře, uklízečky a další pomocný lidský personál. A teď nám dokonce předvádí i jisté bezpečí a pohodlí, které nám kdysi dopřávali hlídači brány a správci usedlosti. Pan Frank Bellarosa ale měl obojí, technologii i služebnictvo, protože jak jsem projížděl otevřenými branami, objevil se mi před reflektory nějaký velký příslušník rodu Homo sapiens. Zastavil jsem, a ta postava se začala blížit k mému oknu. Byl to lidský samec okolo třicítky, oděný do tmavé hedvábné košile, rozepnuté až k pupku. Odhalovala tak moc chlupů, že mi bylo hned jasné, proč ji nemůže zapnout. Přes košili ještě měl tmavé sportovní sako, které, když se sklonil k autu, jeho podpažní pouzdro moc nezakrývalo.

Ten muž měl nepříjemný obličej s odpovídajícím výrazem.

„Můžu pomoct?“

„Jó. Sutta vidět Bellarosa.“

Všiml si Susan. „Aj, ahoj pani Sutterova.“ „Ahoj, Anthony.“

„Měl jsem poznat vaši auto.“

„To je v pořádku.“

To celé se odehrávalo jen několik palců od mého obličeje, ale

dělali, jako bych neexistoval. Předtím než Susan a Anthony stihli dokončit svou konverzaci, šlápl jsem na plyn a jaguár vyrazil po kočičích hlavách. „Chodíš sem často?“ zeptal jsem se Susan.

„Je milejší, než vypadá.“

„Ale má papíry a výcvik?“ Pomalu jsem pokračoval po dlážděné

177

cestě. Mám rád zvuk Michelinů na dlažebních kostkách. Zní to, jako byste přijeli ještě dříve, než z auta vystoupíte. Příjezdová cesta k Alhambře je asi čtvrt mile dlouhá a jak jsem už řekl, je rovná, lemovaná vysokými a krásnými vlašskými topoly, které teď byly všechny olistěny a dokonale prořezány. Mezi topoly stály nové parkové lampy, které zářily jemným žlutým světlem a ozařovaly tisíce nově vysazených květin. Před sebou jsem viděl bílé štukované zdi Alhambry a červené střešní došky. I když jsem byl otupělý, vždycky jsem byl uchvácen, když jsem v noci přijížděl k některému z velkých domů. Jejich příjezdové cesty byly projektovány tak, aby ohromily krále a milionáře, a všem ostatním aby nahnaly strach. Naneštěstí Bellarosa nebyl seznámen se zvykem rozsvěcet světla ve všech předních pokojích, když očekává hosty, takže dům vypadal tmavě a zlověstně, protože osvětleny byly jen přední dveře a nádvoří. Jak jste si už možná všimli, nebyl jsem v nejlepší náladě, takže navzdory faktu, že jsem byl poměrně uchvácen, jsem řekl. „Už vím, proč Bellarosa tenhle dům koupil. Vypadá to jako Villa di Macaroni.“

„Tohle slovo nepoužívej.“

„On ho používá.“

„To je mi jedno,“ řekla zase ona. „Ale ta španělská architektura je hezká, když je dobře udělaná. Bydleli tu Vanderbiltové, Johne.“

„Vanderbiltové bydleli všude, Susan.“ Zajel jsem na kruhové

nádvoříčko, uprostřed nějž stála nová třípatrová mramorová fontána, z níž tryskala a přepadávala voda, prosvícená mnohobarevnými světly. „Raně italská pouťová architektura, řekl

bych já.“ „Johne, sklapni.“

Zaparkoval jsem poblíž fontány, vystoupili jsme a po dláždění jsme přešli, k předním dveřím. Já jsem se zastavil a ohlédl jsem se zpátky po příjezdové cestě, po níž jsme právě přijeli. I tento pohled

na silnici, od brány až sem lemovanou topoly, byl také úchvatný.

I když jsem měl jisté výhrady vůči těm mnohobarevným světlům, bylo hezké vidět, že ta velká usedlost zase ožila. „Není to zlé,“ prohlásil jsem. Za branou jsem přes Grace Lane viděl na kopečku DePauwův koloniální dům. Zamával jsem.

„Komu to máváš?“ 178

„Panu Mancusovi,“ odpověděl jsem. „Komu? Aha…“ Chvíli zůstala mlčky stát, potom se zeptala. „Jsi připravený?“ „Asi ano.“ Obrátil jsem se zase k domu. Viděl jsem, že štukatura byla opravena, a u jižního křídla stálo lešení. Na nádvoří stálo několik palet s červenými střešními taškami a na trávníku bylo několik van na míchání cementu a kolečka. Zeptal jsem se Susan. „Víš, jak se Italové učí chodit?“ „Ne, Johne, řekni mi to.“ „Tlačí kolečka.“ Ale neznělo to tak legračně, jako když to říkal Bellarosa.

„Jak můžou jezdit s kolečky, když neumějí chodit?“ zeptala se

Susan.

„Ne, tys to nepochopila. Víš, to je… ále, kašli na to. Poslyš, chtěl

bych, aby té v devět čtyřicet pět začala bolet hlava.“

„Bolí mě z tebe už teď. A proč musím vždycky já předstírat, že

bolí hlava mě? Lidi si budou myslet, že mám nějakou

nevyléčitelnou chorobu. Proč bys nemohl v devět čtyřicet pět říct,

že tě začaly zlobit hemeroidy?“

„To se teď jako hádáme?“

„Ne, protože ty se uklidníš.“ „Ano, madam.“

Vyšli jsme po schodech z bílého vápence ke klenutým dveřím z masivního dubu, zavěšeným v pantech z tepaného železa. Susan ukázala na jeden z kamenných sloupů podpírajících sloupoví. „Věděl jsi, že tohle jsou původní sloupy z Kartága?“

„Slyšel jsem o tom.“

„Neuvěřitelné,“ řekla.

„Plenění,“ řekl jsem já. „Vy milionáři jste zplundrovali Starý

svět, abyste si vyzdobili domy.“

„A k tomu jsou snad peníze, ne?“ informovala mne lady Stanhopeová. „Možná si vzpomeneš na to, že každý mramorový krb ve Stanhope Hahu je z jiného italského paláce.“

„Ano, vzpomínám si na ten italský palác, kde chybí římsa u krbu.“ Zatáhl jsem za řetízek zvonku. „No, je čas na dezert.“ Susan mne nevnímala. Byla plně zaujata kartaginskými sloupy, po nichž neustále přejížděla rukama. Přemýšlivě řekla. „Takže dva tisíce let poté, co předkové Franka Bellarosy vyplenili Kartágo, on

179

a jeho kumpáni vyplenili půlku světa.“

„To je velice filozofické, Susan. Ale pro dnešek zůstaneme

u tématu zeleniny a možná i cementu.“

„Pokud budeš dnes večer hrát správnou hru, advokáte,“ zašeptala mi Susan, „možná se z tebe ještě před půlnocí stane

consigliere.“

„Nepřipadá mi to směšné.“

„No dobrá, tak jestli mě štípne do prdele, chci abys ho praštil.“

„Praštím ho, jestli štípne do prdele mě. O svou prdel se postarej

sama, drahá.“ Nenápadně jsem ji štípl až nadskočila a rozesmála se,

zatímco se těžké dveře otevřely dokořán a zjevil se nám Frank

Bellarosa osobně. Usmíval se. „Benvenuto a nostra casa.“

„ Grazie,“ odpověděla usmívající se Susan.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ řekl pan Bellarosa čistou angličtinou.

Mezi dveřmi jsme si s hostitelem potřásli rukama a Susan

dostala polibky na obě tváře, v italském stylu. Tohle asi bude

dlouhý večer.

Vstoupili jsme do rozsáhlého vestibulu ve stylu kolonády,

kterému by se dnes asi mělo spíš říkat atrium nebo dvorana.

Podlaha dvorany byla z lomových dlaždic a podél celé dvorany se

tyčily sloupy z růžového mramoru podpírající štukované oblouky. Nad první jsem viděl i druhou řadu sloupů a oblouků, z níž vyčnívaly balkony z tepaného železa. Veškeré osvětlení bylo nepřímé a působilo dramaticky a celou dvoranu zastřešovala kopule ze skla a železných filigránů. Ještě zajímavější bylo, že

v obou patrech kolonády byly mezi kvetoucími rostlinami a

palmami v květináčích klece, v nichž poskakovali tropičtí ptáci,

hrající všemi barvami a křičící a čiřikající na všechny strany. Celé

mi to přišlo jako něco mezi veřejnou voliérou v Rio de Janeiru a

drahým květinářstvím někde v supermarketu na Floridě.

Pan Bellarosa, jako vždy jemný a skromný, řekl. „Je to ale

čertovská hala, co?“

„Je překrásná,“ řekla Susan bez dechu.

Bellarosa se s očekáváním podíval i na mne.

„Jak dostáváte ptačí hovínka z těch klecí nahoře?“ snažil jsem se

vybádat.

Susan po mně střelila významným pohledem, ale pan Bellarosa mi to stejně vysvětlil. Mělo to cosi do činění se třicetistopým

180

žebříkem na kolečkách, který si nechal speciálně vyrobit. Ohromně

zajímavé.

Bellarosa si mne prohlédl. „Vy jste se celý převlékl.“

Uvědomil jsem si, že mne ještě nikdy neviděl v plné zbroji

Brooks Brothers, takže si asi myslí, že jsem se oblékl kvůli němu.

„Jel jsem sem přímo z práce,“ řekl jsem mu.

„Ach.“

Měl bych se zmínit o tom, že Bellarosa byl nedbale oblečen do šedých kalhot a bílé košile s krátkými rukávy, která zdůrazňovala nové opálení. Krátce jsem se podíval i na jeho boty a viděl jsem, že má na sobě sandály a ponožky. Jako by to nebylo dost strašné samo

o sobě, ty ponožky byly žluté. Chtěl jsem nějak přitáhnout Susaninu pozornost k jeho nohám, ale nebyla vhodná příležitost. Tady u nás, když si někoho pozvete na návštěvu, tak muži většinou nosí kravaty a saka, aby bylo jasné, že se necítí dobře. Ženy nosívají cokoli, co ženy nosívají. V tomto případě jsem byl poněkud znepokojen, co se týkalo jejích těsných červených šatů. Ale ona v červeném vypadá dobře, a tak jsem byl napůl pyšný a napůl jsem žárlil. Bellarosa se teď věnoval Susan, a zeptal se jí. „Tak jak to jde s tím chlívkem?“

„Oni tu… rozebrali to celkem hladce,“ odpověděla Susan. „Ale

dokáží to zase dát dohromady?“

Bellarosa se zdvořile usmál. Cha cha. „Dominic své práci

rozumí,“ řekl. „Ale mohl by tam pro vás propašovat pár

románských oblouků.“

Teď se smáli oba. Cha cha, ha ha.

„Pojďme,“ řekl pan Bellarosa a naznačil nám, abychom jej následovali. „Proč tu stojíme?“

Protože jsi nás tu stát nechal, Franku.

Následovali jsme našeho hostitele, který prošel jedním

z oblouků vlevo, a vešli jsme do dlouhé a prázdné místnosti páchnoucí čerstvými barvami. Bellarosa se zastavil a zeptal se mě.

„Co je tohle za místnost?“

„To mě zkoušíte?“

„Ne ne, chci tím říct, že si to nedokážu představit. Máme

obývák, máme jídelnu a pokoje, pokoje a pokoje. A co je tohle?“ Rozhlédl jsem se. „Koupelna ne.“

Susan nám do toho vstoupila. „Je to… vlastně tohle je původní

181

jídelna.“

Bellarosa se na ni podíval. „Jste si jistá?“

„Ano. Byla jsem tu, když tu bydlela poslední rodina před vámi.“

„Ten debilní dekoratér… a tak co je za místnost támhle ta?“

ukázal přes oblouk.

„To je ranní pokoj,“ informovala ho Susan.

„Ranní pokoj?“

S tím výrazem bych si mohl užít švandy, ale pro tentokrát jsem

to nechal být. „Ale na tom nesejde,“ ujistila ho Susan. „Tyhle staré

domy se teď používají jinak. Tak, jak vám to nejlépe vyhovuje.“ „Kromě toho,“ řekl jsem snaživě, „že nemůžete vařit v koupelně,

nebo jít do koupelny…“

„Johne,“ přerušila mne Susan, „my už jsme v obraze, drahý.“ Prošli jsme za panem Bellarosou skrz nově objevenou jídelnu

a pod podloubím, které vedlo do ranního pokoje. Byla to celkem

velká místnost hned vedle komorníkovy přípravny, z níž se zase

vcházelo do kuchyně. Bellarosovi zřejmě ani v nejmenším nevadilo,

že nás přijal v ranním pokoji – kterému se někdy říká snídaňový

pokoj –, protože si myslel, že je to jídelna. Abych byl ale upřímný,

tak jsem zahlédl takový náznak toho, že i sedlák může být zmatený.

Na jednom konci dlouhého jídelního stolu vytáhl dvě židle.

„Sedněte,“ zavelel.

Sedli jsme si. Pan Bellarosa poodešel k bufetu, z něhož vyňal

podnos s likéry a křišťálové skleničky, které před nás postavil.

„Tady. Poslužte si. Neostýchejte se, já přijdu za pět minut.“

Lítacími dveřmi odešel do komornické přípravny a jak šel dál do

kuchyně, já jsem sledoval jeho vzdalující se záda. Dveře se za ním

ustálily. Pět, čtyři, tři, dva, jedna…

„Johne, ty jsi ale debil.“

„Děkuji.“ Prozkoumal jsem podnos. „Sambuco, má drahá?“

„Uklidni se. Mluvím vážně.“

„Tak jo. Nechci, aby nás zabil.“ Oběma jsem nám do skleniček

nalil trochu sambuca. Na tácku zde leželo i několik kávovýeh zrnek

a já jsem do každé sklenky jedno zrnko vhodil. Pozvedl jsem svou

sklenici a řekl jsem. „Nazdar.“

„Centanni.“

Napili jsme se. „Co to říkal s tou Cosa Nostrou?“ zeptal jsem se. „Nostra casa, Johne. Náš dům. Vítejte v našem domě.“

182

„Ajo. A to nemohl říct rovnou?“ Zatímco jsem usrkával likér,

rozhlížel jsem se po místnosti. Ta byla orientována na jihovýchod

stejně jako většina ranních pokojů, aby v nich při snídani viděli

vycházející slunce. V dnešních dnech tato místnost sloužívá

k většině rodinných jídel, protože se obyčejně nachází blízko kuchyně, ale já jsem Bellarosovy podezíral z toho, že jedí v kuchyni a formální návštěvy přijímají ve snídaňovém pokoji, nebo možná ve sklepě. Jižní a východní stěny místnosti byly celé osazeny okny a jak

jsem se díval ven, rozsvítily se tam náhle barevné bodové

reflektory, které nově zkultivovanou zahradu osvítily odstíny červené, modré a zelené. Susan jsem řekl. „Detektory pohybu musely zachytit blížící se zásahovou skupinu. Až uslyšíš výstřely,

padni na zem.“ „Johne.“

„Promiň.“

„A nemluv tak nahlas, prosím tě.“

Zachrochtal jsem a nalil další dvě sklenky. Sambuco mám rád.

Připomíná mi centové lékořicové pendreky. Prohlédl jsem si

i zbytek pokoje. Nábytek byl takový ten tmavý, střízlivě

středomořský, řekl bych, a vypadalo to, že se zbytkem domu ladí.

Susan si pokoj také podrobně prohlížela a tiše jej ohodnotila.

„Není to tu špatné. Řekl, že tu měli dekoratéra, ale nevyužili nikoho

z místních, protože o tom bych věděla.“

„A právě proto oni nepoužívají nikoho z místních, Susan,

protože jinak bys už znala i velikost podprsenky paní Bellarosové.“

Usmála se. „No, ale ať už použili koho chtěli, tak nerozeznal

jídelnu od snídaňového pokoje.“

„Tys to ale napravila s taktem sobě vlastním,“ řekl jsem.

Rozesmála se. „A co jsem mu měla říct?“

Pokrčil jsem rameny a nalil jsem si druhou nebo třetí sklenku.

Byl jsem trochu pod parou a rozhodl jsem se, že už nebudu rýpat do

Susan, která stejně necítila žádnou vinu na tom, že jsme tam byli. Zeptal jsem se jí. „Koupil si tento dům někdo potom, co ho opustili

Barretovi?“

„Ne. Zůstal tu neobsazený.“ Chvíli přemýšlela, a potom dodala. „Když jsem byla v prvním ročníku na univerzitě a byla jsem doma na jarních prázdninách, zavolala mi z města Katie Barretová.

183

Předtím jsem o ní celé roky neslyšela. Setkali jsme se na nádraží

v Locust Valley a já jsem ji odvezla sem. Chvíli jsme se tady

procházely a vzpomínaly jsme na dobu, kdy jsme byly ještě děti.

Bylo to tak trochu smutné.“

Na to jsem neřekl nic. Susan pokračovala. „A potom, několik let nato, byl tenhle dům zamořený squattery. Něco jako hipícká komunita. Žili tu bez vody nebo elektřiny a v zimě spálili všechno dřevo, které se vešlo do krbu. Všichni z Grace Lane si stěžovali, ale policii hodně dlouho

trvalo, než je odsud vyhnala.“

Přikývl jsem. Šedesátá léta byla svým způsobem zkouškou toho,

kolik anarchie náš systém dokáže vydržet, a jak se ukázalo, systém to vzdal.

Susan dodala. „Vzpomínám si, jak byl můj otec na policii naštvaný. Řekl jim, že bance to tak dlouho netrvalo, než z Alhambry dostali Barretovy, kterým to tady patřilo.“ Já jsem zase přikývl. Jistě v tom bylo nějaké mravní ponaučení a jistě to mělo co do činění se soubojem autority a moci, s dobrovolným podrobením se, anebo tím ‚pojďte si pro mě, vy svině‘. Tomu Frank rozuměl. „No, možná se policii podaří vyhnat pana Bellarosu,“ řekl jsem. „Ne pokud platí daně, Johne.“ „Pravda.“ Měl jsem pocit, že si na historii Alhambry po těch hipících vzpomínám a také jsem si vzpomněl na to, že designéři ji v několika případech využili při předváděčkách. Přestože jsem nikdy neměl tu čest vidět, co ti podivní lidé s velkými domy provádějí, jiní chlapi mi říkali, že návrháři interiéru s plechovkami slézové barvy nebo s rolemi duhových tapet dokáží opuštěné panské sídlo poničit mnohem víc, než stovka vandalů. Také jsem si vzpomněl na to, že od poloviny do konce sedmdesátých let v Alhambře proběhlo několik charitativních akcí, buďto přímo v domě, nebo v létě v půlakrovém patiu. Pokud v takovém panství fungovaly instalace a pokud longislandská

elektrorozvodná společnost dostala peníze za šťávu předem, bylo možné si dům pronajmout od banky nebo od okresu na krátkou dobu pro účely charity, zájezdů, předváděček designérů, natáčení filmu a podobně. A tak domy, které kdysi patřily Astorům, Vanderbiltům a jiným, jsou teď k mání pro každého, kdo má pár

184

babek a potřebuje prostor k prezentaci. Susan se jednou na jednu z takových charit vydala beze mě – něco jako akce Zachraňte kaviár vyzy velké, nebo tak –, ale já jsem byl v Alhambře poprvé v životě, přestože jsem věděl, že posledních patnáct let se vila v podstatě rozpadala. Kanalizace byla v tahu, okna byla vyražená a střechou zatékalo, takže se tu nemohli scházet návrháři, ani tu nebylo možno pořádat charitativní tancovačky pro lidi, kteří jsou jinak zvyklí nacpat se a zatančit si kdykoli a kdekoli, pokud je to pro dobrou věc. V mnoha ohledech není historie Alhambry příliš odlišná od historie ostatních velkých domů, o nichž jsem věděl. Susan jsem se zeptal. „Neříkala jsi mi, že jste tu byli těsně předtím, než si to tu koupil Bellarosa?“

„Ano, vloni na podzim s Jessikou Reidovou, tou realitní

agentkou, a ještě několika dalšími dámami. Jenom jsme tu tak okouněly. Jessica měla klíč, i když jsme žádný nepotřebovaly, protože polovina zámků byla stejně vylámaná.“ „Nevypadá to, že byste si některá z vás ten dům koupily.“

„Byl fakt v hrozném stavu. Byly tu veverky a dokonce si všude

po domě postavili hnízda i ptáci.“ „Taky je dodnes dům plný ptáků.“ „Víš, ale stejně to bylo smutné, Johne, protože si to tu pamatuji jako dobrý a milovaný domov, dokud tu bydleli Barretovi. Ale teď znovu ožívá. Je úžasné, co s domem dokáže udělat pár set tisíc dolarů.“ „No jo, ale to je jako nic. Zkus říct pár milionů. A to ještě neskončil. Možná, že tenhle dům bude to, co dona dostane na lopatky. Přihlas se do klubu kutilů, Franku. Tohle místo je bezedná díra.“

„Poslyš, vy dva už máte něco společného.“

„Ano. Říkal mi, že paní Bellarosová chce přestěhovat zahradní

fontánu o šest stop doleva.“ „Johne.“

„Promiň.“ Dal jsem si ještě jeden drink. Možná mě to sambuco neopilo. Možná jenom nutí lidi, aby se chovali sprostě. Podíval jsem se na hodinky. Uplynulo už více než čtvrt hodiny a já jsem začal přemýšlet nad tím, jestli pan Bellarosa opravdu nezkouší ten Mussoliniho trik. Potom jsem si na druhé straně místnosti všiml

185

telefonu na malém stojánku. Byl to moderní přístroj s několika linkami, z nichž teď jedna svítila. Don volal a velel.

Znovu jsem se rozhlížel po pokoji a tentokrát jsem si všiml, že

nad bufetem visí nějaký obraz v laciném rámu. Byl to Ježíš, s rozpřaženými pažemi a jasně rudým srdcem, které zářilo z jeho hrudi jako stylizovaný exoskeletový orgán. Na spodní straně obrázku byla vytištěna slova Svaté srdce Ježíšovo. Susan jsem na

ten obraz upozornil.

Chvíli si ho prohlížela a potom podotkla. „Vypadá velice

katolicky.“

„Vypadá to jako terč pro střelbu z pistole.“ „Nerouhej se.“ Susan se ke mně zase obrátila. „Vidíš, oni jsou věřící. A věřící člověk by se nemohl zaplést,“ ztišila hlas až do

šepotu, „s drogami, prostitucí a tím vším.“

„To jsem si nikdy nemyslel,“ řekl jsem suše.

Musím uznat, že navzdory mému velkopanskému postoji jsem

se setkání s paní Bellarosovou celkem obával. Ne že bych jí udělal něco zlého, nebo že bych ji nějak ohrožoval – jen jsem na ni vrčel, když jsem klečel na všech čtyřech –, ale asi by se mi to těžko vysvětlovalo, kdyby se mě na to zeptala. Ještě horší by bylo, pokud by ona byla poněkud hysteričtější povahy. Úplně jsem si ji představoval, jak na mne ukazuje a ječí. „Franku! Franku! To je on!

Je to on! Zabij ho!“

To bychom naše přátelství rozhodně nezačali nejlépe. Uvědomil jsem si, že jsem sem asi neměl chodit, ale také jsem věděl, že bych na paní Bellarosovou stejně dříve nebo později narazil. I když, kdybychom nechali uplynout delší časový úsek, možná by si už nevzpomněla jak vypadám, nebo bych si já mohl nechat narůst

knírek.

Zatímco jsem takto přemýšlel, osvítil mne nápad. Co nejnonšalantněji, jak jsem jen mohl, jsem z náprsní kapsy vytáhl své brýle na čtení a nasadil jsem si je. Přitáhl jsem si k sobě několik lahví a začal jsem studovat jejich etikety. Koutkem oka jsem viděl Susan, jak mě pozoruje. „Je to zajímavé?“ zeptala se mě. „No jo. Poslechni si tohle. ‚Capella je unikátní likér, vyráběný z nicciole, což je původní italský ořech. Capella se vyrábí i plní v Turíně…‘“

186

„Jsi opilý?“

„Ještě ne.“ Nalil jsem nám oběma další sambuco. „To stačí.“ „Ale on říkal, abychom se neostýchali.“ Několik dalších minut jsme pili v tichosti. Světlo na telefonu už nesvítilo, ale potom telefon jednou zazvonil a někdo ho zvedl a indikátor spojení zůstal rozsvícený. Představil jsem si dona v kuchyni, jak dohlíží na kávu a dezert, zatímco, vyřizuje obchody po telefonu, a na zeď si píše jména lidí, které chce nechat zabít. „To si ty brýle necháš na sobě?“

Obrátil jsem se k Susan. „Ano.“

„Proč?“

„Poslyš, proč jsi nikdy nemalovala tenhle barák?“ zeptal jsem se,

částečně proto, abych změnil téma.

Tou náhlou změnou byla pravděpodobně trochu zmatena, ale

odpověděla: „Myslím, že by to bylo moc smutné. Ale nafotila jsem

tu jeden film diapozitivů, když jsem tu byla s Jessikou. Většinou

v tom atriu. Takže se můžeš podívat, jak, to tu vypadalo.“

„Řekni mi to ty.“

„No, já ti potom ukážu ty diáky. Proč máš na sobě…“

„Řekni mi, jak to tu vypadalo, když jste tu byly.“

Pokrčila rameny. „No… ta skleněná kopule byla rozbitá

a dovnitř se dostala voda. Na podlaze normálně rostla tráva,

lišejníky a nějaké houby, na zdech byl mech a v prasklinách

štukatury rostlo kapradí. Neuvěřitelně dobrá studie pádu

a chátrání.“ Zamyslela se a dodala. „Možná bych to mohla

překreslit z těch diapozitivů.“

Podíval jsem se na ni. „Ale nechci, abys jim ty obrazy prodávala.“

Odpověděla. „Já jsem myslela, že bych jim jeden dala jako náš

dárek na uvítanou.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Oni by to ocenili, Johne. Italové umění milují.“

„To jistě.“ Pokynul jsem hlavou k Ježíšovu svatému srdci na zdi.

„Poslouchej, Susan, to je trochu moc extravagantní. Mohlo by ti to

trvat celé měsíce, než bys dokončila jedno plátno. A ty jsi žádné nikomu nikdy nedala. Ani vlastní rodině. Svému otci jsi za obraz toho chrámu lásky naúčtovala šest tisíc dolarů.“

187

„On si ho objednal. Tohle je něco jiného. Já chci namalovat atrium Alhambry jako zříceninu. Taky jsme sem přišli s prázdnýma

rukama, a nakonec jim dlužíme velkou laskavost za tu stáj.“

„Ne, co se týče laskavostí, jsme plně vyrovnáni – dal jsem mu rady zdarma. A tobě dám taky jednu radu zdarma – nenech se do ničeho zatáhnout.“

„Já to ale necítím tak, jako bychom mu tu laskavost oplatili, a když já chci…“

„A co se stalo s tím perleťovým domovním štítem Casa Bellarosa? Nebo ještě líp, proč jim neupečeš koláč? Ne – ani to možná není dobrý nápad. Co tak mu dát bušl koňského hnoje na

zahrádku?“

„Skončil jsi?“

„Ne.“

Ale ještě předtím, než jsme se stačili pobít, vrazil do lítacích dveří pan Frank Bellarosa, zadkem napřed, a v náručí nesl velký elektrický kávovar. „Okay, takže tady je káva.“ Postavil přístroj na bufet a zapojil ho. „Máme i espreso, kdybyste chtěli.“ Usedl do čela stolu a nalil si sklenku capelly. „Už jste to vyzkoušel?“ zeptal se mě. „Ne,“ odpověděl jsem, „ale už vím, že se to dělá z oříšků nicciole.“

„Jó. To je jako lískové ořechy. Jak to víte?“

Usmál jsem se na Susan a odpověděl jsem. „Přečetl jsem si

etiketu.“

„Ajo.“ Vzal z podnosu několik pražených kávových zmek a dvě

z nich vhodil do sklenice Susan, dvě potom mně. Řekl nám. „Buďto

si tam nedávejte zrnka žádné, nebo tři. Ale ani míň, ani víc.“

Ať se na místě propadnu, jestli bych se ho já kdy zeptal proč,

jenomže Susan byla rychlá. „Proč?“ zeptala se.

„Tradice,“ odpověděl pan Bellarosa. „Ne – pověra,“ připustil

a jemně se při tom zachechtal. „Italové jsou velice pověrčiví. A ty tři

zrnka mají být pro štěstí.“

„To je fascinující,“ vydechla Susan.

No, ve skutečnosti to byla pěkná blbost. „Copak vy jste

pověrčivý?“ zeptal jsem se Bellarosy.

Usmál se. „Věřím ve štěstí a ve smůlu. Vy ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem já. „Já jsem křesťan.“

„A co to s tím má společného?“

188

„Všechno,“ informoval jsem ho.

„Jó?“ Chvilku přemýšlel, a potom řekl. „Jó, já vám rozumím. Ale

my Italové věříme na ďáblovo znamení, dobré znamení, tři mince

ve fontáně, tři zrnka kávy v sambucu a spoustu dalších věcí.“

„To je pohanské,“ řekl jsem.

Přikývl. „Jó. Ale musíte to respektovat. Vy to jenom nevíte.“

Podíval se na mě. „Vy to jenom nevíte.“ Potom změnil téma. „Ale

víte co, kapucino vám udělat nemůžu. Koupil jsem perfektní stroj,

přímo z restaurace, když jsem byl před pár měsíci v Neapoli.

Nechal jsem si ho poslat, ale myslím si, že mi ho šlohli na

Kennedyho letišti. Ten chlápek v Neapoli říkal, že ho odeslal v pořádku, a já mu věřím, takže jsem se poptával na Kennedyho letišti, ale nikdo o něm nic neví. Chápete? A federálové si stěžují na to, že prý tu bují organizovaný zločin. Myslíte si, že organizovaný zločin krade kafemašiny? Ne. Já vám řeknu, kdo tady krade –

melanzanes.“ Podíval se na Susan. „Capisce?“ „Baklažáni?“

Bellarosa se usmál. „Jó. Baklažáni. Černí. A Španěláci a ti šmejdi z bezpečnostních služeb na letištích. Oni kradou. Ale kdykoli se někde objeví nějaký problém, tak je to organizovaný zločin, organizovaný zločin. Blbost. Je to neorganizovaný zločin, co tuhle zemi ničí. Narkomani a cvoci. Capisce? “ podíval se na nás

oba.

Po tomto bizarním monologu jsem nebyl schopen nalézt slov,

takže jediné co jsem dokázal říci, bylo. „Kapiš.“

Bellarosa se rozesmál. „Ka-pííš. Dejte si ještě.“ Naplnil mi

sklenici sambucem, a já jsem se zatím o to slovo pokusil znovu, ale tentokrát jen v duchu. Capisce.

Susan, která, jak už jsem říkal, je někdy trochu naivní, se hlavy největší newyorské zločinecké rodiny zeptala. „Nahlásil jste krádež

na celnici?“

„Jasně.“ Bellarosa zamlaskal. „Přesně to jsem potřeboval, že jo? Aby se tenhle příběh dostal do novin a abych se kvůli posměchu musel vypakovat z města.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Susan.

Bellarosa po mně střelil pohledem a Susan řekl. „Oni by si mysleli, že jsem si to z letiště ukradl sám.“

„Och, aha. To by tedy byla ironie.“ 189 „Jó, ironie.“ Bellarosa s požitkem usrkl sambuca. „Ach, to je velice jemné.“ Podíval se na Susan. „Má žena už jde. Ona se musela

ujistit, že bude všechno perfektní. Říkal jsem jí. ‚Buď v klidu. Jsou to naši sousedi. Jsou to dobří lidé.‘“ Podíval se na mne. „Ale znáte to, jaké ženy jsou. Všechno je pro ně veliká událost. Je to tak?“ „Bez komentáře,“ odpověděl jsem s rozvahou. Hned vzápětí se otevřely lítačky. Upravil jsem si brýle a užuž jsem byl připravený

vstát, ale ona to paní Bellarosová nebyla. Byla to nehezká mladá

žena v nevýrazných černých šatech a v zástěře služebné, nesoucí tác. Odložila ho na bufet a vyskládala z něj na stůl šálky a podšálky, stříbrné příbory, ubrousky a takové ty věci. Obrátila se a beze slova

odešla, bez úklony, pukrlete, dokonce i bez italského pozdravu.

„To je Filomena,“ řekl Bellarosa. „Ona je z druhé strany.“ „Z druhé strany čeho?“ zeptal jsem se já.

„Z té druhé strany. Z Itálie. Ona moc anglicky nemluví, což je

pro mě dobré. Ale tihle paesano s se učí rychle, ne jako ti vaši umaštěnci. Když nám chcete lézt do země, musíte umět jazyk.“

Dodal. „Ubohá Filomena. Je tak ošklivá, že se nikdy nevdá za

amerického chlapce. Řekl jsem jí, že jestli u mě zůstane tři roky a nenaučí se anglicky, tak jí dám věno, aby se mohla vrátit zpátky do Neapole a tam se vdát. Ona ale chce zůstat tady a stát se Američankou. Musím jí najít někoho slepého.“

Podíval jsem se na Bellarosu. Tak toto byl opravdový don,

padrone v celé své podstatě, který za jiné lidi rozhodoval o jejich životech, přičemž byl současně krutý i štědrý.

Susan se ho zeptala. „A vy mluvíte italsky?“

Udělal rukou nepatmé gesto. „Cosi, cosi. Taktak se protloukám,“ dodal. „Neapolitáni mi rozumějí. To jsem i já, Napoletano. Ale Sicilianos – to jsou ti ze Sicílie – těm nerozumí nikdo. To ani nejsou Italové. A kde jste se vy naučila italsky?“ zeptal se Susan.

„Proč si myslíte, že umím italsky?“

„Dominic mi to říkal.“ Usmál se. „On mi řekl – italsky mi řekl.

‚ Padrone, ta americká lady s červenými vlasy mluví italsky!“

Bellarosa se rozesmál. „On z toho byl úplně pryč.“

Susan se usmála. „No, víte, já vlastně moc dobře nemluvím.

Naučila jsem se to ve škole. A vybrala jsem si to proto, že mým

hlavním předmětem byla krásná umění.“

„Jó? No tak z toho vás vyzkouším později.“

190

A takto jsme si povídali ještě několik minut, a kdybych chtěl tvrdit, že jsem se při tom nebavil, asi bych lhal. Ten chlap věděl, jak zaujmout posluchače, i to, jak vyprávět příběh, a přestože nám neřekl nic veledůležitého nebo snad nadprůměrně inteligentního, byl Bellarosa plný života a oduševnělý a použil víc gest i mimiky,

než já použiji za celý rok. Naplnil nám všem sklenice sambucem, ale potom si to rozmyslel a navrhl, abychom vyzkoušeli amaretto,

které nalil do čistých sklenic, zatímco neustále hovořil. Byl to muž, který si očividně užíval života, což bylo podle mne pochopitelné u člověka, který moc dobře chápal to, že i jeho život může kdykoli skončit. Bez obalu jsem se ho zeptal. „Máte tady v domě ochranku, nebo jenom Anthonyho u brány?“ Podíval se na mne a chvíli neodpovídal. „Pane Suttere,“ řekl potom, „bohatí lidé v této zemi, stejně jako v Itálii, musejí sebe i své rodiny chránit před únosci a teroristy.“

„Ne v Lattingtownu,“ ujistil jsem ho. „Máme tu velice striktní

obecní nařízení.“

Bellarosa se usmál. „A to my máme taky jedno velice striktní

pravidlo, pane Suttere, a já vám ho teď povím. To pravidlo zní – nikdy se jiného muže nedotkneš v jeho vlastním domě nebo před jeho rodinou. Takže nikdo ze sousedství se ničeho takového bát

nemusí. Okay?“

Tento rozhovor začínal být zajímavý. Odpověděl jsem. „Možná byste mohl zajít na příští zasedání obce a ujistit všechny do

záznamu.“

Bellarosa se na mě podíval, ale neřekl nic. To já jsem bezohledně pokračoval. „A proč tu tedy máte všechny ty stráže?“ Naklonil se ke mně a tichým hlasem mi řekl. „Ptal jste se mě, co jsem se naučil na La Salle. Tak vám povím jednu z těch věcí, co jsem se tam naučil. Nezáleží na tom, kolik mírových smluv podepíšete, musíte být čtyřiadvacet hodin denně ve střehu a na stráži. Tím pádem jsou všichni upřímní a lidem se lépe spí. S tím si nedělejte starosti.“ Poklepal mi na rameno. „Tady jste v bezpečí.“ Já jsem se na oplátku usmál a snaživě jsem zdůraznil. „A víte, že máte dvojitou ochranu, pane Bellaroso? Pozornost od daňových poplatníků. Capisce? “ Zasmál se, a potom zafuněl. „Jó. Sledují přední bránu, ale já si hlídám svůj zadek.“ Potom začal vyzvídat. „Takže, vy o tom víte, 191

pane Suttere? A jak jste se o tom dozvěděl?“ Už jsem se chystal odpovědět, ale vtom jsem ucítil kopanec do kotníku. Takový kopanec do kotníku samozřejmě neznamená. „Jsi tak okouzlující a vtipný, drahoušku, pokračuj prosím.“ Susan se našeho hostitele zeptala. „A neměla bych paní

Bellarosové pomoci v kuchyni?“

„Ne, ne. To je v pořádku, ona z toho jenom dělá obrovskou věc. A klidně vám můžu říct, co právě dělá, protože to vím. Plní kremrole. Víte, když je koupíte už naplněné, tak se někdy stane, že jsou ty kremrole potom promáčené, a to i z nejlepší pekárny. Takže má žena kupuje trubičky zvlášť a krém taky zvlášť, nebo si ho dělá

doma a nacpává ho tam, nacpává a nacpává. Lžící.“

Susan přikývla, podle mě trochu nejistě. Mě to svým způsobem asi trochu překvapilo, že je tento muž tak prostý a otevřený a že jeho žena teď v kuchyni plní cukroví lžící. Nebral si kvůli Sutterovým žádné servítky, to vám řeknu najisto. Ale nevím, jestli mě to mrzelo, nebo těšilo. Potom se dveře otevřely znovu a vstoupila do nich plnoštíhlá blondýna, nesoucí ohromný podnos, na němž bylo tolik cukroví, že by nasytilo středně velkou čínskou vesnici. Skoro jsem té ženě ani neviděl do obličeje, ale kvůli svým ňadrům měla ruce roztažené tak daleko od sebe, že jsem okamžitě poznal, že je to paní B. Vstal jsem, stejně jako Bellarosa, který od ženy převzal podnos a řekl. „Tohle je moje žena Anna.“ Položil podnos na stůl. „Anno, tohle jsou pán a paní Sutterovi.“

Anna si otřela ruce o stehna a usmála se. „Dobrý den.“ Potřásly si se Susan rukama a potom se obrátila ke mně. Naše oči se setkaly, naše ruce se dotkly, naše rty se usmály a její obočí se nakrčilo. „Jsem velice rád, že vás poznávám,“ řekl jsem. Ona na mě neustále koukala a já jsem skoro slyšel, jak jí mezi přimhouřenýma očima cvakají relátka. Klik, klik, cvak. „Nepotkali jsme se někde nebo tak něco?“ zeptala se. A právě to „nebo tak něco“ mi způsobilo menší nevolnost. „Myslím, že jsem vás zahlédl v Loparu,“ řekl jsem, protože jsem si dokázal vzpomenout na jméno italské tržnice v Locust Valley, do

které mě zaživa nikdo nedostane.

„Anó,“ souhlasila nepřesvědčena. „Ne,“ změnila názor. „Ne… já

na to přijdu.“

192

Kdybych byl opravdový muž, strhl bych si brýle z nosu, padnul bych na podlahu a tam bych odhalil svou pravou totožnost. Jenomže jsem netušil, co dobrého by z toho mohlo vzejít.

„Proč všichni stojíte?“ zeptal se pan Bellarosa, tentýž, který nepochopil to, proč jsme zůstali stát v atriu. „Sedněte, sedněte,“ zavelel. My jsme si sedli a on své ženě nalil amaretto. Potom jsme

se všichni pustili do nezávazné konverzace.

Paní Bellarošová seděla u stolu přímo naproti mně, což se mi

sice moc nelíbilo, ale zase jsem mohl sledovat, jestli si náhodou na

to příšerné božíhodové ráno už nevzpomněla. A jestli vás to zajímá, tak na sobě měla to, čemu se říká hostitelčina pyžama. Dalo by se říci, že jejich barva byla duhově oranžová, ale ve skutečnosti se měnila při každém jejím pohybu. Na uších měla velké trojúhelníkové náušnice, na které kdyby připojila krátkovlnné

rádio, tak by mohla chytat vysílání až z Neapole. Na krku jí visel

zlatý kříž, který se jí tak nějak podivně uhnízdil ve žlábku mezi ňadry, že mi to připomnělo Krista v Andách. Na pěti z deseti prstů měla také zlaté prsteny a na obou zápěstích zlaté náramky. Pokud

by spadla do toho bazénku u kašny, napadlo mne, tak by se utopila

pod váhou toho zlata, nebo by díky těm obrovským plicím plavala na hladině? Měl bych se ještě zmínit o tom, jak vypadala. Nebyla nehezká. Záleží na tom, co máte rádi. S make-upem to přeháněla, ale všiml jsem si, že na Italku má jemnou pleť. Měla světlemodré oči, plné rty měla zvýrazněny barvou, která se jinak používá k označení nouzových východů, a vlasy, jak už jsem řekl, měla odbarveny na blond. Teď jsem viděl černé kořínky. Vypadala celkem příjemně, ráda se smála a měla překvapivě ladné pohyby. A voněla příjemným parfémem. Nevím nic o tom, jak by měla žena mafiánského dona vypadat, protože takovou nikdy nevidíte na veřejnosti ani v novinách, ale myslím, že Anna Bellarosová vypadala lépe, než je běžný průměr.

Někdy, když mám takovou tu chlapsky-šovinisticky-prasečí náladu – což se zaplaťpánbůh, nestává zase tak často –, pokouším se představit si, jestli bych šel do postele s nějakou ženou, kterou jsem zrovna potkal. A přesně tak jsem se teď díval i na Annu

Bellarosovou.

Když jsem byl na univerzitě, měli jsme pět klasifikačních stupňů na to, jak hodnotit holčičí vzhled. Tato stupnice byla odvozena od

193

toho, kolik světla jste chtěli mít v ložnici. Existovaly tam tři

kategorie žárovkových žen – 100wattové, 70wattové a 30wattové.

Potom jsme tam měli ženy pouze s nočním světlem a nakonec ženy úplně potmě. Anna Bellarosová si všimla, že si ji prohlížím, a usmála se. Měla hezký úsměv, takže když jsem si propočítal všechno, co jsem dnes vypil, ohodnotil jsem ji tak, že bych pravděpodobně rozsvítil

70wattovou žárovku.

Frank Bellarosa navrhl přípitek. „Na naše nové sousedy a nové

přátele.“

Na to jsem se napil, i když jsem při tom měl pod stolem zkřížené

prsty. Jasně že jsem pověrčivý.

Chvíli jsme plkali a Susan se rozplývala nad těmi zákusky,

potom Bellarosovy pochválila za všechnu tu práci, kterou na

Alhambře odvedli. Nahodili jsme ještě několik možných názvů usedlosti a já jsem zkusil Casa Cannoli. (Cannoli jsou právě ty báječné kremrole, které Susan paní domu chválila, pozn. překl.)

Frank Bellarosa se Susan vyptával na zeleninovou zahrádku a Anna

se mne zeptala, jestli si nechci odložit sako a vázanku. Samozřejmě že jsem nechtěl. Takhle jsme to vedli asi deset, patnáct minut, než Frank Bellarosa konečně řekl. „Hele, říkejte mi Franku, okay? A má

žena je Anna.“

A Susan samozřejmě řekla. „Já jsem Susan.“

Takže byla řada na mně. „John,“ řekl jsem.

„Dobrá,“ řekl Frank.

S mafiánským donem jsem si ještě nikdy netykal, takže jsem

z toho byl celý rozechvělý. Už jsem se nemohl dočkat, až zajedu

k Potoku a s novinkou se pochlubím.

Paní Bellarosová vstala a nalila nám kávu. Všichni jsme se cpali

zákusky. Káva a zákusky byly perfektní. Žádné reklamace.

Potom se konverzace stočila na děti, jak se to většinou mezi rodiči stává, ať už jsou to králové a královny, nebo zloději a kurvy. Rodičovství srovnává rozdíly nebo, což zní asi optimističtěji, lidi obyčejně spojuje. Já už jsem se trošku rozcvičil, částečně diky přítomnosti paní Bellarosové, ale spíš asi proto, že jsem se cítil tak nějak podivně uvolněně. Anna Bellarosová nám detailně popisovala své tři syny a dodala.

„Já nechci, aby pracovali v rodinném podniku, ale Tony – to je ten 194

na La Salle – ten chce dělat kšefty jako jeho otec. On otce zbožňuje.“ Frank Bellarosa řekl. „Já jsem se do rodinného podniku dostal přes strýce. Táta mi říkal. ‚Drž se stranou takového podnikání, Franku. Nic dobrýho z něj pro tebe nekouká.‘ Ale poslouchal jsem ho já? Ne. A proč? Protože jsem si myslel, že můj strýc je hrdina. Vždycky měl peníze, auta, šaty i ženy. A můj otec neměl nic. A děti si vždycky hledají někoho, s kým se chtějí ztotožnit, žejo? Ale když na to teď vzpomínám, tak hrdina byl můj otec. Šest dní v týdnu hrbil hřbet, aby bylo na stole jídlo. Bylo nás doma pět dětí a všechno bylo těžké. Ale všude kolem nás byly peníze. V Americe vidíte příliš moc peněz. Země je tak bohatá, že tu můžou zbohatnout dokonce i hlupáci. A tak si lidé říkají. ‚Proč bych nemohl být bohatý já?‘ V této zemi, když jste chudý, tak se na vás

dívají hůř než na zločince.“ Podíval se na mne a zopakoval to. „Když jste v Americe chudý, tak jste horší než zločinec. Nejste nikdo.“ „No,“ řekl jsem já, „někteří lidé pořád ještě budou raději chudí,

ale poctiví.“

„Nikoho takového já neznám. Ale stejně, můj nejstarší kluk, Frankie, tak ten na rodinný podnik stejně nemá hlavu, takže jsem ho poslal na univerzitu a potom mu zařídím něco vlastního v Jersey. Tommy je ten, co studuje Cornell. Chce řídit nějaký velký

hotel v Atlantic City nebo ve Vegas. Nechám ho, aby se s Frankiem trochu otrkali v Atlantic City. Ale Tony, ten co je na La Salle, to je

jiný případ. Ten chce sem.“ Bellarosa se usmál. „Ten malý ničema chce můj kšeft. Věřili byste tomu? A jestli ho bude chtít hodně moc,

dostane ho.“

Odkašlal jsem si a podotkl jsem. „Ono není nijak lehké dnes

vychovávat děti se vším tím sexem, drogami a Nintendem.“

„Jó, ale ten sex není tak zlý. A co vaše děti?“

Odpověděla Susan. „Carolyn je na Yalu a Edward v červnu

dokončí Svatého Pavla.“

„Budou z nich právníci?“

„Z Carolyn právník bude, ale Edward v tom nějak nemá jasno,“ odpověděla Susan. „Myslím, že je to tím, že ví, že po svých prarodíčích zdědí spoustu peněz, takže tak nějak ztratil motivaci.“ Nikdy jsem neslyšel, že by Susan tohle komukoli říkala, dokonce ani mně, a tak jsem se na ni trochu zlobil za to, že před těmito lidmi

195 prozrazuje rodinná tajemství. Ale zase, Bellarosovi jsou tak

vzdáleni našim společenským kruhům, že je to vlastně jedno. Ale stejně jsem cítil, že bych měl něco říct na Edwardovu obranu. Řekl jsem tedy. „Edward je typický sedmnáctiletý kluk. Zrovna teď má největší zájem na tom, jak dostat – nějakou holku.“ Bellarosa se rozesmál. „Jó. A to on dokončí vysokou

v sedmnácti?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Svatý Pavel je přípravka.“ Když mluvíte

s takovými lidmi, je to, jako byste objevovali Ameriku. Zeptal jsem se Bellarosy. „A ty jsi na La Salle bral stipendium?“

„Ne. Platil to strýček. Ten strýček, který mě vzal do rodinného podniku. A mí staří rodiče měli na starosti o jeden hladový krk míň.“

„Aha.“

Anna se rozhodla, že nás počastuje manželskými nářky. „Frank tráví moc času v práci. On si našeho nového domu vůbec neužívá.

Dokonce i když jsme doma, chodí sem za ním lidé s obchodními

věcmi, anebo je pořád na telefonu. A já mu pořád říkám. ‚Franku, klídek. Tohle tě zabije.‘“ Pohlédl jsem na Bellarosu, jestli oceňuje ironii poslední poznámky, ale ten se tvářil netečně. Asi půl sekundy jsem si myslel, že jsem se prostě jenom spletl a pan Frank Bellarosa je normálním přepracovaným podnikatelem. Susan se připojila. „To John zase v práci dlouho nebývá, ale každý večer si nosí plnou aktovku práce domů. Ale zase má volné soboty a samozřejmě nepracuje v neděli.“ „A v Pondělí velikonoční má zavřeno taky,“ řekl Susan Bellarosa. „Nechtěl se mnou mluvit obchodně.“ Podíval se na mě. „Já znám pár protestantů. Ani oni nepracují v neděli. Katolíci v neděli klidně pracují. A co bys dělal ty, kdybys měl v pondělí nějaký opravdu veliký případ?“ „Tak to,“ informoval jsem ho, „bych pracoval i v neděli. Pán by určitě nechtěl, abych před nějakým katolickým nebo židovským soudcem vypadal jako blb.“

Ha, ba, ha. Cha, cha, cha. Dokonce i já jsem se svému vtípku

zasmál. To, jak s vámi sambuco nakonec zamává, to je prostě

kouzelné. A Bellarosa opravdu pozvedl láhev a nalil mi trochu likéru 196

přímo do kávy, což potom zopakoval všem. „Takhle to pijeme my.“ Káva mi několikrát zarosila brýle, které jsem si očistil kapesníkem bez toho, že bych si je sundal, čímž jsem Susan způsobil jisté rozpaky. Zvědavě se na mě dívala i Anna Bellarosová. Až dosud se náš hovor ani nedotkl oné nešťastné události

z božíhodového rána a já jsem zadoufal, že Frank Bellarosa

zapomněl na to, že mě žádal, abych s jeho ženou promluvil o tom,

jak krásné to tady v okolí je. Ale Susan se Anny zeptala. „Nechybí vám Brooklyn?“

Anna se podívala na manžela a odpověděla. „To já nemůžu říct,“

a rozesmála se.

Bellarosa zafrkal. „Tyhle italské ženy z Brooklynu – já vám

řeknu, že byste je mohli přestěhovat i do Villa Borghese a pořád budou kňučet, že se jim stýská po Brooklynu.“ „Ale Franku, vždyť ty nemusíš sedět celý den doma. Ty jezdíváš

za našimi starými známými.“

„Jenom si ji poslechněte. Sedí doma. Má auto i s řidičem a může jet do Brooklynu za matkou nebo ke svým pošahaným příbuzným,

kdykoli se jí zachce.“

„Ale to není stejné, Franku. Tady je to takové osamělé.“ A teď se jí v hlavě asi rozsvítila maličká kontrolka. Všiml jsem si toho, ale ještě než jsem mohl změnit téma, ona řekla. „A co to ráno na Boží hod?“ Podívala se na mě. „Já jsem se šla na Boží hod ráno projít za dům, podívat se na kašnu, kterou tam máme, a ten chlap…“ otřásla se hrůzou… „byl tam ten maniak, klečel na všech čtyřech jako zvíře a štěkal na mě.“

„Ale ne?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si upravoval brýle.

„Můj Bože!“ zvolala Susan.

Anna se k Susan obrátila. „A já jsem před ním utíkala a ztratila

jsem boty.“

„Já už jsem o tom Johnovi říkal,“ řekl Frank. „On mi říkal, že tady o ničem takovém nikdy předtím neslyšel. Je to tak, Johne?“ „Správně, Franku.“ A hned jsem se zeptal. „Takže váš Frankie

žije v New Jersey?“

Susan se zeptala Anny. „Zavolala jste policii?“

Anna se znovu podívala na manžela a odpověděla. „Frank s takovými věcmi nechce obtěžovat policii.“ „Já tu mám svou vlastní ochranku,“ připomněl nám všem

197

Bellarosa. „Takže se není čeho bát.“

Anna si postěžovala. „V noci, když tu Frank není, tak se tu

bojím. Je to tu ták tiché.“

„Možná,“ nadhodil jsem, „byste si mohla pořídit nahrávky brooklynského pouličního ruchu.“ Anna Bellarosová se nejistě usmála, asi jako by jí došlo, že to zas

tak špatný nápad není.

Bellarosa mi řekl. „Když se je snažíte udělat šťastné nebo když se

snažíte s nimi dohodnout, myslí si, že jste teplý.“

Podíval jsem se na Susan, abych viděl jak na takovéto

prohlášení reaguje, a viděl jsem, že se směje. Měl bych zdůraznit to,

že Susan není feministka. Ženské hnutí je ženami ze Susaniny

společenské třídy chápáno jako problém střední třídy, který vyžaduje řešení ze střední třídy. Ženy Susaniny třídy vlastnily

majetek, podepisovaly smlouvy a studovaly na univerzitách už tolik

generací, že vůbec nechápou, kvůli čemu je vlastně tolik povyku. Co se týče poctivého platu za poctivou práci, tomu rozumějí stejně jako tomu, že někde v Africe hladovějí nějaké děti a mají s tím prvním asi tolik osobních zkušeností jako s tím druhým. Možná, že někdy uspořádají charitativní ples pro špatně placené vedoucí pracovnice. Tuhle poznámku stejně dělám jenom proto, že některé ženy by se mohly těmi pohotovými sexistickými poznámkami Franka Bellarosy cítit uraženy. Ale Susan Stanhopeová, jejíž rodina je

jednou ze Čtyř set, ta se nemůže cítit uražena sexistickými

poznámkami, které by asi urazily Sally Ann z podniku Stardust

Dinner, která by mi řekla, že všichni muži jsou alkoholici, ženobijci a lháři. Jinými slovy, musíte vždy zvážit, kdo s vámi právě mluví. Bellarosa ale stejně prohlásil ještě jednu věc, asi aby vyvážil svou předchozí misogynistickou poznámku. „Italští muži neznají kompromisy,“ řekl. „Proto z nich jejich ženy vždycky šílí. Ale italské

ženy respektují to, že jejich muži neberou kompromisy. Když se ale

mezi sebou nedohodnou italští muži a nechtějí dělat kompromisy,

vzniká problém.“

Po němž následuje rychlé řešení, pomyslel jsem si, jako třeba

vražda. Zeptal jsem se. „Takže Frankie je v New Jersey?“ „Jó. Já jsem mu pomohl koupit podnik v Atlantic City. Nikdo

z mých synů nikdy nebude pracovat pro nikoho jiného. Nikdo jim nebude šéfovat. To oni budou mít lidi pod sebou. V tomhle světě

198

jste buďto svým vlastním pánem nebo nejste nikdo. Ty jsi svým

vlastním pánem, žejo?“

„Svým způsobem.“

„Nikdo na tebe nekřičí, když přijdeš pozdě, že ano?“

„Správně.“

„No tak to je ono.“

Takže to bylo ono, jak se vzdálit od tématu božíhodového rána.

V případě pana Bellarosy bylo snadné střídat témata, protože nevypadal, že by znal nějaká pravidla společenské konverzace a klidně přehodil výhybku uprostřed nedokončené věty, protože mu právě přišlo na mysl něco nového. V obchodních záležitostech se zase choval docela jinak. Takové typy znám. A také jsem věděl, že

paní Bellarosová téma božihodového rána znovu nevytáhne.

Takže jsme si ještě hodinu povídali. Dopili jsme kávu – v kávovaru bylo na začátku asi dvacet šálků – a druhou láhev sambuca. Ta hromada kremrolí se asi o šest palců snížila. Hned

zkraje dýchánku jsem zjistil, že odmítání jakéhokoli jídla nebo pití

je marné. „ Mangia, mangia,“ řekla vždy smějící se paní Bellarosová, přičemž mi do úst cpala další kremroli. „Pijte, pijte,“ velel pan Bellarosa, nalévající do sklenek a šálků veškeré tekutiny,

na které dosáhl.

Třikrát jsem odešel do koupelny a třikrát jsem zvažoval možnost vyzvracet se do záchodové mísy, abych se pročistil v románském stylu. Když jste v Římě (to parafrázuji sv. Ambrože), můžete se vydávit jako Římané. Nedokázal jsem se k tomu ale přinutit. Při jednom ze svých. návratů z koupelny jsem si všiml, že paní Bellarosová někam zmizela, asi do kuchyně, a Susan a Frank sedí u stolu sami. Předtím, než mě viděli, jsem slyšel, že Susan použila slovo „atrium“, a dostal jsem strach, že se snaží domluvit si tady

malování. Když jsem si ale sedl, změnila téma a řekla mi. „Právě jsem Frankovi vyprávěla o našem výletě do Itálie před lety.“

„Ano?“

Vrátila se paní Bellarosová s Filomenou, která nesla dřevěnou mísu s čokoládovými bonbony. Sedl jsem si a pokoušel jsem se nevzít si čokoládu ani nic jiného ze stolu. Požádal jsem paní Bellarosovou o trochu sodovky, ta něco řekla Filomeně a ta se vrátila s něčím, co se jmenovalo Pellegrino, a se sklenicí. Dal jsem si sklenici minerálky, nenápadně jsem si říhl, a cítil jsem se lépe.

199

Dále konverzace pokračovala bez mé účasti, takže jsem

pozoroval Annu Bellarosovou. Chovala se ke svému manželovi

uctivě, protože to jistě vyžadovala jejich předmanželská smlouva. Sem tam ale vypustila trochu toho italského ohně, a v těch chvílích don vždy ustupoval. Podle toho, co jsem během rozhovoru

vypozoroval a podle jejich dynamiky, jsem si odvodil, že Anna Bellarosová má jako žena dona Bellarosy postavení královny, ale

práva její otrokyně. A jakožto matka jeho dětí i ona byla madonna, uctívaná za plody svého lůna. Anna Bellarosová porodila tři syny,

odkojila je, postarala se o jejich náboženskou výchovu a potom je

nechala jít, když byl jejich otec připraven vzít si jejich životy na starost sám, nebo v případě Tonyho, možná i jeho smrt. Jak moc je

tahle rodina odlišná od té mé!

Všiml jsem si také, že Anna Bellarosová má navzdory veselé

povaze a přirozenému smíchu i smutné a vzdálené oči, jako by jí

desetiletí obav a starostí uhasila tu jiskru, která její smích kdysi

určitě doprovázela. Náhle Bellarosa vstal a mě napadlo, že je návštěva u konce, ale on řekl. „Anno, proveď Susan po domě. Chtěla by si to tu prohlédnout. Johne, ty pojď se mnou.“ Všichni čtyři jsme přešli do jídelny, kde Bellarosa svou ženu

informoval. „Tak tohle je jídelna. Tamto, kde jsme byli, je ranní

pokoj. Pro snídaně. Chtěl bych, abys požádala Susan, aby ti řekla, k čemu všechny ty místnosti jsou. Ona to tu zná, takže se proveďte

navzájem, okay?“

Došli jsme do atria, kde mě vzal Frank za paži a vedl mne ke schodům. Své ženě řekl. „Sejdeme se později v obývacím pokoji. A já jim potom ukážu skleník.“ Vzápětí se sám opravil: „Konzervatoř. Jo? Necháš to na mně?“ Zachytil jsem Susanin pohled a ona se na mě usmála, jako by tím chtěla říci. „No vidíš, drahý, že se tady bavíš.“ Ten pohled já znám. Čemu jsem ale nerozuměl, bylo to, proč Susan vypadala, že se baví ona. Bolest hlavy v devět čtyřicet pět se nedostavila a protože jsem maskulinní, přece jsem si nemohl stěžovat na své neexistující hemeroidy, ani jsem nemohl čestně přiznat, že se mi můj anglosaský žaludek zvedá pod náporem jídla z irského pubu a italských zákusků. Takže jsem svého kámoše Franka nechal, ať mě postrkuje do schodů. Oba jsme se po točitých schodech pohybovali bez obtíží a já 200

jsem viděl, že Bellarosa zvládá alkohol stejně dobře jako já. Vyšli

jsme do druhého patra a vstoupili do mezipatra, které se

v podkovovitém tvaru táhlo podél tří stran atria. Každých zhruba

dvacet stop jsme míjeli těžké dubové dveře, až se u jedněch

Bellarosa konečně zastavil a otevřel je. „Tudy dovnitř.“

„Co je vevnitř?“

„Knihovna.“

„A my si jdeme číst?“

„Ne, my si jdeme dát doutník.“ Naznačil mi, abych vstoupil.

Navzdory nejlepšímu úsudku jsem dveřmi prošel a vstoupil

jsem do spoře osvětlené místnosti.

Kapitola 16

Frank Bellarosa ukázal na křeslo z černé kůže. „Sedni.“ Já jsem si sedl. Sundal jsem si brýle na čtení a vložil jsem je do náprsní kapsy. Bellarosa si vybral křeslo naproti mně. Neočekával jsem, že bude ozbrojen a vlastně jsem nikdy neviděl nikoho, kdo by zbraň nosil ve vlastním domě. Ani mě nenapadlo žádné místo, kde by ji mohl pod svými přiléhavými kalhotami a košilí ukrýt. Ale když zkřížil nohy, vyjela mu nohavice a já jsem si všiml, že kolem pravého koníku má pouzdro na pistoli. On si všiml, že já jsem si

všiml a řekl mi. „Mám průkaz.“

„Já taky.“

„Ty máš průkaz k nošení?“

„Ne, k řízení. Ale doma neřídím.“

Usmál se.

Ve státě New York je velice obtížné získat zbrojní pas a divil jsem se, jak se to podařilo Franku Biskupu Bellarosovi. „New

York?“ zeptal jsem se ho.

„Jó. Mám v jednom okrese na severu malou honitbu. Tam se

člověka moc nevyptávají. Můžu ji nosit v celém státě, ale ne ve městě. Na to je potřeba zvláštní povolení, a oni mi ho nechtějí dát. Ale já zbraň potřebuji právě tam. Chápeš? Ti zasraní pošuci ji mají.

201 A mají oni povolení? Nemají. Ale já nemám šanci to povolení

dostat. Takže po městě chodím čistý a Franka Bellarosu může sejmout každičký sjetý feťák.“

No to je nespravedlnost. „A co bodyguardi?“ zeptal jsem se.

„No jo, ale to není to samé, jako bych měl svou vlastní. Někdy na tebe bodyguard i skočí a strhne tě k zemi, ale někdy taky večer předtím změní zaměstnavatele a tobě to neřekne. Capisce? “ „Ale ano. Jenom jsem si neuvědomoval, v jakém stresu musíš

pracovat.“

„Hele, ty to ani vědět nechceš.“

„To teda nechci.“

Mezi námi stál malý stolek, na němž ležela krabice opravdových doutníků Havana. Bellarosa krabici otevřel a přidržel ji přede

mnou.

„Já nekouřím.“

„Ale no tak. Vezmi si doutník.“

Tak jsem si ten doutník vzal. Samozřejmě, že jako všichni WASP právníci vím, jak se doutníky kouří, protože jsou součástí jistých rituálů. Vyňal jsem doutník z kovové tuby a na konci ho propíchl stříbrným trnem, který mi Bellarosa podal. Zapálil mi zlatým stolním zapalovačem a potom zapálil i sobě. Vyfoukli jsme oblaka kouře a já jsem se zeptal. „Nejsou tyhle zakázané?“ „Možná. Kdybychom potřebovali oheň, obchodovali bychom i s ďáblem v pekle. Ale doutníky asi nepotřebujeme, takže ať jde Kuba do prdele. Je to tak? Kecy.“

Takže tolik zprávy ze světa. A teď z domova. „Tohle je tvá kancelář?“ „Jó. Když jsem ji viděl poprvé, byla celá vymalovaná růžovou a bílou barvou. Dokonce i ta dřevěná podlaha byla namalovaná. Té ženské z realitky se to líbilo. Řekla mi, že návrháři interiérů si tu udělali nějakou show.“ „Designérskou předváděčku.“

„Jó. Každá zatracená místnost v tomhle baráku vypadala, jako

by se v ní vyřádila kmotřička víla se stříkací pistolí.“

Rozhlédl jsem se kolem. Toto byla ta knihovna, o níž mi Susan

kdysi povídala, ta, která pocházela z nějakého anglického panství

a kterou si Dillworthovi ve dvacátých letech koupili.

Police byly z tmavého dubu a byly naplněny knihami, i když

202

jsem si byl jistý, že to nejsou tytéž, jaké byly v knihovně původní. V jedné ze zdí byl krb, v protilehlé byly dvojité dveře vedoucí na balkon, jimiž jsem viděl to světlo, když jsem se tu v dubnu projížděl na koni. Uprostřed této velké místnosti byl dubový stůl se zeleným koženým povrchem. Za stolem jsem ve velké alkovně, která se teď jaksi přeměnila ve stanoviště sekretářky, viděl textový procesor, kopírku, telex a fax. Mafie jde s dobou a využívá tu nejlepší technologii.

Bellarosa řekl. „Stálo mě to pět papouchů, to odstranění barvy z téhle místnosti. A dalších pět za knížky. Knížky byly po deseti

babkách za stopu.“

„Pardon?“

„Mám tady padesát stop polic. Knihy jsou po deseti babkách za

stopu. A to je pět hadrů… no, pět tisíc. Ale pár knížek tam mám

i vlastních,“ dodal.

Došlo mi, že zde se o penězích hovořit smí. „Tím jsi pár babek ušetřil,“ podotkl jsem.

„No jo. Mám tu své školní knížky.“ „Machiavelli.“

Usmál se. „Jó. A Dante, svatý Augustin. Četl jsi něco od toho

chlapa?“

„Ano. A ty jsi někdy četl něco od svatého Jeremiáše?“ „Jasně, sebrané dopisy. Říkal jsem ti, že mě tihle křesťanští bratři vyučili.“ Vyskočil ze svého křesla, došel k jedné z polic, našel v ní nějakou knihu a otevřel ji. „Tady je svatý Jeremiáš. Tohle se mi líbí, poslouchej.“ Citoval. „‚Mou zemi ničí barbarství a jediným bohem mužů je jejich žaludek a žijí jen přítomností.‘“ Zavřel knihu. „A co je nového? Lidi se nemění. Kdyby tenhle chlápek nebyl knězem, tak by asi řekl. ‚Jejich žaludek a jejich pták.‘ Muži poslouchají svého ptáka a podle něj řídí i své životy. Musíš myslet hlavou, ne ptákem. Musíš myslet na budoucnost, předtím než strčíš ptáka někam, kam nepatří.“

„To se snadněji řekne, než udělá.“

Rozesmál se. „Jó.“ Přehlédl své knihy. „Někdy tu v noci sedávám

nad svými školními knihami. Někdy si myslím, že jsem snad měl

být knězem. Až na toho… však víš… až na toho ptáka.“ Dodal.

„Ženské. Ježíši Kriste, ty mě dovádějí k šílenství.“

S porozuměním jsem přikývl. „Takže ty nejsi opravdový

203 biskup?“

Znovu se rozesmál a uklidil knihu do police. „Ne. To můj strýček

mi říkával biskup, protože jsem měl hlavu plnou těch věcí z La

Salle. Říkával svým přátelům. ‚Tohle je můj synovec, biskup.‘

A potom mě nechal citovat něco v latině.“

„Ty umíš latinsky?“

„Ale né. Jenom jsem říkal něco, co jsem se nabifloval zpaměti.“ Přešel k servírovacímu vozíku, odkud vzal karafu a dvě skleničky na

brandy, které položil na kávový stolek. Zase si sedl a do sklenic nalil

z karafy jakousi tmavou tekutinu. „Grappa. Už jsi to někdy pil?“

„Ne.“

„Je to jako brandy, ale horší.“ Zvedl svou sklenici a nabídl mi

přípitek.

I já jsem pozvedl sklenici, přiťukli jsme si a hodili to do sebe.

Víte, já můžu pít cokoli, ale tohle bylo něco jiného. Cítil jsem, jak

mi hrdlo hoří, potom se mi zvedl žaludek a pomyslel jsem i na to, že

bych tou spoustou kávy zalil doutníky v krabici. Vodnatýma očima

jsem viděl, jak mě Bellarosa pozoruje přes okraj své sklenice.

Odkašlal jsem si. „ Mamma mia…“

„Jó. Hrkni to.“ On svou grappu dopil a nalil si další a potom

láhev napřáhl směrem ke mně. „Ne, díky.“ Pokusil jsem se nadechnout, ale doutníkový kouř byl příliš hustý. Doutník jsem tedy odložil, vstal jsem a vyšel ven na

balkon.

Bellarosa mne následoval s doutníkem i se sklenicí. „Pěkný

pohled,“ řekl.

Přikývl jsem a vdechoval přitom svěží noční vzduch. Žaludek se

mi už pomalu uklidňoval.

Ukázal doutníkem někam do dálky. „Co je to za místo, támhle?

V noci to není vidět, ale je to jako golfová dráha.“

„Ano, přesně jako golfová dráha. To je U Potoka.“

„Potok?“

„U Potoka, venkovský klub.“

„Jó? A to tam hrají golf?“

„Ano. Na golfové dráze.“

„Hraješ golf?“

„Tak trochu.“

204

„Já téhle hře nerozumím. Jak může být zábavná?“

Chvíli jsem přemýšlel a potom jsem odpověděl. „Kdo řekl, že

je?“ Potom jsem dodal. „Je tam i skeetová střelnice. Střílíš?“

Rozesmál se.

Myslel jsem, že jé správný čas ukázat Franku Bellarosovi, že jsem opravdový chlap. „S brokovnicí mi to jde docela dobře,“ řekl

jsem.

„Jó? Já jsem z brokovnice střílel jenom jednou.“

„Skeet nebo na ptáky?“ vyzvídal jsem.

Chvíli tiše přemýšlel a odpověděl. „Ptáky. Kachny. Já

brokovnice nemám rád,“ dodal. „A co pušky?“ zeptal jsem se.

„Ty jó. Ve městě jsem členem klubu. Italský střelecký klub. Je to společenský klub. Možná jsi o něm slyšel.“

To tedy slyšel. Je to takový zajímavý podnik v Malé Itálii, jehož

někteří členové v životě nevystřelili ze sportovní pušky, ale zato zjistili, že střelnice v suterénu klubu je vhodná na procvičování střelby z pistole. „Jakou pušku máš?“ zeptal jsem se.

„Už si nevzpomínám.“

Pokusil jsem si vzpomenout, jak byl zabit ten kolumbijský

drogový král. Myslím, že pistolí. Ano, pět kulek do hlavy zblízka. „Cítíš se líp?“ zeptal se mě.

„Ano.“

„Dobrá.“ Bellarosa usrkl své grappy, zabafal ze svého

pašovaného doutníku a přehlédl své království. Znovu někam

namířil doutník. „Támhle jsem objevil kašnu se sochou Neptuna.

Tam, jak ten chlapík vyděsil Annu. Viděl jsi ji?“

„Ano. Často jsem tudy jezdil na koni.“

„To je v pořádku. No a já jsem celé to místo nechal opravit.

Bazének, kašnu i sochu. A nechal jsem tam postavit taky sošku

Panny Marie a to celé jsem nechal vysvětit svým přítelem knězem.

Měl bys to vidět.“

„Kněz vysvětil sochu Neptuna?“

„No jo, a proč ne? A víš co, tam jsou i tyhlety románské ruiny.

Zlomené sloupy a tak. Ten chlapík, ten zahradní architekt, mi říkal,

že už to tak postavili. Je to tak?“

„Ano.“

205

„A proč stavěli zříceninu?“

„Kdysi to bylo populární.“

„Proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Možná aby jim to připomínalo, že nic

není věčné.“

„Něco jako sic transit gloria mundi.“

Podíval jsem se na něj. „Ano, to je ono.“ Přemýšlivě přikývl a zatáhl z doutníku.

Rozhlížel jsem se po pozemku Alhambry. Vysoko na jasné

obloze visel půlměsíc a od Longislandského průlivu vanula jemná bríza, která sem nesla pach moře i vůni májových květin. To byla

ale noc!

I Bellarosa vypadal, že si ten okamžik vychutnává. „Brooklyn.

Seru na Brooklyn. Když budu chtít odsud, pojedu do Itálie. Mám

takové místečko v Itálii, poblíž Sorrenta.“

„Já jsem v Sorrentu byl. Co je to za místo?“

„To nemůžu říct, víš? Je to místo, kam možná jednoho dne budu muset utéct. Jenom pět lidí ví, kde je. Má žena, já a naše děti.“

„To je chytré.“

„Jó. Člověk musí myslet dopředu. Ale zatím se mi líbí tady. Brooklyn skončil.“ Přesně tak i , ale toho si Frank Bellarosa ještě nevšiml, přestože byl součástí problému. „Měli jsme v Brooklynu pěkný dům,“ dodal. „Z hnědého pískovce, pětipatrový. Překrásný. Ale bylo to v zástavbě a pozemek byl moc malý na to, abych tam měl velkou zahradu. Já jsem vždycky chtěl mít půdu. Dědeček s babičkou byli rolníci. To byla jejich stará farma, kterou jsem koupil od těch lidí, co ji vlastnili. Ale nechal jsem ty lidi, aťsi na pozemku farmaří zadarmo. Nechal jsem si jenom hospodářskou budovu. Je to bílý štukovaný dům, jako je tenhle, s červenou střechou. Jenomže je menší.“ Oba jsme chvíli zůstali ztichá, až on řekl. „Vy tam dole máte celý chrám. Dominic mi říkal, že jsi mu ukazoval nějaký chrám. A prý je tam i Venuše.“

„Ano.“

„Nehrajete si tam vy lidi na barbary?“ smál se.

„Někdy.“

„Jó. Já bych se na ten chrámek někdy podíval.“

206

„Jasně.“

„A taky bych se rád rozhlídl vevnitř, v tom velkém domě.“

„Chtěl bys ho koupit?“

„Možná.“

„Půl milionu.“

„To vím. Mohl jsi říct víc,“ dodal.

„Ne, to nemohl, protože cena je půl milionu. S deseti akry.“

„Jó? A za kolik by to bylo celé?“

„Asi dvacet milionů za pozemek.“

„Madonna! A to tam máš ropu nebo co?“

„Ne, je tam bordel. A není to o moc lepší než tohle. K čemu bys potřeboval další usedlost?“

„To nevím… možná bych na pozemku postavil domky. Mohl

bych tím vydělat, kdybych tam nastavěl domy?“

„Asi ano. Měl bys na tom mít zisk pět až šest milionů.“

„A kde je háček?“

„No, musíš dostat povolení k přerozdělení pozemku.“

„Jó? A od koho?“

„Od pozemkového úřadu. Ale sousedi a ochránci prostředí tě dotlačí až k soudu.“ Chvíli přemýšlel a mně bylo jasné, že přemýšlí o tom, koho by musel podplatit, komu by udělal tu nejlepší nabídku a komu by doopravdy vyhrožoval. „Tu usedlost vlastní rodiče mě ženy,“ řekl

jsem. „To víš?“ „Jó.“

„Nepatří do toho ale můj dům, a ve všech smlouvách by byla podmínka, že hlídač brány a jeho žena budou v domku u brány žít až do smrti. Ale zase k usedlosti přihodím i ten chrám i s Venuší,

a ta má velký kozy.“

Rozesmál se. „To jsem slyšel,“ vykuckal ze sebe. „Budu o tom

přemýšlet.“

„Fajn.“ Zapřemýšlel jsem nad obrazem Williama Stanhopea,

sedícího s mafiánským donem nad převodem nemovitosti,

a rozhodl jsem se, že pokud se mi dostane té cti tento převod

provést, zřeknu se své provize. Aha, vlastně já ten obchod dělat

stejně nebudu. Budu tady muset žít i potom. William a Charlotte

tady sem tam navštěvují přátele, účastní se svateb, pohřbů a tak.

207

Stále jsou členy U Potoka a čas od času využívají klubové domky, které tam jsou speciálně kvůli tomu, když se sem občas vrací

penzionovaná šlechta. Pokud by si ale Frank Bellarosa koupil

Stanhope Hall, William a Charlotte by už nikdy na nevstoupili. Tahle možnost se mi líbila i navzdory výhradám vůči

tomu, že budu obklopen mafiózy a federálními agenty

s fotoaparáty. „A jak to přišlo, žes našel Alhambru?“ zeptal jsem se

Bellarosy.

„Já jsem se ztratil.“ Zasmál se. „Jel jsem po dálnici do nějaké restaurace v Glen Cove. Měl jsem se tam s někým setkat. A ten můj blbý řidič vyjel na špatném výjezdu, takže jsme se ocitli někde tady a pokoušeli jsme se dostat do Glen Cove. Já jsem si tady všiml těch velkých domů a potom jsme vyjeli až sem někam a já jsem byl pěkně nasranej. Ale uviděl jsem bránu vašeho domu a tomu pitomci jsem řekl, aby zpomalil. A když jsem potom uviděl tenhle dům, tak mi to připomnělo ty velké vily u vody v Sorrentu. Už víš? Nevypadalo to tu obydleně, takže jsem po obědě šel do realitní kanceláře. Netušil jsem, jak se to místo jmenovalo, ale popsal jsem jim, jak vypadalo. Víš? Takže té trhlé ženské z realitky trvalo týden,

než si na mě našla čas, a poslala mi fotku. ‚Je to ono?‘ Bylo to ono, takže jsem jí zavolal. Kolik? A ona mi to řekla. Patřilo to bance a ti lidi od daní na to měli dohlížet nebo co. Banka se toho chtěla zbavit. Takže jsem zaplatil bance, zaplatil daně a nějaké peníze dostali i jacísi Barretovi – a já jsem přišel o deset milionů.

Madonna mia. Ale když já tak miluju topoly. Potom jsem to tady

ukázal své ženě, a jí se to tu nelibí. Ježíši Kriste…“

„Chceš říct, že jsi to tady koupil bez toho, že bys to předtím

ukázal ženě?“

„Jó. Řekl jsem jí. ‚Mně se tu líbí, takže se to raději nauč mít

ráda.‘ A ona začala s tímhle. ‚Je to barabizna, Franku! Je tu vlhko,

Franku!‘ Ty zatracený ženský si nedokážou představit, jak by to

mohlo jednou vypadat. Žejo? Takže jsem sem nahnal ty makaróny a ti si tu mohli celou zimu strhat prdel, abych sem mohl vzít Annu,

která celou cestu sem probrečela. Ale to jsem si myslel, že hned jak to tu uvidí, plakat přestane. Ale ne, ona to tu nenávidí ještě pořád.

Je to tu moc daleko od její bláznivé matky a jejích bláznivých

sester. ‚Kde jsou nějaké obchody, Franku? Kde jsou nějací lidi,

Franku?‘ Blá, blá, blá. Seru na obchody a seru i na ty lidi. Je to

tak?“ Podíval se na mě. „No je to tak?“

208

„No jo. K čertu s nima.“ „Jo.“ Dopil svou grappu, zabafal z doutníku a odklepl popel přes

balustrádu. „Madonna, já z ní asi zešílím. Stýská se jí po jejím

kostele. Chodívala do kostela třikrát, čtyřikrát týdně a povídala si s knězi. Samí Italové. Někteří byli z druhé strany. Tady ten kostel je

velice hezký. Párkrát jsem tam byl. Svatá Marie. Byl jsi tam? Ale tihle jsou samí Irové a jeden Polák a s nima si ona povídat nechce,

Věřil bys tomu? Kněz je kněz, pro Kristovy rány. No ne?“

„No…“

„No a já chci, aby tady Susan ukázala Anně, jak to chodí.

Chápeš? Aby ji vzala ven, seznámila s lidmi. A ty bys mi možná mohl ukázat tamto. U Potoka. Jestli se mi tam bude líbit, stanu se

členem.“

Žaludek se mi zase zhoupl. „No…“

„Jó. Chce to jenom čas. Promluv se Susan.“

Dostal jsem takový potměšilý nápad. „Susan je členkou

Altánové společnosti. Mohla by Annu vzít na příští setkání.“

„Co to k čertu je?“

Dobrá otázka, Franku. Pověděl jsem mu o těch viktoriánských

šatech a piknikových koších. „Tak tohle nechápu.“

„Ani já ne. Ať to Anně vysvětlí Susan.“

„Jó. Hele, podívej támhle,“ řekl a ukázal špačkem doutníku

někam dolů. Podíval jsem se do rozlehlého španělského patia,

osvětleného jantarovými stojacími lampami.

„Vidíš to? Vedle grilu? To je pec na pizzu. Nechal jsem ji tu

postavit. Můžu si dělat pizzu přímo tady. Můžu péct ziti, můžu péct

co chci. Co ty na to?“

„Velice praktické.“

„Jo.“

Podíval jsem se na Bellarosu. Odložil sklenici na zábradlí

a zadusil svůj doutník. Teď složil ruce na hrudi a obhlížel ohromné patio o velikosti náměstí pod sebou. Zachytil můj pohled a rozesmál se. „Jo, přesně takhle.“ Vystrčil bradu a obstojně

napodobil Mussoliniho výraz. Podíval se na mne. „Na tohle jsi myslel? Že si Frank Bellarosa myslí, že je Il Duce? Je to tak?“ „No comment.“

Vrazil si ruce do kapes. „Víš, všichni Italové chtějí být Il Duce,

209

Caesar, prostě šéf. Nikdo nechce být pod někým dalším. Proto je to v Itálii takhle posrané a taky je to ten důvod, proč lidi jako já mají kolem sebe někoho, jako je Anthony. Protože každý blb s bouchačkou, závistí a padesáticentovou ctižádostí by císaře rád

sejmul. Capisce? “

„A ty Anthonymu věříš?“

„Ale ne. Nevěřím nikomu, než své rodině. Nevěřím ani svým

paesano s. Možná můžu věřit tobě.“

„A jak se ti v noci spí?“

„Jako miminu. Už jsem ti říkal, že nikomu se v jeho vlastním

domě žádná nehoda nestala.“

„Ale ty ve svém domě nosíš zbraň.“

Přikývl. „To jo.“ Chvíli zůstal zticha a potom řekl. „V poslední

době jsem měl nějaké problémy. Takže tohle je bezpečnostní

opatření. Musím ty štěnice nechat vypráskat ochrankou.“

„Ale právě jsi řekl, že tvůj dům je svatá půda.“

„Jo. Ale máme tu ty umaštěné Španěláky, Jamajčany a Asiaty.

Ti se budou muset naše pravidla teprve naučit. Musí se naučit, že

když chtějí žít v Římě, musejí se chovat jako Římané. Kdo to řekl?

Svatý Augustin?“ „Svatý Ambrož.“

Podíval se na mě a naše pohledy se setkaly. Najednou jsem si uvědomil, že je to člověk, který má velký problém. „Pojďme dovnitř,“ řekl. Vrátil se do knihovny, kde si sedl do křesla. Zatímco jsem si sedal naproti němu, nalil si ještě grappu. Mé oči zabloudily na jeho učebnice v polici za ním. Tituly jsem přečíst nedokázal, ale byl jsem si jistý, že to byli většinou velcí myslitelé, filozofové a teologové západní kultury a že Frank Bellarosa si jejich slova vštípil do své pozoruhodné mladé mysli.

Ale zcela evidentně mu uniklo základní poselství těch slov, poselství Boha, civilizace a lidské povahy. Nebo co horšího, těmto poselstvím porozuměl a přesto si zvolil život ďábla, přesně jak se k tomu teď chystá jeho syn. To by bylo naprosto zhoubné. Řekl jsem mu. „No, děkuju za drink,“ a podíval jsem se na hodinky. Nevypadal, že by mě slyšel, protože se v křesle pohodlně opřel, usrkl svého pití a řekl. „Asi jsi v novinách četl o tom, že jsem zabil toho chlápka. Toho kolumbijského drogového dealera.“

Tohle nebyl běžný zlatopobřežní hovor u brandy a doutníku a já

210

jsem chvíli netušil, jak bych měl zareagovat, ale potom jsem řekl.

„Ano, četl. V novinách z tebe udělali hrdinu.“

Usmál se. „Aspoň vidíš, kam jsme to dotáhli. Já jsem zasranej

hrdina. Že? Ale jsem dost chytrý na to, abych to pochopil správně.“

To rozhodně byl. Já jsem byl okouzlen.

„Tuhle zemi ovládá násilí. A oni by chtěli, aby přijel nějaký

pistolník a tenhle zatracený binec uklidil. No, ale já tu nejsem

proto, abych dělal práci místo vlády.“

Přikývl jsem. Tohle jsem totiž řekl panu Mancusovi.

„Frank Bellarosa pracuje pro Franka Bellarosu,“ dodal. „Frank

Bellarosa se stará o svou rodinu a o své přátele. A nechci, aby si někdo myslel, že jsem součástí řešení. Protože já rozhodně jsem součástí problému. Ne aby sis někdy myslel něco jiného.“

„To jsem si nikdy nemyslel.“

„Fajn. Takže to jsme vykročili pravou nohou.“ „A kam míříme?“

„Kdo ví?“

Zvedl jsem sklenici a znovu jsem usrkl grappy. Nechutnala

o moc lépe. „Alphonse Ferragamo si nemyslí, že bys byl hrdina,“

řekl jsem.

„Ne, tenhle bastard je na mě nadržený.“

„Možná jsi ho něčím naštval. Myslím tím jako Italoameričan.“

Bellarosa se usmál. „Myslíš, že je to takhle? Není. Musíš se o nás

Italech hodně naučit, příteli. Alphonse Ferragamo má proti mně

osobní vendetu.“

„Proč?“ Chvíli přemýšlel, a potom odpověděl. „Já ti to povím. Jednou jsem z něho před soudem udělal blba. Ne já osobně, ale můj právník. To ale není žádný rozdíl. Bylo to před sedmi nebo osmi lety. Ferragamo byl státním návladním v mém případě. Bylo to nějaké pitomé obvinění, které nemohlo obstát. A ten chlap, Jack Weinstein, ho před porotou zesměšnil a Alphonsovy koule se scvrkly jako nicciole – jako lískové oříšky. Já jsem Weinsteinovi říkal, že to posral. Tohle se Italovi na veřejnosti nedělá. A taky jsem věděl, že o Ferragamovi ještě uslyším. A ten osel je teď okresní státní návladní pro distrikt jižního New Yorku a já se s ním musím

naučit žít, nebo se musím stěhovat.“

„Aha.“ Celou tu dobu jsem si myslel, že Alphonse Ferragamo je 211

horlivým služebníkem veřejnosti. Popravdě jsem analýze jeho motivů, jak mi ji Frank Bellarosa přednesl, vůbec nevěřil. A proto, že jsem toho už slyšel dost, řekl jsem. „Zítra musím vstávat hodně

brzy.“

Bellarosa to ignoroval a řekl. „Ferragamo na mě nemůže nic vyšťourat, takže řekl novinářům, že jsem zabil toho Kolumbijce,

Juana Carranzu.“

Poněkud se mi protočily panenky. „Vážně se mi nechce věřit tomu,“ řekl jsem, „že by té státní návladní křivě obvinil.“ „Ne aby mě křivě obvinil, advokáte. Vážně se budeš muset hodně naučit.“

„Budu muset?“

„Jó. Tak podívej, Ferragamo chce, aby se o mě postarali

Kolumbijci. Capisce? Chce, aby odvedli tu špinavou práci.“

Sedl jsem si v křesle skoro do pozoru. „Aby tě zabili?“

„Jó. Jo.“

Tak tomu jsem věřit nemohl skoro určitě. Řekl jsem. „Ty mi říkáš, že se státní návladní pokouší tě nechat zabít?“ „Jó. Ty tomu nevěříš? To jsi skautík nebo co? Copak salutuješ každé ráno vlajce? Vy lidi se máte hodně co učit.“ Neodpověděl jsem. Bellarosa se ke mně naklonil. „Alphonse Ferragamo mě chce vidět mrtvýho. Nechce mě už nikdy vidět v soudní síni. Je to velice nasraný paesano. Capisce? Osm dlouhých let se užíral tím, že čekal na svou šanci se pomstít. A jestli mě dostanou Kolumbijci, tak si Ferragamo dá sakra záležet na tom, aby všichni věděli, že v tom měl prsty. Protože potom bude šťastný a zase mu narostou velký koule.“ Podíval se mi do očí. „Chápeš?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ne všichni přemýšlí jako ty. Proč nechceš věřit tomu, že ten chlap prostě dělá svou práci? Myslí si, že jsi někoho zabil.“ „Ale hovno.“ Zase se opřel a pohrával si se skleničkou v ruce.

„Musím už jít.“

„Ne. Jen seď.“

„Pardon?“

Podíval se na mne a já jsem se podíval na něj. Teď jsem konečně na jednu nebo dvě sekundy uviděl dona Bellarosu. Ale vzápětí už tam seděl zase Frank. Muselo to být tím světlem. „Nech mě to

212

dokončit, advokáte, okay?“ řekl. „Jsi celkem chytrý chlapík, ale neznáš fakta. Hele, mně je fuk, jestli si myslíš, že jsem sejmul toho kolumbijského bastarda. Ale všechno na světě má dvě, tři nebo čtyři strany. Chytrý chlap jako ty vidí dvě, někdy možná tři strany. Ale já ti ukážu ještě jednu stranu, takže až odsud budeš odcházet, bude z tebe hodnotnější občan.“ Usmál se. „Okay?“ Já jsem přikývl. „Okay. Takže, když ti sráči ve Washingtonu udělali z Ferragama okresního státního návladního, tak pro změnu jednou věděli, co dělají. Všechno si to pěkně vymysleli, tihle chytráci na ministerstvu spravedlnosti. Chtěli by, aby mě dostali Kolumbijci, a potom aby mí kamarádi zase dostali ty Kolumbijce, aby byli šťastní federálové i funebráci. Ale melanzanes šťastní nebudou, protože ti se musejí vrátit k levnému vínu, protože bílé zboží nebude, dokud se tu

budou hromadit mrtví. Rozumíš? Necítíš se z takových řečí dobře?“

„Ne…“

„Takže až budeš příště tady někde mluvit s Mancusem, řekni mu to, co jsem ti právě řekl já. Mancuso je dobrej na to, že je policajt. Nemá nic proti mně osobně a já nemám nic proti němu. Jednáme spolu s úctou. On věří v zákon. Za to si ho já vážím, i když je to

stupidní. On totiž nechce, aby na ulicích vypukla válka. Je to velice

zodpovědný člověk.“

„Ty chceš, abych náš rozhovor tlumočil Mancusovi?“

„Jasně, proč ne? A ať on jde za Ferragamem a řekne mu, že

Bellarosa je zase ve hře.“

„Asi jsi četl příliš moc Machiavelliho.“

„Myslíš?“

„Naznačuješ mi, že nejen Ferragamo, ale i generální prokurátor Spojených států a ministerstvo spravedlnosti ve Washingtonu, ti všichni že se spikli proto, aby tě nechali zabít a vyprovokovali válku gangů?“ „Jasně. Proč si jinak myslíš, že je Alphonse pořád tady? Je to zatraceně jasné, že to on stojí za tou hovadinou s Carranzou. A když ministerstvo spravedlnosti toho chlapa nestáhne, nebo mu aspoň neřekne, aby se uklidnil, tak v tom jedou i oni. Chápeš?“

„Tvá logika…“

„No a když se dva největší hráči oddělají navzájem, tak se federálové můžou začít starat o Jamajčany a ostatní melanzanes

213

z ostrovů. A potom se vrhnou na Asiaty. Rozdělit a dobýt. Je to

tak?“

Pokrčil jsem rameny. „Já nevím, já dělám převody baráků.“

„Jó. Řekněme, že bys tomu, co jsem ti řekl, věřil. Tak jak se cítíš

teď, jako dobrý občan?“

Co jsem ve skutečnosti cítil, bylo zoufalství nad pomyšlením, že

by se orgány zákona a pořádku této země musely snížit na

Bellarosovu úroveň proto, aby se Bellarosy zbavily. Řekl jsem ale.

„Jako spořádaný občan… bych byl naštvaný, kdybych si myslel, že

by vláda mohla chtít vyprovokovat nebezpečnou válku gangů.“

„Jo. Ale ten nápad se ti docela zamlouvá, nebo ne? To, že by se

Taliáni a umaštěnci vymlátili navzájem?“

„Ne.“ „Blbost.“

„No comment.“ Zeptal jsem se. „Proč to nedáš do novin, jestli

sám věříš tomu, co říkáš?“

On se rozesmál. „No jistě.“

„Oni by to otiskli.“

„Vsaď svou prdel, že by to otiskli. Otisknou o mně každý prd. Dokonce i když si uprdnu. Ale nemůžeš chodit na veřejnost se svými obchodními problémy. Musíš držet hubu před novináři, a musíš odpálkovat všechny včetně svých kamarádů, kteří si ani nepřipouštějí, že by mohlo existovat něco takového jako mafie. Jak začneš před novináři mluvit o svých problémech, tak tě tví kamarádi zabijou.“

„Proč mi tohle všechno říkáš?“

„Protože jsi právník.“

„Ale ne tvůj právník.“ Dodal jsem. „No, ale ty stejně

nepotřebuješ právníka. Ty potřebuješ ochranku.“ Nebo psychiatra.

„No to jo, ale taky potřebuju nějakou radu zvenku. Poslouchal

jsem své přátele, své advokáty, i Jacka Weinsteina. A teď chci slyšet

něco od někoho, kdo se asi na věci kolem mě dívá jinak.“

„Chceš radu ode mě? Jdi do důchodu. Jeď do Sorrenta.“

„V tomhle businessu se do důchodu nechodí. Copak nějaký císař

odešel na penzi? To nejde, nemůžeš si to vyříkat se všemi těmi,

kteří tě serou, nemůžeš vzkřísit mrtvé a nemůžeš přijít do vlády

a říct. ‚Omlouvám se, tady doplácím ty daně, co vám dlužím,

a končím s tím podnikáním, co jsem ho rozjel s ilegálními penězi.‘

214

Nemůžeš odejít od tygra, protože on se otočí a sežere tě. Musíš

zůstat s tygrem a udržet si moc.“

„Ne. Můžeš odjet do Sorrenta.“

Pokrčil rameny. „A možná se mi líbí to, co dělám. Mám co dělat,

udržuje mě to v pohybu.“

„Tobě se líbí moc.“

„Jasně. Sorrento je tu na to, až zestárnu. Až mě unaví

podnikání, moc i ženy. Ale ještě mi pár let zbývá.“

„Možná že ne.“

Podíval se na mě. „Já ale neutíkám. Umaštěnci Franka

Bellarosu nevyženou. Ani federálové Franka Bellarosu nevyženou. Capisce? “

„Teď ano.“

Oba jsme tam pár minut seděli. Měl jsem pocit, že on čeká na to,

až já něco řeknu, až mu dám nějakou radu. Jako u advokáta se

u mě předpokládá, že budu rady dávat, ale nejsem předurčen k

tomu, abych dával rady zdarma, nebo dokonce rady přátelské.

Proto jsem řekl. „Skončili jsme?“

„Skoro. Tady je můj problém. Ferragamo nemůže před novináři

přestat žvanit o tom, že jsem podezřelý ze zavraždění Juana

Carranzy, a nemůže to nechat plavat, je to tak?“

„Je.“

„Takže asi bude následovat vyšetřování před velkou porotou.“

„Správně.“

„Takže, to, na co já myslím, je, abys tenhle můj případ převzal.“

„Jestliže jsem pro tebe nechtěl uzavřít obchod s nemovitostí,

proč bych tě měl zastupovat v trestním sporu?“

„Protože peníze jsou jedna věc a spravedlnost je věc druhá.“

On se svým posledním slovem nezadusil, ale já skoro ano.

Zavrtěl jsem hlavou. „Já se trestním právem nezabývám. Nejsem

na to kvalifikovaný.“

„Ale určitě jsi. Jsi právník.“

„Jaké důkazy hodlá Ferragamo předložit velké porotě k tomu,

aby tě obvinila?“

„Nemá ani hovno. Ale slyšel jsi už výraz. Newyorská velká

porota obviní i šunkový sendvič? Slyšel jsi to?“ „Ano.“ Velké poroty v New Yorku jsou něco jako inkvizice;

215

třiadvacet čestných občanů na tajném zasedání, na němž není přítomna ani vyšetřovaná osoba, natož pak její právní zástupce. Bez jakéhokoli důkazu kromě toho, co přednese vláda, se většinou stává, že porota obyčejně hlasuje pro vinu. Takže vsadit se, že Frank Bellarosa bude obviněn, byla jasná výhra. Řekl jsem. „A ty si myslíš, že tě Ferragamo s tou obžalobou jenom straší?“ „Ano. Normální porota by mě neodsoudila, protože pro ni Ferragamo nemá žádný důkaz. Takže případ Bellarosa versus Spojené státy se před soud nedostane. Ale Ferragamo mezitím svolá tiskovou konferenci. Nebo konference, protože on tiskovky

miluje. A tam všem řekne, že se mafie snaží vytlačit Kolumbijce, Jamajčany a blá, blá, blá. Jenomže to je blbost. My všichni máme vlastní byznys. A potom řekne. ‚Bellarosa Juana Carranzu zabil osobně, aby jim ukázal!‘ Chápeš? Takže Kolumbijcům se okamžitě

postaví – jsou to samí samci. Kriste, oni jsou horší než Italové.

A teď by chtěli vyrovnat skóre. Carranza byl pro ně veliký chlap. Okay, takže teď se musím začít bát i vlastních lidí, chápeš to? Protože oni žádné zkurvené krveprolití nechtějí, protože jsou všichni tlustí a měkcí. Jihoameričani jsou hladoví a tvrdí. Jsou tu noví, a tak pracují tvrději. Nemají žádný mozky, protože se s nima nenarodili, ale pokusí se věci dodělat. No, možná jsou moc blbí na to, aby se dostali až ke mně. Chápeš? Takže co asi udělají? Půjdou za mými přáteli a řeknou. ‚Hele, uklidníme to ještě předtím, než půjde Frank k soudu, předtím než někdo někomu ublíží. Všichni máme dost problémů a tenhle průser s Bellarosou nepotřebujeme.‘ A mí chlapi potom možná řeknou. ‚My se o Franka postaráme.‘ Chápeš? Ti zmrdi by mě prodali, aby si zachránili vlastní prdel. Dokonce i když vědí, že já jsem Carranzu nezabil. Před deseti dvaceti lety by Ital Španělákovi řekl. ‚Vodprejskni, než ti nacpu koule do krku.‘ Ale doba je jiná. Venku je už úplně jiný svět, rozumíš?“

Tomu jsem rozuměl. Právě jsem zjistil, že dokonce i mafie má problémy s adaptací do tohoto Nového světa. Řekl jsem. „To je naprosto úchvatné, Franku. Ale opravdu mě nenapadá žádné

východisko.“

Rozesmál se. „Možná ti něco přijde na mysl. Já potřebuju, aby si s Ferragamem promluvil nějaký opravdu poctivý právník. Protože on je klíč. To on může svolat tiskovou konferenci a ohlásit, že má nové důkazy o tom, kdo zabil Carranzu, nebo může říct, že nemá

216

důkazy vůbec žádné. A ty si s ním o tom promluvíš.“ „Ale já možná nevěřím tvému podání.“ „Ale uvěříš tomu, až uvidíš Ferragamův obličej po tom, co mu řekneš, že vím, o co se snaží.“ Uvědomil jsem si, že Bellarosa je člověk, který věří svým instinktům. Nepotřeboval například žádné velké důkazy předtím, než nařídil někoho zabit za zradu. Stejně jako u primitivního tribunálu i Bellarosovi stačilo pouhé zdání viny, nebo možná slovo nebo věta, které byly nějak v nepořádku. A v případě Alphonse Ferragama si Frank Bellarosa napřed vymyslel motiv a potom rozhodl o tom, že tento muž je vinen zločinem. Já instinkty nepodceňuji – sám doufám, že je používám u soudu, a policie instinkty využívá při práci na ulicích denně. Ale Frank Bellarosa, jehož dobré instinkty jej udržují naživu i na svobodě, ten možná svým schopnostem vycítit nebezpečí, oddělit přátele od nepřátel a číst v myslích a srdcích lidí důvěřuje až příliš. A proto jsem tu asi seděl. Bellarosa si mě během pár minut odhadl jako svého člověka. Přemýšlel jsem o tom, jestli se nezmýlil. Bellarosa pokračoval. „Generální prokurátor pro stát New York, Lowenstein, tak ten tenhle případ nechce ani náhodou. Slyšel jsem od lidí, kteří jsou mu dost blízcí, že řekl, že celá ta věc je blbost. Co vám to říká, advokáte?“ „Nejsem si jistý, ale pořád ještě nedělám trestní právo.“ „No tak, možná by ses bavil. Popřemýšlej o tom.“

„Udělám to.“ „Dobře.“ Pohodlně se v křesle usadil. „Hele, to s tou nemovitostí provedu příští týden. Najal jsem si tu firmu v Glen Cove, jak jsi mi říkal. Dali mi na to chlapíka jménem Torrance. Znáš ho? Je

dobrej?“ „Ano.“

„Fajn. Nechci, aby mi to někdo posral.“

„Smlouvy a převody nemovitostí jsou v podstatě jednoduché,

když si dáš pozor na pár detailů.“

„Tak bys to měl zvládnout, advokáte.“

Chvíli jsem Bellarosu pozoroval. Netušil jsem, jestli je naštvaný,

nebo jestli ze mě jenom dělá blázna. „O tom už jsme mluvili,“ řekl

jsem.

„Jó, ale já jsem ti chtěl říct, že jsi první člověk, který si ode mě

217

odmítl vzít takové peníze.“

„To je odstrašující.“

„Jó? No, lidi občas odmítli otevřené úplatky. Ale ne legitimní

provizi. A tohle bylo podle zákona,“ „O tom jsme už mluvili taky.“

„Jó. A co se týče té záležitosti s velkou porotou, tak vím, že nejdeš po penězích, ale zaplatím ti padesát tisíc za to, že si

promluvíš s Ferragamem, a dalších padesát, pokud se velká porota nesejde.“

„Kdybych se věnoval kriminálním případům, bral bych tři

stovky za hodinu, dvojnásobek za hodinu v soudní síni. Neberu

bonusy v hotovosti za to, že nebudeš obviněn nebo odsouzen, a taky

nevracím peníze v případě, že budeš.“

Bellarosa se na mě usmál, ale nebyl to příjemný úsměv. „Musím

ti říct, že některé tvé průpovídky jsou vtipné, ale některé ne.“

„Já vím.“

„Máš koule.“

„Tohle vím taky.“

Přikývl. „Mám kolem sebe děsně moc prdů, kteří mi líbají zadek,

a každý z nich mi může kdykoli vrazit nůž do zad.“

„Tak to je mi tě líto.“

„Ale co, to patří k životu.“

„Ne, to nepatří.“

„K mému životu ano. Ale taky mám kolem sebe chlapy, co mne

respektují. Lidi, kteří mi nelíbají zadek, ale ruku.“ „A má tě někdo rád?“

Usmál se. „Tak na tom mi opravdu nezáleží.“ „Pracuj na tom, Franku.“

Podíval se na mě a řekl. „A ještě něco ti povím. Říkal jsi, že vaši tu žijí přes tři stovky let, je to tak? Takže si myslíš, že všichni, kdo přišli potom, jsou něco jako nevítaná společnost, že? Ale moje rodina v Itálii žije v tom městě u Sorrenta už přes tisíc let. Možná, že už přes dva tisíce let, že už tam byli v dobách starého Říma. Možná, že jeden z mých předků byl mezi římskými vojáky, kteří přitáhli do Anglie a našli tam tvé předky ve zvířecích kůžích, jak žijí v domech z bláta. Capisce? “

„Znám historii dost na to, abych ocenil věhlas italské civilizace

218

a ty můžeš být pyšný, že jsi jejím potomkem. Ale to, o čem momentálně mluvíme, mafie, žádný velký přínos italské civilizace západní kultuře není.“

„Záleží na úhlu pohledu.“

„No, on je to úhel pohledu většiny lidí.“

Celou minutu Bellarosa vypadal, že je hluboce zahloubán

a potom řekl. „Okay. Ty teď musíš udělat velké rozhodnutí, protože se tady přece nebudeme navzájem pošťuchovat. Takže vstaň, otoč se a vyjdi dveřmi. Najdi svou ženu, odejděte a víckrát o mně

neuslyšíte. Nebo se se mnou napij.“

Tak. Všechno co jsem měl udělat, bylo vstát a jít. Tak proč jsem pořád seděl? Chvilku jsem si Franka Bellarosu prohlížel. Co jsem se za několik posledních hodin dozvěděl? No, dozvěděl jsem se to, že Bellarosa není jenom chytrý, ale že je i mnohem komplikovanější, než jsem si představoval. Také jsem musel uznat, že Susanin první dojem byl přesný. Frank Bellarosa byl zajímavý. Možná to tedy byl Susanin dar pro mě – toto byla ta má výzva. Zvedl jsem svou sklenici. „Z čeho se to dělá?“ „Z hroznů. Je to jako brandy, to už jsem ti říkal.“ Dotkli jsme se skleničkami a napili jsme se. Vstal. „Pojďme se podívat po ženských.“

Kapitola 17

Odešli jsme z knihovny a zatímco jsme procházeli mezipatrem,

jsem řekl. „A proč nejdeš ty sám přímo za těmi Kolumbijci

a nevysvětlíš jim, že to na tebe ušili?“

„Caesar nechodí za podělanýma barbarama a nevysvětluje jim,

co dělá. Seru na ně.“

Mělo mi dojít, že má upřímná anglosaská logika není to, čeho si

situace žádá, ale stejně jsem řekl. „Jakýsi římský císař šel za Attilou

Hunem, aby si promluvili o míru.“

„Jó, vím o tom.“ Začali jsme po příkrém schodišti sestupovat dolů a Bellarosa řekl. „Ale k čemu mu to bylo dobré? Akorát blbě

219

vypadal a oni na Řím zaútočili stejně. Podívej, když ti jdou lidi po koulích, tak tím vlastně uznávají, že nějaké koule máš. Ale hned jak

zjistí, že jsi bez koulí, budou s tebou zacházet jako s ženskou. A to je

skoro stejný, jako bys byl mrtvej.“

„Aha.“ Takže má první rada ve funkci consigliere nebyla nic

moc. „Ale Ferragamo na to spoléhá,“ řekl jsem ještě. „On ví, že ty za těmi Kolúmbijci nepůjdeš.“ „To je pravda. Něčemu takovému může rozumět jenom další

Talián.“

„Takže? Jestli se nechceš s Kolumbijci setkat osobně, někoho tam pošli.“ Ale ne mě. „To je totéž. Zapomeň na to.“ Procházeli jsme atriem. Začínalo se mi to líbit jako intelektuální výzva, takže jsem mohl i přijít na nějaké řešení. Ale zároveň jsem si také uvědomoval, že můj zájem o jeho problémy by neměl být jenom ve formě duševních cvičení. Řekl jsem. „Tak řekni Kolumbijcům, aby přišli za tebou. Požaduj setkání podle tvých podmínek.“

Obrátil se ke mně a usmál se. „Jo? No, možná že by přišli. Ale ať bys to vyřídil jakkoli, pro mě by to bylo to samé, jako bych k nim zašel sám a požádal je o pauzu. Ser na ně. Jestli si myslí, že jsou na mě dost silní, tak ať to zkusí. Možná že se potřebují trochu poučit

o úctě.“

Mamma mia, ten chlap ale byl tvrďák! Vzpomněl jsem si na to,

co říkal v mé kanceláři. Život je válka. A na to, co říkal v ranním

pokoji. Italští muži nedělají kompromisy. Takže o tomhle to bylo.

Jenomže já jsem měl ještě jedno řešení. „Zjisti, kdo zabil Carranzu,

a přiveď toho chlapa generálnímu prokurátorovi, tomu

Lowensteinovi.“

„Já nedělám policejní práci.“

„Tak ho přihraj těm Kolumbijcům.“ Ani jsem nemohl uvěřit

tomu, co jsem řekl.

„To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože já to už vím, kdo zabil Carranzu. Zabili ho poldové. Ti

kurevníci z DEA – Úřadu pro boj s narkotiky. Nasázeli mu pět kulek do hlavy – jako to dělají gangsteři, aspoň podle nich.“

„A jak ty to víš?“ 220

„Znám ty chlapy, co to udělali. Ale nebyl to od nich dobrý skutek, kdyby sis chtěl myslet, že to byli dobří hoši. Nebyla to ani žádná vendeta za nějakého chlápka z DEA, který to slíznul v Kolumbii. Oni Carranzu sejmuli proto, že s nima vydrbal při jednom obchodě.“ Bože, tak tohle bylo zdrcující. Tak v tomto světě ten člověk žije. A zrovna tady, v Americe. Samozřejmě, že jsem o tom četl. Ale něco jiného je slyšet to na vlastní uši. Zeptal jsem se. „Tak proč to nevědí ti Kolumbijci?“ „Protože jsou blbí. Nemají žádné kontakty, nemají žádné prameny. Jsou to zatracení psanci. A já mám všechny možné prameny – policejní prameny, tiskové prameny, politické prameny, soudní prameny.“ Bellarosa se zastavil a položil mi ruku na

rameno. „Víš, to, čemu vláda říká mafie – Siciliáni a Neapolitáni my jsme v Americe už sto let. Kriste, vždyť my jsme součástí establishmentu. Proto jsme pro ty sráče na ministerstvu spravedlnosti tučný sousta. Ale dovol, abych ti něco řekl. V porovnání s těma novýma jsme milí kluci. My hrajeme tu jejich

zkurvenou hru. My nezabíjíme poldy, nezabíjíme soudce, nelezeme

k lidem domů a nemasakrujeme jejich rodiny. Přispíváme těm správným lidem, přispíváme církvi, platíme a zajišťujeme bohoslužby. A jestli tyhlety věci děláš dobře, nemusí to být nečisté. Ale vezmi si tyhle Jihoameričany a ty melanzanes z ostrovů, ti hnedka všechno řeší pistolí. Polovina z nich je na tom svinstvu, co prodávají. Ale copak Ferragamo jde po těchhle nebezpečných lidech, po těch pošucích? Ne. Ten mamrd mrhá časem a penězi nás všech na to, aby mohl jít po svých paesano s, protože se k nim může dostat, protože jim rozumí. A má taky ambice, tenhle chlap. Chce si

udělat jméno, capisce? A taky ví, že my ho nesejmeme. Je Ferragamo dobrý pro veřejné blaho a pro daňové poplatníky? Není, no, tak doprdele s ním. Možná mu nějaký melanzano jednoho dne podřízne krk kvůli hodinkám. Mezitím budeme dělat obchody, jako by se nic zlého nedělo. Necháme jeho, nebo ty Kolumbijce, ať udělají první krok oni. Je to tak?“

„Máš naprostou pravdu.“

„Dobře. Takže si pojďme promluvit s ženami.“ Vzal mne za paži a provedl mne mezi dvěma sloupy a pod podloubím do obývacího

pokoje. Místnost byla asi osmdesát stop dlouhá a zhruba polovic na 221

šířku s kátedrálovým stropem z dřevěných nosníků. Zdi byly omítnuty na bílo a okna byla lomená. Naneštěstí to ale nebyl obývací pokoj. Byl to příliš velký pokoj, dokonce i na tak velký dům. Tam musel kdysi bývat jedině taneční sál. Na vzdálenějším konci místnosti byla seskupena křesla, v nichž seděly Susan s Annou, které vypadaly velice malé a osamělé. Společně s Bellarosou jsme přešli těch osmdesát stop k nábytku a já jsem si vzpomněl na to, že bych si měl zase nasadit brýle. Sedl jsem si předtím, než Bellarosa stihl říct. „Sedni.“ On sám zůstal stát.

Susan Bellarosu oslovila. „Ten dům je nádherný.“

Bellarosa se usmál. „Jó.“

Dále se Susan zeptala nás obou. „O čem jste si celou tu dobu

povídali?“

Odpověděl jsem já. „O Machiavellim.“

Ona se usmála na Bellarosu. „John není moc dobrý vypravěč.

Ale zase dává dobrý pozor.“

„Tvůj muž je chytrý chlap.“ Susan se pyšně napřímila. No dobrá, ve skutečnosti zkřížila nohy a opřela se. Anna svého pána a vládce oslovila. „Susan znala ty lidi, co tu bydleli předtím, ty Barretovy. Susan spávala v jejich

hostinském pokoji.“

Bellarosa se na Susan usmál. „Je tvůj, kdyby ses pohádala

s manželem.“

Susan se usmála na oplátku. Proč jsem se jenom neusmíval já? Anna řekla Frankovi. „Susan ví něco ze zdejší historie, Franku. Ta paní z realitní kanceláře nám o těch Vanderbiltových nelhala.“ „Ale lhala nám o potrubí,“ řekl Bellarosa.

„Tohle není obývák, Franku,“ pospíšila si Anna s další novinkou. „Ježíši Kriste.“

„Tohle je tančírna.“

„Co?“

„A ten pokoj, kde máme televizi, to je salon.“ Podívala se na

Susan. „Řekni mu, k čemu to je.“

Susan vysvětlovala. „To je taková místnost, kam hosté odcházeli

po jídle. Ale jako televizní pokoj je taky dobrá.“ A tak Susan Bellarosovým poskytla intenzivní kurz s popisem 222

jednotlivých podlaží. Vyprávěla poutavě, ale také humorně a několikrát se i sama před nimi shodila, jako by to byly všechno

jenom pitominky, a aby se Bellarosovi tím pádem necítili jako

sprostí poloidioti, kteří nemají co bydlet v tak velkém domě, když mu nerozumějí. Tohle byla nějaká nová Susan.

Já jsem si mezitím pokoušel vzpomenout na to, jak to přišlo, že můj večer začal v irském pubu a skončil jsem jako, člen Bellarosovy rodiny. Ale nic z toho se samozřejmě nestalo. Vzbudím se na

nádraží v Locust Valley, vystoupím z vlaku a zkusím to znovu.

Bellarosa řekl Susan. „Pojď, ukážu ti svou pýchu i potěšení.

Konzervatoř.“

Nevypadalo to, že by zval i mě, takže jsem zůstal sedět a Susan

vstala. Lady Stanhopeová a statkář Bellarosa odešli. Já jsem se

obrátil k Anně, a oba jsme se na sebe usmáli.

Zahrozila na mne prstem. „Ale stejně tě odněkud znám.“

„Byla jsi někdy v Plato’s Retreat?“

„Ne…“

„Mám nějaký povědomý obličej. Nebo jsi možná viděla můj obličej na poště nebo v novinách.“

„Tebe v novinách?“

„Tady v místních novinách, sem tam. Já jsem tvého muže, pro

porovnání, poznal, když jsme se poprvé setkali. Věděl jsem, že ho znám, protože jsem ho mockrát viděl v televizi a v novinách.“ Podívala se na mě trochu zmateně a já jsem se cítil trochu trapně, že jsem to řekl. Propříště budu předpokládat, že Anna Bellarosová je civilista a stejně tak s ní budu i jednat, leda že by se začala chovat jinak. „Možná nám to stěhování prospěje,“ řekla. „Možná, že tu Frank potká milé lidi, jako tebe a Susan.“ Trochu ztišila hlas. „Já nemám

ráda některé lidi, se kterými musí Frank obchodovat.“ Jak málo věděla o tom, že bych mohl být jedním z nich. Vůbec mne nepřekvapilo, že žena Franka Biskupa Bellarosy si myslí, že její muž je dobrý člověk, který kolem sebe jen potřebuje pár dobrých lidí, kteří by ho dovedli na cestu spasení. Neměla ani ponětí o tom, jak moc je její muž zapleten do nejrůznějších darebáctví.nebo o tom, že je možná ztělesněním samotného ďábla. Několik minut jsme si nezávazně povídali a já jsem sundal brýle a podíval jsem se jí do očí. Na sekundu nebo dvě zaváhala, až jsem 223

se lekl, že jí to začíná docházet. Čekal jsem, že vyskočí a poběží těch osmdesát stop ke dveřím. Ale ať už jí na její nepatrný mozeček přišlo cokoli, zapudila to a zase se vrátila k rozhovoru. Běžně, když v takovéto situaci zůstanu někde sám s cizí ženou, tak většinou lehounce flirtuji, jen tak ze slušnosti, nebo abych ukázal, že tam dole, kde končí má oxfordská košile, ještě žiji. Někdy také flirtuji proto, že jsem doopravdy plní chtíče. Ale teď mám flirtování až dost, přinejmenším do příštího velikonočního půstu. Ale i kdybych se flirtování nezřekl, určitě bych se nemotal kolem Caesarovy manželky. Ubohá Anna, té asi nikdo žádné návrhy

nedělal od té doby, co si Frank sehnal první bouchačku. Ale když jsem tam civěl na ty její ohromné nárazníky, ona se na mě široce

usmála.

Abych byl upřímný, tak v porovnání s Frankem byla Anna poněkud nudný patron. Byla roztomilá a dokonce i trochu zábavná, ale brooklynské angličtiny jsem měl pro jeden večer až dost. Chtěl

jsem jít.

Anna se ke mně naklonila a znovu ztišila hlas. „Johne?“

„Anno?“

„Já bych se tě chtěla na něco zeptat.“

Vrchní část jejího ‚hostitelčina pyžama‘, v případě že jsem se

o tom ještě nezmínil, byla volná a otevřená. Takže když se ke mně naklonila, ať se vám to libí nebo ne, viděl jsem, odkud ty ohromné měchy vyrůstají. Mamma mia, tyhle cecky vážily víc než celá

Susan.

„Johne, je to hloupá otázka… ale…“

„Ano?“ pokoušel jsem se udržet oční kontakt.

Rukou se dotkla kříže, visícího jí na náhrdelníku a potom jej

uchopila mezi prsty. „Já už jsem se ptala Susan a ona řekla že ne…

ale nevyprávěly se tu nějaké duchařské historky?“

„O duších?“

„Ano, duchové. Takové, jaké se vyprávějí o starých domech. Jak to znáš z televize.“ Sledovala mě, ale přitom si neustále pohrávala s křížkem. „Ach…“ Chvilku jsem přemýšlel, a potom jsem si na jednu duchařskou historku vzpomněl. „No,“ řekl jsem, „slyšel jsem jeden příběh… ale to fakt asi nemá smysl ani opakovat.“ Napřáhla ke mně volnou ruku a dotkla se mě. „Pověz mi ji.“

224

„No, tak dobře. Tak prý tu před pár lety byla jakási vychovatelka, která se měla starat o dvě Barretovy děti, Katii a… Milese. Tahleta vychovatelka, mladá a pěkná žena, došla k podezření, že Katie byla… no prostě posedlá duchem své bývalé vychovatelky, ženy jménem slečna Jessel…“

„Ale!“ Stiskla mi ruku. „Ne!“

„Ano. A aby to bylo ještě horší, Miles byl posedlý duchem

bývalého správce usedlosti, odporného chlapa jménem Peter.“

Anniny oči se rozšířily. „Ale Johne! Myslíš že… chceš mi říct, že

ten chlap, kterého jsem viděla… že by to mohl být…“

Na to jsem nikdy nepomyslel. Ale proč ne? Ať je to raději on než

já. „No, ten Peter,“ řekl jsem, „byl podle toho, co jsem slyšel já, asi

mého věku, mé postavy…“

„Ach můj Bože.“

„Možná bych už neměl pokračovat.“

„Ne. Pokračuj. Musím to vědět.“

„No dobrá. Takže, podle toho, co mi říkali, tak vychovatelka došla ke znepokojujícímu závěru. Byla přesvědčena o tom, že ten mrtvý správce usedlosti, Peter, a ta mrtvá vychovatelka, slečna Jessel, pokračují ve své osudné sexuální romanci tím, že ovládli těla těch dvou mladých sourozenců.“ „Ne!“ Pustila se mé ruky a rychle se pokřižovala, a potom se zase opřela. „Tady v domě? Kde? V jaké místnosti?“ „No tak… byl to pokoj pro hosty.“ Nechtěl jsem, aby mi omdlela v náručí, takže jsem řekl. „To by myslím stačilo. A stejně nevěřím ani slovu z toho…“

„Ne, Johne. Řekni mi to všechno. Řekni!“

Protože jsem vždycky dobrým hostem, pokračoval jsem.

„Někteří lidé si mysleli, že ta nová vychovatelka měla románek

s tím chlapcem Milesem, který byl samozřejmě jenom nevinným

nástrojem toho ďábla Petera. Jiní zase tvrdili, že vychovatelka měla

i lesbický poměr s Katií, která byla samozřejmě jenom…“

„Chceš tím říct, že ta vychovatelka byla… a ty děti že byly…?

Susanina kamarádka, ta Katie Barretová, a její bratr… a ta vychovatelka…?“

„Kdo ví?“ Opravdu, i když jsem The Turn of The Screw četl dvakrát, pořád jsem si nemohl vybavit, kdo to dělal s kým. Ale někde mezi řádky toho ukecaného viktoriánského blábolu se pěkný

225

sexy-hororový příběh ukrýval, to jo. Anně jsem řekl. „Nevím, kolik z toho, co jsem slyšel, je pravda, jestli teda vůbec něco, ale vím že se Barretovi v roce 1966 náhle odstěhovali a už se nevrátili. Tento dům nebyl obydlený až…“ prosil bych si varhanní crescendo… „do teď. Ale neříkej nic z toho prosím Susan, protože ji to pořád ještě

rozrušuje.“

Jenom pokývla hlavou, protože se snažila popadnout dech.

Věřte nebo ne, opravdu začínala sinat. „Ano… neřeknu jí to… Johne… jsou pořád ještě tady?“

„Barretovi?“ „Ne, ti duchové.“

„Aha… tak to nevím.“ Tak trochu jsem si připadal jako zlobivý

chlapec, takže jsem dodal. „Pochybuji o tom. Jim se jednalo jenom

o sex.“

„Můj Bože…“ Znovu se pokřižovala a informovala mne. „Než jsme se sem nastěhovali, byl tu kněz, aby domu požehnal.“ „No a je to, není se čeho bát. Smím ti nalít trochu sherry? Té

grappy?“

„Ne. Jsem v pořádku.“ Pořád se ale držela křížku, takže mi

bránila ve výhledu do Údolí radosti.

Podíval jsem se na hodinky. Dvacet minut už uplynulo od chvíle,

kdy se Susan a Frank vydali na vycházku, a já jsem se začal cítit

trochu rozladěně.

Pohodlně jsem se opřel a zkřížil nohy. S Annou jsme si vyměnili

ještě několik slov, ale ta dáma byla evidentně něčím zhnusená.

Nakonec, protože jsem byl její hloupostí trochu nazlobený, jsem jí

řekl. „Ale křesťané na duchy stejně nevěří.“

„A co Duch svatý?“

„Tím se myslí duše, a to je něco jiného.“

„My říkáme Duch svatý.“

To už bylo trochu frustrující. Řekl jsem. „No, tak sem ty kněze

přiveďte zase. Ať to tu zkontrolují.“

„To udělám.“

A konečně se Frank se Susan vrátili. Susan mi řekla. „Tu

konzervatoř jsi měl vidět. Je plná květin a tropických rostlin, palem

a kapradí. Je to úžasné.“ „Žádné cukety?“

„Zeleninu mám teď venku,“ vysvětloval Bellarosa. „Můj

226

zahradník tam teď nasázel okrasné rostliny a tak. On to střídá.

Rotuje, znáte to?“

Susan a Frank si sedli. Nastal čas na jalovou debatu, takže jsem vypnul poslech. V duchu jsem si přehrával tu balkónovou scénu, potom scénku v knihovně. To celé se natolik vymykalo mým dosavadním zkušenostem, že i když jsem advokát, stejně jsem to ještě pořád nedokázal vstřebat. Měl jsem ale pocit, že jsem s Bellarosou uzavřel jakousi dohodu. V jednom ze vzdálenějších rohů začaly odbíjet vysoké zdobené hodiny a tančírnou se rozlehlo dvanáct hlasitých úderů, takže se konverzace zastavila, Já jsem této příležitosti využil k tomu, abych řekl. „Obávám se, že jsme naši návštěvu poněkud přetáhli.“ Tohle v řeči WASP znamená. „Mohli bychom už kruci vypadnout?“ Bellarosa řekl. „Né, kdybych chtěl, abyste odešli, řek‘ bych vám to, tak kam se ženete?“

„Zlobí mě hemeroidy,“ informoval jsem všechny přítomné.

Paní Bellarosová, která se už asi vzpamatovala ze svého

rozechvění nad duchy, soucitně řekla. „Ale to tě musí bolet. Já jsem to měla v těhotenství.“

„Susan také.“ Vstal jsem a vyhýbal jsem se Susaninu ledovému pohledu. Všichni ostatní vstali také a my jsme následovali Bellarosovy

ven z tanečního sálu. Já jsem se tvářil trochu jako bačkora, abych se pokusil Susan rozesmát. Nakonec jsem z ní úsměv vypáčil, ale potom mě štípla do paže. Když jsme šli přes atrium, vydal jsem ptačí skřek – tuším že to byl kanáří výkřik –, který umím napodobit docela dobře, a všichni ptáci v klecích začali čiřikat a nadávat.

Bellarosa se na mne otočil přes rameno a řekl. „To bylo celkem

dobré.“

„Děkuji.“ Ucítil jsem další štípanec do ruky.

Už jsme stáli přede dveřmi, všichni připraveni na rozloučení

a dobrou noc, když Susan řekla. „Ráda bych vám oběma dala dárek

na přivítanou do nového domova.“

Doufal jsem, že jim bude chtít přinést nějaké zákusky, ale to ona

ne. „Já maluji domy na Zlatém pobřeží a…“

„Bere devět stovek za místnost,“ vskočil jsem jí do řeči, „ale vám

jakoukoli místnost v domě vymaluje zdarma.“

227

Susan pokračovala. „Dělám olejomalby zbořenin. Mám fotky tady toho atria z té doby, kdy z něj byla ruina,“ vysvětlovala a zakončila to větou. „Mám diapozitivy, ale potřebovala bych chvíli pracovat i tady, kvůli trojrozměrné perspektivě, proporcím,

nasvícení a tak.“

Ubohá paní Bellarosová vypadala hodně zmateně. „Ty bys to chtěla namalovat tak, jak to vypadalo, když jsem to viděla poprvé?

To byly trosky.“

„Ruina,“ opravila ji Susan. Když je Susan ve své umělecké náladě, chová se velice profesionálně. Frank se připojil. „Jasně, já to chápu. Tyhle obrazy jsme viděli v muzeu v Římě, Anno. Víš, ty románské ruiny, jak po nich šplhaly ty rostliny, a byly tam ovce a lidi s mandolínama. Jasně. Tohle ty děláš?“

„Ano.“ Susan se podívala na Annu Bellarosovou. „Bude to hezké, opravdu.“

Anna Bellarosová se podívala na svého manžela. Frank řekl. „Zní to dobře. Ale já ti za to zaplatím.“

„Ne, bude to můj dar vám oběma.“

„Okay. Začni, kdykoli budeš chtít. Dveře jsou ti otevřeny.“

Přišlo mi, že Frank o tom něco věděl už předtím, ale nedokázal

jsem si vybavit, kdy jindy se to mohl dozvědět, než když si před

chvílí se Susan vyšli bez nás. Ale co, Susan má, co chtěla.

Vykročil jsem ke dveřím. „No, byl to velice příjemný a zajímavý

večer,“ pronesl jsem svůj standardní pozdrav na rozloučenou.

„Jó,“ souhlasil Frank.

Teď byla řada na Susan. „Anno, musíš mi dát recept na ten

krém do kremrolí.“

Cítil jsem, jak se mi zase zvedá žaludek.

Paní Bellarosová odpověděla. „Já žádný recept nemám, prostě

ho jenom udělám.“

„To je úžasné,“ řekla Susan, která potom svůj výstup zakončila.

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem se tak báječně bavila. Musíme si to

zase někdy zopakovat. Příště přijďte vy k nám.“

Od Susan to opravdu znělo upřímně. Anna se usmála. „Okay, co

takhle zítra?“

„Zavolám vám,“ řekla Susan.

Frank otevřel dveře. „Domů se dostanete snadno. Jeďte prostě

228

podle chlupatejch.“ Zasmál se.

Potřásli jsme si s hostitelem rukama a potom jsem Annu políbil na tvář. Anna i Susan se políbily, potom se políbili Frank a Susan.

Všichni do toho byli velice zabraní, takže já jsem se obrátil ke

dveřím, ale potom jsem se zastavil, vytáhl z náprsní tašky navštívenku a položil ji na květinový stolek. Se Susan jsme došli k autu. Susan chtěla řídit, tak se posadila za volant. Projela po nádvoříčku a oba jsme zamávali Bellarosovým, kteří stále stáli mezi dveřmi. Potom Susan zamířila po příjezdové cestě ven. Po společenských návštěvách jsme mezi sebou většinou moc nemluvívali, někdy proto, že byl jeden z nás unavený, jindy zase proto, že jeden byl na toho druhého kvůli něčemu naštvaný, třeba kvůli flirtování, příliš těsnému tanci, sarkastickým poznámkám a tak dále a tak podobně. Když jsme přijížděli k bráně, ta se začala otevírat a z domku vyšel Anthony. Jak jsme projížděli kolem, zamával. Susan mu zamávala také a odbočila vlevo na Grace Lane. Nakonec přece jen promluvila. „Já jsem se dnes večer pěkně bavila. A ty?“

„Ano.“

Podívala se na mne. „Co znamená to ano?“

„Ano.“

„Dobrá. Takže – jsi rád, že jsme sem jeli?“

„Ano.“

Projela otevřenou branou Stanhope Hallu a zastavila. My, na

rozdíl od Bellarosových, nemáme bránu na elektrické ovládání,

takže jsem vystoupil, bránu zavřel a zamkl. Domek hlídače byl samozřejmě temný, protože Allardovi vstávají časně. Tady mě někdy napadá, že bych zbytek cesty domů došel pěšky. Potom většinou následuje protáčení kol a od nich odletující štěrk. George

ho potom vždycky ráno uhrabe a uhladí.

„Tak jdeš?“ zavolala na mě Susan z auta. „Nebo nejdeš?“ Národy mezi sebou válčí někdy. Manželské páry žijí ve stavu nekonečné války, která je jen někdy přerušena ozbrojeným příměřím. Nebuď cynický, Suttere. „Už jdu, drahá.“ Nastoupil jsem zpět do vozu a Susan se pomalu rozjela po příjezdové cestě. „Tu navštívenku jsi tam nechávat nemusel,“ řekla Susan. „Proč ne?“

229

„No… a vlastně, o čem jste tam s Frankem celou tu dobu

mluvili?“

„O vraždě.“

„Anna je celkem fajn. Trošku… jednoduchá možná, ale fajn.“ „Ano.“

„Frank dokáže být okouzlující,“ řekla Susan. „Není takový drsňák, jak vypadá, nebo jak mluví.“

Chceš se vsadit?

„Myslím si, že se Anně líbíš, Johne. Civěla na tebe celý večer.“

„Opravdu?“

„Myslíš si, že je přitažlivá?“

„Má rubensovské kozy. Proč ji nenamaluješ nahou, jak tančí

v tom atriu mezi palmami?“

„Já nahaté ženy nemaluji.“ Zastavila vůz před domem,

vystoupili jsme, já jsem odemkl dveře a vstoupili jsme. Oba jsme

zamířili do kuchyně, kde jsem nám oběma nalil sodovku. „Mluvili

jste taky obchodně?“ zeptala se Susan.

„O vraždě.“

„Hrozně směšné.“ Potom se ještě zeptala. „A vzpomněla si

Anna, kde jste se předtím potkali?“

„V lékárně. Kupovali jsme si léky na hemeroidy.“

„Jsi pohotový, Johne.“ „Díky.“

„Proč jsi měl na sobě brýle? A teď taky rychle.“ „Aby mě Frank nemohl udeřit.“

„Vynikající. Jsi cvok, víš to?“

„No to se podívejme, kdopak to mluví.“

Susan dopila sodovku a vydala se ke dveřím. „Jsem utahaná.

Jdeš taky nahoru?“ „Za minutku.“

„Dobrou noc.“ Zaváhala, a potom se ke mně ještě obrátila. „Miluju tě.“ „Děkuji.“ Sedl jsem si ke stolu, sledoval bublinky v sodovce a poslouchal tikání termostatu. „Vražda,“ řekl jsem si pro sebe. On ale tuhle vraždu nespáchal. Já jsem mu věřil. Spáchal tucet hrdelních zločinů, mezi něž vražda pravděpodobně patřila. Ale

tuhle vraždu ne. 230

Jak jsem řekl, měl jsem takové tušení, že se s Frankem Bellarosou jednou dostaneme dál, než jen k řečem o zelenině. Ale mé proroctví sahalo jen potud. Od teďka – od toho okamžiku, kdy jsem tam seděl a připil si s ním, namísto abych odešel – od tohoto

okamžiku už to bylo doopravdy.

Když jsem si ten večer znovu vybavoval, že kdyby mi Susan řekla, že strávila příšerný večer a že se s Bellarosovými už nechce vidět, zařídil bych se podle toho. Ale lady Stanhopeová bude kupodivu malovat Alhambru, čímž se s donem a doňou Bellarosovými dostane do-téměř každodenního kontaktu. Myslím, že jsem si měl uvědomit všechna nebezpečí, která na sebe tato situace váže, a možná jsem to také udělal, ale namísto toho, abych Susan požádal, aby svou nabídku na obraz stáhla, neudělal jsem to. Asi jsme tak oba reagovali na Bellarosovu nechtěnou pozornost, každý ze svých vlastních důvodů, já proto, že jsem to bral jako výzvu a proto, že jsem chtěl Susan ukázat, že její manžel není jenom takový hloupoučký právníček, možná také proto, že jsem byl sám na sebe trochu naštvaný, a Susan protože… co já vím? Tehdy

jsem to nevěděl, ale později jsem se to dozvědět měl. Takže díky této konstelaci událostí – incident na seně, incident na tenise a nuda u Sutterů, která zavládla po zimě – to se

zkombinovalo s blízkostí Franka Bellarosy a s jeho vlastními

problémy, do nichž nás zatáhl. Tyhle věci se staly, jakkoli se to zdá neuvěřitelné, a daly do pohybu zase další věci. Tohle všechno je ale pozdní lítost. Ten večer byla má mysl zakalená a můj zdravý rozum byl zastřený touhou něco zkusit. Jestli se to někdy stane vám, neměli byste během týdne zůstávat

dlouho venku. 231

Díl čtvrtý

A teď si trochu detailněji probereme boj o přežití.

CHARLES DARWIN

O původu druhů

232

Kapitola 18

Bellarosovi k nám domů druhého dne večer nepřijeli, jak Anna navrhovala. Ve skutečnosti, alespoň jak to vidím já, jsme žádné konkrétní plány na to, kdy je uvidíme, neměli. Susan je u nás doma společenskou tajemnicí a stejně jako její matka má i ona kalendář vázaný v kůži. Jednu dobu měli Stanhopeovi opravdového společenského tajemníka, ale já si myslím, že toto umění už vymřelo. Co se týče sociálního plánování, tak v tom já moc dobrý nejsem, takže jsem asi Susan pověřil, aby se tomu věnovala na plný úvazek. A dokonce si ani nemyslím, že bych ještě kdy směl využít práva veta, ale toho jste si už asi všimli. Takže co se týká Bellarosových, čekal jsem jen na to, až mi má spolubydlící dá zprávu.

Susan začala s obrazem atria v Alhambře, takže díky tomu a také skutečnosti, že tam stále ještě byli její koně, byla v Alhambře

skoro každý den. Susan se mimochodem rozhodla pro olejomalbu

místo vody, takže jsem věděl, že to bude záležitost tak na šest týdnů.

Susan Stanhopeová a paní Anna Bellarosová vypadaly, jako že

se snaží o navození přátelství, nebo podle Susan možná o přátelství hotové. Byl jsem si jistý, že Frank Bellarosa toto přátelství podporoval, protože nejen že chtěl, aby jeho žena měla v okolí přátele, ale také chtěl, aby se zapomnělo na to, že se z Brooklynu přestěhovali sem, do nebezpečného pohraničí. Susan se o Frankovi skoro nezmiňovala a já jsem se jí na něj nikdy nevyptával. Nebo jestli jsem si ho v té trojce vůbec nějak představoval, tak jako člověka, který pár minut sleduje, jak Susan rozestavuje svůj stojan, potom pomuchluje obě ženy současně a zbytek dne stráví ve své pracovně – nebo ještě lépe, nasedne do své limuzíny a zmizí do velkoměsta, kde ho čeká další perný den, plný porušování zákonů. Dokáži si představit, jak obtížné musí být ovládat obrovskou říši zločinu, zejména pokud císař nemůže moc mluvit do telefonu, nebo 233

podle stejného vzorce nemůže poslat podrobné instrukce faxem nebo telexem. Jedinými prostředky, s nimiž lze provozovat podzemní organizaci, politickou nebo zločineckou, jsou osobní kontakt, mluvené slovo, podání ruky, výrazy obličeje nebo gesta rukou. Vzpomněl jsem si, že mafie původně vznikla jako prostředek podzemního odboje, během nějaké cizí okupace Sicílie. Tomu bych klidně i uvěřil a zároveň to vysvětluje, proč je mafie tak dlouho americkým bestsellerem. Ale možná jsou její praktiky poněkud staromódní, vzhledem k tomu, že se nám už blíží konec druhého milénia. Možná.

Susan mi jednou večer řekla. „U sousedů jsem viděla tu nejpodivnější věc v životě.“

„Cože?“

„Viděla jsem nějakého muže, jak líbá Frankovi ruku.“

„A co je na tom divného? Mí mladší společníci mi líbají ruku

každé ráno.“

„Mluv vážně, prosím tě. Řeknu ti ještě něco. Každého, kdo do

toho domu vejde, odvedou do šatny a prohledají ho. Vždycky slyším

zvuk detektoru kovů, když na něco přijdou.“

„A tebe taky prohledávají?“

„Samozřejmě že ne.“ Potom se mě zeptala. „Proč je tak

paranoidní?“

„Není. Někteří lidi by ho vážně rádi dostali. Proč tomu nechceš

rozumět?“

„No, myslím, že tomu rozumím. Ale připadá mi to tak bizarní…

myslím, když se to děje hned vedle…“

„Mluvil s tebou už pan Mancuso?“

„Ne. A bude?“

„Asi ano.“

Ale až na tento krátký rozhovor jsme o Frankovi příliš nemluvili,

jak jsem už říkal.

Co se týká Anny, to byla Susan mnohem sdílnější. Řekla mi, že

Anna nejezdí na koni, nehraje tenis, nejachtí, ani se nikdy

neúčastnila žádných jiných sportovních aktivit. To mě nepřekvapovalo. Susan se pokusila vysadit Annu na Yankeeho, ale ta se k tomu frkajícímu zvířeti ani nepřiblížila. Ale jak se ukázalo, Anna Bellarosová se zajímala o malování. Podle toho, co říkala

Susan, se Anna vždycky dívala a kladla otázky k tomu, co Susan 234

dělala. Susan ji povzbuzovala, aby si koupila stojan a barvy a nabídla jí dokonce, že ji zdarma zaučí, ale zdálo se, že Anna Bellarosová má stejný vzdor k malování jako k jízdě na koni, či snad ke zkoušení čehokoli nového, jestli to chcete vědět. I když se k ní chovala velmi laskavě, měl jsem pocit, že Susan je její plachostí trochu podrážděna. „Důvodem její existence je vaření, uklízení, sex a péče o děti,“ informoval jsem ji. „Ne abys ji nějak znechutila.“

„Ale já mám zase pocit, že její manžel by byl rád, kdyby se

naučila něco nové, ho.“

Stejně jako tvůj manžel, Susan. Třeba vaření a péči

o domácnost. Popravdě bych měl za svého životního partnera raději takovou Susan než nějakou Annu, ale kdyby se daly zkombinovat nejlepší vlastnosti obou žen, měl bych dokonalou manželku. Na co bych si ale potom stěžoval? Susan mě též informovala, že se Anna často ptá. „Jak to tady děláte vy?“, ale já si myslím, že to byly spíš Frankovy otázky než

Anniny.

A co se týče toho strašení v Alhambře, tak mi Susan řekla, že pár dní potom, co ona začala se svým plátnem, Anna Bellarosová odjela

jednoho rána limuzínou do Brooklynu a po pár hodinách se vrátila

se dvěma knězi. „Všichni vypadali dost ponuře,“ řekla Susan. „Po celém baráku stříkali svěcenou vodou a Anna se křižovala tak osmkrát za minutu. Já jsem se snažila předstírat, že to nevidím,“ dodala Susan, „ale bylo hrozně těžké je ignorovat. Anna říkala, že tomu domu žehnali, ale já si myslím, že to bylo něco víc.“ „Oni jsou to velice pověrčiví lidé,“ řekl jsem. „Doufám, že jsi ji nerozrušila nějakou svou duchařskou povídačkou nebo ano, Susan?“

„Ne, samozřejmě že ne. Já jsem jí řekla, že v Alhambře žádní

duchové nejsou.“

„Ale určitě se teď cítí ještě lépe, když má celý dům vystříkaný.“ „To doufám. Úplně jsem se z nich roztřásla.“ Říká se, že každý temný mrak má stříbrný okraj, a v našem případě tím střibrným lemováním bylo italské jídlo. Ne že by se Susan naučila, jak je vařit – ne, ona neumí vařit o nic víc, než já umím levitovat. Ale skoro každý večer nosila domů porci Bellarosova jídla: plastové přepravky nacpané raviolami, zapečenými ziti, baklažánem s parmezánem, smaženými zucchini 235

a dalšími jídly s nevyslovitelnými názvy. Už mě vážně napadlo, že bych za to měl platit, protože jsem se poprvé po dvaceti letech těšil domů na večeři. Susan také domů přinesla sazenice rajčat a cuket, aby je přidala

do své zahrady, kde už bylo radicchio, bazalka, zelené papriky

a lilek. Nikdy se mi o tom nezmínila, ale já jsem si těchto nových rostlin všiml při jedné ze svých procházek. Veškerá zelenina také už byla správně označena, takže jsme věděli, kdo se to na nás vytahuje (odpusťte vtípek). Susan si také zřejmě někde obstarala nějakého průvodce zelinářskou zahradou, protože všechno vypadalo zdravě a na konci května se zdálo, že budeme mít obrovskou úrodu. Stanhope Hall teď bude samostatným lénem, přinejmenším co se týče jistých druhů zeleniny, a všichni jeho obyvatelé – my čtyři, pokud v to počítáte i Allardovy – budou uchráněni před kurdějemi a šeroslepostí.

Až dosud, abych byl upřímný, tyto změny v mém životě, které

nastaly výsledkem kulturního kontaktu se sousedním lénem, abych

pokračoval v dané metafoře, byly změnami k lepšímu. Srážka dvou civilizací se nijak závažně neprojevila, ale na to byl ještě čas. Nebylo pochyb, že jsem si k Franku Bellarosovi vytvořil jakýsi

osobní vztah, ale nebyl jsem si jistý jeho povahou, kdybych to totiž

věděl, asi bych o tom neřekl nikomu, asi ani sobě ne. A ať to bylo cokoli, tak to asi mohlo počkat, protože ještě na konci měsíce jsem od něj neslyšel ani slovo, přímo ani nepřímo. Stejně jako všechny jeho obchodní vztahy jsem i naši epizodu v knihovně považoval za poněkud bláznivou. Určitě litoval toho, že mě zasvětil do svých důvěrných věcí, takže asi proto jsem o něm neslyšel. Chápete, určitě na mě nemyslel jako na svého budoucího právníka, je to tak?

Poslední středu v květnu odjela Susan na setkání Altánové společnosti, které se konalo na přímořském pozemku starého Fox Pointu na konci Grace Lane. Zmínila se mi o tom až později a když jsem se jí ptal, jestli pozvala i Annu Bellarosovou, odpověděla že ne, ale žádné další vysvětlení nenabídla. Věděl jsem, že naše vztahy s Bellarosovými se asi stanou podstatou nějakého problému, a snažil jsem se to říci i Susan. Susan ale není z těch lidí, kteří myslí dopředu. Myslím si, že každý má přátele, sousedy nebo příbuzné, s nimiž by se na veřejnosti nerad ukazoval. Tyto pocity většinou bývají subjektivní. váš trhlý 236

bratranec například, se může stát hitem nějakého koktejlového večírku. Ale u Bellarosových to nebyla otázka mého úhlu pohledu nebo mého výkladu nebo snad jejich společenské přizpůsobivosti, byla to otázka úsudku všech ostatních. Jasně, že bychom se dostali přes vstupní dveře U Potoka nebo v Seawanhake, a samozřejmě že

by nás uvedli ke stolu, a také by nás obsloužili. Jednou.

Takže v případě, že by si Bellarosovi a Sutterovi chtěli společně vyjít na večeři nebo na drink někam do podniku, musel bych velice pečlivě vybrat nějakou restauraci mimo dosah (ani to ovšem není bez nebezpečí, jak jsem asi před rokem zjistil, když jsem obědval na Jižním pobřeží s klientkou, mladou a překrásnou, která měla vy zvyku se mě dotýkat, když chtěla něco zdůraznit, a zrovna jsem narazil na DePauwovovy. Ale to je jiný příběh.). No, prostě jsem si říkal, že kdybychom měli jít my čtyři na večeři, jeli bychom asi na Manhattan. Město by mělo být anonymní, ale když jsem v centru, stejně vždycky na někoho narazím.

Také to vypadalo, že existuje jistá souvislost mezi dony,

večeřejícími venku, a zavražděnými dony, jejichž krev stříká všude kolem, na nevinné lidi a tak. Možná vám to připadá také trochu paranoidní, ale už se to stalo hodněkrát, aby to byla možnost, takže já, pokud někam s donem půjdu, určitě se budu hodně rozmýšlet, nemám-li si vzít nějaký starý oblek. Věřil jsem Bellarosovi, když říkal, že mafie si pořád ještě zachovává vysoký, profesionální styl vraždy, takže nevinní lidé

zřídkakdy utrpí něco víc než zdvižený žaludek, pokud se týká těchto tradičních vražd v době podávání jídla. A jídlo samotné, či to co z něj zbude, jde samozřejmě na účet podniku – to se týká diváků i účastníků přestřelky. Přirozeně že taková vražda musí být

spáchána v restauraci, abyste dostali jídlo zadara, a ne mimo její

zdi, jak se to onehdy stalo před jedním z nejlepších steakových domů v New Yorku. To, že slyšíte výstřely na ulici, ještě neznamená, že můžete svůj účet zmuchlat, pokud tedy nejste praštění. Mám-li mluvit trochu vážněji, pak se někdy stává, že se do takové přestřelky mohou dostat i civilisté, což dokazuje minimálně jeden případ zmýlené identity, kdy byli během nějaké hádky zastřeleni dva gentlemani z předměstí. v restauraci v Malé Itálii, přímo před svými manželkami. Čili – pozvat je na večeři, nebo nepozvat? Podle toho, co Frank 237

sám řekl na adresu státního návladního, Alfonse Ferragama, že se

snaží vyprovokovat válku mezi gangy, tak bych asi hlasoval pro

čínu přes ulici. Ale co když je ven na večeři pozve má bláznivá manželka? Když to tak zvažuji, tak nevím, jestli je horší večeřet s Bellarosovými U Potoka a riskovat vyobcování ze společnosti, nebo jet na Manhattan na nervózní večeři do nějakého podniku,

o němž nám Frank řekne, že nám ho ukáže, a kde se skvěle vaří,

majitel je paesano, a kde všichni sedí na lavicích zády ke zdi.

Samozřejmě tu byly i jiné možnosti a já netvrdím, že kdyby se dva tak svéhlaví lidé jako Susan a Frank rozhodli někam mě vzít, že

bych nešel. Pokud taková situace nastane, navrhnu Frankovi

a Anně návštěvu u nás, kde si dáme rychlého panáka a hostům

naliji kávu do kelímku s sebou.

Několik dní před Dnem padlých (30. 5., pozn. překl.) dodělali Dominic a jeho chlapci na stáji poslední úpravy. Celkově to byla

mistrovsky provedená demolice a rekonstrukce.

Bylo to vlastně trošku strašidelné, vidět důvěrně známou budovu mizet a potom zase vyrůstat ve stejné podobě, ale na jiném místě. Dominic a jeho robustní elfové by opravdu mohli přestěhovat Sixtinskou kapli, kdyby jim to papež odsouhlasil. A kdyby měli donovo svolení, mohli by můj dům přestěhovat do

patia Alhambry. Skoro abych se bál odjet na dovolenou.

Takže nastal ten slavný den, kdy Zanzibar a Yankee přišli domů. Navrhoval jsem vlajkoslávu s trikolorami a květinovými girlandami, ale Susan mé návrhy ignorovala a obřad provedla prostě a důstojně, za přítomnosti pouze Dominika. Myslel jsem, že si přišel pro své peníze, ale když jsem jej požádal o účet, jen pokývl hlavou směrem k Alhambře. Dal jsem mu bonus pěti set dolarů v hotovosti pro chlapy a zdálo se, že se raduje i za své lidi a nemůže se dočkat, až jim peníze rozdá.

Poslal jsem Frankovi po Susan vzkaz, ale uplynul další týden

a účet jsem pořád ještě nedostal. Teď jsem tedy tomu člověku dlužil pití a balík peněz, a to ani nemluvím o tom, jak dobře jsem si jedl. Susan říkala, že ji italské jídlo rozvášňuje, a i já jsem si všiml toho, že se náš i tak dobrý sexuální život ještě zlepšil. Možná, že paní B. objevila tu ideální kombinaci italských bylin a koření. Jednoho večera jsem nad jednou z těch z Alhambry přinesených večeří řekl Susan. „Můj Bože, tobě ale porostly kozy! Na tyhle ravioly si sežeň recept.“

238

„Nebuď mudroprd, Johne. Tobě taky povyrostl aspoň o palec,

a to ani nemluvím o tvém pasu,“ dodala.

Touché. Ale stejně si myslím, že náš zvýšený sexuální apetit byl spíše psychologického než kulinářského původu, a možná to byl výsledek dokonalého jarního počasí, v němž se mi vždycky začne vařit míza, abych použil metaforu se stromy. Ale kdo ví? Když jste ve středním věku, tak všechno, co funguje, je v pořádku. Abych tak řekl, v kuchyni a v ložnici jsme si rozuměli. V dalších místnostech se nám ale už tak dobře nevedlo, protože Susan, která byla vždycky tak trochu vzdálená, teď vypadala nějak nepřítomněji, jako by ji něco tlačilo v mysli. Takže jsem se jí jednou zeptal. „Něco tě trápí?“

„Ano.“ „Co?“

„Věci.“

„Věci? Jako třeba nedávné vypuknutí násilností v Kurdistánu?“

„Věci tady kolem. Prostě věci.“

„No, děti přijedou domů v červnu, v červenci budu pracovat

jenom napůl a v srpnu pojedeme do East Hamptonu.“

Pokrčila rameny.

Protože jsem si vzpomněl na nesmrtelná slova Franka Bellarosy

o ženské přizpůsobivosti, řekl jsem jí. „Proč se nevrátíš do

Brooklynu?“

Tak nějak jsem si myslel, že když už je stáj přestěhovaná a koně jsou zase doma, tak že Susaniny návštěvy v Alhambře už nebudou tak časté, získal jsem ale pocit, že tam je skoro pořád. Myslím to

tak, že nejsem skoro celý den doma, ale kdykoli jsem sem zavolal,

nebyla doma a mé vzkazy na záznamníku zůstaly nezaznamenány. A také George, ten vždy oddaný sluha, mne občas po cestě domů zastavil a říkal mi věci jako. „Paní Sutterová tu celý den nebyla, jinak bych se zeptal jí…“ po čemž následovala nějaká debilní otázka. George není důvtipný, i když si myslí, že je. Evidentně žádné přátelské vztahy s Bellarosovými neschvaloval. George je královštější než král, zbožnější než biskup a také větší snob než všichni Astorové a Vanderbiltové, které jsem kdy potkal. Takových

je hodně starých sloužících, kteří se své mladší pány a paní snaží přinutit k tomu, aby se chovali jako jejich otcové a matky, kteří samozřejmě byli vzory ctnosti, gentlemani a lady dokonalých mravů a tak dále. Sloužící mají velice selektivní paměť.

239

Jde o to, že George z nás příliš šťastný nebyl, což zjistím tehdy, až bude nasbíráno pěkných pár zážitků, o které se podělí se svými

kamarády z jiných usedlostí, a potom už ty klevety budou po

sociálním žebříčku jenom stoupat. Kdyby se cokoli z toho dostalo zpátky ke mně, rozhodně bych Georgeovi vysvětlil, jak to udělat, aby si tuto práci a tento dům ještě pár let udržel. Ne, to bych neudělal. Já mám George rád. A on má rád Susan a mě. Ale drbna

on je.

Ethel jsem se na její názor na náš vztah s Bellarosovými zeptat

nemohl. Co se tohoto týče, tak se pro změnu tvářila neosobně, skoro jako by nás ani neodsuzovala. Podezříval jsem ji, že je to proto, že si Bellarosovy nemohla do své teorie o třídním boji nikam zařadit. Socialistická doktrína je podle mne poněkud vágní, co se týče zločinců, a Ethel většinu svých názorů získala od radikálů z devatenáctého století, kteří věřili tomu, že zločin a zločince vytváří utiskující kapitalistický režim. Možná že Ethel dokonce bojuje s myšlenkou, že Bellarosa se stal obětí svobodného podnikání, namísto aby byl jedním z těch, kteří z něj profitují. Pokud bych s Ethel v něčem souhlasil, byla by to poznámka Marka Twaina o tom, že. „Kromě Kongresu v Americe neexistuje žádná domácí zločinecká organizace.“ Jednoho dne jsem ale byl ve městě a potřeboval jsem se spojit se Susan, abych ji požádal, aby přišla na Manhattan, kde jsme se měli na večeři připojit k mým dvěma mimoměstským klientům, pánovi a paní Petersonovým, přátelům jejích rodičů, kteří se neočekávaně zastavili. Zavolal jsem domů, nechal dva vzkazy na, Susanině záznamníku a když se doba setkání s Petersonovými blížila, zavolal

jsem do domku u brány, kde jsem hovořil s Ethel. Informovala mne, že paní Sutterová ráno odjela do Alhambry a dosud se ještě nevrátila, podle nejlepšího Ethelina vědomí. Hele, co byste udělali

vy, kdyby vás žena vašeho strážce brány informovala o tom, že vaše

žena odvedla hřebce do sousední usedlosti? Někdo by samozřejmě

poslal sluhu, aby pro vaši ženu došel, a to mi také Ethel navrhovala,

tedy, že k sousedům pošle George. Nebo také navrhovala, abych zavolal do Alhambry a přesvědčil se, jestli tam paní Sutterová doopravdy je. Řekl jsem jí, že to zas tak důležité není, i když to samozřejmě bylo, protože jinak bych asi do domku u brány nevolal. Ukončil jsem hovor s Ethel, zavolal jsem znovu na Susanin telefon a nechal jsem tam poslední stručný vzkaz, týkající se jen času 240

schůzky a jména restaurace. Problém byl ten, že jsem stále ještě neměl Bellarosovo telefonní číslo a Susan říkala, že je nemá také. Když jsem byl v Alhambře, všiml jsem si něčeho, co mi Susan potvrdila, na žádném tamějším telefonu není napsáno jeho číslo. To je samozřejmě dobré zabezpečení a já jsem to viděl v mnoha jiných velkých domech jako opatření proti příležitostným sluhům, opravářům nebo podobným lidem, kteří si zapisovali telefonní čísla slavných a bohatých. Téhož dne večer, když jsem se po večeři s Petersonovými vrátil domů (Susan se v restauraci neukázala), jsem Susan řekl. „Dnes jsem se s tebou pokoušel spojit.“

„Jo, slyšela jsem vzkazy na záznamníku i od Ethel.“

Já se nikdy neptám. „Kde jsi byla?“, protože kdybych to udělal, mohla by se ona začít ptát. „Kde jsi byl ty?“, což by jistě vedlo k tomu. „S kým jsi byl a co jste dělali?“ A co se nižší střední třídě blíží víc než to, když po svém partnerovi žádáte výčet toho, co celý den nebo večer dělal? Takhle asi Sally Ann přišla ke svému prvnímu monoklu. Namísto toho jsem řekl. „Rád bych s tebou měl spojení, i když jsi v Alhambře. Byla bys raději, kdybych tam poslal George, nebo Bellarosovy požádáš o jejich telefon?“

Pokrčila rameny. „Já jim nemám proč telefonovat. Myslím, že bude stačit, když tam prostě pošleš George.“ Měl jsem pocit, že Susan ušel předmět hovoru. „George není vždycky po ruce. Možná bys to jejich telefonní číslo měla získat, Susan. Jsem si jistý, že jednoho dne budeš mít nějaký důvod tam

zavolat.“

„To si nemyslím. Já tam prostě jdu tehdy, když se mi zlíbí.

A když tam chci nechat vzkaz, nechám ho u Anthonyho, Vinnieho nebo u Lee.“

„Kdo, jestli se můžu zeptat, jsou Anthony, Vinnie a Lee?“

„Anthonyho jsi potkal – to je hlídač u brány. Vinnie je další

hlídač. A Lee je Anthonyho přítelkyně. Ona také bydlí v domě

u brány. Jsou tam tři ložnice.“

„Lee je žena. Aha. A co dělá ubohý Vinnie, bez přítelkyně?“

„Vinnie má jinou přítelkyni, Delii, která se sem tam zastaví.“

Představa toho, že o poloze Grace Lane vědí lidé původem

z Brooklynu, mě poněkud zneklidnila. Už jsem se dostal do situace,

kdy jsem si skoro zvykl na mafiánské dony a jejich kumpány 241

v černých limuzínách, ale pistolníci, gangsterské děvky a podobná lůza, to bylo něco jiného. „Nelíbí se mi představa, že na Grace Lane máme bordel,“ řekl jsem. „Ale Johne, vážně. Co myslíš, že Anthony a Vinnie dělají? Strážní služba je osamělá. Dvanáct hodin ve službě, dvanáct hodin volno, sedm dní v týdnu. Mají to takhle rozdělené. Lee se stará

o dům.“ „To je zajímavé.“ Co bylo podle mne ještě zajímavější, bylo to, že mi to přišlo, jako by lady Stanhopeové tito ďáblovi spřeženci připadali simpatico. Jenomže já, úzkoprsý John Sutter z vyšší střední třídy, já jsem tak tolerantní nebyl. Navrhl jsem. „Možná bychom měli pozvat Anthonyho, Vinnieho, Lee a Delii k Allardovým, aby si mohli vyměňovat profesionální postřehy z hlídání brány?“

Protože jsem nedostal žádnou odpověď, vrátil jsem se zpět k hlavnímu bodu a řekl jsem. „Víš, Susan, během nějaké tmavé a bouřlivé noci bude možná snazší do Alhambry zavolat, než vtrhnout do domku u brány a v něčem je vyrušit.“ „Podívej, Johne, jestli chceš jejich telefonní číslo, tak si o ně řekni. Jací byli Petersonovi?“

„Bylo jim moc líto, že jste se nesetkali.“ Otázka jejich

telefonního čísla takříkajíc skončila na mém hřišti, kde také zůstane. Už víte, co jsem myslel tou Susaninou nerozumností? Tvrdohlavost by možná byl lepší výraz. To je těmi zrzavými vlasy. Určitě ano. Víte, to Bellarosovo telefonní číslo jsem stejně nijak moc nechtěl, jen kvůli těm řídkým příležitostem, kdy jsem se potřeboval spojit se Susan, která se asi už stala součástí královského dvora Alhambry. Ale skutečnost, že mi Bellarosa nezavolal, nenapsal ani neprozradil svůj telefon, ještě posilovala mé přesvědčení, že mezi námi nevznikl vztah jako mezi právníkem a klientem, úmyslný ani

náhodný. A až mi zavolá příště, tak jsem se rozhodl, že mu to jasně řeknu. Naneštěstí Osud, který na mě v minulosti býval svým způsobem hodný, se na mne z nějakého důvodu pěkně nasral

a znovu mne vehnal do Bellarosova smrtícího objetí.

Měl jsem hodně práce, hlavně na Manhattanu. Má praxe má stejně tak co dělat s penězi jako s právem. Nebo abych byl přesnější, mí klienti chtějí vědět, jak legálně udržet své peníze

242

mimo dosah vlády. Tato nikdy nepolevující soutěž mezi daňovými poplatníky a finančním úřadem začala v tom okamžiku, kdy Kongres v roce 1913 vydal dodatek o dani z příjmu. A v poslední době, díky lidem jako jsem já, daňoví poplatníci o pěkných pár kol

vedou.

Výsledkem tohoto dlouhotrvajícího konfliktu bylo vytvoření ohromného a bujícího daňového byznysu, v němž jsme já a má firma významnými hráči. Mí klienti jsou většinou potomci lidí, kteří byli tvrdě zasaženi v roce 1929 a těch, kteří se z toho vzpamatovali a potom museli v padesátých letech čelit devadesátiprocentní dani z příjmu. Mnozí z těchto lidí, kteří jsou v jiných sférách života téměř dokonalí, nebyli na útok z Washingtonu kvůli daňovému přerozdělení připraveni. Někteří z nich dokonce, v nějakém idiotském záchvatu pocitu viny a altruismu, to považovali za správné a čestné, jako například Susanin dědeček, který byl ochoten a připraven dát americkému lidu polovinu svých peněz. Když to ale měla být víc než polovina, začali někteří z těchto sociálně progresivních milionářů pociťovat nouzi. Začalo být také více než zřejmé, že tu trochu peněz z daní, které se dostanou až mezi lidi, vždycky dostanou ti špatní lidé a ze

špatných důvodů. A tak, v méně intelektuálských dobách, dokonce i takoví klienti mé firmy, kteří věděli, jak peníze vydělat v těžkých časech, nevěděli, jak je v časech dobrých uchránit před vládou. Zahlédli ale světélko naděje a nechtějí, aby je to postihlo znovu, protože toto je období lakoty a toho, abychom vypadali jako jedničky. A díky procesu

sociálního darwinismu jsme se všichni vyvinuli do specializovaných

odrůd, které dokáží ucítit nebezpečí nového zákona o daních, který

by se snad na Capitol Hill zrodil, po celé délce Wall Streetu. Tito lidé, mí klienti, si mne najali, aby si byli jisti tím, že

nepůjdou do vězení za to, že oni nebo jejich účetní přišli na nějaký príma způsob, jak s daněmi vydupat. Samozřejmě, že je to všechno legální, protože kdyby nebylo, nedělal bych to. Zdejší motto zní. Daňový únik je ilegální, vyhýbat se daním legální je. A já k tomu mohu dodat, že je to občanské právo a morální povinnost každého

jednotlivce.

Takže, když například nový zákon o daních zlikviduje starý Cliffordův dětský trust, vyběhne nějaký chlápek, mazaný jako já (moc bych si přál, abych to byl já) s něčím, co se bude jmenovat

243

pseudo-Cliffordův trust, který bude mít ty stejné cíle, převádět nezdaněné peníze na malé dědice, a bude to tak důmyslný a komplikovaný fond, že se finanční úřad bude dlouho snažit vymyslet nějaký způsob, jak naše zadní vrátka zavřít. Je to hra – možná dokonce i válka. Já ji hrát umím, a také ji hraji čistě a přímo. Mohu si to dovolit, jsem mazanější než druhá strana, a kdyby byl někdo z finančáku tak chytrý jako já, asi by pracoval pro mě. No ale, i když hraji čestně, někdy se ocitnu u daňového soudu s klientem, kde se musí něco vysvětlovat. Ale žádný z mých klientů nikdy nečelil obvinění z daňového podvodu, pokud mi ovšem o něčem nelhal nebo si něco neulil. Snažím se své klienty zachovat stejně čestné, jako jsem sám. Když švindlujete v pokeru, v životě a při daních, ztrácíte čest a připravíte se o radost z výhry a nakonec se připravíte i o to největší životní potěšení. o pocit, že jste soupeře porazili férově a v souladu se zákonem. Tohle mě učili ve škole.

Dejme tomu, že druhá strana ne vždycky hraje fér, ale v téhle

zemi máte vždycky možnost zaječet „faul“ a vydat se k soudu. Možná že kdybych žil v nějaké zemi, kde není tak čestné a nezávislé soudnictví, tak bych asi férově nebojoval. Mluvím tu ale o přežití, ne o sebevraždě. Tady v Americe ten systém pořád ještě funguje a já v něj věřím. Alespoň jsem v něj věřil ten den, do jedenácti

hodin dopoledne. V poledne jsem vstoupil do další fáze svého

života jako ohrožený druh, pokoušející se si rychle vyvinout několik nových technik na přežití, a sám přitom zůstat venku z kriminálu.

Ale o tom více za okamžik.

Takže jsem toho pěkného květnového dopoledne seděl ve své wallstreetské kanceláři, ponořen do práce. Můj letní rozvrh byl obecně takový, že jsem v červenci trávil čtyřdenní víkendy ve svém letním domě v East Hamptonu a potom jsem tam strávil i celý srpen. A v těch dnech, kdy jsem v červenci pracoval na Manhattanu nebo v Locust Valley, jsem končíval brzy a se Susan jsme vyplouvali z jachtařského klubu a na moři jsme zůstávali až do tmy nebo do té doby, než nás to tam omrzelo. Několikrát jsme na vodě byli až do rozednění a bylo to nádherné.

Pro sex na lodi máme se Susan šest nebo sedm opravdu dobrých

scénářů. Někdy jsem ztroskotaný námořník a Susan mne vezme na palubu, samozřejmě že skoro nahého, a snaží se mě přivést zpátky k životu. Když to chceme mít bouřlivější, jsem pirátem, který v noc

244

vklouzl na palubu a našel ji ve sprše, nebo jak se svléká do postele.

Potom máme drama o černé pasažérce a o dvou jednáních, kdy ji najdu ukrytou v lodi a uložím jí spravedlivý trest, jaký mi námořní právo umožňuje. Já osobně mám nejraději ten, kdy jsem čistič paluby a Susan je majitelkou jachty. Uděluje mi rozkazy, opaluje se nahá a nutí mě dělat ponižující věci, které zde nemohu rozvádět. Jde o to, že se těším na sex na širém moři, a tak se snažím nějak přežít tu monotónní práci na jaře a jako blázen se těším na Čtvrtého července.

Já vím že to zní, jako bych mezi Dnem nezávislosti a Svátkem

práce (v Americe l. září, pozn. překl.) skoro nepracoval, ale

náhodou si to zasloužím. A také ten čas využívám k tomu, abych si

dal do pořádku své vlastní daně, protože si každý rok prodlužuji

termín pro podání přiznání.

O tom se zmiňuji proto, že jsem zrovna seděl ve své kanceláři

a přemýšlel jsem o svém letním domě a o daních, když na mě

zazvonila Louisa, má sekretářka. Zvedl jsem telefon. „Ano?“

„Telefonuje vám nějaký pan Novac z finančního úřadu.“

„Řekněte mu, ať zavolá v září.“

„Říká, že s vámi musí mluvit o něčem velice důležitém.“

Nazlobeně jsem odpověděl. „No, takže zjistěte jakého případu nebo klienta se to týká, najděte ten spis a dejte ho na čekačku.“ Už jsem chtěl zavěsit, když Louisa řekla. „O tohle jsem ho žádala, pane Suttere. Nechtěl mi to říct. Řekl, že s vámi musí mluvit osobně.“ „Ach…“ myslím, že jsem věděl, čeho se to týká. Ale proč by mi někdo z finančáku měl volat kvůli Franku Bellarosovi? Potom mě napadlo, že by to mohl být pan Mancuso z FBI, který mi volá

inkognito. Ale to nevypadalo pravděpodobně. Frank Bellarosa do mého života zavedl nový rozměr, takže jsem se na to přirozeně

díval v jeho barvách, což asi nebylo to nejlepší. „Tak ho sem

přepojte,“ řekl jsem Louise. „Ano, pane.“ Zaslechl jsem cvaknutí a potom na mě promluvil licoměrný mužský hlas, který se mi okamžitě znelíbil. „Pan John

Sutter?“ „Ano.“

„Já se jmenuji Stephen Novac, finanční agent FÚ.“

„Ano?“

„Rád bych se u vás zastavil a probral s vámi nějaké věci.“

245

„Jaké věci?“

„Závažné věci, pane Suttere.“

„Týkající se čeho a koho?“

„To bych raději do telefonu neříkal.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se zvesela. „Odposlouchává vám telefony

Odbojové sdružení daňových poplatníků?“ Očekával jsem zdvořilé

zahihňání, ale žádné se nekonalo. To nebylo dobré. Také jsem čekal

na slovo „pane“, ale ani to jsem neslyšel. Přitáhl jsem si k sobě

kalendář. „No dobrá, co tahle příští středu v…“

„Budu u vás za půl hodiny, pane Suttere. Buďte tam, prosím,

a rezervujte si hodinu na mou návštěvu. Děkuji vám.“

Telefon ohluchl. „To je drzost…“ zazvonil jsem na Louisu. „Až do

dvanácti zrušte můj rozvrh. A až se ukáže pan Novac, nechte ho patnáct minut čekat.“

„Ano, pane.“

Vstal jsem, došel k oknu a podíval jsem se na Wall Street.

Peníze. Moc. Prestiž. A panu Stephenu Novakovi z FÚ se za patnáct

sekund povedlo to, co se někomu nepovedlo za patnáct dní nebo dokonce týdnů: prolomil veškerá má opevnění a usedne v mé kanceláři ještě téhož dopoledne, kdy mi zavolal. Neuvěřitelné. Samozřejmě, že jsem podle tónu jeho hlasu i podle arogance toho muže věděl, že se musí jednat o nějaký kriminální případ. (Kdyby se ukázalo, že je to občanskoprávní věc, vyhodil bych ho z okna.) Takže zůstávala otázka, s jakým zločinem na mě pan Novac vyrukuje? Bellarosa? Některý z mých klientů? Novac by ale nebyl tak arogantní, kdyby potřeboval mou spolupráci. Tím pádem mou spolupráci nepotřeboval. A tím pádem…

V jedenáct patnáct se pan Stephen Novac dostavil do mé

kanceláře. Byl to jeden z těch lidí, jejichž hlas v telefonu jasně

vypovídá i o zbytku osobnosti.

Po povinném nepevném podání rukou mi pan Novac ukázal své

doklady, z nichž jsem vyčetl, že je to zvláštní agent a ne finanční agent FÚ, jak říkal. Zvláštní agent, pro případ že jste se nikdy s žádným z nich nepotkali, patří vlastně do Divize vyšetřování trestných činů FÚ. Řekl jsem mu. „Vy jste se mě v telefonu uvedl

v omyl.“ „Jak to?“

Řekl jsem mu, jak to a dodal jsem. „Mluvíte s právníkem, pane

246

Novaku, a začal jste špatně.“ Samozřejmě že jsem toho chlapa

parádně nasral, takže on teď bude chtít využít všech příležitostí,

aby zasáhl on mě. Ale měl jsem pocit, že k tomuhle se chystá tak

jako tak. „Sedněte,“ zavelel jsem.

Sedl si. Já jsem zůstal stát a shora jsem jej pozoroval. Taková

moje power play. Panu Novakovi bylo kolem čtyřicítky a všichni,

kdo v těchhle letech pracují na FÚ, rozhodně jsou úředníci

z povolání, profíci. Někdy posílají ven děti, mladičké právníky,

kterým ještě ani neoschl inkoust na diplomech a které já požvýkám

a vyplivnu ještě předtím, než si u mne v kanceláři stihnou otevřít

aktovky. Ale Stephen Novac vypadal vyrovnaně, trochu samolibě,

asi tak, jak vypadá policajt, který ví, že požívá plnou podporu svého

pouzdra s odznakem. Vůbec nevypadal, že by byl překvapen okolím, nebo že by ho vyděsily všechny ty atributy zakořeněné a generacemi předávané právní vědy. Tohle asi nebude moc příjemné. „Co pro vás mohu udělat, pane Novaku?“ Zkřížil nohu přes nohu, z kapsy vytáhl malý notes a začal jím bez odpovědi listovat. Pocítil jsem nucení jej vyhodit z toho okna, ale oni by sem stejně poslali někoho jiného. Chvíli jsem si Novaka prohlížel. Měl na sobě jakýsi ohavný, šedý popelínový oblek, takovou tu bavlněnou věc, kterou vám dají ve vězení, když vás propouští na svobodu. Měl boty s opravdovou gumovou podrážkou, jejichž svršky byly vyrobeny

z takové té zázračné uměliny, kterou můžete bezpečně vyčistit Brillem. Jeho košile, kravata, ponožky, hodinky a dokonce i sestřih rozhodně pocházely ze suterénního výprodeje a já jsem se přistihl, že jsem iracionálně uražen přítomností tohoto muže, z něhož vyzařovala skromnost. No, víte, já vlastně nenávidím každého

muže, který si nedokáže koupit dobrý oblek.

Co jsem ale na Novakovi neměl rád doopravdy, bylo to, že seděl v mé kanceláři a chystal se mi zničit život. Alespoň se k tomu mohl

lépe obléci.

„Pane Novaku,“ řekl jsem, „mohu vám pomoci s něčím, co tam

máte napsáno?“

On se na mne podíval. „Pane Suttere, vy jste si v roce 1971

koupil dům v East Hamptonu za 55 000 dolarů. Je to tak?“ Jakkoli se vám tato otázka může zdát neškodná, tak to určitě nebyla otázka, kterou bych chtěl slyšet. „Začátkem roku 1971 jsem

247

si v East Hamptonu koupil dům, asi za tuto cenu,“ odpověděl jsem. „Dobrá. A v roce 1979 jste ho prodal za 365 000 dolarů, je to

tak?“

„I to zní pravděpodobně.“ Nejlepší investice, jakou jsem kdy

udělal.

„Takže jste na této transakci dosáhl čistého kapitálového zisku

310 000 dolarů, je to tak?“

„Ne, 310 000 byl hrubý zisk. Mezi čistým a hrubým je rozdíl,

pane Novaku. Jsem si jistý, že jste se o tom učili ve škole, i když

finanční úřad ten rozdíl nezná.“ Jen klid, Suttere.

Podíval se na mne. „Jaký tedy byl váš čistý kapitálový přínos?“

„Když od hrubého zisku odečtete všechny náklady, dostanete to,

čemu se v soukromém podnikání říká čistý zisk.“

„A kolik to bylo, pane Suttere?“

„V tomto okamžiku nemám ponětí.“ „To my také ne, pane Suttere, protože jste z té částky nikdy nepřiznal ani dolar.“ Touché, pane Novaku. Útočně jsem odpověděl. „Proč bych to měl přiznávat jako příjem? Já jsem si v East Hamptonu koupil jiný dům, který mě stál přes 400 000 dolarů. A tak byl kapitálový přínos, ať už byl jakýkoli, odložen. Chcete, abych vám ukázal příslušnou část zákona o daních?“

„Pane Suttere, vy jste měl podle zákona osmnáct měsíců na to, abyste svůj zisk použil znovu – abyste si koupil dům z prostředků, které jste získal prodejem domu předchozího. Vy jste ale čekal dvacet tři měsíce, než jste si koupil dům na Berry Lane v East Hamptonu, v lednu 1981. Takže proběhla daňová událost a vy jste ji měl zakalkulovat a zaplatit daně z kapitálového přínosu.“ Dodal. „Vy jste nepřiznal podstatně velký příjem.“ Ten člověk měl samozřejmě pravdu, což byl jediný důvod, proč tu pořád ještě seděl namísto toho, že bych jej osobně vyhodil na chodbu. Než se ale rozhodnete, že jsem podvodník, mám tu

vysvětlení. „Já jsem měl v úmyslu dům postavit,“ řekl jsem panu Novakovi. „A zákon, jak jste možná slyšel, v případě že nekupujete ale stavíte, dává čtyřiadvacet měsíců na to, abyste transakci zanesl do účetnictví.“ Pan Novac odpověděl. „Ale ten dům, který jste si na Berry Lane koupil a který stále ještě vlastníte, ten jste nepostavil vy. Podle

248

mých materiálů to už byl existující dům.“ „Ano. Měl jsem vyhlédnutý pozemek, na kterém jsem si chtěl postavit vlastní dům, ale prodejce na poslední chvíli od prodeje ustoupil. Já jsem proti němu podnikl právní kroky, ale potom jsme

se dohodli. O tom existují soudní záznamy. Takže jak vidíte, pane

Novaku, můj úmysl zakoupit dům byl zmařen. Čas běžel a já jsem věděl, že nedokážu najít pozemek a začít stavět, abych uspokojil nesmyslný vládní daňový zákon, o kterém si myslím, že je porušováním mých práv svobodného občana provádět ekonomická rozhodnutí na základě svých potřeb a ne potřeb vlády. Takže, pane Novaku, jestliže byl zmařen můj úmysl stavět, urychleně jsem koupil dům už hotový – ten na Berry Lane, který je celkem hezký, a jestli někdy do East Hamptonu pojedete, zastavte se. Daňový únik je ilegální, vyhýbat se daním legální je,“ dodal jsem. „Děkuji za to, že jste se tady stavil ve vládním čase. Rád se podívám, jak jsou utráceny mé daně.“ Došel jsem ke dveřím a otevřel jsem je, přičemž jsem dodal. „Pošlu vám příslušné záznamy a soudní spisy o tom pozemku, který jsem bohužel nekoupil, takže je nebudete muset vyhrabávat až v East Hamptonu. Nechte prosím svou vizitku

u sekretářky.“ Pan Novac ale vůbec nebyl na cestě ke dveřím. Zůstal sedět a řekl. „Pane Suttere, vy jste nesplnil povinnost zakoupit dům během osmnácti měsíců. Proto se v tom okamžiku daňová událost odehrála. A neexistuje nic, čím byste tuto daňovou událost mohl zpětně změnit.“ Dodal. „Porušil jste zákon.“ A teď byste měli porozumět tomu, jak tihle lidé přemýšlejí. Pan Novac si byl jistý nejen tím, že jsem spáchal přečin proti věčně se měnícímu daňovému zákonu, ale i tím, že jsem si navždy zpečetil svůj osud v okamžiku, když se odehrála daňová událost bez toho, že bych o ní vládě řekl. Celá ta léta za mě asi plakali andělé v nebi. Přiznej se, řekl pan Novac, lituj a my tě tvého hříchu zprostíme, předtím než tě upálíme na hranici. Ne, děkuji. Zavřel jsem dveře, abych nerozrušil Louisu, a přešel jsem k panu Novakovi, který si držel své území, nebo přesněji řečeno zůstával sedět na zadku. „Pane Novaku,“ začal jsem tichým hlasem, „v tak velké zemi, jakou máme my, je občan považován za nevinného až do doby, než je mu prokázána vina.“ Teď jsem hlas trochu zvýšil. „Toto je ústředním pravidlem našeho justičního systému, pilířem našich občanských svobod. A přeci, finanční úřad vyžaduje po amerických občanech, 249

aby přinášeli důkazy své neviny. To je špatně, pane Novaku, špatně.“ Plný výkon. „Jestliže máte důkaz o mé vině, chci ho vidět.

Teď!“

Zůstal klidný a chladný a odmítal se nechat vyprovokovat

a zatáhnout do slovní přestřelky, což jsem já chtěl kvůli záznamu.

Byl to profík. „Pane Suttere,“ řekl, „ať se vám to líbí nebo ne,

v případech daňových přestupků občanů je důkazní břemeno na

vás.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem chladně, „takže dobře poslouchejte. Měl

jsem v úmyslu, což mohu dokumentovat soudními záznamy,

postavit dům. Je zajímavé, že nový daňový zákon uvádí lhůtu čtyřiadvaceti měsíců ke stavbě nebo nákupu domu bez toho, že by člověk musel platit daň ze zisku. Takže jak vidíte, pane Novaku, nic není vytesáno do kamene a už vůbec ne daňové zákony, které nějací malí elfové zřejmě přepisují každičkou noc. Taková je tedy má role v tomto případě, pane Novaku. Nemám už nic dalšího, co bych vám řekl, ale jestli nějak chcete využít tu hodinu, co jsem si pro vás rezervoval, můžete tu zůstat sedět a číst si v zákoně o daních Spojených států, zatímco já budu pracovat.“

Panu Novakovi to došlo a vstal. „Pane Suttere, podle toho, co

jste sám připustil i podle mých vlastních šetření, jste zodpovědný za kapitálový přínos, úrok a penále.“ Pan Novac vytáhl z kapsy list papíru, zběžně jej prohlédl a pokračoval. „Podle mých výpočtů, pokud se nemůžete prokázat stvrzenkami a zrušenými šeky za daňové odpočty, byl váš kapitálový přínos v tom roce, kdy jste dům prodal, 310 000 dolarů. Připočítáme-li daňovou strukturu té doby, plus úrok a penále – penále z nedbalosti, penále za nesplnění ohlašovací povinnosti a penále za podvod –, tak Spojeným státům dlužíte 314 513 dolaru.“

Tak v tu chvíli jsem si přál, abych seděl já. Zhluboka, ale nenápadně jsem se nadechl. Na tento okamžik totiž pan Novac čekal – možná celé měsíce – a já jsem neměl v úmyslu jej nechat vychutnat si ho. „Mně pořád ještě vychází nula,“ řekl jsem.

On mi ten papír podal, ale já jsem si ho nevzal, takže ho položil

na stůl. Pan Novac řekl. „Váš úmysl legálně se vyhnout placení daní

je irelevantní.“

„Chyba,“ odpověděl jsem já. „V občanskoprávním sporu je můj úmysl velmi důležitý. Kam jste chodil do školy?“ Pan Novac se jen usmál, čímž mne uvedl do rozpaků. Pokračoval jsem. „A

250

neočekávejte ode mne, že budu vyjednávat o dohodě. Mé stanovisko je takové, že já žádné daně nedlužím.“ Dodal jsem. „A

pokud se pokusíte mi obstavit majetek, budu se bránit a zažaluji

vás.“ Tato hrozba byla naneštěstí tak bezzubá, že se pan Novac nepokrytě zaculil. Finanční úřad má totiž skoro absolutní moc nad

tím, jestli vám majetek zabaví nebo ne, a vy musíte jít k soudu

proto, abyste ho dostali zpět. Dodal jsem. „A také zavolám svému

senátorovi.“

Nevypadalo to, že bych na pana Novaka udělal nějaký dojem. Informoval mě. „Normálně bych vaše vysvětlení chyby přijal, pane Suttere, pokud byste vy zase souhlasil s mými čísly. Ale protože jste vzdělaný člověk a ještě ke všemu daňový poradce, stanovisko finančního úřadu je takové, že to nebyla chyba nebo přehlédnutí, ale akt vědomého daňového úniku. Podvod. Musím vás teď upozornit, že kromě pokut v občanskoprávním řízení jsou zvažována i trestněprávní obvinění.“ To jsem mohl čekat a když polda řekne. „trestněprávní obvinění“, nezáleží na tom, kdo jste a kolik peněz máte, nebo kolik právnických diplomů vám visí na zdi, srdce se vám rozbuší vždycky stejně. Znám několik lidí, kteří mají větší moc a víc peněz než já a kteří byli na nějaký čas na montáži, jak se říká. A dva z těch, které znám, už po návratu nikdy nebyli stejní jako předtím. Podíval jsem se panu Novakovi do očí. „Dospělí lidé nenosí bavlněné obleky.“ Teď pan Novac poprvé ukázal nějaké emoce. Zrudl, ale obávám se, že nikoli proto, že by jej jeho levný oděv uvedl do rozpaků. Ne, teď se doopravdy nasral. Podařilo se mu barvu v obličeji opět vrátit do normálu a řekl. „Připravte se prosím na celkový audit všech vašich daňových přiznání od roku 1979 do současnosti včetně daňového přiznání za tento rok, které jste ještě neodevzdal. Veškerou dokumentaci a záznamy připravte pro auditora, který vás bude kontaktovat dnes během odpoledne. Pokud mu tyto záznamy nevydáte dobrovolně, vyžádáme si je soudní cestou.“ Mé daně byly v Locust Valley, ale to mi odpoledne určitě vadit nebude. Teď už jsem věděl, jaké je to být okradený. Došel jsem znovu ke dveřím a zase jsem je otevřel. „A nikdo ve svobodném světě nenosí boty z umělé kůže, pane Novaku. Vy musíte být špion.“ „Já jsem vegetarián,“ vysvětlil mi, „a kůži nenosím.“ „Tak pro lásku boží, člověče, mějte alespoň tu slušnost a noste plátěné tenisky nebo gumové galoše, ale ne umělinu. Dobrý den.“

251 Odešel bez jakéhokoli dalšího slova a jak jsem za ním zavíral

dveře, vedralo se mi na mysl jisté slovo, které jsem za ním zavolal. „Šmoku!“ Louise skoro vypadly umělé zuby a já jsem dveře prudce

zabouchl.

Navzdory svému chladnému a patricijskému vzhledu jsem byl

poněkud rozrušen tím, že bych měl vyklopit třetinu milionu dolaru

a ještě strávit nějaký čas ve federální věznici. Nalil jsem si z karafy

sklenici ledové vody a přešel jsem k oknu, které jsem otevřel, abych

do kanceláře vpustil trochu z toho mála dýchatelného vzduchu,

který v této výšce na Manhattanu ještě existuje.

Takže to bylo tady, ta Velká noční můra vyšší střední třídy –

šesticiferný daňový únik.

A teď si poslechněte, jak sám sebe lituji. Mohl jsem se samou prací sedřít, vychoval jsem dvě děti, přispívám společnosti a národu, platím daně… no dobrá, tak asi ne úplně všechny… a sloužil jsem své zemi v době války, když si jiní našli nejrůznější způsoby, jak se službě národu vyhnout. Tohle není fér. A teď si poslechněte, jak ve mně roste vztek. Naši zemi zaplavili drogoví dealeři a mafiánští donové, kteří si žijí jako králové. Ulicím vládnou zločinci, vrazi chodí po svobodě, na sociální péči jsou utráceny miliardy, ale nejsou peníze na výstavbu věznic, kongresmani a senátoři dělají věci, které by mě i vás dostaly za mříže, a velkým společnostem procházejí takové daňové machinace, že vláda raději přistoupí na kompromisy, než aby bojovala. A oni mně budou říkat, že já jsem zločinec? Kde se, do prdele, stala chyba?

Docela jsem se ovládl a podíval jsem se dolů na ulici. Wall Street, finanční střed celé země, od níž se odvíjejí pilíře moci a peněz, které drží svět. A přitom pořád ještě v podvědomí existuje

dojem, že Wall Street není americká a že všichni ti pardálové

a pracháči, kteří ji obývají, jsou parazité. Takže pan Novac na Wall Street vstoupil ve špatné náladě a priori, a já se nedomnívám, že bych jeho pocity nějak změnil. Možná jsem se měl zdržet poznámky

o jeho botách z umělé hmoty. Ale cožpak jsem tomu mohl odolat? Víte, já jsem se na Yalu něco naučil. Usmál jsem se a cítil jsem se

o něco lépe. A teď si poslechněte, jak myslím racionálně. To trestněprávní obvinění bude těžko prokazatelné, nebude to ale nemožné. Porota složená z lidí mně rovných, vybraných v klubu U Potoka, ta by mne

252

jistě vinným neshledala. Ale federální porota, sestavená v New York City, ta by tak solidární být nemusela. I kdyby se mi podařilo vyvrátit trestněprávní obvinění a vyhnout se peněžitému trestu, tak asi stejně přijdu o… podíval jsem se na papír na stole… o 314 513 dolarů, což je víc než takzvaný zisk z prodeje toho domu. A to je spousta peněz, dokonce i pro úspěšného wallstreetského právníka.

Zejména pro poctivého právníka.

Susan by teoreticky měla přijít o polovinu zmíněné částky. I když podáváme daňové přiznání každý zvlášť, protože ona to má složitější kvůli příjmu ze svěřeneckého fondu a také proto, že to naše předmanželská smlouva takto uvádí, polovina domu v East Hamptonu je její a ona by měla mít polovinu domnělého kapitálového přínosu. Ale samozřejmě, že v dnešní době rovnoprávnosti žen vezme Novac do vězení mě, a ne Susan. Jak typické.

Když se nad tím ale zamyslím racionálně, měl bych zavolat Stanhopeově právnické firmě, abych je na tento problém upozornil. Oni asi zajdou na FÚ, kde nabídnou pomoc při mé likvidaci, výměnou za imunitu pro jejich malou dědičku-klientku. Myslíte si, že přiženit se do superbohaté rodiny je jenom sranda a že to vynáší? Tak to zkuste. Ale stejně, to první, co musím udělat, je pověřit některého ze společníků, aby se mého případu ujal – člověk nemůže být objektivní, když jde o jeho vlastní peníze –, a potom se zamyslet nad tím, kterého advokáta trestního práva si seženu. Tato poslední myšlenka u mne vedla ke slovní asociaci, dávejte pozor. trestní právo – Bellarosa.

Chvíli jsem přemýšlel o svém kamarádu Frankovi. Pan Bellarosa byl za svůj zlodějský život v kriminále jednou, a to bylo za daňový únik. Ale Bellarosa se podvodů evidentně dopouštěl dodnes, protože určitě nepřiznává své příjmy z obchodu s drogami, prostituce, hazardu, únosů a čert ví čeho dalšího, co ještě dělá.

Takže jsem tam stál a díval se na Wall Street, cítil jsem nad sebou lítost, cítil jsem vztek na justici i na život a byl jsem

doopravdy naštvaný při pomyšlení na všechny ty zločince, které vláda ještě za koule nechytla. A myslím, že to bylo právě tehdy, když se mi začala dít taková věc. začal jsem ztrácet víru v systém. Já, obránce systému, veliký fanda zákona a pořádku, patriot a republikán – proboha, já jsem se opravdu cítil odcizený vlastní zemi. Myslím si, že je to běžná reakce 253

čestného člověka a spořádaného občana, když je uvržen do stejné kategorie jako Al Capone a Frank Bellarosa. Ale abych byl upřímný, asi bych měl říci, že tento pocit ve mně už nějakou chvíli existoval. Vzpomněl jsem si na slova Franka Bellarosy. „To jsi skautík

nebo co? Copak salutuješ každé ráno vlajce?“

No, jenomže potom jsem si uvědomil, že všechna ta léta, kdy jsem byl spořádaným občanem, mi mohou pomoci k příznivé zprávě o mně pro porotu. Má logika – ne, to byl můj instinkt pro přežití – mi řekl, že pokud chci zůstat svobodným občanem, musím přestat být dobrým občanem. Takže, mám dobrovolně spolupracovat, nebo zvolím politiku pojďte si pro mě, vy svině? Pojďte si pro mě, vy svině. Samozřejmě jsem věděl, že existuje jenom jediný člověk, který mi může pomoci, a přál jsem si mít jeho telefonní číslo.

Kapitola 19

„Co je císařovo, dej císaři,“ zadeklamoval Frank Bellarosa. „Ale,“ dodal, „nikdy víc než patnáct procent čistého zisku.“ Já jsem svým klientům dával podobnou radu, ale doporučoval jsem sedmnáct procent a svůj čas jsem si účtoval. To Frank

Bellarosa asi také, ale v jiném smyslu slova.

Byl páteční večer, já jsem seděl u svého obvyklého stolu

v koktejlovém salonku U Potoka. Bylo tam narváno a všechno vypadalo jako tehdy v pátek, když jsem vám to popisoval minule, až

na to, že naproti mně seděl Biskup.

I bez toho, že bych se rozhlížel, jsem cítil pohledy, odrážející se

ode mě a od Franka. U vedlejšího stolu seděl Lester Remsen a s ním tam byli ještě Randall Potter a Allen DePauw, na nějž si možná vzpomínáte jako na toho, kdo vládě zpřístupnil své předsunuté pozorovací stanoviště naproti Alhambře. Byl zde i reverend pan Hunnings, který společně se třemi dalšími muži seděl u rohového stolu před velkým panoramatickým oknem, přes golfový úbor měl přehozeno sportovní sako a v ruce držel sklenici červeného vína. Episkopalističtí a katoličtí kněží, jak 254

jsem si všiml, pijí na veřejnosti nejčastěji červené víno, protože to se podává u oltáře, na rozdíl od studeného piva. U dalšího stolu, který byl evidentně rezervovaný pro lidi

s holandskou krví, byli Jim Roosevelt, Martin Vandermeer a Cyril

Vanderbilt, o němž si myslím, že sem přešel z klubu Pipin Rock kvůli noci plné dobrodružství. Začalo tu být čím dál více lidí a kdybych měl použít staré rock-zenové verše, tak všichni tam už tam byli. A ještě několik dalších. Napadla mne bizarní myšlenka, že se nějak rozkřiklo, že Sutter bere do klubu Franka Bellarosu, a všichni se rozhodli, že to musejí vidět. Ne, ne. Tohle byl normální páteční večer. Frank luskl prsty na starého Charlieho, bývalého číšníka z jídelny, který už si svůj milion jídel odnosil a byl přeřazen do koktejlového salonku, kde mohl pít, kouřit, hovořit a vůbec se chovat jako členové klubu. Charlie lusknutí prsty samozřejmě ignoroval a Frank na něj lusknul ještě jednou a zavolal. „Hej!“ Já jsem sebou škubnul a řekl. „Já nám pití přinesu.“ Vstal jsem a odešel, k baru.

Gustav, barman, už měl mé martini připraveno dávno předtím, než jsem se k baru dostal. „Ještě žitnou a zázvorové pivo,“ řekl jsem mu. Gustav se zašklebil, abych přesně věděl, co si o takovémto pití

myslí.

Přistoupil ke mně Lester Remsen, kterého zřejmě přátelé

delegováli několika šťouchanci do žeber, aby vůbec ze židle vstal.

„Ahoj Johne,“ řekl Lester.

„Ahoj Lestere,“ řekl John.

„Kdo je ten chlapík, co je tu s tebou?“

„To je Antonio Pugliesi, světově proslulý operní pěvec.“

„Vypadá spíš jako Frank Bellarosa, Johne.“

„Pozoruhodná podobnost.“

„Johne… to není dobré.“

Žitná a zázvorové pivo byly přineseny a já jsem podepsal účet.

Lester pokračoval. „Co to má znamenat, Johne?“

„Je to můj soused,“ řekl jsem a dodal. „Chtěl se sem podívat.“

Což byla nakonec pravda. Určitě to nebyl můj nápad. Zjistil jsem

ale, že jsem na Lestera naštvaný za to, že mne tak zpovídá.

Jenomže on se vyptával dál. „Zůstáváte na večeři?“ „Ano. Brzy přijedou také Susan a paní Bellarosová.“

255

„Podívej… Johne, jako člen klubového výboru a jako tvůj

přítel…“

„A můj bratranec.“

„Ano… to taky… Myslím, že bych ti měl říct, že někteří lidé tady

kolem nejsou šťastni a necítí se dobře.“

„Všichni tady vypadají šťastně a v pohodě.“

„Ale ty víš, jak to myslím. Chápu pozici, v jaké jsi, a myslím si, že

pár drinků je v pořádku, jednou za hodně dlouhou dobu.“ Tišším hlasem potom dodal. „Tak jako jednáme s některými minoritami. A možná lehký oběd teď hned a bude to v pořádku. Ale ne večeři,

Johne, a ne s manželkami.“

„Lestere,“ odpověděl jsem stroze, „ty jsi se mě před pár měsíci snažil zaplést do podvodu, padělání a zpronevěry. Takže, co kdybys tak slezl z toho svého velkého koně a vylízal si?“ Vzal jsem si své

drinky a vrátil jsem se ke stolu.

Jak jsem usrkával martini, zjistil jsem, že se mi poněkud třesou

ruce.

Frank zamíchal svůj dryák. „Zapomněl jsi na třešničku.“

„Já kurva nejsem žádný číšník.“

Dokážete si představit, že Frank Bellarosa není zvyklý, aby se

s ním mluvilo takhle. Ale když už k tomu teď přišlo, nevěděl, co má

říci, a tak prostě jenom seděl a míchal si drink.

Jak jste si už asi domysleli, nebyl jsem v nejlepší náladě. Myslím

si, že když se utkáte s agentem FÚ, je to asi takový ekvivalent pro

změnu nálady, jako když se pohádáte se ženou. Zeptal jsem se pana

Bellarosy. „A co bys udělal ty? Podplatil bys toho chlapa? Nebo bys

mu pohrozil, že mu vystřelíš mozek?“

Bellarosovi se rozšířily panenky, jako by byl tím, co jsem řekl,

přímo šokován, a mně to přišlo skoro až komické. Bellarosa

odpověděl. „Nikdy, nikdy nesmíš zabít federálního agenta.“

„Kdyby ses potkal s panem Novakem, udělal bys výjimku.“

Usmál se, ale neřekl nic.

„Takže bys mu nabídl úplatek?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ty jsi čestný muž. Nedělej nic, co neděláš normálně. To by nefungovalo. On je stejně asi napojený na odposlech a myslí si, že

ty taky,“ dodal.

Já jsem přikývl. Popravdě se mi mnohem méně příčilo panu Novakovi prostřelit hlavu, než mu nabízet úplatek.

256

Prohlížel jsem si Franka Bellarosu, oděného do jeho standardní uniformy, sestávající ze saka a roláku. On tohle oblečení určitě viděl v nějakém oděvním inzerátu, kde byl v pozadí zobrazen panský dům, a rozhodl se, že se podle toho zařídí a že bude jenom měnit barvy. Tentokrát měl sako zelené a rolák kanárkově žlutý. Oblečení samotné by tolik pozornosti nepřitahovalo, protože co tady skončila tvídová sezona, většina WASP zešílela a naházela na sebe přihlouplé letní barvy, v nichž vydržela až do Svátku práce. Alespoň že sem Bellarosa nenakráčel v šedém obleku, posetém flitry, hrajícími všemi barvami. „Vyhoď ty rolexky, Franku.“

„Jó?“

„Jo. Někteří lidé by je snad mít mohli, ale ty ne. Sežeň si nějaké sportovní hodinky a pořiď si nízké mokasíny nebo plátěnky. Víš,

jak vypadají?“

„Jasně.“

Nemyslel jsem si, že ví. Dopil jsem své martini, upoutal jsem Charlieho pozornost i bez toho, že bych luskal prsty, a objednal

jsem další kolo. „A třešničku maraschino, pro tohoto pána.“ „Dal by pán přednost raději zelené, nebo červené třešni, pane?“ zeptal se mě Charlie, jako bych si s sebou přivedl buldoka a požádal pro něj o misku mléka. „Červenou!“ vyštěkl Bellarosa. Charlie odkráčel. Ke svým mužům se v klubu mezitím už připojilo velké množství manželek a já jsem si nyní všiml Beryl Carlisleové, která seděla u stolu se svým chotěm, jak-sejenom-jmenuje. Viděl jsem ji z profilu a chvíli jsem si ji prohlížel, přičemž jsem cumlal míchátko na drink. Vedla si dobře. Dívala se směrem ke mně, jako by přesně věděla, kde jsem, a vyměnili jsme si pokusné úsměvy, asi jako.

„Zahrajeme si to zase?“

Bellarosa se podíval na Beryl, potom na mě. „To je ale pěkný

kus, támhleta. Myslím, že má z tebe mokro v kalhotkách.“

Byl jsem celkem rád, že na to slyším i názor někoho třetího, ale

informoval jsem ho. „My tady o sexu nemluvíme.“ Usmál se. „Ne? A co tady probíráte? Peníze?“

„Mluvíme o obchodech, ale nikdy ne o penězích.“

„A jak to k čertu dokážete?“

„Není to jednoduché. Poslyš, chtěl bych jméno toho tvého

257

daňového poradce, Franku. Ne toho, koho jsi použil předtím, než jsi vyfásl dva roky, ale toho, koho používáš teď a který tě drží venku

z lochu.“

Přinesli nám naše drinky a Bellarosa ze svého za stopku vytáhl

tu hrozivě zabarvenou třešeň a ukousl ji.

„Ten tvůj poradce,“ pobídl jsem ho.

On žvýkal svou třešeň. „Žádného právníka nepotřebuješ.

Právníci jsou dobří, když máš jít k soudu. A tomu bys měl předejít.“

„Okay, jak?“

„Předtím, než se dozvíš jak, bys měl porozumět tomu, proč.“

„Já vím, proč. Protože nechci vyklopit přes tři sta tisíc dolarů

a ještě jít na pár let do basy. Proto.“

„Ale ty musíš porozumět tomu, proč. Proč to nechceš.“

„Protože to byla čestná chyba.“

„Ale nic takového, kámo.“

Pokrčil jsem rameny a znovu jsem usrkl martini. Rozhlížel jsem se při tom kolem, jako bych kontroloval docházku. Zjistil jsem, že někteří lidé se dívají jinam, ale jiní zase, jako třeba Martin Vandermeer nebo dobrý otec Hunnings, si oční kontakt se mnou udrželi, ale dívali se na mne velice nepříjemným způsobem. Beryl mě ale zase obdařila širokým úsměvem, jako bychom v tom zase lítali. Měl jsem pocit, že pokud by Beryl, jak Bellarosa hrubě naznačil, vyměšovala, mělo by to něco společného s blízkostí pana Bellarosy. Beryl je jednou z těch žen, které kdysi bývaly divoké, bezpečně se vdaly, měly bezpečné aférky, ale pořád milují ty špatné. Myslím, že bych ji dokázal popsat dvěma slovy, a to celkem výstižně: valchařská kurvička.

Zase jsem se zadíval na Bellarosu. Došlo mi, že do té doby než si

domyslím to proč, jsme ve slepé uličce. Pokoušel jsem si vzpomenout na jeho životní filozofii, kterou mi odhalil v Alhambře. Řekl jsem. „Novac to bere osobně, proto. Já jsem jednou ojel jeho ženu a nechal jsem ji v motelu v Buranově, zrovna uprostřed sněhové bouře.“ Bellarosa se usmál. „Teď jsi se dostal o kousek blíž.“ Z mísy na stole si nabral trochu těch odporných preclíkových rybiček á nacpal si je do pusy. Já jsem kdysi chtěl manažerovi klubu o těch rybičkách něco napsat, ale po dnešku je mi jasné, že si nebudu stěžovat na nic.

258

Bellarosa rybičky spolkl a řekl mi. „Okay, takže ti řeknu, jak to

vidím já. V této zemi, v té velice hezké demokracii, kterou tu máme,

lidé nerozumějí tomu, že tu celou dobu máme třídní, boj. Ty tomuhle o své zemi nevěříš? Tak tomu věř, kámo. Celá historie je bojem mezi třemi třídami – vysokou, střední a chudou. Tohle jsem se dozvěděl od učitele dějepisu na La Salle. Chápeš to, co ten chlap

myslel?“

Myslím, že ano, Franku, chodil jsem přece na Yale, pro Kristovy rány. Zeptal jsem se ho. „Kam patří zločinecká třída?“

„To je stejné. Nevěříš tomu, že existují různé třídy zločinců?

Myslíš si snad, že jsem stejný jako ti melanzanes, co prodávají drogy?“

Já jsem si to skutečně myslel, ale když to položil do historického a sociálního kontextu, tak asi ne. Možná jsem toho měl s Frankem Bellarosou společného více než s reverendem panem Hunningsem, nepřiklad, protože ten neměl rád mě ani mé peníze. Řekl jsem. „Žena mého hlídače brány, Ethel, ta v třídní boj věří. Jednou vás

seznámím. Mohla by být legrace.“

„Jo. Ale nemyslím si, že bys mě chápal. Okay, ono to není jako v Evropě, se všema těma politickýma stranama a se vším žvaněním kolem. Ale stejně to tu máme. Třídní boj.“ „A tak proč po mně ten Novac teda vyjel? On je komouš?“ „Svým způsobem. Ale on sám se to nikdy nedozví.“ „To mi mělo dojít, když říkal, že je vegetarián.“ „No jo. Ale poslyš, je tu ještě jedna válka, která je stejně stará jako třídní boj. To je válka mezi těma oslama ve vládě a chytrýma lidma, co ve vládě nejsou. Ti osli, co vládnou, chtějí, aby si chudí a blbí lidi mysleli, že se vláda o ně stará. Capisce? Takže víš, co zbývá chlapům jako jsem já? Jednou rukou si chránit koule a peněženku druhou. Je to tak?“ Měl pravdu, samozřejmě. Když jsem ale tutéž věc říkával svým klientům já, říkal jsem to jinak. Možná proto jim to ne vždycky došlo.

Bellarosa pokračoval. „A není pravda, že by se o tebe finančák nezajímal, že bys pro ně byl jenom další číslo. Bylo by to kurva

strašný, kdyby to tak bylo, ale ono není. Oni o tebe mají zájem

přesně tím způsobem, o jaký jsi nikdy nestál.“

„Ale ne všechno z toho, co oni dělají, Franku,“ odpověděl jsem,

259

„dělají z potměšilých nebo filozofických důvodů. Je to prostě

náhodná a stupidní byrokracie. To vím, já se s tím setkávám každý

den. Nemyslím si, že by finančák nebo Novac chtěli dostat zrovna mě osobně.“ „Tahle to nezačalo. Začalo to tak, že oni jdou po lidech jako jsi

ty. A to není náhodné nebo stupidní, kámo. To je plánované. A když

to plánovali, je to válka. A když se potom tvého případu ujmou lidi jako ten Novac, je to osobní vždycky. Nenasrals ho něčím?“ zeptal

se.

Usmál jsem se. „Trošičku.“ „Jó. Chyba číslo jedna.“

„To vím.“

„Podívej, advokáte, Novac je pěticiferný týpek, který za rok vydělá třicet, možná padesát. A ty možná desetkrát tolik. To je jako

já a Ferragamo. To stejné. Jde o to, že oni mají placky, takže je

nemůžeme mlátit po tlamách.“

„On mě rozčílil, ten chlap.“

„Jó. To oni dělávají. Hele, Novac se k finančákům nedal proto,

aby chránil tvý peníze. On tam nastoupil z určitých důvodů, a jestli

ty nevíš, proč to bylo, tak běž do prdele.“

„Já to vím.“

Bellarosa se ke mně naklonil přes stůl. „Novac má moc, víš? Má tu moc, že může lidi jako jsi ty, a dokonce i takové jako jsem já, chytit za koule. A to on dělá šíleně rád, protože nikde jinde už žádnou moc nemá – ne v bance, ne ve své kanceláři a možná dokonce ani ne doma, moc nad manželkou a dětma. Jakou tak asi můžeš mít doma moc, když tam nosíš třicet nebo padesát klacků ročně?“ Bellarosa se mi podíval do očí. „Zkus jeden den chodit v Novakových botách.“

„Ach Bože, to ne. Nosí boty z umělé kůže.“

„Jó? No vidíš. Tak zkus žít v těch jeho hovno botách a žij v jeho zasraným bytě, v noci se probouzej s myšlenkou na školné pro své děti nebo na to, jestli o tobě tvůj šéf nenapíše nepříznivou zprávu, nebo jestli vám vláda letos přidá nebo ne. A potom zkus navštívit pana Johna Suttera v jeho hezoučky zasrané kanceláři a potom mi řekni, jak se ti s ním jednalo.“ Můj Bože, já jsem se Stephenem Novakem skoro soucítil. „Tohle všechno já chápu, ale chci vědět…“

260

„No, napřed musíš pochopit to, s kým máš tu čest, a taky to, že oni… oni mají ve zvyku zaměřit se na lidi, co jsou hodně vidět. Lidi jako jsem já, a jó, dokonce i na lidi jako jsi ty. Lidi, jejichž daňové problémy patří do zpráv. A víš proč?“ „Ano, Franku. Já se daněmi živím. A finančák se chce dostat do zpráv, aby tak mohli k smrti vyděsit dalších pár milionů jiných poplatníků, ke kterým se osobně nedostanou. A tohle lidi nutí platit daně.“ „Ti se hovno starají o to, že vybírají daně pro vládu. Ty to pořád nechápeš. Jediné, co je zajímá, je děsit lidi. Tomu se říká mít moc.

A je v tom i závist. Chlap jako Novac nemá na to, aby byl tak bohatý jako ty nebo já, ale má dost velký mozek na to, aby byl nasraný, že

bohatý není. To je nebezpečný člověk.“

Přikývl jsem. Bellarosa opravdu mluvil jako Machiavelli,

přeložený do moderní terminologie.

„Vezmi si člověka jako je Ferragamo,“ pokračoval Bellarosa.

„Tváří se, jako by byl ztělesněním spravedlnosti, demokracie,

rovnosti a péče o chudé nebo o oběti zločinů a všechny ty věci. A to

je špatně. To není to, proč on dělá to, co dělá. To je o té zkurvené

moci, kámo. Je to závist, je to osobní, a to celé je přikrytý pěkně

znějícíma sračkama. Hele, já tě klidně vezmu dolů na ulice do

Brooklynu, kde v jednom bloku najdeš víc kriminality než v celém

zbytku týhle zatracený země. A viděl jsi tam někdy Ferragama? Nebo Mancusa? Viděl jsi tam někdy Novaka, že by se těch drogových dealerů a pasáků ptal, jestli odevzdali daňové přiznání?

A poslouchej, advokáte, já ti povím, že nezáleží na tom, jestli sis

celý svůj život vedl jako já, nebo jako ty. Když se oni rozhodnou, že ti přišijou podvod, tak se oba můžeme těšit na stejných pět až deset let, možná na víc. Něco ti za dobré chování můžou odpustit až tehdy, když jsi tam, předtím ne. Capisce? A řeknu ti ještě něco, co nechceš slyšet. Když tam budeš sedět před porotou ty, oni si tě budou měřit a ty se budeš snažit vypadat nevinně a přátelsky. Ale když před tou samou porotou budu já, polovina z nich si bude myslet, že jsem tu druhou půlku podplatil, a všichni dohromady si budou myslet, že jim nechám ustřelit palici, jestli rozhodnou vinen.

A tohle je moc, kámo. Já ji mám, ty ne. Nikdo se mnou nevydrbe.

A mám pro tebe ještě jednu žhavou novinku: jestli si myslíš, že vláda po tobě nejde kvůli tomu, co děláš, protože jsi virtuózní odborník na daně, který je poráží na jejich vlastním hřišti, tak jsi to

261

pořád ještě nepochopil. Zamysli se nad tím.“

O tomhle jsem už přemýšlel, ale ze skromnosti jsem tuto

myšlenku zavrhl. „Ty už v tom máš jasno,“ řekl jsem.

„Mám v tom skoro jasno. Na něčem ale ještě pracuju.“ Zase se

v křesle opřel a dojedl ty hnusné rybičky. „Takže teď víme proč.

Teď by sis měl promluvit s panem Melzerem. On ti řekne jak.“

Nechal jsem uplynout několik sekund, než jsem si uvědomil, že

se musím zeptat. „Kdo je pan Melzer?“

„Kdysi patřil ke druhé straně. Byl velkým šéfem na finančáku. Teď je z něj soukromý konzultant, chápeš? A zbohatl tím, že prozrazuje nepřátelský tajemství. On ty hovada zná osobně. Rozumíš,? Já jsem ho poznal, až už pro mě bylo moc pozdě. Možná ale může pomoct tobě.“ Chvíli jsem přemýšlel. Samozřejmě, že vždycky existuje pár odpadlíků, kteří prodávají pušky indiánům. Ale já jsem nikdy nikoho z nich svým klientům nedoporučoval. Podle toho, co jsem věděl, se tihle lidé pohybovali někde v temné zóně, těžili z osobních vztahů s lidmi z FÚ a možná dokonce podpláceli a vydírali své bývalé kolegy, i to jsem slyšel. Jejich klienti se to nikdy

nedozvěděli, což byla součást dohody. Ne, John Sutter, pan Poctivý, ten by svému klientovi nikdy nedoporučoval padlého anděla z FÚ,

i kdyby to bylo legální. Bylo to neetické.

Musel jsem asi vypadat nerozhodně, skepticky nebo snad i zklamaný, protože Bellarosa řekl. „Pan Melzer ti zaručí, pěkně dopředu, že nebudeš obviněný. Žádné obvinění, žádná basa.“ „Jak mi něco takového může zaručit?“ „Je to jeho práce, příteli. Jestli to chceš vyřešit po svém, jdi do toho. Ale jestli to chceš přes Melzera, s předem vyslovenou zárukou, že nikdy neuvidíš, jak vypadá federální kriminál zevnitř, tak mi dej vědět. Musíš ale jednat hodně rychle, dřív než se ti kokoti dostanou moc daleko na to, aby to Melzer mohl urovnat po svém.“

Podíval jsem se na BelIarosu. On mi v podstatě osobně zaručoval, že nepůjdu do basy. Jasně, že ještě pořád můžu přijít

o třetinu z milionu dolarů, ale nemusel bych ten šek pro finanční úřad vypisovat v kanceláři dozorce. Co jsem cítil? Úlevu? Vděk? Že

jsme si s mým novým kámošem bližší? To si pište, že jsem to cítil.

„Okay, Melzer.“

262

„Jo, ten se o tebe postará.“ Bellarosa se zase rozhlédl kolem

sebe. „Pěkný podnik.“

„Ano.“

„Berou sem i katolíky, žejo? Italy?“

„Ano, berou.“

„A mí synové by sem mohli chodit, kdybych já byl členem?“

„Ano.“

„A jak tu vaří?“

„Ne tak dobře jako Anna.“

Rozesmál se a několik dlouhých sekund se na mě díval. „Takže

mi pomůžeš se vstupem, okay?“

„No… víš, k tomu ještě potřebuješ tři další ručitele. Rozumíš?“

„Jó. Chci patřit do klubu. Najdi je, já tu nikoho neznám.“

Cítil jsem, jak to přichází. „Povím ti, Franku, že i kdybych je

sehnal, asi bys neprošel přijímací komisí.“

„Jó? A proč?“

Nevím proč, ale vypadalo to na zásadní otázku večera. „Ale ty

víš, proč.“

„Řekni mi to.“

„No dobře, tak je to proto, že tohle je jeden z nejexkluzivnějších

a nejprestižnějších klubů v Americe, a oni tu nechtějí… jak by ses

sám popsal? Myslím doopravdy, Franku?“

On neodpovídal, takže jsem mu musel pomoci. „Mafiánského

dona? Hlavu organizované zločinecké rodiny? Co bys napsal do přihlášky? Co jsi vloni napsal do daňového přiznání? Gangster?“ On zase neodpověděl, takže jsem řekl. „No, prostě tohle je jedna z těch institucí, kterou nepřesvědčíš hrozbami, penězi ani politickými styky. Já mám větší šanci stát se mafiánským donem, než ty stát se členem tohoto klubu.“ Bellarosa o tom chvíli přemýšlel a bylo na něm vidět, že ho tato informace nepotěšila, takže jsem pokračoval ještě s další dobrou zprávou. „Ty tu nejsi vítaný dokonce ani jako host. A jestli tě sem vezmu ještě jednou, budu muset hrát golf na veřejném hřišti, a na skeet můžu střílet tak v suterénu Italského střeleckého klubu.“ Dopil drink a cumlal ledové kostky, které při tom drtil mezi zuby, takže mě zamrazilo až na páteři. „Okay,“ řekl nakonec. „Takže mi prokážeš nějakou jinou 263

laskavost někdy jindy.“

O tom jsem tedy nepochyboval. „Jestli to bude legální a možné, prokážu ti laskavost.“

„Dobře. Jednu bych zrovna potřeboval. Budeš mě zastupovat při tom obvinění z vraždy. Jako laskavost.“ Šach mat. Zhluboka jsem se nadechl a přikývl jsem. „Dobrá. Já

za laskavosti neplatím.“

„Já si za ně nic neúčtuju.“

Bellarosa se usmál. „Ale zaplatím ti výdaje.“

Pokrčil jsem rameny. V jednom děsivém okamžiku jsem si myslel, že se mi Bellarosa chystá podat ruku přes stůl. Úplně jsem viděl tu bizarní fotku v klubových novinách, nadepsanou. Mafiánský don a významný právník uzavřeli U Potoka obchod. Ale on si zaplaťpánbůh potřást nechtěl a já jsem změnil téma hovoru tím, že jsem řekl. „Dlužím ti peníze za tu stáj.“ „Jó. Co ti říkal Dominic?“ Tlumočil jsem mu Dominikův odhad, ale dodal jsem. „Muselo to vyjít na mnohem víc.“

„Tihle makaróni prvních pár let pracují hrozně levně. Potom se naučí trochu anglicky a koukají, jak to tady chodí, takže začnou ojebávat zákazníky stejně jako všichni ostatní.“ Dodal. „A tohle je

ten americký sen.“

Ne docela. Řekl jsem. „Tihle chlapi nemohli pracovat ani za

minimální mzdu.“

Pokrčil rameny. „A co jako? Nic se nenaučí, kdybys s nima cítil a dal jim víc. Lidi musejí být odpovědní za to, když sami něco zvořou. No né?“

„Ano, ale já si myslím, že tys tu práci sponzoroval. Myslím, že

chceš, abych ti něco dlužil.“

Na to mi neodpověděl, ale zeptal se. „A jsi s prací a s cenou

spokojený?“ „Ano.“

„Tak to je konec příběhu.“

„Komu mám zaplatit?“

„Zaplatíš mně. Někdy se stav na kafe. Keš nebo šek, mně je to

fuk.“ „Tak jo.“ 264

Bellarosa se pohodlně opřel, zkřížil nohy a chvíli si mě prohlížel.

„Teď, když víš, že nepůjdeš do vězení, vypadáš šťastněji.“

Ještě šťastnější bych byl, kdybych se dozvěděl, že do vězení

půjde Frank Bellarosa. To je bordel!

Bellarosa mne informoval. „Hele, ten obraz tvé ženy bude asi

perfektní. Ona nechce, abych se jí díval přes rameno, víš. Odhání mě pryč, ale když byla pryč ona, podíval jsem se pod tu plachtu a viděl jsem to. Ona je pekelně dobrá malířka.“

„Jsem rád, že se ti ten obraz libí.“

„Jó a najdu pro něj čestné místo. Anně se taky líbí, protože teď už ví, o čem to Susan mluvila. Víš co, ty ruiny. Anna a Susan spolu celkem dobře vycházejí.“

„To jsem rád, že to slyším. A od tvé ženy je velice pozorné, že mi

posílá, co uvařila.“ Zase jsem se vrátil ke své přiblblé řeči WASP, když už jsme vyřešili ty pro mě nejdůležitější věci, a viděl jsem, že to Franka naštvalo. Asi si myslel, že jsme duševně spříznění, když

jsme mluvili o podplácení, vraždách a mokrých kalhotkách Beryl

Carlisleové, ale já jsem mu chtěl ukázat, že dokonce i když jsme se chvíli plácali v bahně, že se zase dokážu vznést jako orel. Myslím si, že to svým způsobem i oceňoval. Tohleto si totiž kupoval, orla. Prasata jsou levnější. Uvědomil jsem si, že se něco děje, protože místnost nějak ztichla. Podíval jsem se ke dveřím a viděl jsem, jak ke mně míří Susan s Annou v závěsu. Anna na sobě měla jeden ze svých volných, splývavých kalhotových kostýmů, tentokrát smaragdově zelený, a na nohou měla bílé sandály, ozdobené falešnými diamanty. Na sobě měla i dost zlata na to, aby způsobila zakolísání trhu s drahými kovy. Po cestě k nám se Anna pokradmu rozhlížela kolem a uvědomovala si, že je středem pozornosti. Na tváři se jí rozlil přihlouplý, sebevědomý úsměv a já jsem se za ni opravdu styděl. Ubohá Anna. Přemýšlel jsem o tom, jestli ví, proč se na ni lidé vlastně dívají, že si všichni myslí, že je oblečená legračně, že má největší koziska z celého klubu a že si všichni správně dosadili, že ona je tou ženou toho mafiána.

Susan byla samozřejmě stejně rozvážná jako královna a byla naprosto klidná v porovnání se svou společnicí, kterou k nám eskortovala, jako by to byla evropská šlechtična.

265

Když se k nám naše ženy přiblížily, Frank a já jsme vstali a všichni jsme si vyměnili pozdravy a polibky. Podle toho, jak jsem to viděl já, všichni v salonku na svém pití vydělali, i za cenu čtyř

babek za panáka. Všiml jsem si i toho, že nikdo neodcházel.

Měli byste vědět, že navzdory tomu, co jsem Frankovi řekl, Susan ani já jsme nebyli v bezprostředním nebezpečí vyobcování ze společnosti. Ne ne, John Whitman Sutter a Susan Stanhope Sutterová tohle přežijí. Lidé si představují, že čím starší je rodina, tím potrhlejší a výstřednější jsou její příslušníci. Takže je možné, že

tak jako v šedesátých a sedmdesátých letech byl módní

radikalismus, takže Rockefellerové, Rooseveltové a ostatní večeřeli s černochy a s lidmi bez bot, tak možná je teď v módě kamarádit se se zločinci. Možná že Sutterové zahajují nový trend. Pozvat

k Potoku kriminálníka.

Nejhlučněji budou samozřejmě protestovat ti členové klubu U Potoka, kteří jsou novodobí zbohatlíci, kteří se také budou nejvíce cítit dotčeni a ohroženi, protože jim to bude připomínat

doby, kdy oni sami bydleli v Lefreak City nebo v Levittownu. Susan vypadala dokonale, v jednoduchých, bílých, hedvábných

šatech, připomínajících řecko-římskou tuniku, které jí sahaly sotva po kolena a zvýrazňovaly její opálení. Všichni jsme se posadili a okamžitě se dostavil Charlie, protože lady Stanhopeová přece nebude na číšníky pokřikovat. Číšníci, a to

dokonce i v nových restauracích, tohle vždycky vycítí a zhmotní se

jí po boku. Už tohle je samo o sobě dobrým důvodem, proč jsem s ní pořád ženatý.

Vydali jsme objednávky na nápoje a všichni jsme se zapojili do

nezávazného hovoru. Já jsem Anně řekl. „Dnes večer vypadáš

roztomile.“

Usmála se a v očích jí zajiskřilo. Zřejmě mě měla ráda. Z nějakého důvodu jsem očima zabloudil k jejímu výstřihu a zase jsem tam viděl ten zlatý křížek, usazený mezi těmi smyslnými polštáři, a jestli jsem nikdy nevycítil zmatené signály, tak dnes ano. Susan na Frankovi a mně vyzvídala. „Už jste skončili se svými

záležitostmi?“

„Frank mi hodně pomohl,“ odpověděl jsem.

„To je dobře,“ řekla Susan. Potom se obrátila k Frankovi. „Mí

266

advokáti mi doporučili, abych s vládou uzavřela samostatnou dohodu. Abych v podstatě zradila Johna. Věřil bys tomu? Co se to

z nás stává za lidi?“

Bellarosa, když se dozvěděl, že máme různé právní zástupce, musel přemýšlet o tom samém. Ale abych k němu byl férový, tak musím říci, že porozuměl tomu, co mu Susan mezi řádky sdělovala, a řekl. „Vlády přicházejí a odcházejí. Zákony přicházejí a odcházejí. Musíte být věrní své rodině, své krvi a své manželce nebo manželovi.“ Podíval se na mne. „A jestli ti tvá žena dala děti a jestli je to dobrá žena, tak musíš být věrný i její rodině, capisce? “

Frank asi nepotkal Stanhopeovy. Zamumlal jsem jakousi

odpověď.

„Když zradíš svou rodinu, budeš zatracený na věčnost,“

pokračoval Bellarosa. „A když tebe zradí tvá rodina, tak na to není

žádný trest dost krutý.“

Znělo to jako něco, co jste vytáhli z kremrole pro štěstí, kdyby něco takového existovalo. Kdyby Frank tohle evangelium pronesl

ve chvíli, kdy jsme byli sami, ani bych si ho nevšímal, ale když byla

přítomna i Susan, nechtěl jsem, aby to vypadalo, že mu visím na rtech a čekám na každou dramatickou blbost, kterou ze sebe vyplivne, takže jsem řekl. „Co přesně myslíš tou zradou? A co říkáš

na zradu sexuální?“

Protože zapomněl na to, co jsem mu řekl – že tady se o sexu nemluví, odpověděl. „Muž může jít s jinou ženou bez toho, že by manželku zradil. To je mužská přirozenost. Žena nemůže mít jiného muže a nezradit přitom svého manžela.“

Samozřejmě jsem věděl, že řekne něco jako tohle, a chtěl jsem, aby to Susan slyšela, i když si nejsem jistý, proč. Takovéto prohlášení by mezi dvěma normálními současnými páry asi rozpoutalo živou diskusi, ale pokud měl Frank Bellarosa nějakou slabinu, tak to bylo tohle. Ten muž pořád žil v hluboké minulosti, někdy tak v padesátých letech, díky své unikátní subkultuře, etnickému prostředí a své profesi. Určitě rozuměl tomu velkému světu, v němž žije a rozuměl i lidské povaze, což byl důvod, proč toto prohlášení učinil, a také, ať se vám to líbí ne, to bylo prohlášení v podstatě pravdivé. Nerozuměl ale tomu, že takové věci se v Americe neříkají. Stejně jako se o černých nemluví jako o baklažánech, stejně jako se neponižují ženy, jako se Hispáncům neříká umaštěnci, nebo se neříkají hanlivé odsudky na adresu žen,

267

menšin, chudých, handicapovaných, imigrantů ani jakýchkoli

jiných skupin, o nichž se zrovna mluví. Frank Bellarosa nebyl

senzitivní člověk. On ani ve skutečnosti takový být nemusel, což byla věc, kterou jsem mu trochu záviděl. Podíval jsem se na Susan, která, jak jsem očekával, nebyla

uražena, jen pobavena tím, co za primitiva to vedle ní sedí.

Anna také neměla co dodat, ostatně jako vždycky.

„Muž ale musí být opatrný, když jde se ženou, která není jeho

manželka,“ pokračoval Frank. „Spousta velkých mužů dojela na to,

že kvůli ženám zapomněli na to, co je to věrnost, zapomněli na

přátele a otevřeli dveře svým nepřátelům.“

Měl jsem pocit, že by Frank mohl ještě pokračovat, ale chtěl

jsem změnit téma, takže jsem je změnil. Susan jsem řekl. „Frank mi

říkal, že se mu líbí to, co maluješ.“

Susan se usmála a potom Bellarosovi věnovala přísný pohled.

„Jestli nepřestane šmírovat, zmaluju mu obličej.“

No hele, neskamarádili my jsme se nějak s mafiánským donem?

Chvíli jsme tlachali nad drinky, aby si naše obecenstvo mělo

přes víkend o čem povídat.

V osm jsme se odebrali do jedné z jídelen, kde jsme se Susan

pozdravili několik známých lidí a představili jim Bellarosovy bez toho, že bychom použili některý z Frankových titulů. Nikdo se samozřejmě nad Bellarosovými neošklíbal tak, jako by to dělali před dvaceti nebo třiceti lety. Ale zase na druhé straně, v dnešní době většinu Ameriky sužuje zdvořilost, takže to někdy vypadá, jako bychom byli bombardováni chechtacím plynem a průměrný bílý blb klidně podá ruku podezřelému z vraždy, bude si povídat se štětkami, které ho obtěžují na ulici, a pravděpodobně i otevře dveře ozbrojeným lupičům, jenom aby nevypadal jako nevychovanec. Proto jsem také věděl, že nám nikdo před Bellarosovými žádnou scénu neztropí, a uhodl jsem to.

Sedli jsme si, objednali další drinky, prodebatovali jídelníček

a poslechli jsme si nabídku specialit od Christophera, hlavního

číšníka, o němž Frank prohlásil, že je buzna.

Své objednávky jsme sdělili Richardovi, obstarožnímu pánovi,

který se pyšní tím, že si pamatuje veškeré objednávky bez toho, že by si je musel zapisovat. Bohužel to není pravda, a dokonce už

několik let, takže když vás obsluhuje Richard, sníte buďto to, co

268

přinese, nebo ho uvedete do rozpaků tím, že to vrátíte. Já jím, co přinese. Objednal jsem jeden konkrétní druh bordeaux, o němž jsem věděl, že se bude dobře hodit ke všemu, co jsme si objednali. Udělal jsem to bez toho, že bych prostudoval vinný lístek. To je takový můj restaurační fígl, kterými většinou udělám na spolustolovníky

obrovský dojem. Frank i Anna vypadali, že je jim to u prdele.

Susan s úsměvem Bellarosovým vylíčila, že nemusejí dostat přesně to, co si objednali, nebo vlastně nemusejí z toho, co si objednali, dostat vůbec nic. Nepřipadalo jim to ani zdaleka tak legrační jako těm, s nimiž tu jídáváme většinou a kteří jsou na výstřednosti starých klubů zvyklí. Susan svůj příběh zakončila slovy. „Jestli budete mít kliku, Richard vám přinese špatné víno i špatné jídlo, ale možná to zase půjde k sobě.“ Bellarosovi vypadali zmateně a nedůvěřivě. „A proč toho chlapa nevyhodí?“ vyzvídal Frank.

Vysvětlil jsem mu, že by členové vyhazov starého zaměstnance

nedovolili.

To Frank, zdá se, pochopil, protože je sám zaměstnavatel, padrone, don a člověk, který sám za věrnost odměňuje, Zeptal jsem

se ho. „Ty bys nikoho nevyhodil, jenom proto, že je moc starý na svou práci, že ne?“

On s úsměvem odpověděl. „Myslím že ne, ale když já v mém

byznysu neznám nikoho, kdo by byl moc starý.“ Rozesmál se

a dokonce i já jsem se zasmál. Susan zakvokala, ale Anna dělala, že buďto neslyší, nebo nerozumí. Myslím, že si ráda hraje na nepřítomnou. Frank pokračoval ve své roli. „Někdy musím nějaké lidi vyhodit, ale někdy taky po nich musím střílet.“ My tři jsme se rozesmáli. Anna studovala obraz na zdi. Přinesli nám předkrmy, dva dobré, dva špatné. Takže takhle jsme si tam večeřeli, Sutterovi s Bellarosovými. Bylo mi dobře při pomyšlení, že na náš stůl nikdo nestřílí. Susan vypadala také v pohodě, bez obav, jak jsem už naznačil z vyobcování ze společnosti, ale krom toho se i dobře bavila. Popravdě byli Bellarosovi mnohem zajímavější než třeba Vandermeerovi a určitě i zábavnější, jakmile se trochu otrkali. Frank měl obrovskou zásobu vtipů, které byly rasistické, sexistické, 269

hnusné anebo urážlivé pro všechny včetně Italů. Ale protože je

vyprávěl bez omluv a povýšeneckého sebevědomí, tak vlastně zněly

dobře a my jsme se smáli, až nás bolely čelisti.

Vypadalo to, že lidé kolem nám závidí, že se tak skvěle bavíme.

Přinesli nám hlavní jídla, jedno dobré a tři špatná, ale tentokrát se

nad tím nikdo nepozastavoval. Susan mi začala říkat consigliere,

což ‚Frankovi přišlo směšné, ale i když jsem byl poněkud pod

parou, já jsem to tak třeskutě legračním neshledával.

Richard se několikrát pokusil Frankovi odnést hlávkový salát,

kterého se on ani nedotkl. Frank mu ale řekl, ať ho tam nechá,

„Ano.“ když se po něm Richard natáhl příště, popadl ho Frank za

zápěstí. „Hele, kámo,“ řekl Bellarosa, „řekl jsem ti, abys ten zasraný

salát nechal být.“

To na několik sekund zastavilo veškeré dění kolem. Richard se

vzdálil a skoro se až klaněl, zatímco si mnul zápěstí. Já jsem byl

rád, že jsem tento drobný incident viděl, protože mě ujistil o tom,

Frank Bellarosa je opravdu tím, jakým Alphonse Ferragamo říkal,

že je. A stejně jako většina sociopatů, i pan Bellarosa měl krátké

vedení, takže z třeskutého smíchu dokázal přejít do prudkého

výbuchu hněvu ani ne za sekundu. Dokonce i Susan, jež si myslela,

že Bellarosa je okouzlující, teď vypadala zaraženě.

Frank si uvědomil, že by v lidské společnosti neměl ukazovat své

tesáky, a tak s mávnutím ruky vysvětlil. „Italové salát jedí po hlavní

chodu. Vyčistí to ústní dutinu. Já myslím, že on to nevěděl.“

A já zase myslím, že teď už to ví, Franku.

Frank snědl svůj salát.

Během asi patnácti minut všichni zapomněli, nebo všichni

věřili, že zapomněli na to, jak Frank zapomněl na dobré vychování. Frank se vlastně ještě pokusil Richardovi vysvětlit své chování a byl na něj milý. Vysvětlil mu to s tím salátem, udělal několik hloupých vtipů o italských číšnících a nakonec Richarda ujistil, že se může kolem našeho stolu pohybovat volně beze strachu, že by přišel

o nějakou část těla. Richard ale stejně upustil mísu, kterou právě

odnášel.

Objednali jsme si kávu a dezert a Frank nám objednal čtyři sklenice marsalského vína, přičemž Richardovi vysvětlil, že Italové si je často dávají k dezertu nebo před ním, někdy se sýrem. Richard, kterému to bylo fuk, předstíral, že je uchvácen.

270

Večeře skončila šťastně, bez krveprolití nebo nějakého dalšího

incidentu, s výjimkou toho, že Frank trval na tom, že zaplatí,

dokonce i když jsem mu vysvětlil, že v klubu se nemohou peníze

používat. Nakonec, frustrován z toho, že se se mnou nedohodne,

zasunul několik bankovek do kapsičky u vesty Richardovi.

Opravdový opilec nikdy nepozná, kdy má dost, takže jsme se odebrali do malé studovny na likér. Ospalá koktejlová servírka se

podívala na hodinky, připravena nám sdělit, že už je příliš pozdě, ale potom si všimla Franka Bellarosy, kterého jí určitě někdy během večera ukázali. Usmála se a zeptala se. „Čím vám mohu

posloužit?“

Frank na sebe vzal úděl objednat nám všem. „Sambucu,“ řekl.

„A dejte nám do každé skleničky tři zrnka kávy pro štěstí. Máte to?“

„Ano, pane.“ Odspěchala.

Frank mi nabídl doutník, který jsem si vzal. Zapálili jsme si

a pokuřovali. Likéry nám přinesli s plnou miskou kávových zrn, asi abychom si hranici svého štěstí stanovili sami.

Frank řekl. „Já bych vás dva chtěl vzít do jednoho takového

malého podniku na Mott Street. Malá Itálie, víte? Jmenuje se to tam Giulio’s. A tam vám ukážu, jak jedí Italové.“

„Budeme potřebovat neprůstřelné vesty?“ zeptal jsem se já. U lidí jako je Bellarosa nikdy nevíte, co jim bude připadat směšné. Susan se jakože zahihňala, Anna vypadala smutně. Ale

Frank se rozesmál. „Ale prd. Tam ti je dají, když si sedneš. Takové bryndáky.“

Dopili jsme a já jsem nejistě vstal. „Oni by tu už rádi zavřeli.“ Frank vyskočil ze své lenošky. „Pojďme ke mně domů.“ Susan souhlasila současně s mým odmítnutím. My jsme celkem dobře synchronizovaní, když dojde na takovéhle věci, a dokážeme mezi sebou komunikovat jen pohledem. Ale toho večera jsme evidentně nebyli naladěni na stejnou vlnovou délku. Já jsem Susan řekl. „Já budu mít zítra hodně práce, ale ty běž, jestli chceš.“ „Myslím, že půjdu domů.“ Frank nevypadal ani zklamaně, ani uvolněně, i když Anna se na mě podívala tak nějak podivně, asi jako bych já jí byl simpatico, a ti druzí dva byli kokoti. Susan s Annou přijely Frankovým cadillacem, řízeným šoférem-lomeno-bodyguardem, a my se Susan jsme teď přijali Frankovu nabídku, že nás domů odveze, protože jsme oba 271

byli tak nějak rozverní. Vyšli jsme do provoněné noci a Frankův řidič okamžitě přirazil ke vchodu, zřejmě ze zvyku, protože si myslel, že jsme to tam právě

vykradli.

Vklouzli jsme všichni na zadní sedadlo, což lidé, kteří se neznají, většinou nedělají, pokud nejsou opilí na ultimo. Zasedací pořádek vypadal takto. Susan, Frank, Anna a já. Auto vyrazilo vpřed a my jsme se všichni zhoupli a rozesmáli se. Bylo tam opravdu hodně těsno, soudě podle toho, jak se na mě tlačily Anniny plné boky, a toho, že Susan napůl seděla Frankovi na klíně. Co se Anny týče, tak ta vypadala znepokojeně, pokud ne uraženě, že se její pravý bok a ňadro dotýkaly mého levého boku a ruky. Ale co se dělo vlevo od ní, to ji evidentně nezajímalo vůbec. Zajímavé.

No, tak jsme se tam smáli a žertovali a chovali jsme se dost

hloupě, jako typičtí předměšťáci středního věku, kteří se baví díky alkoholu, ale kterým bude ráno dost trapně, pokud budou natolik

pitomí, že na to budou myslet.

Řidič, kterému Frank říkal Lenny, si nás prohlížel ve zpětném zrcátku, a jednou se na nás dokonce podíval přes rameno. Lenny se uculoval a já jsem měl velkou chuť ho praštit do toho jeho idiotského mladého ksichtu, nebo alespoň Frankovi říci, aby ho střelil zezadu do hlavy.

Ale na druhou stranu zase Lenny vypadal, že zná cestu, protože

projel přímo otevřenými branami Stanhope Hallu a bez váhání se po neosvětlené cestě vydal k našemu domu. Zajímavé. Lenny vystoupil a otevřel Susaniny dveře, pomohl jí slézt Bellarosovi

z kolena a postavil ji na zem. Já jsem vystoupil bez pomoci,

nepočítáme-li to, jak si Anna urovnala bok, čímž mě nechtěně

vystřelila ze dveří.

Se Susan jsme zamávali do černých oken Bellarosova cadillacu,

potom jsme vešli dovnitř a po schodech vystoupali do ložnice.

Svlékli jsme se a ulehli do postele. Susan i já spíme celý rok nazí,

což znamená, že naše líbánky ještě neskončily a naše mladá hispánská pradlenka má alespoň důvod říkat něco ve smyslu… „Já ve Stanhope Hallu neperu žádné noční košile nebo pyžama, ale mi Dios, ty prostěradla!“ Když už o tom mluvíme, tak se po mně Susan natáhla, popadla mě do ruky, i když, obávám se, nenašla Johna víc než na čtyři prsty.

272

„Trochu moc jsem pil,“ informoval jsem ji.

Susan to nevzala jako odmítnutí, ale jako výzvu. Ona totiž, když

se na to vrhne, tak jde brzy do tuhého.

„Představ si,“ řekla mi, „že jsem Anna Bellarosová a že jsme si na dnešek vyměnili partnery.“ „Okay.“ Mezi Susan a Annou byl zřetelný fyzický rozdíl, takže jsem si to musel představovat opravdu hodně. Susan vypnula lampu, aby mi pomohla. Řekla mi. „Já jsem teď s Frankem, na

zadním sedadle jeho auta, šofér s námi jezdí dokola, a my se navzájem svlíkáme.“

Tato představa se mi nelíbila, ale některé mé části se líbit musela, protože jsem cítil, že tahle část v Susanině ruce tvrdne a ona se tomu posmívala. „Vidíš?“ řekla. „Najednou to jde.“ „A teď ojedeš Annu Bellarosovou,“ dodala. „Nikdy nebyla s žádným jiným mužem, kromě svého manžela, stydí se a je

vystrašená, ale vzrušená. A ty víš, že se jí bude líbit, jak jí to budeš

dělat, a přemýšlíš o tom, kdy a jak ji vrátíš jejímu manželovi i kdy on mě vrátí zpátky k tobě, a jak se potom budeme všichni navzájem

chovat.“

Má ty dobroto, jakou představivost moje žena má! A přesně věděla, že mě tohleto nabudí, což mi bylo trochu nepříjemné. No, když na to teď myslím zpětně, tak ta myšlenka na výměnu manželek proběhla mou chorou myslí už v autě, po cestě domů. Ale teď jsem tam ležel na zádech, se Susaninou rukou obtočenou kolem penisu, který se zvedal jako mezikontinentální balistická střela ze svého sila. Slyšel jsem, jak mi říká. „Ach Bože, Johne, ty ho máš většího než Frank.“

„Co?“

Pokračovala s brooklynským akcentem. „Ho tam celej nedostanu. Nedávej mi ho tam. Můj muž mě za to zabije. Zabije

tebe.“

„On teď prcá Susan,“ zdůraznil jsem. „Tvůj muž šoustá mojí

ženu.“

„Já zahejbám svýmu muži, Bůh mi odpusť,“ řekla.

Odpověděl jsem. „To já jenom tak šukám.“ Překulil jsem se na

ni, a položil jsem si její nohy na ramena.

„Co to děláš?“ zavzlykala. „Co to chceš dělat?“

Vrazil jsem ho do ní a ona vydala překvapený výkřik. Zatímco

273 jsem ji miloval, ona mumlala a vzlykala, až se nakonec uklidnila

a začala si to užívat. Mezi hlubokými nádechy vyrazila několik slov v italštině, kterým jsem nerozuměl, ale které zněly sexy a sprostě. No, byli jsme ten den prostě plní podivných nápadů, chápete? Ale věděli jsme, kde je hranice, a také jsme ji vždycky dodrželi. Tentokrát jsem ale měl z nějakého důvodu pocit, že jsme se dostali za hranici našich běžných her. Fantazie je jedna věc, ale když si taháte do ložnice lidi jako je Bellarosa, to už je nebezpečné. Co se to s námi stalo?

Potom, když jsme leželi v posteli, nezvykle odděleni několika stopami prostěradla, Susan řekla. „Myslím, že bychom měli odejet.

Na prázdniny.“ „Spolu?“

Nechala uplynout několik sekund, než řekla. „Samozřejmě.

Musíme se dostat odsud, Johne. Teď, dokud ještě není moc pozdě.“

Necítil jsem se na to, abych se jí zeptal, co míní tím příliš pozdě.

Odpověděl jsem. „Já teď nemůžu. Ještě se toho musí hodně stát.“

Ona na to dlouho neodpovídala, a potom řekla. „Nezapomeň, že

jsem tě o to žádala.“

A abych byl upřímný dokonce i ve světle toho, co se stalo dál, nikdy jsem nezapomněl na to, že mne o to žádala.

Kapitola 20

Červenec. Ty nejlepší letní plány těžce pracujícího člověka se mnohdy nevyplní a letos to vypadalo na nejpitomější léto, které

jsem zažil od nástupu do armády.

Pan Melzer se se mnou zkontaktoval přesně tak, jak Frank Bellarosa řekl, že to udělá. Na návrh pana Melzera jsme se setkali u mě doma. Dorazil v předem domluvenou hodinu, v šest večer ve středu, a já jsem ho uvedl do své pracovny. Pan Melzer byl bělovlasý gentleman, který hovořil, jako když ukapuje med, čímž mne překvapil po telefonu, a i jeho hlas odpovídal jeho vzhledu, jak jsem se teď mohl přesvědčit. Oblečen byl do obleku barvy holubičí šedi, který byl drahý a překvapivě 274

i vkusný. Boty měl nejenže z pravé kůže, ale byly z kůže ještěrčí, a stály tak tisíc dolarů. Ale ale, pane Melzere, nějak jsme se vyšvihli mezi boháče, no ne? Přál jsem si, aby tohoto svého bývalého spolupracovníka viděl pan Novac. Usadili jsme se v pracovně, ale já jsem panu Melzerovi kromě křesla nenabídl nic. Vzhledem k tomu, že byl odpadlíkem, očekával jsem, že se pan Melzer bude chovat tak nějak tajemně. On ale vypadal naprosto v pohodě a většinou i důstojně, jako by to, o čem tu budeme hovořit, bylo velmi závažné a tudíž i velmi drahé. U tohoto muže se mi nestalo, že by se mi zprotivil okamžitě jako Novac, ale bylo na něm cosi úlisného a já jsem měl pocit, že takhle mazat se začal až po odchodu z FÚ, protože tam nejsou zrovna pověstní tím, že by u nich šly věci hladce. U pana Melzera ty boty z ještěří kůže vypadaly docela vhodně.

Po asi patnáctiminutovém rozhovoru mě informoval. „Za

zprostředkování požaduji dvacet tisíc dolarů.“

To byla celkem slušná suma, když člověk uváží, o co tady šlo.

Kdyby to byl můj případ, já bych chtěl víc. On potom ale ještě

dodal. „A vezmu si polovinu toho, co vám ušetřím na daních.“

„Polovinu? Jenom právníkům zákon umožňuje vzít si třetinu

toho, co si v občanskoprávním procesu jejich klient vysoudí.“

„Ale já nejsem právník, pane Suttere. Mé honoráře neurčuje

vláda. A také byste měl pochopit to, že mám velké výdaje.“

„Ale vždyť nemáte ani kancelář.“

„Mám jiné výdaje. A o těch vy nechcete nic slyšet.“

„Ne, to nechci.“ Podíval jsem se mu do očí. „A nikdo nevznese

obvinění z trestného činu daňového podvodu.“

„Žádné obvinění z trestného činu, pane Suttere.“

„Tak jo. Jste přijat.“

„A podle toho, co jste mi řekl,“ dodal, „většinu z těch peněz

vládě opravdu dlužíte. Možná že celou sumu. Ale já ji mohu snížit,

a také to udělám. Mám k tomu dobré pohnutky, chápete?“

Neexistuje nikdo tvrději pracující, než je bývalý vládní

zaměstnanec, který objevil výraz dobré pohnutky.

„A pokusím se vypracovat splátkový kalendář,“ pokračoval, „ale

musím vám říci, že když se oni budou chtít dohodnout na menší

částce, budou to chtít rychle.“

275

„Fajn. Ale nechci už nikdy vidět ani slyšet toho Novaka.“

„Já se se Stevem dohodnu.“

Steve? Zeptal jsem se. „Jak budete chtít, abych vám zaplatil to

zprostředkování?“

„Šek bude v pohodě, a teď by mi to vyhovovalo nejlépe.“

„Ale mně ne. Pošlu vám šek příští týden. Ale chci, abyste na tom

začal pracovat už teď.“ Když tohle říkají mí klienti mně, zvedám

obočí tak, jak to právníci dělávají.

Pan Melzer ale jen mávnul rukou. „Jste přítelem pana Bellarosy.

S placením problémy nebudou.“

To jsem si mohl vyložit přinejmenším dvěma způsoby. Vstal

jsem a pan Melzer vstal také. Vykročil k oknu. Já jsem mu řekl.

„Dveřmi se odsud dostanete mnohem pohodlněji.“

Tiše se zasmál a vysvětlil mi. „Když jsem sem jel, kochal jsem se

krásou vašeho domu.“ Ukázal z okna. „Je to velice úchvatné.“ „Bylo.“

„Ano, bylo. Je to neuvěřitelné, pane Suttere, jak si bohatí žili před zavedením daní z příjmu, že ano?“

„Ano, to je.“

„Vždycky mě bolelo, když jsem dělal pro vládu a musel jsem se dívat, o kolik těžce vydřeného osobního majetku člověk při zdanění přijde.“

„Mne to bolí také, pane Melzere. Opravdu. A jsem rád, že jste se

dal na druhou stranu. Ale my všichni musíme nějaké daně platit,

a mně nevadí, když platím to, co mám.“

Odvrátil se ke mně od okna a usmál se, ale neřekl nic.

Já jsem se vydal ke dveřím. „Jste si jistý, že nepotřebujete žádné

mé finanční záznamy?“

„Myslím, že ne, pane Suttere. Já k tomuto problému přistupuji

jinak.“ Dodal. „Mě zajímají jejich záznamy.“

„Aha. A jak se s vámi budu moci spojit, kdyby vyvstala potřeba?“

„Zavolám vám v týdnu.“ Pan Melzer už vykročil ke dveřím,

zaváhal a potom řekl. „Jste kvůli tomu asi naštvaný, pane Suttere,

a pravděpodobně přemýšlíte o jistých lidech, kteří svůj podíl na

daních neplatí.“

„Ať si s tím smrtelným hříchem žijí sami, pane Melzere. Já se jenom chci vyrovnat se svým Strýčkem Samem. Jsem patriot

a bývalý skaut.“ 276

Pan Melzer se znovu usmál. Úplně jsem viděl, jak myslí na to, že

mne přistihli při něčem větším, než je jenom daňový švindl.

Informoval mě. „Lidé, kteří žádné daně neplatí, ti opravdoví daňoví

podvodníci, ti musejí žít jako staří loupeživí rytíři. Ale ujišťuji vás,

že nakonec do vězení stejně jdou. Spravedlnost existuje.“

Tohle bylo podobné tomu, co mi řekl pan Mancuso. Toto

ujištění asi vyplývá z práce pro vládu. Oni snad musejí vědět něco,

co nevím já. Odpověděl jsem. „A já s chutí zasednu v porotě.“

Podržel jsem mu dveře otevřeny.

Popošel zase o další krok ke dveřím, ale potom se zase zastavil

a obrátil ke mně. „Možná bych mohl jednoho dne využít vašich

služeb. Vede se mi velice dobře, chápejte, ale nemám žádné

právnické vzdělání.“

„Což je ten důvod, proč se vám daří velice dobře, namísto toho,

abyste se prostě měl dobře.“

Zachechtal se. „Vy jste v manhattanské kanceláři finančního

úřadu velice dobře známý. Věděl jste to?“

Myslel jsem si to, ale jistý jsem si tím nebyl. Zeptal jsem se. „Háží si šipky do mé fotky?“

„No, když jsem tam pracoval já, měli jsme v odpočívárně celou jednu zeď, označenou jako ‚Galerie hajzlů‘.“ Usmál se, ale mě to moc nepobavilo. „Ne fotografie, samozřejmě,“ dodal, „ale jména a čísla sociálního pojištění. A nebyli to daňoví podvodníci, ale právníci a auditoři, kteří dávají finančáku na prdel v jeho vlastní hře. To oni nemají rádi. Takže, jak vidíte, jsem vás znal, nebo jsem o vás věděl ještě dřív, než jsem se o vás doslechl.“ Odmlčel se a potom řekl. „Je to ironie, že ano, že jste se ocitl v situaci, kdy potřebujete pomoct s daněmi ode mne?“ Ironie mi vždycky zní jako nějaká bouda a na to on asi také narážel. Zeptal jsem se ho. „Myslíte si, že celá tahle věc je osobní mstou proti mně?“ Předtím, než odpověděl, nechal uplynout několik významných sekund. „Kdo by tohle mohl říci s jistotou? Byrokraté tak malicherní být dokáží. Ale jde o to, že i kdyby si vás vybrali

naprosto náhodně, tak stejně něco našli, nebo ne? I když je to vlastně jenom technická záležitost.“

Trošku moc drahá technická záležitost. No, ale jestliže jedinou

vhodnou smrtí pro krotitele lvů je být sežrán lvem, tak jedinou

277

vhodnou smrtí daňového poradce je být sežrán finančním úřadem.

Pan Melzer se vrátil ke svému původnímu tématu a řekl. „Rád

bych vás někdy požádal o radu.“

Určitě nebyla vhodná doba na to, abych mu řekl, aby koukal

vypadnout, takže jsem namísto toho prohlásil. „Jsem vám k dispozici, za svou obvyklou hodinovou taxu.“

„Dobrá. A nebyl byste svolný k mnohem extenzivnější spolupráci? Například, nezvážil byste založení společnosti s ručením omezeným?“ Mamma mia, já dostávám víc nabídek než kurvička na Dvanácté Avenue. S trpkou ironií jsem odpověděl. „Nemyslím si, že by někdo, kdo má na krku obvinění z daňového podvodu, mohl být pro vás přínosem, pane Melzere.“ „Jste zbytečně skromný.“

„A vy jste moc milý.“

„Pane Suttere, mohl bych vám v prvním roce zdvojnásobit váš

současný zisk.“

„To bych mohl i já, pane Melzere, kdybych se k tomu rozhodl.

Dobrý večer.“ Pochopil mou silnou narážku a odešel se svěšenou hlavou. Já jsem se cítil, jako bych potřeboval sprchu, ale raději jsem si udělal drink. Povolil jsem si kravatu a sedl jsem si do křesla, kde jsem si otíral čelo kapesníkem. Tyto staré domy, které jsou celé z kamene a bez výduchů, je skoro nemožné správně klimatizovat, a v mé pracovně bylo v červnu pořádně horko. Mohl jsem sem samozřejmě pořídit několik okenních klimatizací, ale vypadalo by to nevkusně, a lidé tady kolem více dbají na vzhled než na pohodlí. Proto nosíme

v horku kravaty a saka. Někdy si myslím, že jsme blázni. Někdy

jsem si jistý tím, že opravdu jsme.

Usrkával jsem ginu s tonikem, což je mé letní pití, vyráběné

z opravdového chininu Schweppes na odvrácení malárie,

a opravdového ginu Boodles na vyhnutí se realitě.

Zdvojnásobit váš současný zisk. Můj Bože, tohle býval národ,

který vyráběl užitečné zboží, stavěl železnice a záoceánské parníky

a podmanil si kontinent. Teď nabízíme debilní služby, děláme

papírové dohody a mrháme kapitálem, který jsme nashromáždili

během dvou set let poctivé práce.

278

Pokud by Melzer mohl zdvojnásobit můj příjem na asi 600 000 dolarů, v tom případě by si pro sebe musel přijít alespoň na milion. A čím si ten milion vydělal? Řešil daňové problémy, které ve velké míře vznikly díky lidem, jako je on sám. A to ten chlápek asi chodil na nějakou druhořadou státní univerzitu a vystudoval účetnictví nebo tak něco. Namíchal jsem si další drink. Bylo po komunismu a americký kapitalismus měl souchotiny.

Takže kdo a co se stane dědicem země? Určitě ne pokorní

a spravedliví, jak kázal reverend pan Hunnings. Ani paraziti jako

Melzer, který dokáže přežívat jenom tehdy, je-li naživu hostitelský

organismus. Ani ne Lester Remsen, který i když se specializuje na

těžbu a akcie průmyslových podniků, nerozezná kus uhlí od kravského koláče. A určitě ne mně nebo mým dětem, které se právě učí jak ovládnout svět, jenž už dávno neexistuje. Mohou přežít lidé jako jsou Stanhopeové, protože jejich předkové nashromáždili dost žaludů na to, aby vydržely hodně dlouho. Možná přežijí lidé jako Bellarosové, pokud se jim podaří domluvit se s novými vlky ve zdejších lesích. Evoluce, ne revoluce.

O tom byla celá Amerika. Ale museli jste se evoluovat zatraceně

rychle.

Vzal jsem gin s tonikem a vyšel jsem na terasu. Venku se ke mně připojila Susan, která se rozhodla toto léto pít campari se sodou (asi proto, že jí to podávali v Alhambře). „Je všechno v pořádku?“

Zeptala se.

„Ano, ale potřebuji si od tebe půjčit dvacet tisíc dolarů.“

„Zítra ti napíšu šek.“

„Děkuji ti. Vrátím ti to hned, jak se mi podaří prodat nějaké cenné papíry. Jaký si počítáš úrok?“ „Základ je jedno procento týdně, které se bude připočítávat

každý den, a budeš mít devadesát dní na to, abys zaplatil jistinu,

jinak ti nechám zpřerážet nohy.“ Rozesmála se.

Já jsem se na ni podíval. „A tohle jsi se naučila kde?

U sousedů?“

„Ne, ne. Teď si čtu jednu knížku o mafii.“

„Proč?“

„Proč? No ty si čteš knížky o místních stromech, a já si čtu

o místní divočině.“ Dodala. „Tihle chytráci nejsou moc milí lidé.“

„Beze srandy.“

279

„Ale zase mají na svých investicích mnohem větší zisky na

úrocích, než ti pitomí správcové mého fondu.“

„Tak řekni Bellarosovi, že se chceš stát jeho společnicí v lichvě.“

Chvíli přemýšlela, a potom řekla. „Stejně si myslím, že Frank je

tak nějak jiný. Že se snaží žít na sto procent v mezích zákona.“

„Tohle ti řekl?“

„Samozřejmě že ne, řekla mi to Anna. Ale tak nějak nepřímo.

Ona si ani nepřipouští, že je Frank hlavou mafiánské rodiny.

Myslím si, že to stejně jako já nikdy nečetla v novinách.“

„Susan,“ odpověděl jsem, „Frank Bellarosa je zločinec číslo

jedna v New Yorku, dost možná že v Americe. On svůj byznys

nemůže zlegalizovat ani kdyby chtěl, a já tě ujišťuji, že nechce.“

Pokrčila rameny. „Četl jsi ten článek v dnešních Timesech?“

„Ano. Ty už teď čteš noviny?“

„Někdo mi řekl, abych si to přečetla.“

„Aha.“ Ten článek se týkal prohlášení, které pronesl pan

Alphonse Ferragamo, okresní státní návladní pro distrikt jižního

New Yorku. Pan Ferragamo prohlásil, že federální velké porotě předkládá důkazy, týkající se toho, že pan Frank Bellarosa, domnělá postava z podsvětí, byl zapleten do smrti pana Juana Carranzy, kolumbijského občana a předpokládaného drogového dealera. Do případu se zapojila i federální vláda, jak pan Ferragamo uvedl, protože obě strany, oběť i podezřelý, byly pravděpodobně zapleteny do probíhajícího mezistátního, a možná i mezinárodního vydírání. Vláda tedy bude usilovat o obvinění z vraždy prvního stupně. Vždycky se mi líbil ten zmírňující styl, jakým New York Times psaly, když každého oslovovaly jako „pana“, a do textu neustále

vkládaly slova jako „předpokládaný“ a „domnělý“. Znělo to potom tak nějak civilizovaně. Lidi z Timesů by měli slyšet to, co jsem si vyslechl já v Bellarosově pracovně. zkurvený Ferragamo, zkurvený

Carranza, zkurvení federálové,

umaštěnci,

zkurvysyni a melanzanes. V duchu jsem si poznamenal, že si zítra musím

koupit New Yoyk Post a Daily News a přečíst si o tom v normálním

novinářském jazyce.

„Carolyn a Edward přijedou zítra nebo pozítří,“ řekla Susan.

„Ale bojím se, že jenom na pár týdnů.“

„Aha.“ Ani jeden z nich nepřijel domů hned ze školy. Carolyn

280

odejela do letního domu rodičů své spolubydlící na Cape Codu a Edward z nějakého nejasného důvodu zůstal ve Svatém Pavlovi, ale asi to mělo co dělat s nějakou slečnou. „A kam pojedou za těch pár týdnů?“ zeptal jsem se Susan. „Carolyn se chystá na Kubu v rámci studentské výměny, aby podporovala světový mír a zdokonalila se ve španělštině. Edward pojede s několika dalšími staršími chlapci do Cocoa Beach, kde si pronajali dům. Nemyslím si, že by tam chtěli podporovat světový mír.“

„No, ale náhodou jsou oba obdivuhodní. Protože světový mír musí začít u míru vnitřního, kdy si člověk napřed vyřeší problémy

ve vlastních trenýrkách.“ „To je velmi moudré, Johne.“

Nemyslel jsem si, že by to myslela vážně. Měl bych vám říci, že Susan tyhle výlety Carolyn a Edwarda financuje. Při výchově obou

dětí byly Stanhopeovy peníze problémem už od samého počátku.

Neříkám, že Carolyn a Edward jsou rozmazlení, jsou chytří a ve

škole tvrdě dřou. Ale jejich prvotní výchova byla svěřena do rukou

chův, které najali Stanhopeovi. A ta léta, během nichž se formovali,

strávili v nejrůznějších přípravkách, které i když jsou tady v okolí

zvykem, nejsou nijak povinné. Ale my jsme je tam dali. Čili své děti

teď vlastně ani neznám. Nevím, co si myslí, co cítí nebo kým jsou.

Neví to ani Susan. Myslím, že jsme něco promeškali, a myslím, že

něco uteklo i našim dětem.

Takže červenec byl až doteď pěkně na hovno.

Jednou ráno mi do kanceláře v Locust Valley zavolal Lester

Remsen. Účel jeho telefonátu byl společenský, nikoli obchodní.

Nebo abych byl přesnější, jeho byznys se týkal společenského

života. „Johne,“ řekl, „měli jsme včera večer v klubu schůzku

a mluvili jsme o tobě.“

„Kdo byl na té schůzce?“

„No… to není důležité.“

„Ale pro mě to je důležité velice, jestli jste se sešli kvůli mně.“

„Mnohem důležitější je to, kvůli čemu jsme schůzku svolali.

Bylo to kvůli…“

„Pokud je to opravdu důležité, Lestere, tak toto téma zařaďme

na program další pravidelné schůzky výboru. Nechci, aby se o mně

mluvilo za mými zády, navíc aby to bylo na naplánované schůzce,

281

kterou svolalo několik rejpalů, jež ještě navíc chtějí zůstat

anonymní. V této zemi platí právo a já jsem právník. Capisce? “

„Co?“

„Rozumíš?“

„Ano, ale…“

„A když už tě mám na drátě, Lestere, tak mi volala paní Lauderbachová a řekla mi, že jsi jí navrhoval, aby prodala polovinu cenných papírů American Express a koupila United Bauxite. Proč?“ „Proč? Já ti řeknu proč.“ A hned potom na mě spustil ty obchodní kecy. Já jsem ho přerušil a zeptal jsem se. „Co je bauxit?“ „To je… je to něco… jako… důležitý… myslím, že by se tomu dalo říct nerost…“ „Je to aluminiová ruda. Tvrdě pracující muži ji dobývají ze země, aby lidi mohli mít pivo v plechovkách.“ „A koho to zajímá? Říkám ti, že dnes byla na deseti a půl, což je za poslední dva roky nejméně, a říká se, že společnost dostala nabídku na fúzi od American Biscuits. Je to nová společnost a vyrábí kvalitní sportovní zboží.“

„A kdo dělá biskvity? U. S. Steel?“

„USX. Tak se U. S. Steel jmenuje teď. A dělají… vyrábějí ocel.“

„Takže nech účet paní Lauderbachové na pokoji, Lestere, nebo

tě vytahám za uši.“

Něco zamumlal a potom, předtím, než jsem stihl zavěsit, mi

řekl. „Poslouchej, Johne, dovol mi se ještě vrátit k té druhé věci, na

moment. Chci o tom s tebou mluvit, jenom mezi námi.“ „Mluv.“

„Tak napřed si myslím, že mi dlužíš omluvu.“

„Za co?“

„Za to, co jsi mi řekl v klubu.“

„Já si myslím, že ty dlužíš omluvu mně, za to že jsi měl tu

drzost, zatáhnout mě do podvodu.“

„Nevím, o čem to mluvíš. Chci, aby ses mi omluvil za to, že jsi

mi řekl, že si mám vylízat.“

„Omlouvám se.“

„Ach, dobrá… a další věc. Ta věc s tím Bellarosou. Musím ti říct, Johne, že před dvaceti lety bys byl požádán, abys za tohle malé darebáctví rezignoval. Ale teď jsme všichni mnohem uvolněnější

282

a co se tohoto týče, trochu víc se zajímáme o všechny ty nové lidi, co se sem stěhují. A nechceme, aby náš klub získal pověst místa, kam tihle lidé mohou chodit. Ani jako hosté ne. A rozhodně nechceme, aby se mezi lidmi vědělo, že notoricky známý mafiánský boss je členem U Potoka.“ „Lestere, já nemám v úmyslu způsobovat tobě nebo nějakému jinému členu klubu nějaké utrpení. Jsem stejně velký snob, jako jsi ty. Ale, jestliže si John Sutter bude přát v klubu povečeřet s ďáblem, tak to není tvoje věc ani věc nikoho jiného, pokud neporušíme klubová pravidla.“

„Johne, zatraceně, mluvím o obecném povědomí a o obecné zdvořilosti, a vlastně ano, o obecné slušnosti…“ „A kdyby ses ty nebo kdokoli jiný rozhodl změnit domácí pravidla, týkající se domnělých postav z podsvětí nebo ďábla, pravděpodobně budu hlasovat pro jejich přijetí. Časy gentlemanských dohod a tajných protokolů jsou pryč, příteli, protože už nezůstali žádní gentlemani a proto, že tajné protokoly jsou ilegální. Jestliže chceme přežít, musíme se lépe adaptovat, nebo bychom možná měli raději zesílit a začít si plánovat akce. Nemůžeme už déle postávat a stěžovat si na to, že se na palubě potápějící se lodi špatně tancuje. Rozumíš mi?“

„Ne.“

„Tak ti to řeknu takhle. Předpovídám, že do konce století bude Frank Beliarosa asi členem výboru klubu U Potoka, nebo už možná žádný klub nebude. A když tam místo toho bude stát městský park

nebo nákupní centrum, bude tam moci chodit každý a my si

budeme stěžovat akorát tak na špatné parkování a chuligánské děti.“ „Můžeš mít pravdu,“ řekl Lester neočekávaně. „Ale do té doby bych oceňoval, Johne, kdybys k nám pana Bellarosu nevodil jako

svého hosta.“

„Budu o tom přemýšlet.“

„To prosím udělej. Pozdravuj Susan.“

„A ty pozdravuj Judy. A Lestere…?“

„Ano?“

„Vyliž si.“

Rozhodl jsem se, že klubu U Potoka se budu nějaký čas vyhýbat, částečně kvůli svému rozhovoru s Lesterem, ale hlavně proto, že

283

červenec raději trávím v Seawanhakském korintském jachtařském

klubu.

Takže v pátek večer, den poté, co domů přijel Edward, a dva dny po příjezdu Carolyn, jsme se Susan vzali děti do jachtařskéhoho klubu na časnou večeři, po níž měl následovat třídenní jachtařský

výlet.

Jeli jsme broncem napěchovaným pivem, potravinami a rybářskými potřebami. Svým způsobem to bylo jako za starých časů, až na to, že Carolyn řídila, a Edward všechno vzrušeně

nekomentoval. Namísto toho vypadal jako adolescent, který nad

něčím usilovně přemýšlí, pravděpodobně nad tou dívkou, kterou nechal ve škole. A Carolyn, no to už byla dospělá žena, kterou někdo jiný než já už naučil zacházet i s řadicí pákou. Kam se ty roky poděly?

Takže jsme vjeli na pozemek Seawanhakského korintského

jachtařského klubu. Tento klub, který založil William K. Vanderbilt, se nachází na Center Islandu, což je vlastně poloostrov, obklopený

Oysterským zálivem, zátokou Cold Spring, longislandským

průlivem a aurou peněz. Tady by značka se zákazem vstupu byla úplně zbytečná. Ke klubovně jsme dojeli po štěrkem vysypané cestě. Byla to třípatrová budova z šedých šindelů a bílého kamene s postranní verandou a lomenicovými střechami. Dům byl postaven někdy

kolem roku 1880, v unikátním architektonickém slohu, kterému se

na Východním pobřeží říká americký šindelový sloh. To je takový hybridní sloh, v němž se klasické cedrové šindele kombinují

s klasickou výzdobou, i když ty klasické prvky nejsou z mramoru,

ale z bíle natřeného dřeva. Kolem klubovny jsou rozestaveny falešné dřevěné antické sloupy, jejichž hlavice jsou většinou

korintské, a odtud podle mne také pochází druhé jméno klubu.

Seawanhakové jsou vymřelí longislandští indiáni. Čili tolik o jméně

klubu, které je stejným hybridem jako jeho architektura a které sjednocuje téma evokující zaniklé civilizace, což asi odpovídá.

Každopádně je to krásná a prostá budova, neokázalá i když

ozdobná, kombinace hrubých, roubených staveb s trochou lehkomyslnosti, asi jako jedna z prvních osadnic v jednoduchých domácích šatech, s importovanými stužkami ve vlasech. Caroiyn bronco zaparkovala a všichni jsme vystoupili na cestu

ke klubovně.

284

Jídelna byla obrácena k Oysterskému zálivu a my jsme si vybrali

stůl poblíž velkého okna s mnoha tabulkami. Viděl jsem na naši loď, šestatřicetistopou jachtu třídy Morgan, která stála na konci

vzdáleného mola. Jméno lodi bylo Paumanok, což bylo staré indiánské jméno Long Islandu. Objednal jsem láhev místního vína,

Banfi Chardonnay, které se pěstuje na bývalé Vanderbiltově usedlosti, z níž se málem staly parcely pro domky. Napadlo mě, že bychom Stanhope Hall mohli uchránit tím, že tam vysadíme nějaké drahé plodiny, možná olivy a fíky, ale na to bych potřeboval spoustu horských sluncí. Dobrá, nalil jsem všem vína a připili jsme

si.

Věřím tomu, že by děti měly začít pít brzy. Zvyknou si na alkohol a ten tím pádem přijde o nádech tajemného tabu. Chci říct, co na tom může být bombastického, když vám máma s tátou k večeři nalijí víno? Fungovalo to u mě a fungovalo to u Susan, ani jeden z nás v mládí s alkoholem problémy neměl. Střední věk, to už je něco jiného. Mluvili jsme o škole, o Carolynině výletu na Cape Cod i o Edwardově neochotě odejít od Sv. Pavla, což určitě musí mít něco společného s nějakou slečnou, konkrétně se starší slečnou, která studovala druhý ročník na blízké Dartmouth College. Obávám se, že většina Edwardových životních rozhodnutí bude ovlivněna jeho libidem. Myslím si, že je to normální. Já jsem úplně stejný a normální jsem.

Také jsme hovořili o místním dění a o plánech na léto. Edward se po třetí sklence vína trochu více uvolnil. Carolyn je vždy přísně upjatá, ať je střízlivá nebo opilá, a pokud nechce hovořit sama, nic z ní nedostanete. Carolyn je stejně citlivá, jako její matka a zeptala se mě. „Je tady všechno v pořádku?“ Namísto toho, abych předstíral že je, nebo se pokusil o vyhýbavou odpověď, jsem řekl. „Měli jsme tu jisté problémy.

Slyšeli jste už o našich nových sousedech?“

Edward se napřímil a zpozorněl. „Jasně! Frank Biskup Bellarosa. Ohrožuje vás nějak? Sejmeme ho!“ Rozesmál se. Susan odpověděla. „On je to vlastně úplně opačný problém. Je velice milý a jeho žena je prostě zlatíčko.“ Ničím z toho jsem si nebyl docela jistý, ale dodal jsem. „On si nás oblíbil a my si nejsme jistí, jak na to máme reagovat. A nevědí

285

to ani ostatní. Čili za tu dobu, co tu budete, asi uslyšíte pár

historek.“

Edward neodpověděl hned, protože když ten se drží hlavního tématu, neodbočí od něj. „Jaký je?“ zeptal se s nadšením. „Můžeme ho vidět? Chci říkat, že jsem sé s ním potkal. Okay?“

Edward je nevychovaný kluk, navzdory jeho soukromé škole

i navzdory skutečnosti, že většina z jeho příbuzných jsou nabubřelí prdeláči. Je to takové to šlachovité dítě s nazrzlými vlasy, které neustále potřebují učesat. Stejně tak podolek jeho košile neustále potřebuje zakasat, jeho školní vázanka i sako jsou neustále od něčeho kropenaté a jeho polobotky vypadají, jako by je někdo pořád žvýkal. Něco z toho je naschvál, samozřejmě. Je to vzhled homelesáka na přípravce, což byla móda ještě v době, kdy jsem byl n Sv. Pavla já. Ale v zásadě je Edward neorientovaný, i když dobrosrdečný kluk s flegmatickým přístupem k životu. Řekl jsem mu. „Jestli se chceš setkat s naším novým sousedem, tak mu jdi

zaklepat na dveře.“

„A co když po mně vystartují jeho gorily?“

Carolyn obrátila oči v sloup. O svém mladším bratrovi si

vždycky myslela, že je tak trochu blbeček, i když to nikdy neřekla.

Když to vezmu kolem a kolem, ti dva spolu vycházejí dobře,

navzdory tomu, nebo možná díky tomu, že jsou si tak vzdálení.

Odpověděl jsem mu na tu otázku o gorilách. „S nimi se dokážeš

vypořádat, Skippere.“

Když uslyšel svou starou přezdívku, usmál se.

Carolyn řekla své matce i mně. „Já bych si od jiných lidí

nenechala diktovat, s kým se mám přátelit a s kým ne.“

„To my samozřejmě také ne,“ odpověděla Susan, „ale někteří

z našich starých přátel jsou zklamaní. Před pár týdny jsme tu vlastně měli takový incident U Potoka.“ Dále jim Susan, ve všeobecných termínech, povyprávěla o našem večeru s Bellarosovými. Uzavřela to slovy. „Váš otec měl kvůli tomu jeden telefonát, mně volali dva lidé.“ Carolyn si to urovnávala v hlavě. Jak jsem naznačil, je to opravdová mladá dáma, sebevědomá, orientovaná a ambiciózní. Té se na právnické fakultě bude dařit. Je atraktivní, ve slušném smyslu slova, a já si ji dokáži představit s brýlemi, i když je nenosí, oblečenou v tmavém obleku, na vysokých podpatcích a s aktovkou 286

v podpaží. Paní právnička, jak mi staří soudní harcovníci říkáme. Teď nám nabídla své dlouho zvažované mínění. „Máte ústavní

právo na to, abyste se stýkali, s kýmkoli chcete.“

„To my víme, Carolyn,“ odpověděl jsem já. Děti na univerzitě si někdy myslí, že se dozvěděly nové věci. Na Yale jsem si celá léta myslel, že nám podávají nejnovější informace. Dodal jsem. „I naši přátelé to právo mají, víš, a někteří z nich právě zkoušejí využít

svého práva nestýkat se s námi.“

„Ano,“ souhlasila Carolyn, „společně s právem na svobodu

stýkání jde i svobodné právo na nestýkání se.“

„A stejně tak má můj klub právo mně diskriminovat.“

Tady chvíli zaváhala, protože Carolyn je to, čemu se říká liberál.

Zeptala se. „A proč odsud prostě oba neodejdete? Stejně je to tady

anachronistické a diskriminující.“

„Proto to tu máme rádi,“ řekl jsem a vysloužil jsem si zakabonění. Carolyn mi v mnoha ohledech připomíná mou matku, na níž sama obdivuje její sociální aktivity. Carolyn je členkou několika kampusových organizací, které bych já nazval podezřelými, ale o politice se nehádám s nikým pod čtyřicet. „A kam myslíš, že bychom měli jít?“ zeptal jsem se jí. „Jeďte do Galvestonu a žijte na pláži, s tetou Emily.“

„To není špatný nápad.“ Carolyn má ráda i Emily, protože ta porušila obecná pravidla ženství a stala se plážovou škeblí. Ale

tohle by Carolyn zase neudělala. Její obrazoborecká generace je

o něco méně divoká, než byla ta má, pro jistotu se lépe obléká a

z domu neodchází bez kreditních karet. Ale zase si myslím, že je

upřímná. Řekl jsem. „Možná pojedeme na Kubu s tebou

a porozhlídneme se tam po světovém míru.“

„Proč si neobjednáme?“ zeptala se Susan, která mne neustále

podezírá z toho, že si z její dcery dělám šoufky.

Carolyn mi řekla. „Nemyslím si, že by Kuba byla dobré místo,

jestli sis to tedy myslel. Ale myslím si že když tam pojedu, budu jim

rozumět lépe.“

„A koho zajímá Kuba, Cari?“ řekl Edward. „Přijeď na Cocoa

Beach a já tě představím svým kamarádům.“ Zašklebil se na ni.

„S tvými idiotskými přáteli se nechci setkat ani po smrti,“

odpověděla chladně.

„Jó? Tak jak to, že když jsem na Vánoce přivedl domů

287

Geoffreyho, že jsi kolem nás lítala celý týden?“

„To jsem nelítala.“

„Ale lítala.“

Podíval jsem se na Susan, která se podívala na mě a usmála se. Řekl jsem jí. „A jak to, že ty si nemůžeš vzpomenout, kdy máš dát

auto do servisu?“

„A jak to, že ty ses nenaučil sbírat po sobě ponožky?“ Carolyn a Edwardovi to došlo, jak to dětem dojde vždycky,

usmáli se a sklapli.

Mluvili jsme ještě o Georgeovi a Ethel Allardových, o Yankeem a Zanzibarovi a přemístění stáje a o dalších změnách, které se tu udály od Vánoc. Objednali jsme si večeři a další láhev vína, i když já předtím než vypluji, nechci pít víc než dvě sklenky. Zatímco jsme jedli, Carolyn ještě jednou nadnesla téma Franka Bellarosy. Zeptala se mě. „A ví on, čím se živíš, tati? Nechtěl po tobě něco kvůli daním?“ „Ale naopak, já jsem od něj potřeboval pomoct s daněmi. Ale to je dlouhá historie. Teď chce, abych ho zastupoval, jestli bude obviněn z vraždy.“ A zase to byl Edward, který v tom neviděl žádný problém. „Vražda? Wow! Neděláš si srandu? Vysekáš ho z toho?“ „Já si ve skutečnosti nemyslím, že by zabil tu osobu, z jejíhož zabití ho chtějí obvinit.“ „Proč chce, abys ho obhajoval ty, tati?“ zeptala se Carolyn. „Ty přece trestní právo neděláš.“ „Já si myslím, že mi věří. Myslím, že si myslí, že by mohl mou přítomnost u soudu využít ve svůj prospěch. Nemyslím si, že by mě o obhajobu žádal, kdyby byl vinen. On si myslí, že pokud v jeho

nevinu věřím já, tak by porota mohla věřit mně.“ Carolyn přikývla. „To zní, jako by to byl chytrý člověk.“

„To já jsem taky.“

Usmála se na mě. „To my všichni víme, tati.“

Edward se zakřenil také. „Vezmi ten případ. Ukaž jim. Budeš

slavný. Vezmeš to?“ „To nevím.“

Susan neočekávaně řekla. „Nikdy jsem se nepletla do byznysu vašeho otce, ale jestli ten případ vezme, tak budu stát za ním.“

288

Susan málokdy dělá veřejná prohlášení o tom, že stojí za svým

mužem, takže tomuhle jsem se divil.

Dali jsme si večeři a trochu více jsme se uvolnili, až jsme si připadali trochu jako za starých časů, ale tentokrát to bylo

naposledy.

Popravdě řečeno, ať už jsme s Carolyn a Edwardem měli

jakékoli vztahy, byly odvozeny od doby, kdy jsem si z nich mohl

dělat legrácky, peskovat je a držet se jich. Teď už jsou starší, stejně jako já a Susan, a máme jiné problémy a jiné případy. Já jsem se svému otci vzdálil asi ve věku Carolyn a Edwarda a už nikdy jsme se nedali dohromady. Ale pamatuji si, jak mě toho večera na lodi držel

za ruku.

Myslím si, že takovéto oddělení je přirozený biologický proces.

A je, docela možné, že jednoho dne budeme se Susan mít dobré

vztahy s našimi dětmi. Vždycky jsem věřil tomu, že zvířata v divočině, která brzy opouštějí rodná hnízda, se jednoho dne setkají se svými rodiči a poznají je, a možná jim dokonce i dají najevo, že je poznala. Možná jim dokonce řeknou: „Děkuji.“ Zatímco si Edward cpal do pusy kus koláče, oznámil. „Já s vámi chci v srpnu jet do toho East Hamptonu. Možná i na pár týdnů, než začne škola.“

Podíval jsem se na Susan, a potom jsem Edwarda i Carolyn

informoval. „My ten dům v East Hamptonu možná prodáme

a možná to bude ještě dřív než v srpnu.“

Edward od svého koláče vzhlédl, jako by mne snad špatně slyšel.

„Prodat? Prodat náš letní dům? Proč?“

„Problémy s daněmi,“ vysvětlil jsem.

„Oh… ale já jsem se tak nějak těšil na to, až tam budeme.“

„No, asi si tak nějak musíš udělat jiné plány, Skippere.“

„Ajo.“

Edward vypadal, že ho to zajímá jen trochu, asi jako když rodiče dětem oznámí, že mají potíže s penězi. Ale všiml jsem si, že Carolyn na Susan i na mě zírá, jako by se pokoušela zjistit pravou příčinu. Ale přes veškerý zájem z její strany, finanční problémy mohla pochopit jen stěží. Asi si myslela, že se její rodiče rozvádějí. Dojedli jsme večeři a já jsem se s Carolyn vydal dolů k molu, kde byl ukotven Paumanok. Susan s Edwardem odešli na parkoviště pro auto, aby je přivezli blíže k molu.

289 Položil jsem Carolyn ruku kolem ramen a ona zase objala mne.

„Už si moc nepovídáme, tati,“ řekla.

„Taky tu moc nejsi.“

„Můžeme si povídat po telefonu.“

„To můžeme. A budeme.“

Po několika sekundách řekla. „Stalo se tu hodně věcí.“

„Ano, ale žádná z nich se tě netýká.“

Zase po několika sekundách se zeptala. „Je mezi tebou a mámou

všechno v pořádku?“

Že se na tohle zeptá, mi bylo jasné už dávno, proto jsem

odpověděl bez zaváhání. „Do vztahů mezi manžely nikomu nic není, Cari, ani jejich vlastním dětem. Pamatuj si to pro případ, že

se vdáš.“

„Nejsem si jistá tím, jestli je to pravda. Mám velký zájem o vaše

štěstí a pohodu. Oba vás miluji.“

Carolyn, protože je dobrým potomkem Stanhopeů i Sutterů,

neříká takové věci lehce. Odpověděl jsem. „A my milujeme tebe

a Skippera. Ale naše štěstí a naše pohoda se nemusí nutně vázat

k našemu manželství.“

„Takže máte nějaké problémy?“

„Ano, ale ne se sebou navzájem. A o tom druhém jsem ti už

říkal. Konec diskuse.“

Došli jsme k molu, kde jsme se zastavili a navzájem jsme se

prohlíželi. Carolyn řekla. „Máma není ve své kůži. To je vidět.“ Neodpověděl jsem.

„Ani ty nejsi sám sebou,“ dodala.

„Dnes večer jsem to já,“ řekl jsem a políbil ji na tvář. Bronco přijel a my jsme vyložili zásoby. Susan potom odjela zase zaparkovat a Carolyn mezitím podávala věci Edwardovi, který je zase podával mně do lodi. Tohle jsme dělali bez toho, že bychom

o tom museli hovořit, protože oni byli má posádka, a tohle jsme za

ta léta dělali už alespoň stokrát.

Susan naskočila na palubu a začala ukládat věci kam patřily –

do kuchyňky, na palubu a do kajuty. Potom na palubu vskočily

i děti, aby mi pomohly s přípravou lodi k vyplutí.

Asi po hodině jsme odrazili, já jsem zapnul motor, abychom se

dostali od mola a od ukotvených lodí, potom jsem motor vypnul

a rozvinuli jsme plachty. Edward vztyčil hlavní plachtu, Carolyn

290

pomocnou plachtu a Susan rozvinula spinaker.

Foukal příjemný jižní vítr a jakmile jsme vypluli z Plum Pointu,

odnášel nás k severu do otevřených vod průlivu. Pro Longislandský průliv je loď typu Morgan ideální, protože se výtečně hodí k výletům do Nantucketu, Martha’s Vineyardu, Block

Islandu a do Provincetownu. Velkou nevýhodou Morgana je

v zátokách a zálivech její hluboký kýl, ale proto je to zase bezpečná loď pro rodinné výlety na otevřené moře. Původní Morgan byl navržen samotným J. P. Morganem pro jeho děti a on si představoval hlavně bezpečnou loď. Je to taková ideální loď do klubu, dobře vypadá a je prestižní, bez toho že byla snobská. S touhle lodí bych vlastně klidně mohl podniknout i plavbu přes Atlantik, ale nedoporučuje se to. A teď, když jsou mé děti už velké, možná už stísněná Morgan nebude přesně tím, co potřebuji. Co potřebuji já, co opravdu potřebuji, je úhledná pětapadesátistopá jachta Allied, která mě může odvézt kamkoli na světě. Potřeboval bych i posádku, samozřejmě, alespoň dva lidi, ale raději tři až čtyři. Představil jsem si sebe za kormidlem lodi Allied, mířící na východ k Evropě, na horizontu vychází slunce a zvýšená příď protíná vlny. Také jsem úplně viděl svou posádku, plnící své úkoly.

Sally Graceová drhne palubu, Beryl Carlisleová mi drží hrnek

s kávou a rozkošná Terri mi masíruje krk. Dole v kuchyňce nám dělá snídani Sally Ann ze Stardust Dinner a na čeleňovém stěžni je

nabodnutá vycpaná hlava Zanzibara.

Zamířil jsem s Morganem na západ, minuli jsme Bayville, kde jsem zahlédl světla nechvalně známého podniku Rezatý kotevní průvlak. Pokračoval jsem dále na západ k zapadajícímu slunci kolem Matinecoc Pointu a odtud jsme křižovali větrem na jih,

k Hempsteadské zátoce.

Kopíroval jsem západní pobřeží zátoky, propluli jsme kolem Castle Gould a Falaise a potom jsme zamířili do středu zátoky, kde jsem nařídil svinout plachty. Carolyn a Edward spustili kotvu, která se zachytila celkem rychle, a loď se kolem kotevního lana otáčela ve větru a v nastávajícím přílivu. V dáli, na východním pobřeží, se tyčily kolmé útesy vesnice Sea Cliff, jejíž viktoriánské domy byly ve skomírajícím světle stěží viditelné. Několik set yardů od Sea Cliff na sever byl Garvie’s Point, kde jsme se se Susan milovali na pláži. 291

Slunce se ponořilo pod vysoké útesy Sands Pointu a já už jsem na východní obloze viděl, jak se začínají rozsvěcet první hvězdy. Sledoval jsem, jak se od východu k západu rozsvěcují na pozadí

rozlévající se nachové oblohy.

Nikdo z nás nemluvil, jen jsme si otevřeli piva, popíjeli jsme a sledovali to nejhezčí představení na zemi, západ slunce na moři: do růžova zabarvené mraky, hvězdnatou oblohu na vzdáleném horizontu, vycházející měsíc a racky, kroužící nad potemnělou

vodou.

Během západu slunce na moři musí člověk dávat dobrý pozor, aby nepropásl ty drobné detaily, které se při něm odehrávají. Takže jsme dlouho seděli tiše, já, Susan, Carolyn a Edward, než jsme se

nakonec tichým konsenzem shodli na tom, že už je noc.

„Cari, pojďme udělat čaj,“ řekla Susan, a obě odešly dolů. Já jsem se vyšplhal na střechu kabiny, kde jsem se opřel

o hlavní stěžeň. Edward vylezl za mnou. Oba jsme hleděli na černou vodu. „Těšíš se na univerzitu?“ zeptal jsem se ho.

„Ne.“

„Ale budou to nejlepší léta tvého života.“

„To mi říkají všichni.“

„Všichni mají pravdu.“

Pokrčil rameny a současně se mě zeptal. „Jakého druhu jsou ty

daňové problémy?“

„Prostě dlužím nějaké daně.“

„Ach… a to musíš prodat ten dům?“

„Myslím, že ano.“

„Nemůžeš počkat?“

Usmál jsem se. „Na co? Než si ho v srpnu užiješ?“

„Ne… než mi bude jedenadvacet. To bych ti mohl dát ty peníze

ze svého svěřeneckého fondu, až mi bude jedenadvacet.“ Neodpověděl jsem, protože jsem nedokázal promluvit.

„Já je všechny nepotřebuju,“ řekl.

Já jsem si odkašlal. „No, víš, dědeček a babička Stanhopeovi

chtěli, aby byly ty peníze tvé.“ A ranila by je mrtvice, kdybys je dal

mně.

„Budou to moje peníze. A já ti je chci dát, jestli je budeš

potřebovat.“

292

„Dám ti vědět.“

„Okay.“

Naslouchali jsme zvuku vln, tříštících se o vzdálený břeh.

Podíval jsem se na východ. Kousek severně od Garvie’s Pointu, asi

pět set yardů od místa, kde jsme kotvili, jsem na malém mysu viděl

světla, vycházející z velkého bílého koloniálního domu. Ukázal jsem

na něj. „Vidíš ten velký dům támhle?“

„Ano.“

„Kdysi tam bývalo dlouhé molo, které začínalo někde mezi těmi dvěma cedry. Vidíš je?“

„Ano.“

„Tak si představ místo, kde to molo končilo. Vidíš tam něco?“

Zadíval se na černou vodu. „Ne.“

„Podívej se pozorně, Skippere. Upřeně. Soustřeď se.“

Hleděl tam a řekl. „Možná… něco…“

„Co?“

„Nevím. Když tam hledím, myslím, že vidím… jak se tomu

říká…? Takové ty řasy, co rostou ve vodě a vyzařují strašidelné

zelené světlo? Bioluminiscence…? Jo, tak to vidím.“

„Opravdu? To je dobře.“

„A co s tím?“

„To je tvá zelená, Skippere. Myslím, že to znamená. Jeď.“ „Jeď kam?“

V disciplíně rozhovorech otce a syna jsem nikdy nebyl moc dobrý, ale chtěl jsem mu to říci, takže jsem poněkud sebevědomě odpověděl. „Jeď, kam chceš. Buď, čímkoli chceš být. Pro mě to zelené světlo znamená minulost, ale pro tebe je to budoucnost.“

Vzal jsem ho za ruku. „Nesmíš si ho nechat zhasnout.“ Kapitola 21

Když se na to dívám zpětně, tak jsem měl zkusit i s rodinou ten Atlantik přeplout a do Ameriky se už nikdy nevrátit, byla by to taková dekolonizace Stanhopeů a Sutterů. Mohli jsme doplout do

293

Plymouthu, spálit Paumanok, zařídit si na pláži stánek fish-andchips a žít šťastně až do smrti. Ale Američané neemigrují, alespoň většina z nás ne, a těm několika z nich, kteří to zkusili, se zas tak dobře nevede. Vytvořili jsme si vlastní zemi í kulturu a prostě nikam jinam nezapadneme, dokonce ani do země našich předků, kteří nás skoro nemohou vystát na dvoutýdenní prázdniny. Abych řekl pravdu, tak i když se mi Evropa hrozně líbí, Evropané mi připadají strašně fádní a nudní, zejména pokud si stěžují na Američany. Takže jsme Atlantik nepřepluli a neemigrovali jsme, ale prožili jsme úchvatný víkend, kdy jsme plachtili ve slunečném počasí a s dobrými větry. V pátek večer jsme zakotvili v Hempstead Harbor a za svítání jsme vypluli do Connecticutu, kde jsme na pár hodin přistáli v Mystic kvůli prohlídce pamětihodností a nákupům. Asi po hodinové procházce městem řekla Susan Carolyn a Edwardovi, že se se mnou musí vrátit na loď, protože jsem tam zapomněl peněženku. Carolyn a Edward se s pochopením zašklebili. Já jsem byl poněkud v rozpacích. Susan jim řekla, že se potkáme před Seamen’s Inne, za tři hodiny.

„Tři hodiny?“ zeptal se Edward, který se pořád ještě smál.

Víte, ono je dobré když děti vědí, že jejich rodiče mají aktivní

pohlavní život, ale já jsem jim nechtěl ukazovat, že bez toho

nevydržím ani den nebo dva. Susan ale zůstala vyloženě klidná,

a Edwardovi řekla. „Ano, tři hodiny. Ne abyste přišli pozdě.“

Vytáhl jsem peněženku, abych jim dal nějaké peníze, a uvědomil

jsem si, že to, co jsem udělal, si teď malinko protiřečilo s tou

historkou o peněžence. Ale protože máme hodné děti, tak

předstíraly, že si peněženky v mých rukou ani nevšimly.

Ale po cestě zpět k přístavu jsem Susan řekl. „Překvapila jsi mě.“

„Ale zvládl jsi to docela dobře, než jsi vytáhl tu peněženku.“

Rozesmála se.

„No, oni to stejně věděli,“ řekl jsem. „Pamatuješ, jak jsme je vždycky večer nacpali do postelí a potom jsme to šli dělat na střechu kabiny?“ „Pamatuji, jak jsi jim říkával, že kdyby ze střechy slyšeli nějaké zvuky, tak to máma s tátou procvičují sedy-lehy?“

„Kliky.“ 294

Oba jsme se rozesmáli.

Takže jsme s Paumanok em zase vypluli ze třímílového pásma až

tam, kde jsou sexuální zvrhlosti legální. Našli jsme si místo, kde nebylo poblíž žádné jiné plavidlo, a já jsem se Susan zeptal. „Co

konkrétně máš na mysli?“ Měla na mysli to, že sešla dolů do podpalubí, odkud se za chvilku vrátila úplně nahá, se slovy. „Kapitáne, první důstojník

Cynthia se podle rozkazu hlásí k potrestání.“

Má ty svatá prostoto! Sledoval jsem ji, stojící v pozoru, jak jí ty

její zelené kočičí oči ve slunci jiskřily a vítr si pohrával s jejími

zrzavými vlasy. Miluji tělo téhle ženy, ty pružné nohy a ruce, tu

čistou pleť i tu velkou rudou houštinu jejího klína.

„Hlásím se k potrestání, podle rozkazu,“ připomněla mi.

„Správně. Správně.“ Chvíli jsem přemýšlel. „Vydrhni palubu.“

„Ano, pane.“

Odešla dolů a vrátila se s kýblem a kartáčem, potom se naklonila přes bok lodi a nabrala do kýblu slanou vodu. Klekla si na všechny čtyři a začala drhnout palubu kolem mých nohou. „Ne, že se mě tím dotkneš nebo mě postříkáš,“ řekl jsem, „sic

bych ti musel vysázet tucet ran na zadek!“

„Ano, pane, oops.“ Převrátila kýbl a slaná voda mi natekla do mých plátěnek. Myslím, že to udělala schválně. Zvedla se a rukama mi objala kolena. „Ach kapitáne, odpusťte mi prosím! Nedávejte mě na bičování, prosím!“ Zabořila mi hlavu

do klína.

Víte, na ženu, která je v opravdovém životě čubka, opravdová krotitelka ocasů, jestli mi dámy prominou tento výraz, má Susan nějaké divné alter ego. Chci říci, že její nejoblíbenější a nejčastější role jsou ty, kde hraje ponižovanou a bezbrannou ženu. Někdy se na to zeptám svého kamaráda cvokaře, ale samozřejmě změním

jména, abych tu perverzní ženu ochránil.

Společně se Susan jsme teď skasali plachty a spustili kotvu, abychom se mohli zastavit kvůli malému potrestání. Přivázal jsem ji za zápěstí k hlavnímu stěžni a opaskem jsem jí vysázel tucet šlehnutí na zadek. Myslím, že je zbytečné říkat, že to byla jen lehká milenecká plácnutí, i když ona se u toho svíjela a zapřísahala mě, abych přestal. A v tomhle duchu jsme pokračovali asi hodinu, kdy nahá Susan 295

prováděla nejrůznější otrocké práce, nosila mi kávu, leštila mosaz a čistila příď. Je zvláštní, že tutéž ženu nemohu doma přinutit k tomu, aby vyčistila toustovač od drobků, ale na palubě lodi si opravdu užívá role nahé otrokyně. Jí to asi dělá dobře a hlavně je to dobré pro loď. Asi po hodině se mne ale zeptala. „Prosím, pane, smím si obléci

šaty?“

Seděl jsem na palubě, zády opřený o pažení kabiny a usrkával kávu. „Ne,“ odpověděl jsem. „Ale můžeš si kleknout na všechny čtyři a roztáhnout nohy.“ Udělala, co jsem jí poručil, a trpělivě čekala, než jsem dopil

kávu. Já jsem si potom klekl na kolena, spustil jsem kalhoty

a vstoupil do ní zezadu. Zjistil jsem, že je čvachtavě mokrá, a nebyl jsem v ní ani deset sekund, než jí to přišlo, a asi o pět sekund později byla řada na mně. Na cestě zpět do Mystic mi Susan, která už byla zase oblečená, připadala nějaká odtažitá. Měl jsem pocit, že ji na mysli tíží něco opravdu závažného. Když o tom vlastně teď přemýšlím, tak během posledního měsíce nebo tak se v Susanině chování střídala období přemrštěné náklonnosti a záchvatů rozmrzelosti a odcizení. Já jsem na její nálady zvyklý, na její tvrdohlavost i celkovou podrážděnost, ale tohle bylo něčím jiné. Přesně jak to řekla Carolyn, Susan nebyla ve své kůži, ale ani já jsem nebyl ve své. Během plavby zpět do Mystic, kdy jsem stál u kormidla, jsem jí řekl. „Možná jsi měla pravdu. Možná bychom měli jet pryč. Mohli bychom s lodí zajet do Karibiku a na pár měsíců tam zmizet. Ať jde civilizace k čertu.“ Ona několik sekund neodpověděla a potom řekla. „Musíš dát do pořádku ty své daně, než z toho udělají trestný čin.“ Což byla pravda a já jsem jako většina Američanů nelibě nesl to, že mi do mého života vnikla vláda, protože mě to obtěžovalo. „Tak jo,“ řekl jsem, „hned jak to vyřeším, můžeme zmizet.“ „Nemyslíš, že Frankovi něco dlužíš?“ zeptala se mě.

Podíval jsem se na ni. „Jako co?“

„No, slíbil jsi, že se ujmeš toho obvinění proti němu. Když jsi

o tom říkal Carolyn a Edwardovi, znělo mi to, jako by ses ještě pořád nerozhodl.“ Chvíli jsem zamyšleně pozoroval horizont. Nemám rád, když mi

296

lidé radí, jak mám co dělat, nebo když mi připomínají to, co jsem

řekl. A také jsem si nevzpomínal na to, že bych Susan říkal nebo

Bellarosovi sliboval, že se toho případu vraždy opravdu ujmu.

„Není to výměna laskavostí, nebo něco takového?“ zeptala se.

„Myslím, že je,“ řekl jsem já a zeptal se. „Proč tě to zajímá?“

„No, protože tohle je ta tvoje výzva. Myslím, že ti to k něčemu

bude, když budeš řešit trestní případ.“

„Myslíš? A chápeš i to, že to asi bude znamenat konec mé

kariéry ve firmě Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds, když budu

zastupovat mafiánského dona? A to nemluvím o tom, co nám to

udělá se společenským životem.“

Pokrčila rameny. „Mě je to jedno, Johne, a tobě taky. Ty už sis

to stejně všechno v hlavě dávno přebral.“ Dodala. „Vezmi to.“

„Tak jo. Vezmu.“

V sobotu odpoledne jsme vypluli z Mystic a zamířili jsme zase na jih k Long Islandu, kde jsme zahlédli kus země na Montauk Pointu, který jsme obepluli v silném protivětru a záludných

proudech. Venku na Atlantském oceánu, asi deset mil od Montauku, jsme v dálce zahlédli velryby, vyfukující gejzíry vody a mávající

obrovskými ocasy. Zamířili jsme k nim, ale nestačili jsme jejich tempu. Vzhledem k tomu, že vidět velryby ještě pořád není běžnou záležitostí, v posledních letech jsem jich viděl víc, což je určitě dobré znamení. Ale asi o hodinu později se nám naskytl o něco méně romantický pohled. Ani ne padesát stop od levoboku se z vody vynořila velitelská věž obrovské černé ponorky, která se zvedala jako nějaký starobylý obsidiánový monolit, mnohonásobně převyšující třicet šest stop dlouhou Morgan. Na věži byla čísla, ale žádné jiné označení, a Edward vydechl. „Můj Bože… je to naše?“ „Ne, je jejich,“ odpověděl jsem.

„Ruská?“

„Vlády. Ruské nebo americké. Sutterovi žádné jaderné ponorky

nevlastní.“

A tím jsem, myslím, dokončil přeměnu Johna Suttera ze správně myslícího, daně platícího občana ve světoobčana, tedy lépe řečeno, v občana moře. Protože zbývalo ještě několik hodin denního světla a protože vál silný jihozápadní vítr, zamířil jsem zase k jižnímu pobřeží Long

297 Islandu, kde jsme plachtili na západ, podél nádherných bílých pláží. Minuli jsme East Hampton a Southampton, potom jsme se obrátili k Shinecockskému zálivu a projeli Shinecockskou rezervací,

až jsme dojeli do southamptonského jachtařského klubu, kde jsme

zakotvili na noc.

Druhého dne ráno, v sobotu, jsme nabrali čerstvou vodu

a vydali se kolem Montauk Pointu do Great Peconic Bay. V tomto

zálivu se malým a středním lodím plachtí nejlépe z celého Východního pobřeží, protože to tu vypadá jako na volném moři, ale máte jistotu chráněných vod. Je tam také k vidění mnoho jiných plavidel, hydroplánů, ostrovů a velmi členité pobřeží, které jsme

objevovali celý den. Edward objevoval s dvojitým dalekohledem

a objevil čtyři ženy nahoře bez. Vždycky mi dalekohled nabídl, ale já jsem ho ujišťoval, že mě takové věci nezajímají. Susan a Carolyn mu zase říkaly, aby jim dalekohled půjčil, kdyby vypátral nahého

muže. To je tedy posádka.

V neděli večer jsme se zastavili ve starém velrybářském městečku Sag Harboru, pro zásoby. Jak jsem už uvedl, Susan není žádná kuchařka, dokonce ani v naší moderní kuchyni doma, takže jsme od lodní kuchyně nic velkého neočekávali. Susan s Edwardem si mysleli, že by naše zásoby měly sestávat z pořádného jídla v restauraci na Main Street, ale Carolyn a já jsme hlasovali pro něco obyčejnějšího. A protože kapitánem Paumanok u jsem já, bylo nakonec po mém. Takže už víte, proč mám tak rád jachtaření. Prošli jsme se tedy městečkem, které bylo o nedělním večeru tiché, a našli jsme jedno otevřené lahůdkářství, kde jsme si koupili studené pivo a sendviče. Vzali jsme si své zásoby na loď, kterou jsme zakotvili u přístaviště Long Wharf, na konci Main Street. Když jsme si sedli na záď a pojídali sendviče bez chuti, Susan mi řekla. „Jestli z tohohle výletu dostaneme kurděje, bude to tvá vina.“ „Beru si na zodpovědnost Paumanok i její posádku, madam. Velím malé a stísněné lodi, takže nestrpím žádnou nekázeň.“ Susan zatřásla lahví piva, potom odrhla uzávěr a vyšplíchla mi proud piva do tváře. Normálně by takové srandičky mezi mnou a Susan znamenaly vlastně předehru, ale když tu byly děti, jenom jsme se rozesmáli. Ha, ha. Jenomže jsem byl nadržený. Na lodi jsem nadržený pořád. Té noci jsme hráli karty, povídali a četli si a spát jsme šli brzy. Jachtaření je vyčerpávající a mně se nikdy nespalo tak dobře, jako 298

na palubě mírně se pohupující jachty.

V pondělí jsme vstáli za svítání a vypluli k domovu.

V Gardinerově zálivu jsme proplouvali kolem Gardinerova ostrova.

Rodina Gardinerů přišla do New Yorku zhruba v téže době jako

rodina Sutterů – tento ostrov dostali od Karla I. a dodnes je jejich

majetkem. Současný držitel ostrova, Robert David Lion Gardiner,

má, zdá se, jediný dědičný titul v Americe a říká si Šestnáctý pán

ostrova. Můj otec, který se s tímto gentlemanem zná, mu říká Bob.

Obeplutí tohoto velkého ostrova vyžadovalo velmi důkladné

zvládnutí námořního řemesla, ale posádka na to byla připravena.

Když jsme odplouvali od severní strany ostrova, nemohl jsem si

nevzpomenout na prastarou ideu, že země znamená bezpečí a obživu, a nikdy by neměla být prodána nebo rozdělena. Ale i kdyby to byla pravda i v dnešních dobách, byla by to stejně jen ideální pravda, nikoli praktická. Ale stejně jsem Šestnáctému pánu ostrova záviděl.

Obepluli jsme Orient Point, skasali plachty a nechali jsme

Paumanok unášet proudem, také jsme konečně vybalili rybářské náčiní. Susan, Carolyn a já jsme se rozhodli chytat marliny, a jako návnady jsme používali slanečky z konzervy, které jsme si pro tuto příležitost přibalili. Ale bláznivý Edward si vzal mnohem větší prut i naviják s vlascem na sto liber a měl políčeno na žraloka. „Dostanu

toho velkého a bílého,“ tvrdil.

Carolyn se uculovala. „Ale dej bacha, aby nedostal on tebe.“

Edward si jako návnadu schovával v lednici celé kuře, které teď k háku připevnil měděným drátem. Když spouštěl vlasec do vody, úplně pěnil nadšením.

My jsme vytáhli šest modrých, které jsme uložili do kbelíku

s mořskou vodou, aby je kapitán později očistil. A Edward opravdu chytil žraloka, konkrétně maka, který se ve zdejších vodách vyskytuje v červenci hojně, a podle toho, jak jsem viděl jak ten žralok rozčísl vodu a napjal prut, bych klidně řekl, že vážil přes dvě

stě liber. Edward s potěšením vykřikl. „Mám ho! Mám ho! Je

zaháčkovanej!“

Paumanok ale nemá žádné rybářské křeslo, bez kterého nemá

smysl něco tak velkého zkoušet chytat, ale Edward se rozhodl se

žralokem bojovat v kleče, kdy si kolena zahákl o hrazení paluby.

Ten žralok byl dost silný na to, aby naši loď odtáhl nebo ji naklonil,

299 kdykoli Edward zamkl naviják. Edward se nakonec dostal až na

konec lana, doslova i metaforicky, a byl tak vyčerpaný, že skoro ani nemohl mluvit. To ta ryba, ta jako by přejala veškerou jeho sílu. Vzpomněl jsem si na podobnou příhodu, v níž jsem účinkoval já, můj otec a žralok modrý. Odmítal jsem číkoli pomoc s prutem a nechtěl jsem ani nikomu dovolit, aby přeřízl vlasec a tu nerovnou bitvu ukončil. Výsledek se dostavil asi po hodině, kdy jsem měl paže i ruce naprosto paralyzovány vyčerpáním, takže jsem nepřišel jen o žraloka, ale i o drahý prut i s navijákem. To, nač jsem se teď díval, jsem byl já sám před dobrými třiceti lety.

Plachetnice není zrovna lodí, kterou byste si vybrali na lov

žraloků, takže jsem si několikrát myslel, že Edward přeletí přes bok, to vždycky, když se žralok potopil a loď se zhoupla. Nakonec, asi po hodině, jsem navrhl. „Nech ho jít.“

„Ne.“

„Tak mi dovol, abych to na chvilku vzal za tebe.“

„Ne.“

Carolyn i Susan přestaly lovit a tiše Edwarda sledovaly. Ten samozřejmě nehodlal fňukat před ženami, nebo v našem případě možná přede mnou. Pokusil jsem se vymyslet nějaký elegantní způsob, jak mu z toho pomoci, ale na nic jsem nepřišel. On to vlastně stejně byl jeho problém, a ne můj.

Carolyn na Edwarda nalila kýbl studené vody, a potom mu

mokrým ručníkem omotala ramena a hlavu. Susan mu u rtů podržela plechovky s colou a Eďward vypil celé tři. Bylo evidentní, že Edward není v nejlepší formě. Jeho rudá kůže mu přímo hořela a jazyk měl opravdu až na vestě. V lesklých očích měl vzdálený pohled a já jsem měl podezření, že kvůli horku už brzy upadne do bezvědomí. Ruce i nohy měl obtočeny kolem zábradlí tak, že to sice nevypadalo, že by se pustil, ale že asi i s ním

poletí do vody, až žralok příště mocně škubne.

Svým způsobem jsem si i přál, aby omdlel, aby se vlasec přetrhl

nebo snad aby přes tu palubu přepadl, cokoli by pro něj bylo lepší,

než nechat žraloka upláchnut.

Carolyn mu řekla. „Nech ho jít, Edwarde, nech ho jít.“ Už nemohl ani mluvit, tak jenom zavrtěl hlavou.

Netuším, jak by to dopadlo, kdyby celý souboj záležel na

přírodě, ale vtom se iniciativy chopila Susan a vlasec mu přeřízla

300

nožem.

Asi minutu to vypadalo, že Edward vůbec netuší, co se stalo, ale

potom se natáhl na podlahu a rozplakal se.

Museli jsme ho snést dolů, kde jsme se ho položili na lůžko a obložili mokrými ručníky. A teprve asi za hodinu poté mohl hýbat

rukama a nohama.

Vydali jsme se na cestu domů. Edward byl chvíli tichý a mrzoutský, ale potom nám všem řekl. „Děkuji vám za pomoc.“ „Měli jsme tě hodit tomu žralokovi,“ odpověděla Carolyn.

„Žralok?“ zeptal jsem se já. „Myslel jsem, že bojoval s tím

zdechlým kuřetem.“

Susan se usmála a objala svého syna kolem ramen. Řekla mu.

„Jsi stejně tvrdohlavý a paličatý jako tvůj otec.“

„Děkuji,“ řekl Edward. V pondělí pozdě večer jsme dopluli do Seawanhakského korintského klubu, spálení od slunce a vyčerpaní. Pobyt na lodi je vlastně takovým lakmusovým papírkem vztahů mezi lidmi, kdy se v těsném prostředí lidé buďto hodně sblíží, nebo vypukne vzpoura a začne se vraždit. Když jsme uvazovali Paumanok v kotvišti, všichni Sutterové se na sebe navzájem usmívali, moře na nás zapracovalo svým kouzlem.

Ale na moři nemůžete zůstat věčně, a na většině opuštěných ostrovů nemáte možnost například rychlé apendektomie. Proto uvazujeme své lodě, a proto se uvazujeme k našim elektronickým záchranným Ianům, abychom mohli své životy vést v hlučném

zoufalství.

Věděl jsem i to, že i když je pouto, které Sutterové na

Paumanok u obnovili, v mnoha ohledech pevné, má jednu závažnou prasklinu, prasklé lanko, chcete-li, které vede mezi manželem

a manželkou. Děti nás pohromadě nedrží, samozřejmě, ale spojují nás přinejmenším na tu dobu, kdy jsou s námi. Když jsem si ale toho večera sedl do své pracovny, uvědomil jsem si, že bych chtěl, aby to léto už skončilo. Chtěl jsem, aby Carolyn a Edward byli

zpátky ve škole a abychom si se Susan mohli promluvit a spojit se, nebo rozpojit.

V pátek jsme se vydali do Hamptonů a já jsem náš dům nechal zařadit na listinu rychlého prodeje nemovitostí. Léto už bohužel pár týdnů probíhalo a většina z těch manhattanských krocanů už

301

byla oškubaná. Když se tohle zkombinovalo s otřesy na kapitálovém trhu, vysokými splátkami hypoték a několika nesmysly, týkajícími se daně z příjmu, tak to trh s letními byty pořádně zasáhlo. Ale i tak jsem si řekl o celého půl milionu dolarů, které si agent zapsal jako 499 999 dolarů. „Ne,“ řekl jsem mu, „já jsem řekl půl milionu.“

„Ale…“

„Já nehledám žádného stupidního kupce. Zapište to, jak vám

říkám,“ což udělal. I kdybych za to půl milionu dostal, moc peněz stejně neuvidím poté, co zaplatím stávající hypotéku, realitnímu agentovi, Melzerovi, berňáku a samozřejmě novou daň z kapitálových zisků. Bože, jak je tohle deprimující. Ještě více deprimující byl ale fakt, že jsem ten dům měl rád a že to byl jediný kus půdy, který jsem vlastnil já.

Takže jsme

páteční

odpoledne prožili

našem

miniaturizovaném kousku Ameriky a balili těch několik málo osobních věcí, které jsme tu nechtěli nechat, až tudy budou agenti provádět zájemce o koupi. Všichni jsme byli podivně tiší a mně připadalo, že si všichni uvědomovali závažnost situace. Další realitou, pro případ, že by vás. to už napadlo, bylo to, že Susan asi mohla na zaplacení toho dluhu dát peníze. Opravdu nevím přesně, kolik peněz ta žena má (protože jsem jenom její manžel a správce daně), odhaduji to ale asi na šest set tisíc dolarů, které se ročně rozrostou ještě asi o padesát tisíc na úrocích. Ona tolik neutratí a peníze jsou asi uloženy v cenných papírech, akciích a tak. Ale

kdybyste chtěli dědičku starých peněz přimět, aby sáhla na svou

jistinu, bylo by to jako chtít sex po jeptišce.

A také si nemyslím, že by Susan milovala Hamptony nebo náš

dům tak, jako já. Asi pro to existují i praktické důvody, ale myslím,

že je to spíše původu psychologického a má to co dělat s tím, čí

rodná hrouda je čí. Zaopatřovali jsme tedy dům, udělali několik

nákupů v místních obchůdcích a potom jsme si na verandě dali

drink. „Jestli to neprodáš do té doby, než se vrátím z Floridy,“ řekl

Edward, „mohli bychom sem na pár týdnů zajet?“

„Jestli na to budu mít čas,“ odpověděl jsem.

„Táto, ale ty si bereš volno vždycky v srpnu,“ řekla Carolyn.

„Ano, protože daně, i když jsou stejně nevyhnutelné jako smrt,

mohou měsíc počkat. Letos mám ale klienta se závažnějšími

problémy, než jsou daně, a musím být připravený. Ale uvidíme.“

302

Nespokojeně zamumlali, protože to „uvidíme“ zní od otce jako „ne“. Takže jsem řekl. „Ne, vážně. Uvidíme, jak se to vyvine.“ Potom jsem ještě dodal. „A jestli to tu neprodáme, můžete sem potom zajet třeba i sami. Možná by se k vám ráda připojila máma.“ „Uvidíme,“ řekla Susan. Což asi byla fráze okamžiku, protože budoucnost začala vypadat nejistě a měla se změnit bez upozornění. V sedm večer podnikl Sutterův klan povinný výlet do Southamptonu, k babičce a dědečkovi Sutterovým, kteří byli natolik přemoženi radostí z toho, že nás vidí, že nám všem potřásli rukama. Ti dva bydlí v jednom z těch moderních domů ze skla a cedru, nacpaného všemi vymoženostmi, které Amerika konce

dvacátého století zná. Dům je vlastně řízen počítačem s časovačem, ovládajícím veškeré senzory, například ty otevírající a zavírající žaluzie podle toho, jak svítí slunce, kropí trávník, pokud potřebuje vodu, vypíná světla, pokud v místnosti nikdo není déle než pět minut, a tak dále. Ale protože ještě neexistují žádné senzory kyseliny močové, musí se tam pořád splachovat ručně.

Má matka prohlásila, že by raději hned jela do restaurace, než abychom si sedli a dali si drink u nich, takže jsme se otočili a dvěma

auty jsme jeli na southamptonskou ulici jménem Job’s Lane. Je to

velice zajímavá ulice, jedna z nejstarších v Americe, a vznikla někdy

kolem roku 1640, i když žádná z budov na ní stojících tak stará není. Když už ale mluvíme o Jobovi, tak žádná utrpení, která na

tohoto ubohého muže Bůh seslal – opakuji, že žádná –, nemohla být tak špatná jako večeře s Josephem a Harriet Sutterovými. No, možná že přeháním. Ale dá se to říci i takhle. Byly doby, kdy bych raději jedl červy v zatuchlé cele, než abych šel se svými rodiči

do restaurace.

Měli jsme rezervace v módním podniku, zvaném Buddyho doupě. Tady v Hamptonech, čím skromnější je název, jako třeba Sammyho pizza nebo Billyho burgery, nebo čím je jméno odpornější, jako Buddyho doupě, tím snobštější podnik to nakonec je. Mí rodiče, kteří jsou snad avantgarda sama, vyhledávají tahle děsivá místa, která zaplňuje spodina amerického literámího světa (kterou stejně jenom těžko rozeznáte. od elity), vyřízení herci, neumělci a horda evropské pakáže, která sem asi připlavala, jenom aby se přiživovala na milionářích.

303

Já osobně, což je divné, v Hamptonech preferuji tradiční

podniky, tmavá a civilizovaná místa, kde vám nad hlavou nevisí

asparágus a kde se o menu dá říci, že se jedná o ancienne cuisine, jídla jsou těžká po tučných longislandských kachnách a lehká po

kiwi.

Ale vzhledem k tomu, že jsme byli, kde jsme byli, nám byl

ukázán pěkný stolek pro dva bez ubrusu, kolem nějž bylo rozestavěno šest židlí. Na podlaze pod stolem seděla kočka, která tu asi měla být kvůli navození domácké atmosféry, ale já náhodou vím, že oni si je najímají a střídají si je mezi sebou, asi jako závěsné květiny. Tutéž tlustou, středně velkou kočku jsem totiž viděl ještě ve čtyřech jiných restauracích. Já tyhlety hipícké hospody moc rád nemám, což možná vysvětluje to, co se stalo později. Jestli mohu pokračovat ve svých stížnostech, tak celé to místo znělo jako zvuková stopa filmu Dobrodružství Poseidonu v momentě, kdy s.e loď převrátila, a zdejší technici od klimatizace asi nepočítali s tím, že by sem někdy chodili lidé. Objednali jsme si pití u nechutně přátelské drobné vysokoškolské studentky, která si, zdá se, neuvědomila, že my nejsme žádní milí lidé.

Můj otec, jakožto patriarcha, pozvedl svou sklenici, jako by chtěl pronést přípitek, takže my jsme udělali totéž. Jak se ale ukázalo, jenom na sklenici hledal mokrá místa a protože nějaké našel, přivolal servírku a pokáral ji. Ta z toho mokrého fleku byla tak hotová a fascinovaná, že jsem začal přemýšlet o tom, jestli náhodou neprodělává kontrolovanou léčbu methadonem.

Když otec dostal do ruky novou sklenici, znovu ji prozkoumal

a postavil ji na stůl. Takže jsem přípitek nabídl já. „Na to, že jsme

spolu, na léto lásky, míru a dobrého zdraví.“

Přiťukli jsme si a napili se. Jakési hnusné, zavěšené kapradí se

mi pokusilo ovinout své úponky kolem krku, takže jsem jich pár

urval a hodil jsem je na zem, kde se mi o nohu třela ta pronajatá kočka. Právě jsem se chystal k tomu, že tu chlupatou bestii překopnu přes celou místnost, když nějaký studentík, pravděpodobně nadopovaný Quaaludem, upustil tác plný jídla, a ta kočka, která přesně jako Pavlovovi psi věděla, že tento zvuk znamená jídlo, vystartovala jako vystřelená z děla. Susan jsem řekl. „Asi tohle místo doporučím Lesterovi a Judy.“

304

Potom jsme si chvíli povídali, i když mí rodiče mluví jenom málo. Moc se nezajímají ani o rodinné novinky, ani nechtějí slyšet nic o Lattingtownu, Locust Valley nebo právnické firmě, o své vnuky se zajímají asi tak, jako o své vlastní děti, to znamená vůbec

ne.

Ale i tak jsem se zeptal. „Neslyšeli jste v poslední době něco

o Emily?“ Svou sestru jsem neviděl od Velikonoc, ale někdy v

květnu mi napsala.

„Napsala,“ odpověděl můj otec.

„Kdy asi?“

„Minulý měsíc.“

„A co napsala?“

Teď se míčku chopila má matka. „Všechno je fajn.“

„Carolyn jede příští týden na Kubu,“ řekla Susan.

Teď má matka vypadala, že ji to opravdu zajímá. „Je to pro tebe

dobré, Carolyn. Vláda nemá právo ti v tom bránit.“

Carolyn odpověděla. „No, ve skutečnosti musíme napřed letět

do Mexika, protože odsud se tam nijak nedostanete.“ „To je hrozné.“

„Já jedu na Floridu,“ řekl Edward.

Má matka se na něj podívala. „To je hezké.“

Otec k tomu dodal. „Užij si to tam.“

Ale teď jsme doopravdy váleli, takže jsem řekl. „Edward by tady rád nějaký čas v srpnu bydlel. Jestli někam pojedete, může vám hlídat dům.“ „Jestli někam pojedeme, tak máme jednu denní služku, která nám ho bude hlídat,“ informoval mě otec. Nikdo z nich se nezeptal, proč by Edward nemohl bydlet v našem domě v East Hamptonu, takže jsem to vyklopil dobrovolně. „My náš dům prodáváme.“

„Teď je na to špatná doba,“ řekl otec.

„Prodáváme ho proto, že máme nějaký problém s daněmi.“

Odpověděl něco v tom smyslu, jako že je mu to líto, ale mně bylo

jasné, že přemýšlí nad tím, jak může daňový expert být tak pitomý.

Krátce jsem tedy vysvětlil to, co problém způsobilo, protože jsem si

myslel, že by ten starej lišák mohl navrhnout nějaké řešení.

Poslouchal mě a řekl. „Mám pocit, že si vzpomínám, jak jsem ti

305

říkal, že se to jednou otočí proti tobě.“ Starej dobrej taťka.

„A už jste slyšeli, kdo bydlí vedle nás?“ zeptala se Carolyn.

Odpověděl otec. „Ano, říkcala jsi to o Velikonocích.“

„Nějak jsme se s nimi spřátelili,“ řekl jsem já.

Matka vzhlédla od jídelního lístku. „Dělá úplně fantastickou

omáčku pesto,“ řekla.

„Jak tohle víš?“

„Já jsem ji jedla, Johne.“

„Ty jsi jedla u Bellarosy?“

„Ne, kde to je?“

Asi jsem nedával pozor, nebo co.

Má matka pokračovala. „Bazalku na ni má z takové malé farmy v Severním moři. Trhá ji každý den, přesně v sedm večer.“

„Kdo?“

„Buddy Bear. Majitel. Je to Shinnecock, ale vaří jako pravý Ital.“

„Majitel je indián?“

„Domorodý Američan, Johne. Shinnecock. A deset procent z každičkého účtu posílá přímo do rezervace. Je to drahoušek. Pokusíme se ho později pozdravit.“

Objednal jsem si další gin s tonikem. Dvojitý.

A tak jsme tam prostě seděli, přičemž se mí rodiče nijak nevyptávali na Susaniny rodiče, nebo na kohokoli jiného z rodiny. Ani se neptali na nikoho z kanceláře v Locust Valley nebo na Manhattanu, na Allardovy a vlastně ve skutečnosti se neptali na nikoho. A když už byli takhle rozjetí, tak se speciálně nezeptali Carolyn nebo Edwarda na školu. Přišel jsem na to, že existuje takový zvláštní druh lidí, jako jsou mí rodiče, kteří jsou plni lásky a humanity, ale lidi nijak zvlášť rádi nemají. Ale má matka má ráda Buddy Beara. „Rozhodně se s ním musíš seznámit,“ tvrdila.

„Okay, kde je?“ odpověděl jsem blahosklonně.

„On tu většinou v pátek bývá.“

„Možná je na sjezdu šamanů,“ řekl Edward.

Má matka jej obdařila velmi chladným pohledem a potom řekla

mému otci. „Musíme si dát ty jeho houby.“ Susan a mně vysvětlila.

„On si sbírá vlastní houby. Ví, kam na ně má chodit, ale tohle

306

absolutně odmítá prozradit.“

Byl jsem si naprosto jistý tím, že Buddy Bear všechno nakupuje

ve velkoobchodě, stejně jako všichni normální majitelé restaurací, ale že si vymýšlí blbosti, které mu tihle bílí krocani prostě žerou. Můj Bože, skoro jsem si přál, abych teď raději večeřel s Frankem

Bellarosou.

Má matka vypadala pobouřena skutečností, že se majitel ještě

neukázal, takže se na něj zeptala servírky, která odpověděla. „Ach,

on teď jako vážně má hodně práce, víte? On jako vaří, víte? Chcete

s ním jako mluvit nebo něco?“

„No, kdyby měl chvilku,“ odpověděla matka.

Myslím to takhle, jako koho to kurva zajímá, víte?

Na radu nebo spíše naléhání své matky jsem si objednal jakousi

těstovinovou směs, obsahující tři ingredience, které si pan Bear prý sám pěstuje: bazalku, houby a nějaký ale děsivý indiánský šťovík,

který chutnal jako posekaná plesnivá tráva.

Během jídla jsme toho moc nenamluvili, ale když nám odnesli talíře, řekla matka otci. „A teď si dáme indiánský puding.“ Obrátila se k nám. „Buddy dělá opravdový indiánský puding. Musíte ho

vyzkoušet.“

Takže jsme si dali šest indiánských – možná bych měl říct domorodých amerických – pudingů, které, přísahám Bohu, byly

z plechovky. Ale já jsem si ke svému dal tumbler brandy, takže mi to bylo fuk.

Přinesli nám účet a můj otec podle svého zvyku zaplatil. Já jsem chtěl ihned odejít, ale měli jsme štěstí a Velký indián zrovna začal obcházet kolem stolů, takže jsme seděli a čekali, až dojde i k nám. Abych nějak vyplnil ticho, řekl jsem otci. „Edward minulý týden zasekl maka. Tak dvě stě liber mohl mít, podle mě.“ Otec odpověděl mně, a ne Edwardovi. „Někdo chytil před dvěma týdny patnáct stop dlouhého žraloka bílého, na Montauk Pointu.“ Matka k tomu dodala. „Nevadí mi, když se jedí, ale lovit je jen ze sportu je hanebné.“

„S tím souhlasím,“ řekl jsem. „Musíte sníst to, co jste chytili, pokud to tedy není vyloženě hnusné. Ale mako je velice dobrý.

Edward s ním bojoval víc než hodinu.“

„A,“ dodala má matka, „nemám ráda to, když je jenom zraníte

a pustíte. To je nehumánní. Měli jste udělat všechno pro to, abyste

307

ho chytili a ukončili jeho trápení.“

„A sníst ho,“ připomněl jsem jí.

„Ano, sníst ho. Buddy tady žraloky podává, když nějakého

chytí.“

Podíval jsem se na Edwarda, potom na Susan a Carolyn.

Zhluboka jsem se nadechl a oslovil jsem svého otce. „Pamatuješ si

na to, tati, jak jsem zahákoval toho modrého…?“

„Ano?“

„Ale nic.“

Konečně se k nám dostal pan Bear. Byl celkem tlustý a ve

skutečnosti vůbec nevypadal jako indián, až na ty dlouhé černé

vlasy. Byl to prostě běloch s trochou indiánské a možná i černošské

krve, a což bylo důležitější, i s vtipným smyslem pro sebepropagaci.

Když přišel k našemu stolu, má matka jej uchopila za levou ruku,

ale pravačku nechala volnou, aby si s námi musel potřást. „Takže,“

řekl Buddy Bear, „chutnalo vám?“

Matka okamžitě spustila chvalozpěvný vodopád na jedno

z nejhorších jídel, jaká jsem kdy jedl.

Asi minutu či dvě jsme se věnovali debilnímu rozhovoru, při němž matka stále držela pana Beara za packu, však běda, poslední Shinnecock už musel jít, ne však dříve, než mu má matka rozverně řekla. „Stejně vás budu jednoho dne stopovat, abych viděla, kde ty

houby trháte.“

Záhadně se usmál.

Já jsem se ho zeptal. „Šťovík podáváte každý den, nebo jenom

když sekáte trávník?“

Usmál se znovu, ale tentokrát nikoli záhadně. On ten úsměv

vlastně spíš znamenal. „Běž do prdele.“

Edward se pokusil potlačit smích, ale trapně selhal.

Po této poznámce jsme do z Buddyho doupěte vyšli do chladné,

večerní southamptonské brízy.

Na chodníku na Job’s Lane matka řekla. „Pozvali bychom vás

k nám, ale zítra nás čeká dlouhý den.“

Teď jsem oslovil oba své rodiče. „Nemáme skoro nic společného

a nikdy jsme ani neměli, takže jestli vám to připadá taky tak, rád

bych tyhle nesmyslné večeře zrušil.“

Matka vyštěkla. „Jak můžeš říct něco tak odporného?“, ale otec

se jen zatvářil zarmouceně a řekl. „Tak jo.“

308

Po cestě zpět do East Hamptonu se mě Susan v autě zeptala.

„Nebudeš toho litovat?“ „Ne.“

Ze zadního sedadla se ozvala Carolyn. „Myslel jsi to vážně?“

„Ano.“

„Je mi jich tak nějak líto,“ řekl Edward.

Edward nepřetéká láskou a humanitou, ale zase má rád lidi,

takže je mu každého hned líto. Carolyn nelituje nikdy nikoho,

Susan neví, co to lítost je, a já… dobrá, já někdy lituji sám sebe. Ale

pracují na tom.

Víte, ono zase není tak těžké lidem říkat, co si o nich myslíte, protože oni to stejně už vědí a jsou překvapeni, že jste jim to neřekli

už dávno.

Také jsem věděl, že přerušení styků s mými rodiči je dobrý trénink pro přerušení vztahů dalších. A myslím si, že Susan, která není hloupá, to došlo také, protože řekla. „Judy Remsenová mi říkala, že jsi poslal do prdele Lestera. Máš na seznamu ještě někoho?“ Protože jsem rychlý a navíc šprýmař, vytáhl jsem z kapsy účet z benzinky a předstíral jsem, že ho za jízdy zkoumám. „Takže jak jsme na tom… ještě devět lidí. Zítra zavolám tvým rodičům, takže se nám to zredukuje na sedm.“

Susan mi neodpověděla, protože v autě byly děti.

V pondělí jsme odjeli zpět do Stanhope Hallu a během několika

následujících dní byl náš dům neustále plný, jak přátelé našich dětí přicházeli a odcházeli. Já jsem vlastně rád, když je v našem domě

o prázdninách plno teenageru, ale s mírou. O Vánocích,

Velikonocích a zvlášť na Díkuvzdání dodá přítomnost dětí domu ještě trochu svátečnější náladu a připomíná mi, myslím, mé vlastní pobyty doma během studií. Děti z bohatých a privilegovaných rodin jsou, kdyby už nic jiného, zdvořilé. Už od útlého dětství jsou učeny, jak vést hovor s dospělými. To by ony samozřejmě raději nevedly vůbec, ale už brzy se učí dělat věci, které dělat nechtějí. Budou z nich úspěšní a nešťastní dospělí. Carolyn a Edward si přirozeně zamluvili lety na dva různé dny, takže to znamenalo dvě cesty na Kennedyho letiště, vždy v nevhodném čase. Při příležitostech jako je tahle mi občas chybí 309

řidič. Myslím, že bychom je mohli nacpat do taxíku, ale potom, co jsem sám vlastním rodičům řekl, aby mi zmizeli ze života, jsem se cítil… no, trošku hloupě. Když děti odjely, byl dům zase tichý a několik dní propršelo. Jel jsem do kanceláře v Locust Valley, abych zabil čas, ale moc jsem tam toho neudělal kromě toho, že jsem našel spis, týkající se domu v East Hamptonu. Asi den jsem strávil tím, že jsem počítal výdaje za ten dům, abych si mohl v den prodeje přesně spočítat zisk, a tím pádem stanovit i kapitálový zisk. Samozřejmě bych mohl, stejně jako předtím, ten takzvaný zisk vrazit zase do nějakého jiného domu a tím i snížit daň, ale věděl jsem, že v nejbližší budoucnosti žádný dům kupovat nebudu, možná už vůbec nikdy. Tohle zjištění, navíc s vědomím toho, že jsem se vlastně jen zapletl s vlastními čísly, mne hluboce zasáhlo. Nebyla to jen otázka peněz, když jsem si uvědomil, že v budoucnu žádný nový dům nebude, možná se mi během dvou let povede velmi dobře. Ono bylo spíše rozhodnutí z mé strany, nedělat si žádné dlouhodobé plány. V moderním životě jdete vstříc v podstatě předvídatelné budoucnosti, třicetileté hypotéky, sedmileté vkladové certifikáty, budoucnost s nacpaným

břichem, plány na důchod. Události z poslední doby mě ale přesvědčily o tom, že budoucnost neumím ani předpovídat, ani plánovat, takže k čertu s budoucností. Až se tam dostanu, budu vědět, co dělat, stejně tak v zahraničí jsem vždycky věděl, co mám dělat. Takže proč ne v budoucnosti? Minulost, to je jiný příběh. Tu změnit nemůžete, ale můžete se od ní oddělit a nechat ji spolu s jejími lidmi za sebou. Jak se znám, tak bych se asi nejraději vznášel v nekonečné současnosti, jako kapitán Paumanok u, který řeší záležitosti okamžiku a sice dobře ví, kde zrovna je, ale je mu to celkem jedno a obecně se drží kurzu vpřed, jen sem tam změní trasu podle směru větrů, přílivu nebo čehokoli, co zrovna uvidí na horizontu. Už jsem byl připraven z kanceláře odejít, když zazvonil telefon a má sekretářka Anna přišla za mnou dovnitř, namísto aby jen zazvonila. „Pane Suttere, já vím, že jste říkal žádné telefonáty, ale tohle je váš otec.“

Na okamžik jsem se zamyslel a z neznámých důvodů jsem nás dva zase viděl na té lodi v zátoce, jeho a mne, skoro před čtyřiceti lety, a tak nějak jsem viděl detail jeho a mé ruky, ale tentokrát má ruka z jeho dlaně vyklouzla, a když jsem se po něm znovu natáhl,

310

on se odtáhl a s někým se dal do řeči, pravděpodobně s matkou.

„Pane Suttere?“

„Řekněte mu, že s ním nechci mluvit,“ řekl jsem jí.

Nevypadala ani trošku překvapeně, prostě jen přikývla a odešla.

Sledoval jsem na svém telefonu zelené světélko, které po několika

sekundách zhaslo.

Z kanceláře jsem šel přímo ke své lodi, sedl si do kabiny a naslouchal dešti. Nebyl zrovna ten večer, kdy by člověk chtěl jet na moře, ale kdybyste vyplout museli, klidně byste mohli, a kdyby vás překvapil silný vítr nebo déšť, mohli byste jím projet. Jiné bouře reprezentují spíše jakousi výzvu, další znamenají jasné a bezprostřední nebezpečí a některé počasí prostě přináší smrt. Co se moře týče, člověk se o něm naučil několik základních věcí, z nichž většina má co do činění s přežitím. Jenomže my máme tendence ta nejzákladnější pravidla zapomínat, nebo je nedokážeme využít. A takhle se my, námořníci, dostáváme do malérů. Myslím, že dokážeme být kapitány svých osudů, ale ne jejich vládci. Neboli, jak mi jako malému chlapci říkal jeden starý instruktor jachtění. „Bůh ti seslal počasí, chlapče. Co uděláš ty s ním nebo ono s tebou, to záleží jenom na tom, jak dobrý jsi

námořník.“ To snad vyjadřuje vše.

Kapitola 22

V pátek ráno bylo při rozednění jasno. Susan vstala a odjela se projet na koni ještě dřív, než jsem se stihl vůbec obléci. S obrazem u sousedů už skončila a měli jsme provést jeho slavnostní odhalení hned poté, co pro něj Anna najde to pravé místo a až Susan najde vhodný rám. Už jsem se nemohl dočkat. Dopíjel jsem třetí šálek kávy a rozmýšlel jsem, co budu ten den dělat, když zazvonil telefon. Vzal jsem ho v kuchyni a byl to Frank Bellarosa. „Jak si stojíš?“ zeptal se.

311

„Od sedmi.“

„Cože?“

„Vstával jsem v sedm. A jak si stojíš ty?“

„Hej, něco se tě chci zeptat. Kde je tady někde nějaká pláž?“ „Tady kolem jsou stovky pláží. Kterou konkrétní bys chtěl?“ „Tady na konci cesty je nějaký dům. A na značce je napsáno zákaz vstupu. Platí to pro mě?“

„To je Fox Point. Soukromý majetek, ale tu pláž užívají všichni

na Grace Lane. Už tam nikdo nebydlí, ale máme takovou klauzuli

s majiteli.“

„Takovou co?“

„Smlouvu. Že můžeme užívat pláž.“

„To je dobrý, protože já už jsem tam byl. Ale nechtěl jsem

vstupovat na ničí pozemek.“

„No to jsi určitě nechtěl.“ Dělal si ze mě srandu, nebo ne? Dodal

jsem. „To by byl přestupek.“

„Jó, my jsme na starém měli takovou věc, víš? Neser tam, kde

žiješ, a neplivej na chodník. Když jdeš do Malé Itálie, například, tak

se nauč chovat.“

„To ale neplatí pro restaurace.“

„To je něco jiného. Hele, pojď tam se mnou na procházku.“

„Do Malé Itálie?“ „Do Fox Place.“ „Fox Pointu.“

„Jó. Počkám tě u našeho plotu.“

„U brány?“

„Jó. Tak za patnáct dvacet minut. Provedeš mě tím domem.“ Došlo mi, že se mnou chce něco probrat a nechce o tom mluvit po telefonu. Během těch několika telefonních rozhovorů jsme se

nikdy ani náznakem nezmínili, že bych mohl být jeho právním

zástupcem. Myslím si, že chtěl, aby to na Ferragama i na newyorské novináře zapůsobilo jako překvapení, přímo v soudní síni.

„Okay?“ zeptal se mne. „Okay.“

Zavěsil jsem, dopil jsem kávu, oblékl si džíny a tenisky

a předtím, než jsem se vydal na desetiminutovou cestu k Alhambře,

ujistil jsem se, že už uplynulo dvacet minut od telefonátu. Ale 312

myslíte, že tam ten zmrd netrpělivě přešlapoval? Ne. Došel jsem k domku u brány a zabouchal jsem na dveře. Otevřel Anthony

Gorila. „Jó?“

Viděl jsem přes něj přímo do malého obýváku, ne nepodobnému tomu, jaký měli Allardovi. Jediný rozdíl byl vlastně v tom, že uvnitř seděla další gorila, pravděpodobně Vinnie, a dvě neuvěřitelně kurevsky vyhlížející ženy, které se mohly jmenovat Lee a Delia. Obě kurvičky a ta gorila na mě pomrkávaly, ale to se mi asi jenom zdálo. Anthony zopakoval svůj pozdrav. „Jó?“ Takže jsem se zase obrátil k němu a řekl jsem. „Proč si k čertu myslíš, že jsem přišel? Pokud jsem očekáván, řekneš mi. ‚Dobré ráno, pane Suttere, pan Bellarosa vás očekává.‘ A nebudeš mi řikat ‚Jó.‘ Capisce? “

Předtím, než se mohl Anthony omluvit nebo udělat něco jiného, objevil se ve dveřích sám don Bellarosa a něco mu řekl italsky. Potom vyšel ven a vedl mě za paži pryč. Bellarosa na sobě měl svou obvyklou uniformu, sestávající ze saka, roláku a kalhot. Tentokrát v barevném provedení hnědá, bílá a béžová, v tomto pořadí. Také jsem si všiml, že si pořídil pár slušných tenisek, a na levém zápěstí mu visely černé hodinky značky Porsche, velice okázalé a v ceně asi dvou tisíc dolaru. Ten chlap už to skoro pochopil, ale ještě jsem nevěděl, jak bych měl nadnést téma jeho nylonových ponožek.

Zatímco jsme po Grace Lane kráčeli k Fox Pointu, Bellarosa mi řekl. „To není člověk, kterého by sis přál nasrat.“ „Je to člověk, který by raději neměl nasírat mě.“

„Jó?“

„Poslouchej, jestli mě pozveš na svůj pozemek, chci, aby se

mnou ti tví patolízalové zacházeli s úctou.“

Rozesmál se. „jó? Teď ses dostal k záležitostem úcty, jo? Jsi snad Ital nebo co?“ Zastavil jsem se. „Pane Bellaroso, řeknete svým gorilám včetně vašeho imbecilního řidiče Lennyho a těch poloblbů

a kurev v domku u brány, že don Bellarosa si pana Johna Suttera váží.“

Asi půl minuty si mne prohlížel, potom přikývl. „Okay, ale už mě nikdy nenecháš čekat, okay?“

„Pokusím se.“

Pokračovali jsme po Grace Lane a já jsem přemýšlel o tom, kolik

313

lidí se na nás dívá ze svých slonovinových věží. „Hej, onehdy za mnou zašel tvůj kluk. Říkal ti to?“ zeptal se Bellarosa. „Ano. Říkal mi, že jsi ho provedl po pozemku. To od tebe bylo

velice hezké.“

„Není problém. Milý kluk. Pěkně jsme si pokecali. Chytrý jako jeho pantáta, žejo? I upřímný je jako pantáta. Zeptal se mě, kde jsem vzal peníze na to, abych si koupil tenhle dům.“ „Určitě jsem ho neučil, aby kladl lidem takové otázky

o penězích. Doufám, že jsi mu řekl, že to není jeho starost.“ „Ale né. Řekl jsem mu, že jsem tvrdě pracoval a dělal odvážné

kousky.“

Zapamatoval jsem si, že musím Edwardovi udělat přednášku

o zisku ze hříchu a o tom, že zločin se nevyplácí. Frank Bellarosa svým dětem asi dával méně promyšlené rady, sestávající toliko ze tří slov. Nenech se chytit. Dostali jsme se na konec Grace Lane, což je vlastně široká točna, v jejímž středu se tyčí rozeklaný kámen, asi osm stop vysoký. Váže se k němu legenda, že kapitán Kid, který je známý tím, že svůj poklad zakopal na Severním pobřeží Long Islandu, tento kámen použil jako startovní bod při kreslení mapy pokladu. Řekl jsem o tom Bellarosovi a on se zeptal. „A proto se to tady jmenuje Zlaté

pobřeží?“

„Ne, Franku, to je proto, že tu žijí bohatí.“

„Ajo. A ten poklad někdo našel?“ „Ne, ale můžu ti prodat jeho mapu.“

„Jó? A já ti za to dám svoji smlouvu na Brooklynský most.“

Myslím, že pochytil něco z mého vtipu.

Došli jsme ke vchodu do Fox Pointu, jehož domek u brány

vypadal jako miniaturní zámek. Celá přední zeď usedlosti byla zarostlá přerůstajícími stromy a keři a z Grace Lane nebyl vidět ani kousek pozemku, patřícímu k usedlosti. Vytáhl jsem klíč a odemkl jsem visací zámek na bráně z tepaného železa, přičemž jsem se

Bellarosy zeptal. „A jak ses sem dostal?“

„Když jsem se sem dostal, bylo otevřeno. Na pláži už někdo byl.

Dostanu taky takový klíč?“

„Myslím, že ano. Nechám ti jeden udělat.“ Normálně je to tak,

že když jde někdo dovnitř, neláme si hlavu s tím, aby za sebou zase

zamykal, a takto se dovnitř dostal i Bellarosa. Ale v tom muži bylo

314

něco, co mě nutilo promýšlet každý jednoduchý a světský čin, který jsem s ním podnikal. Ve své fantazii jsem viděl, jak nás sledují jeho gorily, nebo možná gorily někoho jiného, nebo snad i Mancuso že by se odněkud vynořil. Ona vlastně i zeď se dá velice snadno přelézt, ale i tak jsem bránu hned poté, co jsme jí prošli, zavřel, prostrčil ruce skrz mříže a zaklapl i visací zámek. Zeptal jsem se Bellarosy. „Jsi ozbrojený?“

„Nosí papež křížek?“ „Asi ano.“ Vydali jsme se dolů po příjezdové cestě, která byla kdysi vydlážděna tunami rozdrcených ulit, ale za ty roky skoro

zmizela pod blátem, trávou a plevelem. Stromy, které cestu

lemovaly, většinou mimózy a tulipánovníky, byly tak přerostlé, že tvořily. vlastně tunel, který nebyl ani šest stop široký a vysoký byl

sotva tak, že jsme jím mohli jít bez sehnutí hlavy.

Cesta se zatáčela a klesala k pobřeží a já už jsem za stromy viděl denní světlo. Ocitli jsme se na krásně upraveném pobřeží Průlivu, táhnoucím se asi jednu míli od Fox Pointu na východní straně, až po bezejmenný písčitý výběžek na západě. Přebujelá vegetace končila právě v místě, kde jsme stáli, a kousek pod námi rostla jen řídká alej stromů proti větru, potom už jenom rákos a vysoká tráva, až nakonec samotná kamenitá pláž.

Bellarosa řekl. „Tady je to ale hezké.“ „Děkuji,“ řekl jsem tak, aby měl dojem, že s tím mám něco společného i já. Pokračovali jsme dolů po cestě, kolem níž jen sem tam rostly solí zakrnělé borovice nebo cedry. Cesta nás vedla k ruině hlavní budovy Fox Pointu. Dům, který byl postaven ve dvacátých letech tohoto století, byl ve své době neobvyklý, protože je to svým způsobem současná stavba ze skla a mahagonu, s plochými střechami, otevřenými verandami a trubkovým lešením, připomínajícím asi luxusní parník, a skoro tak velkým. Dům byl asi před dvaceti lety zničen ohněm, ale nikdo v něm nežil už od padesátých let. Uvnitř i kolem neuspořádané ruiny ležely písečné duny a mně vždycky napadalo, že je to kostra nějakého bájného mořského tvora, který se vydrápal na břeh a umřel tady. Pamatuji si ale na to, jak dům vypadal před požárem, i když jsem jej vídal jen z velké dálky, když jsem proplouval

Průlivem. Často jsem myslel na to, že bych tu rád žil a díval se

315

odsud na moře. Bellarosa si ruiny chvíli prohlížel a potom se vydal směrem k pláži. Fox Point byl, dokonce i podle standardů Zlatého pobřeží, překrásnou usedlostí. Terasy, lázně a mola na přímořské straně byly za ta léta ale hodně poničené erozemi a bouřemi. Z celé usedlosti teď zůstaly jen dvě nedotčené budovy. altánek a palác tělesných rozkoší. Altánek nejistě stál na erodované, trávou zarostlé plošině útesu, připravený při příštím silném větru odplout. Bellarosa na altánek ukázal a řekl. „Tohle já doma nemám.“ „Tak si vezmi tenhle, než si ho vezme moře.“ Z dáli si prohlížel jeho osmiúhelníkový půdorys. „To bych směl?“ „To nikoho nezajímá. Možná Altánovou společnost, ale to jsou samí pošuci.“

„Aha, no jo. Tvá žena je maluje, že?“

„Ne, ona s nimi jí.“

„Jasně. Řeknu Dominikovi, ať se na to podívá.“ Já jsem se zahleděl přes Průliv. Byl nádherně jasný den, voda se třpytila a po horizontu se sem a tam proháněly barevné plachty a pobřeží Connecticutu bylo v dálce zřetelně vidět. Byl to prostě hezký den pro to, aby člověk zůstal naživu, zatím. Bellarosa se přestal věnovat altánku a podíval se dál dolů k pobřeží, na budovu, stojící kus od břehu na pevném podkladě, a chráněnou kamenným pažením. Ukázal tam. „Co to je? Už jsem si to prohlížel minule.“

„To je palác tělesných rozkoší.“ „Jako něco pro zábavu?“ „Ano, pro zábavu.“ A opravdu, ti nejbohatší a nejvíce požitkářští usedlíci na Zlatém pobřeží si kromě vlastního panství stavěli i tyto rozlehlé paláce tělesných rozkoší, jejichž jediným účelem byla zábava. Palác tělesných rozkoší na Fox Pointu byl postaven z oceli a kamene a během druhé války pobřežní stráž zjistila, že je vyhovující pro skladování munice. Ale i když se nám zdá budova

solidní a v periskopu německého U-boatu asi vypadala také tak, tak ze vzduchu byste viděli, že její střecha je většinou tvořena modrým sklem. Vždycky když jsem měl možnost letět nad Zlatým pobřežím

malým letadlem, vždycky jsem dokázal tento i ostatní paláce

tělesných rozkoší rozeznat, protože všechny měly podobné,

316

lesknoucí se modré střechy.

„A co za zábavu?“ zeptal se Bellarosa.

„Sex, hazard, pití, tenis. Všechno, co tě napadne.“ „Ukaž mi to vevnitř.“

„Tak jo.“

Přešli jsme těch asi sto yardů k rozlehlé budově a dovnitř jsem

vstoupil rozbitými skleněnými dveřmi jako první.

Atletické křídlo tohoto paláce připomínalo moderní fitcentrum,

ale v mozaikových dlaždicích na podlaze a v železných filigránech

na oknech bylo možno spatřit cosi ze secesní elegance. Vzhledem

k tomu, že to tady nikdo nepoužíval od roku 1929, to tu nebylo ve špatném stavu.

V jednom křídle budovy byl předpisově velký tenisový kurt s hliněným povrchem, zakrytý třicet stop vysokou střechou z modrého skla. Střechou zatékalo a hlína se už dávno rozdrobila, aby v ní vypučela jakási podivná vegetace, milující hlínu a modré světlo. Na kurtu nebyla síť, takže se mě Bellarosa, který se, jak už víme, v exteriérech panských sídel příliš nevyznal, zeptal. „Co je tohle zač?“ „To je salónní oddělení.“ „Nekecáš?“ Prošli jsme větším přilehlým křídlem, což byla kompletní tělocvična, do další části budovy, v níž byl plavecký stadion olympijských rozměrů, rovněž pod modrou střechou. Mezi bazénem a tělocvičnou byly pára, sprchy, masérna a solárium. Trochu luxusnější západní křídlo obsahovalo ubytovací jednotku pro hosty, včetně kuchyně a pokojů pro služebnictvo. Během celé prohlídky domu toho Bellarosa moc nenamluvil, ale v jednom místě poznamenal. „Tihle lidé žili jako římští císaři.“ „Chtěli mít co nejhezčí domov.“ Dostali jsme se do východního křídla, v němž se nacházela kavernózní tančírna, ve které jsme si se Susan jednou udělali párty na připomínku bouřlivých dvacátých let. „Madonna!“ vykřikl Frank. „Ano,“ souhlasil jsem. Vzpomněl jsem si na to, že poblíž tanečního sálu je někde ukrytý koktejlový salonek, což ve skutečnosti byla prodejna alkoholu, protože to tu bylo postaveno během prohibice. Tento salonek se mi ale nepodařilo najít. Když jsme se tak procházeli pod tou přízračně modrou skleněnou střechou, byl jsem ohromen velikostí a opulencí tohoto paláce 317

tělesných rozkoší dokonce i já, který mezi ruinami na Zlatém

pobřeží strávil celý život. Vydali jsme se zpět stejnou cestou a zase

se ocitli u mozaikového bazénu. Řekl jsem Bellarosovi. „Měli

bychom tu udělat orgie. Přines pivo.“

Rozesmál se. „Jó. Ježíši, tihle lidi museli mít ale přátel.“

„Lidé s hodně penězi mají i hodně přátel,“

„Hele a je to tady na prodej?“

Věděl jsem, že to přijde. Byl to takový ten typ chlápka, který musel znát cenu úplně všeho a chtěl si koupit všechno, co nemohl ukrást. Odpověděl jsem. „Ano, je. Chceš si snad koupit celou Grace

Lane?“

Znovu se rozesmál. „Mám rád své soukromí. A mám rád zemi.“

„Tak to jeď do Kansasu. Tady to stojí milion dolarů za jeden akr

u vody.“

„Ježíši. Kdo si tohle může dovolit?“

No, třeba mafiánští donové. „Íránci,“ řekl jsem.

„Kdo?“

„Íránci jednají s rodinou, která tuhle nemovitost vlastní. To jsou

lidé jménem Morrisonovi, kteří teď žijí v Paříži. Jsou nechutně prachatí, ale tady to nechtějí opravovat. Oni snad už ani nemají americké občanství. Jsou to vystěhovalci.“ Přemýšlel nad tím a jsem si jistý, že se z této skoupé informace pokoušel vytěžit co nejvíc. Našli jsme rozbité dveře a vyšli jsme jimi do slunečního svitu. Bellarosa se zeptal. „A co k čertu chtějí Íránci dělat s takovým místem?“ „No, teď je na Long Islandu hodně íránských imigrantů a oni by si to tady chtěli koupit a předělat na mešitu. Možná že je zaujala právě ta modrá střecha.“

„Mešitu? To jako arabský kostel?“

„Muslimskou mešitu. Íránci jsou muslimové, ale ne Arabové.“

„Ano, jsou to pouštní negři.“

Proč já si vůbec dávám tu práci, abych tomu člověku něco

vysvětlil?

Ukázal na mne prudce vytrčeným prstem. „A to vy lidi

dovolíte?“

„Koho myslíš tím ‚vy lidi‘?“

„Ale ty víš, koho myslím. Vy lidi. Vy to hodláte dovolit, tohleto?“ 318

„Musím tě odkázat na první dodatek Ústavy – který shodou

okolností napsali mí lidé – kde se hovoří o svobodě vyznání.“

„No jo, ale Ježíši Kriste, slyšel jsi vůbec někdy, jak se tihle lidi

modlí? Tam u nás se před jedním obchodem setkávala tlupa Arabů.

A jeden ten klaun každou noc vylezl na střechu a vyl tam jako

hyena. Ježíši, to je zase budu poslouchat každičkou noc?“

„Je to možné,“ řekl jsem a odbočil k altánku.

Nemohl jsem si nevšimnout, že můj společník není šťasten.

Mumlal si pro sebe. „Ta babizna z realitky mi o tom nic neřekla.“

„Ale ona ani neřekla mně o tobě, víš.“

Chvíli nad tím přemýšlel a podle mě si z toho pokoušel vyvodit,

jestli to byla etnická urážka, osobní útok nebo odkaz na jeho

mafiánskou rodinu. „Zkurvení Íránci,“ zavrčel zase.

Opravdu už byla vhodná doba k tomu, abych tomu člověku

udělal přednášku z občanské výchovy, připomněl mu, na jakých

základech Amerika stojí a kam směřuje, a řekl mu, že nemám rád

rasistická přízviska. Když jsem se nad tím ale zamyslel hlouběji,

došlo mi, že by to bylo jako učit prase zpívat, vy mrháte časem

a ještě naserete to prase. Takže jsem raději řekl. „Tak to kup ty.“

Přikývl. „Za kolik? Za kolik je to celé?“

„No, ono to není zase tak velké jako Alhambra nebo Stanhope

Hall, ale je to u moře, takže bych řekl tak dvanáct milionů za

výměru.“

„To je hodně.“

„A bude to víc. Jestli se dostaneš s těmi Íránci do dražby,

můžete skončit u patnácti nebo i víc milionů.“

„Já proti takovým lidem nepřihazuju. Prostě mě spoj s těma

lidma a já se už domluvím. Myslím majitele.“

„A ty jim uděláš svou nejlepší nabídku a ukážeš jim, že je to

i jejich nejlepší nabídka.“

Podíval se na mne a usmál se. „Učíš se rychle, obhájče.“ „No jo. A co bys s tímhle domem chtěl dělat?“

„To nevím. Budu sem chodit plavat. A taky nechám ostatní, aby

se tu koupali. A ti zkurvení Arabáci by to neudělali, protože oni nesmějí vidět lidskou kůži. To víš, ne? Oni plavou v těch svých zkurvených prostěradlech.“ „Tak o tom jsem nikdy nepřemýšlel.“ Divil bych se, kdyby si

tenhle chlap mohl dovolit koupit Stanhope Hall a Fox Point 319

a přitom si ještě ponechat Alhambru. Nebo jenom tak mlžil? Také mne napadlo, že si dělá příliš mnoho dlouhodobých plánů na člověka, který bude čelit obvinění z vraždy a který má obrovský seznam nepřátel, jež ho chtějí vidět zabitého. Ten chlap měl koule,

to mu musím nechat.

Vyšli jsme po stezce k altánku a vešli jsme do něj. Tento osmistěn byl vyroben ze dřeva, ale veškerá barva na přímořské straně byla oprýskaná. Uvnitř bylo pěkně čisto, protože tu asi před piknikem uklidily ty sladké dámičky z Altánové společnosti. Někdo by je ještě měl naučit natírat.

Bellarosa si altánek prohlížel. „Ty takový u sebe máš. Jó, tohle

se mi líbí. Pěkné místo na posezení a pokecání. Já sem toho Dominika pošlu, hned příští týden.“ Sedl si na lavici, která se táhla podél celé vnitrní stěny altánku. „Takže sedni a pokecáme.“ „Já zůstanu stát a ty povídej, já budu poslouchat.“

Vytáhl z kapsy doutník. „Dáš si taky? Pravý kubánský.“ „Ne, díky.“

On si svůj doutník rozbalil a zapálil si jej zlatým zapalovačem.

„Řekl jsem tvému klukovi, aby řekl tvé dceři, ať mi přiveze škatuli

Monte Christo.“

„Ocenil bych, kdybys mou rodinu nenutil pašovat.“

„Hej, jestli ji chytí, tak se o ni postarám.“

„Já jsem právník, tak se o ni postarám sám.“

„Co jela na Kubu dělat?“

„A jak víš, že jela na Kubu?“

„Tvůj kluk mi to řekl. On jede na Floridu. Dal jsem mu jména nějakých lidí na Cocoa Beach.“

„Jakých lidí?“

„Lidi. Kamarádi. Přátelé, kteří se o něj a jeho kamarády postarají, jestli jim řeknou, že je posílám.“

„Franku…“

„Ale no tak, na co by jinak byli přátelé? Ale na Kubě žádné

přátele nemám. Proč tvá dcera jela na Kubu?“

„Pracovat na světovém míru.“

„Jó? To je hezký. Platí dobře? Možná se s ni sejdu, až bude zase

tady.“

„Možná. Můžeš si vyzvednout ty doutníky.“

320

„Jó. Hele a jak to dopadlo s tou daní z příjmu?“

„Vypadá to, že to Melzer zvládne. Díky.“

„Není problém. Takže – žádné obvinění z trestného činu, je to

tak?“

„Takhle mi to řekl.“

„Dobrý, dobrý. Nechtěl bych mít svého právníka v base. O co si

za to Melzer řekl?“

„Dvacet procent předem a polovinu z toho, co mi zachrání.“

„To není zlý. Kdybys potřeboval rychlou hotovost, tak mi řekni.“

„Jaký bude úrok?“

Usmál se a zapálil si doutník. „Pro tebe základ, plus tři procenta,

stejný jako v posrané bance.“ „Díky, ale já peníze mám.“

„Tvůj kluk říkal, že prodáváš letní dům, abys zaplatil daně.“

Na tohle jsem neodpověděl. Nedokázal jsem pochopit, proč, by

mu Edward tohle říkal.

„Na tomhle trhu nemovitost neprodávej. Na tomhle trhu si ji kup.“

„Děkuji.“ Opřel jsem si nohu o lavici a zahleděl se na moře. „A

o čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

„Ach ano. Ta věc s tou velkou porotou. Sešli se minulé pondělí.“

„Četl jsem to.“

„Ano. Ten zkurvysyn Ferragamo tak rád žvaní do novin. No, ale

během dvou nebo tří týdnů mě obviní z vraždy.“

„Možná že ne.“

On to považoval za legrační. „Jó a možná že papež je žid.“ „Ale nosí křížek.“ „No, ale já nevím, jestli ty víš, jak tyhle věci probíhají. No, takže státní návladní obvinění převezme od velké poroty. Dostane ho zapečetěné, víš, a nezveřejňuje se to až do doby, než se oficiálně otevře. Potom státní návladní vezme obvinění k federálnímu soudci, společně se zatykačem, který bude chtít podepsat. A tohle se většinou děje v pondělí, víš, takže si v úterý ráno seženou chlapy z FBI, kteří pro tebe pojedou, víš, a kolem šesté nebo sedmé ti zaklepou na dveře, znáš to, ne?“ „Ne. Já dělám do daní.“ „No, tak brzy chodí proto, že to tě ještě většinou najdou doma, 321

víš, s kalhotama u kotníků, jako v Rusku. Capisce? “

„Proč v úterý?“

„No, protože úterý je pro novinky dobrý den. Pondělí je na prd,

pátek je o ničem a na víkend zapomeň. Myslíš si, že ten kurevnik

Ferragamo je blb?“

Skoro jsem se smál. „To mluvíš vážně?“

„Ale jo, tohle je vážná věc, obhájče.“

„Zatčení za vraždu nemá nic společného se zprávami.“

Teď zase byla řada na něm, aby se rozesmál on. Ha, ha, ha,

udělal. „Uvažuj rozumně,“ dodal.

Tohle mě trošku naštvalo, ale nechal jsem to být, protože jinak

to bylo zajímavé. „Můžou tě ale zavřít ve středu nebo ve čtvrtek,“

řekl jsem. „To jsou přece dny žhavých zpráv.“

„Ale jo, to můžou. Ale velké ryby mají raději v úterý. Takhle se

dostaneš do novin ve středu a dost možná, že tam bude něco i ve

čtvrtek. Co kdyby si pro tebe přišli ve čtvrtek, tys nebyl doma a oni

tě zašili až v pátek? To by byli v prdeli, odborníci z tisku.“

„Okay. Takže tě zavřou v úterý. A co jako?“

„Okay. Takže oni tě zatknou, odvezou dolů do Federal Plaza, do

budovy FBI, víš, a tam tě chvilku postrkují sem a tam, víš, aby se na

tebe mohli všichni pěkně podívat, a potom tě odvezou na Foley

Square, kde je federální soud, že? Tam tě hoši od federálů kolem

devíti nebo desíti dopoledne natlačí, s poutama na rukách, a tou

dobou už Ferragamo sehnal půlku novinářů z celého světa a všichni

ti tam cpou do ksichtu mikrofony, natáčejí tě kamery. Potom tě

zapíšou a zaknihujou, blá, blá, blá, a asi tak touhle dobou tě

nechají, abys zavolal svému obhájci.“ Podíval se na mě. „Chápeš?“

„A co když je tvůj obhájce, řekněme, na Kubě?“

„To nebude. Ono ve skutečnosti, já mu volat nebudu muset,

protože on ke mně několik předešlých úterků přijede na kafe,

vždycky kolem páté ráno.“ „Aha.“

„Jó. Takže až hoši od FBI přijedou, on tam už bude, aby zkontroloval, jestli všechno probíhá v pořádku a jestli se federálové umějí chovat. A potom si můj právník sedne do auta s Lennym a pojede za námi na Federal Plaza a potom na Foley Square. Můj právník není na Kubě ani nikde jinde, než kde je jeho klient.

Capisce? “ 322

Já jsem přikývl. „No a můj právník má taky aktovku, ve které je hotovost a majetkové ohodnocení a další věci, které jsou potřeba ke složení kauce za klienta. A můj právník dostane na kauci asi čtyři nebo pět milionů dolaru.“ „Při federálním obvinění z vraždy se na kauci ven nedostaneš,

Franku, za žádnou cenu.“

„Špatně. Poslouchej pozorně. Můj advokát přesvědčí soudce, že Frank Bellarosa je zodpovědný člověk, který má silné vztahy ke společnosti, člověk, který se stará o šestnáct poctivých firem a ještě má dům, ženu a děti. Můj advokát soudci řekne, že jeho klient ještě nikdy nebyl obviněn z žádného násilného trestného činu, a krom toho že věděl, že si pro něj FBI přijede, ale stejně na ně čekal a šel s nimi po dobrém. Toho byl můj advokát nakonec svědkem. Můj advokát soudci řekne, že zná pana Bellarosu osobně, jako přítele, a že také zná paní Bellarosovou a že vlastně můj advokát žije hned vedle pána a paní Bellarosových a potom můj advokát složí osobní záruku, že pan Bellarosa nebude před spravedlností utíkat.

Rozumíš?“

Jasně že jsem rozuměl. „Okay. No a teď ten soudce, který neměl v úmyslu vůbec kauci stanovovat za vraždu prvního stupně, ten teď bude muset velice zodpovědně všechno tohle zvážit. Tou dobou už Ferragamo dostane od federálů echo, že Bellarosa věděl, že ho to ráno přijedou sebrat, že Bellarosa má po ruce keš i prvotřídního právníka. Takže se Ferragamo do soudní síně dostaví osobně a začne na toho soudce vyvíjet nátlak. Vaše Ctihodnosti, tohle je velice závažný případ, blá, blá, blá. Vaše Ctihodnosti, je to velice nebezpečný člověk, blá, blá, blá. Můj právní zástupce tam ale bude stát, bok po boku státního návladního, a bud mlít něco o tom, že by kauci neměl zamítat bezdůvodně, blá, blá, blá, že to obvinění je stejně vymyšlené, že tady v tašce máme pět milionů dolarů a já vám dávám svou osobní záruku, Vaše Ctihodnosti. John Sutter z Wall Streetu vám klade své

koule na stůl, přímo tady a jen kvůli vám, Vaše Ctihodnosti. Jo? A Ferragamo tohle nečeká, takže on je ten s kalhotama dole. Dělal

co mohl, aby dosáhl toho, že Frank Bellarosa nebude chodit po

svobodě. On snad prolezl i vlastní prdelí, aby mě viděl v base s těma melanzanes. A ten večer si myslel, že bude doma a že se bude se ženou a přáteli dívat na zprávy v televizi, jak se snažím ve

323

vězení ubránit si zadní vrátka před těma teploušema. Rozumíš tomu, co ti tu říkám?“ Frank se tedy se slovíčky nijak nepáral. „Rozumím,“ odpověděl

jsem.

„No. A chápeš i to, že tohle se nestane, advokáte? Ty se o to

postaráš, aby se to nestalo.“

„Myslel jsem, žes mi říkal, že Ferragamo chce, abys byl po obvinění na svobodě. Aby tě tví přátelé nebo nepřátelé mohli zabít ještě před procesem.“

„Jó. Pamatuješ na to? Takže, ono je to takhle. Ferragamo ví, že

když mě dostane do vězení, tak že se pokusíme apelovat na zákon

o kaucích. Jo? Jenomže to pár týdnů trvá. A až bychom se dostali před soudce příště, Ferragamo by mu naoko řekl, že s kaucí souhlasí. Mrkne na soudce a zašeptá mu do ucha. ‚FBI chtějí Bellarosu sledovat.‘ Chápeš? A to je blbost. FBI mě sledují už dvacet zasranejch let, a ještě neviděli ani hovno. Takže ten soudce na něj mrkne taky a pustí mě ven. Ale v té době už bych byl v báni tak dva nebo tři týdny. Jo? A Ferragamo pustí hlášku, že jsem zpíval. Že jsem ochotný prásknout spoustu lidí, výměnou za snížení obvinění. A to už bych byl mrtvej. Ale poslyš, advokáte, jestli se mi podaří z basy vyjít ten samý den, co do ní spadnu, budu mít možnost udržet věci pod kontrolou, že? Chápeš?“ „Ano.“ Už jsem dokonale rozuměl tomu, proč jsem to já a ne Jack Weinstein, kdo bude pana Franka Bellarosu zastupovat. Bude to John Whitman Sutter, ten pra-pra-prasynovec Walta, syn Josepha Suttera, té wallstreetské legendy, manžel Susan (jedné

z newyorských čtyř stovek) Stanhopeové, partner kanceláře Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds, člen klubů U Potoka a

Seawanhakského korintského, a to ani nemluvím o tom velkém

episkopalitovi, absolventovi Yale, harvardském právníkovi a příteli Rooseveltů, Astorů, Vanderbiltů a čistě náhodou, i příteli a sousedovi obviněného – tak přesně ten samý John Sutter se chystá osobně zaručit za svého klienta, pana Bellarosu, že tento kauce nezneužije k útěku. A soudce ho bude poslouchat, stejně jako všichni reportéři v soudní síni, takže to potom bude ve všech novinách, ve všech rádiích a v televizních zprávách minimálně třech sousedních států, možná v celé zemi. Ten bastard si to vymyslel dokonale. A promyslel si to… kdy vlastně? Tehdy, když jsme na sebe narazili v Hicksově zahradnictví? Tak dávno? Pan 324

Sutter? Jste John Sutter, že ano?

Ale ono to samozřejmě muselo být už dlouho předtím. Ten den, kdy jsme se náhodně, nebo záměrně setkali, už věděl, že jsem právník a že jsem jeho soused odvedle. Už tehdy se mu v hlavě rodil tenhle scénář, který mi teď předkládal spolu s ukázkou toho, jak přežít ještě předtím, než nepřítel vůbec udělá první krok. A co bylo ještě zajímavější, že si byl jistý, že mě má v kapse i přesto, že jsem ho několikrát poslal k čertu. Takže to nebyla náhoda, že člověk jako on byl naživu ještě i po třiceti letech. Jeho nepřátelé – státní i federální bezpečnostní služby, konkurenční mafiánští bossové a další protivníci – ti nebyli pomalí nebo neschopní. Prostě se jenom nedokázali zbavit Franka Bellarosy.

Jo, jednu dobu jsem ho chtěl vidět ve vězení… a možná i po smrti. Ale teď jsem o tom měl tak nějak smíšené pocity, asi jako

když máte na udici žraloka. Vy toho žraloka nenávidíte, vy se ho

bojíte, ale tak po dvou hodinách ho začínáte respektovat. Slyšel jsem, jak mé myšlenky přerušuje jeho hlas. „Takže tomu

rozumíš?“

Přikývl jsem. On tedy pokračoval. „A my bysme měli být venku ze soudu ještě před obědem. Nechci obědvat v cele předběžného zadržení. A potom spolu půjdeme na nějaký prima oběd. Množná do Caffé Roma, to je blízko soudu. Rád bych tě nechal ochutnat smažené chobotnice. A tou dobou bude Alphonse Ferrágamo pořádat jednu z těch svých zkurvených tiskovek. Vynechá oběd, aby se dostal ještě do posledních zpráv v pět hodin a do večerních novin. Jo? Tam oznámí mé obvinění, mé zatčení a to všechno. Rád by oznámil i to, že jsem v lochu, ale to já nebudu, takže si to pěkně vyžere od novinářů i od svého šéfa ve Washingtonu. Ale v podstatě je šťastný chlap a to odpoledne asi přeřízne svou milenku a potom půjde domů, kde na něj bude čekat malá oslava. No a my se budeme chvilku flákat po městě, koupíme si pokoj v hotelu, podíváme se na zprávy, přečteme si noviny a setkáme se tam s několika přáteli. A ty můžeš taky udělat nějaké prohlášení pro tisk, ale nic velikého. A připomeneš mi, že mám zavolat své ženě. A, člověče, perfektní by bylo, kdyby tvá žena mohla ten den dopoledne, tak v osm nebo

devět hodin zajít za mou ženou. Však víš, jak to tyhle ženské vždycky prožívají, takovéhle věci. Ajo, asi vlastně nevíš. Můžu ti ale říct, že to nijak dobře nesnášejí. Čili tvá ženy by mohla být tak

325

hodná a Annu nějak zabavit, stačilo by do té doby, než k nám přijedou ty její debilní přibuzné, aby tam všechny spolu brečely a vařily. Jo? Ale o tomhle se tvé ženě zatím ještě nezmiňuj. Capisce? A zkus být tady, příští dva nebo tři týdny. Chystáš se na prázdniny nebo tak něco?“

„Myslím, že ne.“

„To je dobře. Buď tady. A v pondělí večer se vždycky dobře vyspi. Promýšlej si, co u toho soudu řekneš. Vytáhneš na ty

zkurvený federály svý mosazný koule. Budeme u soudu vypadat

dobře.“ Podíval se na mne. „Žádný kriminál, obhájče. Žádný kriminál, to je to, co jsem ti slíbil já, a to taky slib ty mně. Chápeš?“ „Slibuji, že udělám, co budu moci.“ „Dobře.“ Vstal a poplácal mě po rameni. „Hele a ještě mám jeden problém. V Brooklynu jsem měl rajčata, veliký jako bejčí koule. A tady máme půlku července a já mám ještě pořád takové malinké zelené kuličky. Ale viděl jsem, že ty máš pěkně velké rajčata, a jsou to ty stejné sazenice, co jsem vám dal, pamatuješ? Takže půda musí být jiná. Nesere mě to nebo tak něco, jenom se tomu dá těžko rozumět. Tak jsem si říkal, že bych s tebou nějaký rajčata za něco vyměnil. Mám šíleně moc fazolových lusků. Okay?

Bereš to?“

Fazolové lusky rád nemám, ale plácli jsme si. Kapitola 23 Pár dní po našem potlachu ve Fox Pointu jsem byl

v jachtařském klubu, kde jsem prováděl lehčí údržbu Morgan. Bylo

to ve všední den dopoledne a já jsem se jako vždycky flákal tady,

místo práce. Mí partneři mé časté absence nijak přímo nekomentovali, což bylo zčásti proto, že to v létě čekali, ale také proto, že předpokládali, že jsem svědomitý a že nenechám firmu zkolabovat. V podstatě se mýlili, práce se mi vršila, nikdo nezvedal telefony a kancelář v Locust Valley byla bez kormidelníka. Lidem se stejně lépe pracuje bez dozoru. I když se mi libí motat se kolem lodi, mnohem raději mám 326

samotné plachtění. Ale u plachetnice musíte mít opravdu na palubě minimálně dva lidi, a někdy je ve všední den těžké najít posádku. Carolyn a Edward byli samozřejmě pryč a Susan je, co se týče plachtění, mnohem méně nadšená než já, asi jako jsem já co se týče

koní, takže se omluvila.

Určitě tu někde byli nějací přátelé, které bych našel i přes týden,

ale když já jsem se poslední dobou vyhýbal lidem. Také se tu dají

vždycky sehnat nějací studenti do posádky, ale i když je to trochu divné, protože se mi stýskalo po mých vlastních dětech, jsem kolem sebe nechtěl mít žádné jiné. Takže jsem se dnes musel spokojit s tím, že budu jen dávat loď do pořádku. Od mola jsem zaslechl zvuk kroků v kožených podrážkách. Byl odliv, takže jsem musel švidrat do ranního slunce, abych viděl, kdo to je. Ať už to byl kdokoli, měl na sobě oblek. Zastavil se a řekl.

„Dáte mi svolení ke vstupu na palubu?“

„Ne v těchhle botách.“

Takže pan Mancuso z federálního úřadu pro vyšetřování si

poslušně zul boty a jen v ponožkách vskočil na týkovou palubu.

„Dobré jitro,“ řekl.

„Buon giorno,“ odpověděl jsem.

Usmál se na mě těmi svými velkými Chicletkami. „Přišel jsem,

abych do vašeho života vnesl trochu nepohodlí a starostí.“ „Ale já už ženatý jsem.“ To bylo opravdu dobré a on se usmál

ještě víc. Nebyl to žádný smíšek, ale dobrý vtip ocenit uměl. Byl to

našinec.

„Máte na mě pár minut?“ zeptal se mne.

„Pro svou zemi, pane Mancuso, už mám času spoustu. Ale

nemám žádné peníze a skoro žádnou trpělivost.“ Pokračoval jsem

ve své práci, což v tu chvíli bylo navíjení půlpalcového lana.

Pan Mancuso si podal boty z mola a chvíli mne sledoval, než se

rozhlédl kolem. „Pěkná loď.“

„Děkuji.“

„Pěkné místo.“ Rozmáchl se rukama, aby naznačil, že tím myslí

celý klub. „Prvotřídní komfort.“

„Snažíme se.“ Domotal jsem lano a chvíli si pana Mancusa

prohlížel. Byl stejně nezdravě nažloutlý, jako když jsem ho viděl v dubnu naposled. Na sobě měl lehký béžový oblek z letní příze, který byl dobrého střihu, kvalitní košili i kravatu, a jestli jsem

327

dobře viděl, tak měl i velice pěkné ponožky. Ale stejně mne ještě pořád rozesmívala ta vlasová obruba a kadeřavá čupřina na temeni. „Chcete si promluvit tady, pane Suttere?“ řekl. „Vyhovuje vám to? Nebo byste chtěl jít dovnitř lodi nebo někam jinam?“

„Jak dlouho trvá pár minut?“

„Tak půl hodinky, hodinu.“

Chvíli jsem to zvažoval, potom jsem se zeptal. „Plachtíte?“

„Ne.“

„Tak teď už ano. Tu vázanku a sako asi potřebovat nebudete.“

„Asi ne.“ Sundal si sako a odhalil podpažní pouzdro s velkou automatickou zbraní, nejspíše Browningem.

Rozhlédl jsem se po okolostojících lodích a řekl jsem mu. „To byste si možná mohl dát do podpalubí. To znamená dovnitř lodi,“ zdůraznil jsem. „Tomu se říká podpalubí.“ „Jasně.“ Sešplhal dolů a za okamžik se vynořil už bez kravaty a bos, s vyhrnutými rukávy. Teď vypadal ještě o něco absurdněji. Já jsem se postavil ke kormidlu a zapnul motor. „Uměl byste nás odvázat?“

„Jasně, tohle určitě zvládnu.“ A zvládl. Během pár minut už jsme byli na cestě. Kormidlo lodi Morgan je paprskovité, mahagonové kolo, za nímž jsem teď stál a cítil se, že mám konečně zase něco pod kontrolou. Raději bych tedy plul pod plachtami, ale když mou posádku tvoří Mancuso, bude lépe, když se z mělčiny a z dosahu ostatních lodí dostanu díky

motoru.

Vedl jsem Paumanok stále poháněný motorem, kolem Plum Pointu do zátoky Cold Spring, kde jsem zamířil přídí k Prulivu

a ubral plynu. Stoje za kormidlem jsem se Mancusa zeptal. „Vidíte

ten rumpál? Zatočte klikou a tím vytáhnete hlavní plachtu.“ Udělal, co mu bylo řečeno, a hlavní plachtu rozvinul. Zvedla se slabá bríza a Paumanok se rozjel. Vypnul jsem motor a řekl mu, jak plachtu upevnit, potom jsem mu řekl, aby vztyčil kosatku, a to už jsme jakž takž pluli. Ubohý pan Mancuso se po palubě proháněl v těch svých kalhotách z kvalitní vlny, které, obávám se, zničil. Ale jinak vypadal, že se baví, a já jsem byl vděčný za to, že jsem dostal neočekávanou příležitost plachtit. Jasně, pan Mancuso se mnou chtěl o něčem mluvit, ale momentálně vypadal spokojen s tím, že byl lstí naverbován na loď.

328

Pan Mancuso se rychle učil, alespoň co se týká terminologie, a během hodiny dokázal rozeznat sáling od ráhna, příďové lano od záďového a pravděpodobně i svůj loket od zadku. Jak jsem řekl, vítr byl slabý, ale vál od jihu a unášel nás do Průlivu. Asi tři míle od Lloyd’s Neck jsem mu ukázal, jak skasat plachty. Vítr pořád vál jižním směrem a moře bylo na odlivu, takže jsme bezpečně pluli mimo pobřeží i mělčin. Já jsem se zase vrátil ke kormidlu a dál si hrál na kapitána. Zeptal jsem se pana Mancusa.

„Líbí se vám to?“

„Ano, opravdu líbí.“

„Ještě větší zábava to je v noci, když je u toho silný vítr

a rozbouřené moře. Hlavně, když se vám posere motor.“

„A proč to, pane Suttere?“

„No, protože si myslíte, že asi umřete.“

„To tedy opravdu zní jako zábava.“

„Ale cílem hry samozřejmě není umřít. Takže vytáhnete bouřkové plachty a pokusíte se před větrem odplout do bezpečí.

Nebo možná všechny plachty skasáte, zapnete motor na plný výkon

a zamíříte proti větru. Jindy zase můžete chtít někde v bezpečí zakotvit. Musíte prostě dělat inteligentní rozhodnutí. Není to jako ta kancelářská práce, kde na ničem vlastně nezáleží.“ Přikývl. „To máte pravdu. Asi jednou ročně se musím rozhodovat, jestli vytáhnu zbraň nebo ne. Takže to, co říkáte,

dokážu ocenit.“

„Bezva.“ Když už jsme měli za sebou ten úvod, že jeho koule jsou stejně velké jako mé, sešel jsem dolů, nalil dva šálky kávy z termosky a přinesl je nahoru. „Tumáte.“

„Díky.“

Stál jsem u kormidla ve svých vybledlých džínách a tričku, s jednou rukou volně položenou na kormidle a v druhé jsem držel hrnek. Vážně jsem vypadal dobře. Sledoval jsem pana Mancusa v jeho hloupoučké ústroji a s bledou pokožkou, sedícího na polstrované skříňce. Řekl jsem mu. „Neříkal jste, že se mnou chcete

o něčem mluvit?“ Chvíli vypadal, jako že přemýšlí o tom, co mi to vlastně chtěl říci, jako by to možná už ani nebylo důležité. Nakonec řekl. „Pane

Suttere, agentem FBI už jsem skoro dvacet let.“

„To musí být zajímavá práce.“

329

„Ano. Většinu z té doby jsem strávil na různých úkolech, týkajících se organizovaného zločinu. Mou specialitou je mafie.“

„Dáte si do kafe cukr? Mléko nemám.“

„Ne, díky. Takže jsem, pane Suttere, viděl už hodně z toho, jaký je život v podsvětí, a musím vám říci, že na něm není nic

romantického.“

„A řekl někdo někdy, že je?“

„Oni ubližují lidem, pane Suttere. Prodávají drogy dětem, nutí

mladá děvčata k prostituci, čestné podnikatele vydírají o peníze.

Provozují lichvu a bijí lidi, kteří nemohou dodržet splátky.

Korumpují firmy i politiky…“

„V tomto případě si nejsem jistý, kdo korumpuje koho.“

„Zabíjejí lidi…“

„Zabíjejí jenom další společenské vyvrhele. Nezabíjejí policajty,

obchodníky, soudce nebo lidi, jako jsem já nebo vy. Já poslouchám,

co mi tu říkáte, ale průměrného občana mnohem víc zajímá a také mnohem víc děsí náhodné pouliční násilnosti, sexuální delikventi, lupiči, zloději aut, ozbrojení lupiči, vykradači bytů a zdrogovaní maniaci, kteří se tu volně pohybují. Osobně znám lidi, jejichž životy se nějak protnuly s touto sortou zločinců, stejně jako je znáte vy. Ale osobně neznám nikoho, kdo by se stal obětí mafie. Capisce? “ Při tomto slově se usmál a potom souhlasně přikývl. „Ano, já vám rozumím, pane Suttere. Ale připusťte, že organizovaný zločin a vydírání ruinují naši zemi mnohem více než…“

„Okay, uznávám. A taky jsem vám říkal, že v případě soudu s mafií klidně usednu do poroty. To je víc, než by udělala spousta občanů. A víte proč? Protože jsou vyděšení, pane Mancuso.“ „Ano, teď se k tomu dostáváme, pane Suttere. Lidé z kriminálníků mají strach. Lidé…“ „No samozřejmě že by měli strach, kdyby měli zasednout v porotě. Toto je pro ně ale vzdálená možnost. Čeho se lidé doopravdy bojí, je jít v noci po ulici.“

„Ale FBI nehlídkuje v ulicích, pane Suttere. To, o čem mluvíte, je jiný případ.“ „No dobrá, mluvme tedy o mafii. Proč by se měl průměmý občan bát zasednout v porotě nebo svědčit v případě organizovaného zločinu? Já vám řeknu, proč. protože vy neděláte

svou práci.“ 330

Pan Mancuso teď poprvé vypadal, že je ze mne rozmrzelý. Popravdě, dnes i minule už prokázal hodně trpělivosti, ale tentokrát jsem viděl, že se mu dostávám pod kůži. Já jsem vlastně jenom tak mlžil a chtěl jsem, aby mi řekl, že je vše pod kontrolou, že je republika v bezpečí a že bych se za pár týdnů nebo za měsíc

mohl procházet po ulicích New Yorku. O to tu ale nešlo. Zase mi ale

sdělil několik nadějných novinek. Odložil hrnek na palubu a vstal. „My ve skutečnosti, pane Suttere,“ řekl, „svou práci děláme dobře. My pane ve skutečnosti

boj s organizovaným zločinem vyhráváme.“

„A řekli jste o tom i mafii?“

„Ale oni to vědí velice dobře. Lépe než americká veřejnost,

kterou zajímají spíše špatné zprávy. Můžu vám ale představit

krásný palcový titulek. MAFIE NA ÚSTUPU.“

Usmál jsem se, ale neřekl jsem nic. Pan Mancuso pokračoval. „Od roku 1984, pane Suttere, dosáhla federální vláda stovek rozsudků podle zákona o vydírání a korupci – tomu zákonu se říká RICO. Zabavili jsme miliony dolarů v hotovosti i v majetku a zničili jsme nebo vážně narušili skoro všechny ze čtyřiadvaceti rodin, věnujících se v téhle zemi organizovanému zločinu. V Americe zůstala jedna jediná mafiánská pevnost, a ta je tady v New Yorku. A z pěti tradičních newyorských zločineckých rodin byly čtyři vážně oslabeny soudním stíháním, smrtí a brzkou penzí. Ti staří, legendární donové, ti už neexistují. Úroveň ostatních vůdců je velice nízká. Jenom jedna rodina zůstává silná a jenom jeden její vůdce si zaslouží respekt.“

„Kdo by to tak mohl být?“

Pan Mancuso, který se sám do tohoto sebeuspokojujícího

monologu dostal, se usmál. „Vy víte, kdo.“

„A kde je pointa?“ zeptal jsem se.

„No, tou je samozřejmě Frank Bellarosa a vaše vztahy k němu.“ „Aha.“ Pan Mancuso se mne snažil zmást a teď mi tak připadlo, že by mi mohl odpovědět na některé otázky, a dokonce snad i lépe

než já jemu. „Jak bohatý pan Bellarosa je?“ zeptal jsem se.

Chvíli přemýšlel a odpověděl. „Odhadujeme, že příjmy z jeho

ilegálního impéria mohou být kolem šesti set milionů dolarů

ročně…“

„Šest set milionů? Mamma mia, pane Mancuso.“

331

Pan Mancuso se usmál. „Ano, ale nevím, kolik z toho je čistý zisk a kolik zůstává jemu osobně. Víme jen, že je účasten čtrnácti

zákonných firem…“ „Šestnácti.“

Pan Mancuso si mne chvíli prohlížel a potom pokračoval. „Čtrnácti, nebo více zákonných firem, z nichž vloni vykázal zdanitelný příjem pět a půl milionu dolarů.“ „A platí daně?“ „Ale ano. Vlastně je přeplácí. Berňák mu vracel nějakých dvě stě tisíc dolarů. Před pár lety měl vážné daňové problémy, které ho na devatenáct měsíců dostaly za mříže. Takže si na daně z legálních podniků dává veliký pozor.“ Za okamžik pan Mancuso dodal. „Vůbec by mne nepřekvapilo, kdyby vás už požádal o to, abyste mu daně dělal vy.“ Neodpověděl jsem, ale zeptal jsem se. „Proč si myslíte, že by se nespokojil s pěti a půl miliony dolarů ročně?“ „Ve hře jsou ještě další faktory, pane Suttere,“ informoval mne pan Mancuso. „Bellarosa je unikátní osobnost. On nedělá rozhodnutí tak, jako vy nebo já. Tento člověk si cestu na vrchol vybojoval a zabil nebo způsobil smrt minimálně devíti lidí, kteří pro něj byli podle něj nebezpeční, nebo kteří pro něj opravdu nebezpeční byli, nebo lidí, kteří mu prostě stáli v cestě při jeho honu na císařskou korunu. Takové osobnosti existují a historie je jich plná. Frank Bellarosa se žene za mocí. Peníze jsou v jeho

případě vedlejší. Chápete?“

„Rozumím vám.“

„Tak pochopte i to, že jemu se život na okraji společnosti líbí. Možná tomu nebudete chtít věřit, pane Suttere, ale jemu se jakýmsi primitivním způsobem líbí i to, že je terčem nájemných vrahů. Jeho nepřátelé mu nemohou složit větší poklonu, než že se ho pokusí

zabít. Capisce? “

Nedobrovolně jsem se usmál. „ Capisce.“

„Ne, teď musíte říci Capisco, jako já rozumím. Capisce? “

„ Capisco.“

„Velmi dobře. Ale zapracujte na přízvuku. Pochopil jsem, že vaše žena trochu italsky hovoří. Možná vám s tím pomůže.“ Neodpověděl jsem. Vlastně ani jeden z nás chvíli nepromluvil. Zatímco Paumanok draftoval, uvědomil jsem si, že bych měl pana

332

Mancusa nějak upozornit na to, že jsem právním zástupcem toho muže, o němž je řeč. Ale protože se mě na to neptal a protože jsme až dosud neprobírali nic, co by bylo důvěrné povahy, nechal jsem to být. Chtěl jsem se o svém klientu dozvědět více a vzhledem k tomu, že můj klient by ani nepřipustil, že nějaká mafie existuje, nemluvě

o tom, že by on byl jejím vládcem, řekl jsem si, že by pan Mancuso

mohl být dobrým zdrojem informací. Zeptal jsem se. „Jak velká je

vlastně ta jeho říše? Ne v penězích, ale počítáno na lidi?“

Pan Mancuso mne chvíli zkoumal pohledem a potom

odpověděl. „No, takže zase jsou to jenom naše odhady, ale myslíme si, že Bellarosa řídí aktivity asi třech tisíc lidí.“ „To je pěkně velká firma.“ „Ano. A jádro této órganizace tvoří asi tři stovky těch, kterým se říká ‚úspěšní‘. To jsou ti, kteří se prostě vypracovali. Rozumíte

tomu, co to znamená?“ „Obávám se, že ano.“

„A všichni tihle skalní mafiáni jsou Italové, většinou Neapolitáni

nebo Siciliáni.“

„A vy jste který z nich, pane Mancuso?“

„Ani jeden, pane Suttere. Já jsem po obou rodičích pravý Říman.“

„Zajímavé. A pan Ferragamo?“

Usmál se. „Zaslechl jsem, že jeho předkové byli z Florencie. Tam

žili velice vzdělaní lidé. Proč vás to zajímá?“

„Jenom se snažím porozumět podtextu, pane Mancuso.“

„Ujišťuji vás, pane Suttere, že tu žádný podtext není.“

„Možná že ne. Řekněte mi ale něco o těchhle Neapolitánech

a Siciliánech.“

Chvíli váhal, než odpověděl. „Myslím, že by mohlo záležet na tom, kde má Bellarosova zločinecká rodina své kořeny, jestli neexistují nějaká historická nebo rodinná pouta, k nimž bychom měli přihlížet, aby bylo naše vyšetřování opravdu efektivní.“ „Aha. Takže těch skalních příslušníků jsou tři stovky a ostatních je kolem třech tisíc.“

„Ano. Spolupracovníci. Na vrcholu je Frank Bellarosa. Má svého zástupce, muže jménem Salvatore D’Alessio, alias Sally Da-da, který je manželem sestry Bellarosovy ženy. Takový jakoby švagr.

Pro tyhle lidi jsou rodinné vztahy velice důležité. Pokud nemohou

333

zjistit, zda neexistuje nějaká pokrevní spřízněnost, pokoušejí se zjistit, jestli nejsou nějak příbuzní díky sňatkům nebo nějak jinak. A když není ani jedno, ani druhé, tak si ta pouta a svazky vytvoří pomocí křtů. Znáte to, kmotři a kmotřenci. Tyto vztahy jsou pro ně důležité, protože jsou zvyklí vyžadovat a posilovat loajalitu. Loajalita a respekt jsou u nich na denním pořádku číslo jedna a dvě. Všechno ostatní jde až potom. Proto je tam neuvěřitelně obtížné mezi ně proniknout, a proto jsou už celé století tak úspěšní.“ Přikývl jsem. „A proto obyčejní WASP, jako já, jimi mohou být okouzleni nebo si je mohou romantizovat.“

„Možná.“

„Ale vy je vidíte mnohem zřetelněji, pane Mancuso.“

„Doufám, že ano.“

„Dobře, takže má svého zástupce. A kam zapadá consigliere?“ „Ten je další v řetězci velení. Jejich hierarchie je v tomhle ohledu svým způsobem unikátní. Tento zplnomocněný poradce má někdy větší moc než zástupce. On je ten, který předává instrukce kápům, kteří zase velí gangům. Proč tohle chcete vědět?“ „Prostě se snažím si udělat o svém sousedovi obrázek. A kam patří člověk jako Jack Weinstein?“ „Weinstein? Bellarosův advokát?“ „Ano. Kam patří ten?“ „No, pokud advokát není Ital, a já předpokládám, že Jack Weinstein Ital není, tak ten je tak nějak v izolaci. Ve Weinsteinově případě se jemu podařilo zlikvidovat dvě obvinění ze závažných zločinů proti Franku Bellarosovi, předtím než se Bellarosa stal bossem. A Bellarosa v tom případě může být vděčný a může Jacka Weinsteina respektovat asi tak, jako bychom si vy nebo já vážili

chirurga, který nám dvakrát zachránil život. Chápete?“

„Ano.“

„A proč se ptáte na pana Weinsteina, pane Suttere?“ „Profesionální zvědavost. A taky už mě trochu unavuje dělat ty daně.“ Mancuso se usmál, ale byl to starostlivý úsměv. „To je všechno jinak, pane Suttere,“ řekl. „Dovolte, abych vám o panu Bellarosovi řekl jeden příběh. Ono jich je hodně, ale o tomto mohu já přísahat, že je pravdivý. Ještě když byl Bellarosa kápem, zavolal si muže jménem Vito Posilico a dali si sraz ve společenském klubu 334

na Mott Street. Když pan Posilico dorazil, Frank Bellarosa objednal

kávu a oba seděli a hovořili. Potom Bellarosa obvinil Posilica z toho, že si Posilico nechal nějaké peníze z předchozího vydírání

jednoho stavebního podnikatele. Tento stavitel, shodou náhod

čestný podnikatel, zaplatil Posilicovi padesát tisíc dolarů za záruku toho, že jeho dělníci nebudou během práce na důležitém projektu stávkovat nebo něco podobného. Bellarosa si od Posilica vzal polovinu z té částky – pětadvacet tisíc dolarů –, ale teď tvrdil, že Posilico toho podnikatele obral o sto tisíc dolarů. To Posilico samozřejmě popíral a nabízel svému kápovi, že mu to může několika způsoby dokázat. Frank Bellarosa ale nechtěl, aby se ukázalo, že se zmýlil, zejména ne před ostatními lidmi. Co chtěl, bylo, aby mu Posilico prokázal úctu, aby se přiznal, aby padl na kolena a žebral o milost. Nebo, jestli stále trval na své nevině, aby to udělal tak, aby to vypadalo, že má strach. Ale Vito Posilico měl hodně velké ego, a i když se uctivě choval, svou vinu pořád popíral. Řekl dokonce. ‚Já sem toho stavitele do patnácti minut dovezu, Franku, a můžeš se ho zeptat sám.‘ Potom Posilico zvedl svůj šálek kávy, aby ho dopil, a Frank Bellarosa odněkud vytáhl olověnou trubku, kterou Posilica udeřil přes prsty, hrnek i zuby. Potom vstal a pokračoval, až tomu muži zlomil skoro všechny kosti v těle. A to byl jenom jeden příklad.“ Wow. Nechal jsem kormidlo být a opřel se zády o zábradlí. No, mohl jsem si celkem dobře představit Bellarosu, jak svírá olověnou trubku a s doutníkem v puse rozbíjí tomu muži kosti kvůli jakémusi podezření ze zpronevěry. On by Bellarosa vlastně asi zlomil Richardovi tu ruku za to, že mu chtěl odnést salát, kdybychom byli v jeho klubu místo v mém. A toto byl člověk, kterého měla ráda Susan. Sledoval jsem kormidlo, jak se otáčí sem a tam, jak sílící vítr i vodní proud unášely loď stále dál. Zlo a špatnost jsou podle mne srozumitelné pouze ve formě anekdot. Když slyšíte o muži, který zabil devět lidí, aby se dostal k moci, je to smutné, ale detailně poslouchat, jak rozbil Vito Posilicovi obličej olověnou trubkou,

z toho se člověku zvedá žaludek.

Do myšlenek mi vstoupil pan Mancuso. „Proč by se měl člověk

jako vy, sdružovat s někým jako je on?“

„Jste tu z pověření vlády, pane Mancuso, nebo abyste mi spasil

duši?“

„Obojí, pane Suttere, protože tyhle věci spolu souvisejí.“ Chvíli

335

si mne prohlížel a řekl. „Já vás sice neznám, ale vím toho o vás hodně. Vím, že jste zbožný člověk, že jste zákonů dbalý, že jste rodinný typ, úspěšný a uznávaný právník, uznávaný člen své komunity a válečný veterán. Frank Bellarosa je vředem na těle společnosti, zvrhlý zločinec a muž, jehož duše se bude v pekle smažit navěky.“ Tato poslední věc mne překvapila a musel jsem to nějak dát najevo. Odpověděl jsem. „O tom se s vámi nehádám. Pojďme k věci.“

„Rád bych vám pomohl.“ „Jak?“

„Máme soudní příkaz odposlouchávat Bellarosovy telefonáty. On to ale samozřejmě ví, a do telefonu nic neřekne, takže…“

„A slyšeli jste i mé rozhovory s ním?“

„Ano. Víme o těch daních, o stáji i o tom, že vás žádal, abyste

s ním zašel do Fox Pointu. Máte náhodou dobrý smysl pro humor.

A já jsem byl rád, když jsem zjistil, že se ho nebojíte. Tak nějak ztratil hodně ze svého sarkasmu a já jsem přemýšlel proč.“ „Myslím, že to té jeho zabedněné hlavě nedojde, pane

Mancuso.“

„Možná. No, ale my víme, že jste tam jednou v noci jeli se ženou,

a také máme samozřejmě fotografie toho, jak na nás máváte,

i fotografie, jak jdete s Bellarosou k Fox Pointu. A také víme, že jste

jeho i jeho ženu vzali do vašeho klubu a že vám to způsobilo jisté potíže s přáteli. No, a také jsme slyšeli, jak jednou s paní Bellarosovou telefonuje vaše paní a několikrát dokonce i s panem

Bellarosou.“ Chvíli mne sledoval a dodal. „Vaše žena tráví

v Alhambře hodně času. Vyrozuměli jsme, že tam maluje nějaký

obraz. Uhodl jsem?“

„Má žena je profesionální malířka. A umělci, spisovatelé a kurvy dělají pro všechny, kdo jim můžou zaplatit.“

„A právníci ne?“

„Záleží na těch penězích.“

„Ale vaše žena za ten obraz nebude od Bellarosy nic chtít.“ „A tohle víte jak?“

„Ono je tu víc věcí, o které se s vámi rád podělím, pane Suttere, pokud byste mi prokázal několik laskavostí.“ Já jsem neodpověděl.

336

„My od vás potřebujeme, abyste v Bellarosově domě rozmístil tři

nebo čtyři štěnice,“ řekl. „Jednu v jeho pracovně, jednu u vchodu,

jednu možná ve skleníku, kde jsme ho viděli hovořit s jeho kápy,

a určitě jednu v kuchyni, kde asi řeší ze svých obchodů nejvíc,

protože, je to Ital.“ Pan Maricuso nechal zablýsknout obě řady

svých Chickletek. „A co v ložnici?“

„To my neděláme. Kromě toho se tam toho stejně většinou moc neděje,“ dodal. Přešel ke mně po kymácející se lodi a uchopil mne za ramena, jako by se snažil udržet rovnováhu. „Můžeme s vámi počítat?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„No… já jsem jeho právní zástupce.“

Ustoupil o krok zpět, jako bych mu právě řekl, že mám nějakou nakažlivou chorobu. „To mluvíte vážně?“ „Ano, mluvím. Konkrétně po mně chce, abych ho zastupoval ve věci vraždy Juana Carranzy.“ Zadíval jsem se panu Mancusovi do tváře a viděl jsem, že vůbec nemá šťastný obličej. Odešel k levoboku a chvíli zamyšleně pozoroval moře. Uvědomil jsem si, že jsem udělal hrubou taktickou chybu, když jsem mu o tom řekl, protože Bellarosa chtěl, aby to zůstalo tajné až do jeho zatčení, obžaloby a projednávání kauce. Byla to ale jen malá chyba, kterých asi ještě několik udělám, protože jsem až dosud dělal hlavně daně, závěti a převody nemovitostí. A Bellarosa po mně vlastně chtěl, abych Mancusovi o Ferragamovi řekl, takže jsem vlastně klientovo tajemství neprozradil. Řekl jsem Mancusovi. „Chcete vědět, proč jsem souhlasil s tím, že ho budu zastupovat?“ Mancuso odpověděl bez toho, že by se otočil. „To se mohu jen domýšlet, pane Suttere, a kdybych se do toho pustil, řekl bych, že to nemá nic společného s penězi.“ „Ne, to nemá. Ve skutečnosti mu oplácím laskavost. Ale kromě toho věřím i tomu, že tímto konkrétním obviněním je nevinen.“ Teď se ke mně otočil. „Ano? Vy tomu věříte?“ „Kromě několika jiných důvodů mne pan Bellarosa přesvědčil, že státní návladní, pan Alphonse Ferragamo, na něj tu vraždu vykonstruoval. Vlastně ani ne vykonstruoval, ale že to nalíčil tak, aby ho zabili Kolumbijci nebo snad jeho vlastní lidé, aby si 337

s Kolumbijci udrželi mír.“ Teď jsem pana Mancusa sledoval velice pozorně. Pan Mancuso má velmi výmluvný obličej, což je u policisty nevýhoda, a teď jsem viděl, že mu toto tvrzení nepřipadá absurdní. Bellarosa měl pravdu, když mi říkal, abych se mu díval do očí, až mu budu tohle říkat. Řekl jsem Mancusovi. „Řeknu vám to, co mi řekl Bellarosa.“ Zabralo mi to asi deset minut, které jsem uzavřel takto. „Bellarosa mi řekl, že jste čestný muž. Takže pokud jste, tak mi upřímně řekněte, jestli vám to připadá pravděpodobné?“ Celou minutu se díval na palubu a potom odpověděl bez toho, že by se na mě podíval. „Státní návladní Spojených států nebude dávat v sázku svou kariéru ani svobodu kvůli osobní mstě.“ „No, já bych si to před třemi měsíci také nemyslel, ale…“ napodobil jsem italský akcent, „já sim naučel vovás, paesano s, pan Mancuso, ajá myslim pan Bellarosa vi, co v hlavě pana Ferragamo.

Capisce? “

Nevypadalo to, že bych pana Mancusa pobavil.

Vrátil jsem se k normálnímu jazyku a řekl jsem. „Zachraňte duši

pana Ferragama, pane Mancuso. Připomeňte mu, že pomsta je

hřích. A jestli z toho vycouvá on, já budu ze hry také. Řekněte mu,

ať zkusí něco jiného, než vykonstruované obvinění Franka

Bellarosy. Řekněte mu, ať hraje fér.“

Pan Mancuso neodpověděl.

Podíval jsem se na hodinky a řekl jsem. „Ukážu vám, jak se

křižuje. Napřed napněte hlavní plachtu.“

Takže jsme se vydali zpět, křižovali jsme proti větru a bojovali

s odlivem, který stále ještě probíhal. Asi po hodině, během níž jsme

neudělali žádný velký pokrok, rozmrzelý pan Mancuso navrhl.

„Nemohl byste prostě zapnout motor?“

„To bych mohl, ale plavba proti větru je velice poučná. Je to

zkouška umu a trpělivosti. A je to alegorické.“

„Je to neužitečné cvičení,“ tvrdila má posádka.

Obepluli jsme Plum Point, kde se vítr změnil a foukal

příhodnějším směrem, takže jsme postupovali rychleji. Pan Mancuso klečel na přední palubě a držel se zábradlí. Vypadal, že se mu opravdu líbí vítr v plachtách a příď, zařezávající se do vln. Upozornil jsem ho, že by si měl nasadit záchrannou vestu, nebo se alespoň uvázat lanem, ale on mě ujistil, že je vynikající plavec.

338

Zavolal jsem na něj. „A to vy jste na mě poslali ten berňák?“

Obrátil se a podíval se na mne, potom zavolal. „Ne. Ale víme

o tom.“

„To je mi jasné, že víte.“

Dodal. „Ale já jsem to nespustil, na to vám dávám své slovo.“

Snažil jsem se překřičet vítr a vodu. „No vy možná ne, ale co

když někdo od vás?“

„Ne. My s finančním úřadem nekooperujeme. Není to legální

a stejně jim nevěříme.“

„Takže mě jich nemůžete zbavit?“

„Můžeme se za vás přimluvit. Ale nemůžu vám nic slíbit.“

To ale Frank Bellarosa a pan Melzer mi zase něco slíbili. Bylo to

naprosto demoralizující a depresivní.

„Chcete, abych se za vás přimluvil?“ zavolal.

„Jistě. Řekněte jim, že chodím do kostela a že jsem dobrý

námořník.“

„To udělám. A nastrčíte tam pro mě nějaké ty štěnice?“

„To nemohu udělat.“

„Ale můžete. Jenomže napřed musíte rezignovat jako jeho

zástupce, abyste nejednal neeticky.“

Pan Mancuso si hrál na etiku. Takže jsem na něj zavolal. „Spusťte kosatku.“

„A to je co?“

„Ta plachta, co se vám plácá nad hlavou.“

Skasal kosatku, pomocnou plachtu a nakonec i hlavní plachtu

a já jsem spustil motor. Když máte na palubě nezkušenou posádku, je nejlepší vplout do přístavu s motorem, abyste se vyhnuli nějaké nemilé. příhodě, například kdybyste vrazili do nějaké ukotvené

lodi, zatímco na terase klubu budou popíjet mraky lidí.

Pluli jsme podél mola, a když pan Mancuso zkušeně chytil do

lasa úvazník, vypnul jsem motor. Zabezpečili jsme Paumanok a oba

jsme sešli do podpalubí, abychom si posbírali věci.

Pan Mancuso si nasadil kravatu a pouzdro s pistolí a řekl mi.

„Vy ale Franka Bellarosu neobhajujete jenom proto, že byste věřil,

že je nevinen touto vraždou, pane Suttere. To nemůže žádný

právník. Já si myslím, že vy si prostě zahráváte s dynamitem,

protože se vám líbí nebezpečí. Třeba plachtit v noci v bouři. Já vím,

339

že život může být nudný, pane Suttere, a chápu i to, že lidé s dostatkem peněz a času občas potřebují něco na rozproudění krve. Někteří hrají hazard, někteří závodí v autech nebo ve člunech, jiní lezou po horách nebo prožívají aférky, a někteří to dělají

všechno.“ „Naráz?“

„Ale, pane Suttere, za toto povyražení je potřeba zaplatit. Má to následky. Nebezpečí je nebezpečné.“

„To vím, pane Mancuso. Kde jste studoval práva, mohu-li se

zeptat?“

„V Georgetownu.“

„Výtečné. Mohu vám zdvojnásobit příjem, pane Mancuso? Potřebujeme nějakého katolíka. A máte dvacetiletou praxi u FBI.“ Usmál se. „Já ty roky ani nepočítám, pane Suttere. Chci jenom dodělat tuhle práci. A kdyby to mělo trvat ještě dalších dvacet let,

než zničíme mafii v New Yorku, tak tady bohdá budu i dál.“

„Zapamatujte si prosím mou nabídku. Myslel jsem ji vážně.“

„Oceňuji ten nápad. Je to pokušení. Ale rád bych vám řekl, pane

Suttere, že ďábel má spoustu pokušení, a…“

„Cože jste to řek?“

„Že ďábel má spoustu pokušení. Rozumíte tomu?“

„Ano…“

„A ctnost je tak nudná. A zdá se, že ďábel platí lépe než ctnost, ale ctnost, pane Suttere, je odměnou sama o sobě. To víte.“ „Samozřejmě, že to vím. Jsem přeci poctivý člověk. A s panem Bellarosou nedělám nic nečestného.“

Pan Mancuso si oblékl sako a do ruky vzal boty a ponožky. „Ale zaplést se s Frankem Bellarosou je neetické, nemorální

a nemoudré. Velice nemoudré.“ V té malé kajutě, v níž jsme stáli, ke mně přistoupil ještě blíže. „Poslouchejte mě, pane Suttere. Zapomeňte na to, že jsem vás žádal o nastražení odposlechu

u Bellarosy i na to, že by mohl být nevinný tímto konkrétním

obviněním. Ten chlap je zlo. Mám vás rád, pane Suttere, a tak bych vám rád dal dobrou radu. Řekněte Franku Bellarosovi, ať odejde a drží se daleko od vás i vaší ženy.“ Teď mne doopravdy popadl za paži a přiblížil obličej těsně k mému. „Já jsem hlasem pravdy a reality. Poslouchejte ten hlas. Tento muž zničí vás i vaši rodinu.

A bude to vaše vina, pane Suttere, ne jeho vina. Pro lásku Boží, 340

řekněte mu, ať vás nechá na pokoji.“ Samozřejmě že neměl naprostou pravdu, takže jsem mu řekl. „Děkuji vám. Mám vás rád, pane Mancuso. Obnovil jste mou víru v lidskost, ale už ne v cokoli jiného. O tom, co jste mi řekl, budu přemýšlet.“ Pan Mancuso se mé paže konečně pustil. „Děkuji vám za vyjížďku, pane Suttere. Přeji vám příjemný den.“ Vyšel po schůdcích nahoru a zmizel na palubě. Asi po minutě jsem jej následoval a viděl jsem ho, jak se na molu obouvá do bot. Kolem teď postávalo několik dalších lidí, kteří všichni sledovali toho muže v obleku, jenž vystoupil z mé lodi.

A pár si jich určitě myslelo, že pan Mancuso je přítelem pana Bellarosy – stejně jako John Sutter – a že Sutter a jeho společník právě naházeli do moře pár těl. Zavolal jsem ještě na Mancusa. „Ferragamo a Bellarosa patří do stejné cely. A vy a já bychom si měli ještě někdy vyjet.“ Zamával mi a zmizel za velkou, ukotvenou pětapadesátistopou lodí Allied, která by už byla dávno mou, kdybych měl navíc tři sta tisíc dolarů. Vytáhl jsem si ze skříně něco na čištění a leštil jsem mosaz do té doby, než ve slunci zářila.

Kapitola 24 Ve stejném týdnu, kdy jsme s panem Mancusem plachtili, jsem pomáhal George Allardovi vysazovat zimostráz tam, kde kdysi

stávalo střední křídlo stájí. Byla to těžká práce, kterou jsem mohl nechat udělat profesionální firmě, ale já stromy vysazuji rád,

a George je vždycky posedlý tím, aby tomu starému skrblíkovi

Stanhopeovi ušetřil alespoň pár dolarů.

Když muži pracují spolu, tak i když jsou třídně rozděleni,

vznikne mezi nimi jakési instinktivní a přirozené přátelství. I já

jsem zjistil, že se s Georgem dobře povídá, a on vypadal uvolněněji,

žertoval a dokonce se dopustil i netaktní poznámky o svém

zaměstnavateli. „Pan Stanhope,“ řekl George, „nabídl paní a mně

341

deset tisíc dolarů za to, když se vystěhujeme z domku u brány. Kdo

si asi myslí, že by se mu tu o všechno staral, kdybychom tu nebyli?“

„Pan Stanhope možná má kupce na celou usedlost,“ řekl jsem já.

„Má kupce? A koho?“

„Nevím jistě, jestli má, George, ale kdyby kupce měl, tak by pan Stanhope asi rád nabídl i prázdný dům u brány, nebo by ho možná chtěl prodat zvlášť.“ George přikývl. „No, já bych mu nechtěl být na obtíž, ale…“ „S tím si nedělejte starosti. Díval jsem se do závěti Augusta

Stanhopea a tam stojí, že vy a paní Allardová máte doživotní právo

držby. Nenechejte Williama Stanhopea, aby na vás tlačil, a jeho nabídku nepřijímejte. Protože podobný dům byste si tady nemohl pořídit za méně než dvacet tisíc dolarů ročně,“ dodal jsem. „Ach, to já vím, pane Suttere. To stejně nebyla žádná konkrétní nabídka, ale i kdyby nabídl víc, stejně bych neodešel. Je to můj

domov.“

„To je dobře. My vás u brány potřebujeme.“

Byl pěkně horký den a my jsme na muže v jeho věku pracovali

hodně těžce. Muži jsou ale v tomhle ohledu soutěživí, takže se

George snažil ukázat mi, že mi pořád ještě stačí.

V poledne jsem mu řekl. „To by prozatím stačilo. Sejdeme se tu

zase asi ve dvě hodiny.“

Odešel jsem domů na osamělý oběd, protože Susan byla pryč,

potom jsem napsal dopis sestře Emily. Když jsem se vrátil za

Georgem, našel jsem jej ležet na zemi mezi nevysázenými stromky.

Poklekl jsem vedle něj, ale nenašel jsem žádné známky života. George Allard byl mrtev. Brány Stanhope Hallu zůstaly bez hlídače. Stráž u zemřelého, uspořádaná v pohřebním ústavu v Locust Valley, byla hojně navštěvována ostatními postaršími zaměstnanci

z okolních usedlostí, s nimiž se Allardovi za ta léta seznámili.

Zajímavé je, že se ukázalo i několik starších příslušníků šlechty, dam a pánů ze zaniklého světa, kteří, když přišli vzdát poctu jednomu z nich, sami vypadali jako přízraky. Stanhopeovi se samozřejmě cítili povinováni k tomu, aby přijeli z Hilton Head. Ne že by si Georgeovu smrt přímo přáli, to samozřejmě ne, ale toto téma se v jejich soukromých hovorech určitě během let vyskytlo několikrát, a kdybyste tyto řeči někdy zaslechli, možná byste si i mysleli, že se na to těší.

342

Susanin bratr Peter, který se pořád snažil najít smysl života – tento měsíc v Acapulcu – se sem nemohl dostat, aby zde rozjímal

o smyslu smrti.

Bylo mi líto, že jsme nedokázali včas sehnat na Kubě Carolyn, ale Edward z Cocoa Beach přiletěl. Mnozí mí příbuzní z Locust Valley i z Lattingtownu se v pohřebním ústavu zastavili, protože všichni Allardovy znali a měli je rádi. Mí rodiče, podle toho, co mi řekla teta Comelie, odjeli do Evropy, takže se nikdy nedozvím, jestli by na pohřeb přijeli, a je mi to opravdu jedno, protože už jsem dávno zjistil, že všechna gesta z jejich strany jsou bezvýznamná.

Nebyl důvod k tomu, aby sem z Texasu přijela Emily, protože zase tak dobře Allardovy neznala, ale poslala mi šek, který jsem předal Ethel. Je to zvyk, když zemře starý sluha, udělat pro vdovu sbírku. Myslím si, že je to pozůstatek ze starých dob, kdy ještě služebníci neměli pojištění a sociální zabezpečení. Hodně lidí mi pro Ethel dalo peníze nebo šeky, což William Stanhope samozřejmě věděl, ale on sám s žádnými penězi nepřišel. Jsem si jistý, že si to zdůvodnil tak, že podle Augustovy poslední vůle bude ještě pořád povinen platit Ethel měsíční plat a že Ethel stále bydlí v domku u brány a že George bude navíc ještě uložen na Stanliopeově parcele na hřbitově, i když na té parcele bylo mnohém více místa, než kolik zbylo. Stanhopeů k tomu, aby je využili. Takže jako vždycky nikomu nedal nic drahocenného.

Nebyl samozřejmě důvod ani k tomu, aby se v pohřebním

ústavu zastavili Bellarosovi, ale jak jsem za ta léta vypozoroval,

Italové si nějaký pohřeb nechají ujít jen málokdy. Takže se tam

jednoho odpoledne asi na deset minut zastavili Frank s Annou,

a jejich přítomnost způsobila menší rozruch, jako by to snad byly nějaké celebrity. Bellarosovi poklekli u rakve a pokřižovali se, potom zkontrolovali květinovou výzdobu, kterou sem nechali poslat – mimochodem ji museli přinést dva lidé – a odešli. Vypadali přitom, jako by takové věci dělali často. Remsenovi se stavili v pátek pozdě odpoledne – po uzavření burzy a před šťastnou hodinkou U Potoka – ale záměrně se mi vyhýbali, ačkoli si asi minutu povídali se Susan. Člověk by si myslel, že v přítomnosti smrti se lidé přinutí k tomu, aby lépe ocenili život a v lepší perspektivě se zamysleli nad jeho smyslem. Člověk by si to myslel. Ale abych řekl pravdu, tak 343

všechny ty malé křivdy, s nimiž jsem do smuteční síně vcházel, jsem si zase odnesl ven. Takže, proč by William Stanhope nebo Lester Remsen měli být jiní? Lidé jako DePauwovi, Potterovi, Vandermeerovi a tak dále, kteří by se jako naši přátelé a sousedé mohli na chvilku zastavit, poslali namísto sebe květiny. Nechci tomu přikládat nějaký zvláštní význam, ale mohl bych. Byl jsem si jistý, že by to udělali i při mém pohřbu. Jim a Sally Rooseveltovi přišli a Jim se velice hezky choval k Ethel, protože vedle ní seděl asi hodinu a držel ji za ruku. Sally v černém vypadala dobře. Takže jsme toho krásného sobotního dopoledne, po bohoslužbě u Sv. Marka, George Allarda pohřbili. Hřbitov leží několik mil od Stanhope Hallu a je to soukromé místo beze jména, obsazené

zemřelými boháči, a ve stylu starých faraonů i několika tucty věrných sloužících (i když nikdo z nich nebyl zabit jenom kvůli pohřbu svého pána), tucty domácích zvířat a dokonce i dvou pólových poníků, z nichž jeden byl za smrt svého jezdce odpovědný. Staří boháči trvali na tom, že když byli cvoci do smrti, zůstanou jimi i na věčnosti. Jak jsem řekl, George byl pohřben na Stanhopeově parcele, což je dosti veliký kus země, a ironicky i poslední kus země, který budou Stanhopeovi na Long Islandu vlastnit.

Ke hrobu se dostavilo asi padesát lidí a obřad vedl reverend pan

Hunnings; byla zde vdova Ethel, dcera Allardových Elizabeth, její

manžel a jejich dvě děti, William a Charlotte Stanhopeovi, Susan,

Edward a já, plus ještě několik lidí, které jsem neznal.

Po cestě na hřbitov míjel pohřební průvod dům zemřelého, jak

je zvykem, a já jsem si všiml, že někdo na bránu Stanhope Hallu

zavěsil pohřební věnec, což jsem už mnoho let neviděl. Nechápu,

proč tento zvyk zanikl, protože co může být přirozenějším sdělením

světu a nezvaným hostům, že v domě někdo zemřel a že tedy ne,

dnes nechceme žádné encyklopedie ani produkty od Avonu.

„Popel popelu, prach prachu,“ řekl reverend pan Hunnings, přičemž hodil na víko rakve hrst půdy. Takto si duchovní zaslouží svůj plat. Hunnings mi ale vždycky připadal jako prvoplánový herec, který na dlouho uváděné broadwayské show flikoval svou roli kněze. Proč toho chlapa nemám rád? Možná proto, že ho mají rádi všichni ostatní. Ale George mu viděl až do žaludku.

344

Hunnings ale pronesl pěkné chvalořečení, i když jsem si všiml,

že se nikdy nezmínil o možnosti, že by nebe mohlo existovat. Nemá

smysl mluvit o místě, kde jste nikdy nebyli, a kam se nikdy nemáte

možnost dostat.

Ale stejně jsem byl jakýmsi zvráceným způsobem rád, že jsem byl poslední, kdo viděl George naživu, že jsme spolu hovořili a že zemřel při tom, co uměl nejlépe a co také nejraději dělal. O našem posledním rozhovoru jsem řekl Ethel a její dceři Elizabeth a samozřejmě jsem to trochu přikrášlil, abych jim oběma trochu ulevil. Ale George byl v podstatě v den své smrti šťastným mužem, což bylo více, než v co může doufat většina z nás. Mně osobně by nevadilo, kdybych padl mrtev k zemi na svém vlastním pozemku, pokud bych nějaký pozemek vlastnil. Ale ještě raději bych asi zemřel na své lodi na moři a rád bych byl do moře i pohřben. Strašlivě mě děsí pomyšlení, že bych umřel za svým kancelářským stolem. Kdybych si ale mohl vybrat, kdy a jak zemřít, tak bych rád zemřel jako osmdesátiletý muž, zastřelený mladým žárlivým manželem, který mne přistihl se svou pubertální manželkou.

Obřad skončil a každý z nás před cestou k autu hodil na rakev květinu.

Když už jsme se Susan skoro nastoupili do jaguára, ohlédl jsem

se zpět ke hrobu a viděl jsem, že Ethel tam stále ještě stojí.

Limuzína, kterou jsme pro ni a její rodinu najali, zrovna projížděla

těsně vedle jaguára, a já jsem řidiči pohybem naznačil, aby zastavil.

Otevřelo se zadní okno a Elizabeth mi řekla. „Máma tu chce být

chvíli sama. Řidič se pro ni později vrátí.“

„Rozumím,“ řekl jsem, ale potom jsem dodal. „Ne, vrátím se pro

ni já.“ Je jednoduché nechat profesionály, aby se s nepříjemnými

aspekty úmrtí vyrovnali sami, ale vzít na sebe něco z jejich práce,

vyžaduje jistou otrlost a silnou vůli.

Elizabeth odpověděla. „To bude velice milé, děkuji vám.

Uvidíme se v kostele.“ Jejich auto odjelo a já jsem vklouzl za volant jaguára. „Kde je Edward?“ vyzvídal jsem na Susan.

„Jede s dědečkem a s babičkou.“

„V pořádku.“ Zařadil jsem se za nějaké auto a vyjeli jsme ze

hřbitova.

V této zemi se pohřební zvyky hodně liší, i když zase u jiných

345

obřadů jsou všude stejné – například u svateb. My tady u nás, kteří chodíme ke Sv. Markovi, se většinou po pohřbu shromáždíme ve společenské místnosti kostela, kde výbor dobrých křesťanských dam připravil nějaké občerstvení a nealkoholické nápoje (i když většinou člověk potřebuje právě alkohol). Ona to není přímo párty, samozřejmě, je to spíš taková příležitost k tomu, aby se tam v dobrém zavzpomínalo na zemřelého a aby člověk ještě na pár hodin nějak zabavil truchlící. Po cestě ke kostelu jsem byl ohromen tím, že se Ethel rozhodla nejet s ostatními, jak to bylo naplánováno, ale ještě chvilku zůstat s milovaným manželem, jenom ona a George.

Susan mi řekla. „To od tebe bylo velice ohleduplné.“

„Protože jsem mimořádně ohleduplný muž,“ odpověděl jsem.

K tomu mi Susan nepřitakala, ale zeptala se mě. „Ty budeš

plakat na mém hrobě?“

Bylo mi jasné, že se ode mne očekává, že odpovím rychle

a kladně, ale musel jsem si rozmyslet. Nakonec jsem odpověděl.

„To by opravdu záleželo na okolnostech.“

„Což znamená co?“

„No, co když budeme rozvedení?“

Chvíli bylo ticho, po němž řekla. „Ale pořád bys pro mě ještě mohl plakat. Já na tvém pohřbu budu brečet, i kdybychom byli

rozvedení už kolik let.“

„To se lehko řekne. Kolik bývalých manželů jsi na pohřbech viděla? Manželství mohou, ale nemusejí trvat do té doby, než nás smrt rozdělí. Pokrevní příbuzenství ale trvá navěky.“

„Seš Ital nebo co?“ rozesmála se Susan.

„Co jsi to řekla?“ „Nic… no, ale ty jsi nedávno řekl dvěma svým pokrevným příbuzným – Mater a Pater, abych byla konkrétní –, ať jdou k čertu.“ „No, ale na můj pohřeb by stejně přišli, a já zase na jejich. Mé děti taky přijdou na můj a na tvůj pohřeb. My možná na své pohřby navzájem nepůjdeme.“

„Já na tvém budu. Máš na to mé slovo.“

Toto téma se mi nelíbilo, takže jsem je změnil. „Myslíš, že se Ethel povede v domě u brány dobře, když tam bude sama?“ „Budu se na ni chodit častěji dívat. A možná bychom ji měli

346

párkrát v týdnu pozvat na oběd.“

„To je dobrý nápad.“ Ve skutečnosti ten nápad za moc nestál,

protože já jsem nestál o Ethelinu společnost, i když mi záleželo na

její osobnosti, přestože to byla socialistka. Možná by jí bylo lépe,

kdyby bydlela se svou republikánskou dcerou, ale to si nemyslím, že by bylo možné.

Také jsem si všiml, jak na ni William Stanhope hleděl, jako by jí už bral míru na rakev. Nepochyboval jsem o tom, že mne někdy během příštích dnů odtáhne někam stranou a požádá mě, abych Ethel navrhl odchod z domku u brány. William určitě chce ten podivný dům prodat nějakým yuppíkům, úspěšným umělcům nebo komukoli jinému s romantickými sklony a se čtvrt milionem dolarů. Anebo, pokud by nějak prošel Bellarosův nápad na koupení celé usedlosti, tak jak jsem říkal Georgeovi, by William byl nejraději, kdyby všichni sloužící odešli (pokud by je samozřejmě nemohl prodat také).

Takže svého tchána přirozeně ujistím o tom, že udělám, co bude v mých silách, abych dostal Ethel pryč, ale ve skutečnosti udělám pravý opak a řeknu jí to, co jsem před několika dny řekl Georgeovi.. William Stanhope je neskutečný kokot, tak urážlivě necitlivý a sebestředný, že si snad opravdu myslí, že mne může požádat

o pomoc při vlastním zbohatnutí, a bude ode mne očekávat spolupráci (zdarma) jenom proto, že jsem si vzal jeho dceru. Pěkná svině. „Matka s otcem vypadali dobře,“ řekla Susan. „Byli opálení

a fit.“

„Bylo fajn je zase vidět.“ „Zůstanou tu ještě tak tři nebo čtyři dny.“ „Nemohli by zůstat déle?“ Úkosem se na mne podívala a já jsem si uvědomil, že jsem to asi přehnal s věrohodností. Ještě jsem Williama a jeho ženu neposlal do horoucích pekel, jak jsem si slíbil, že to udělám, ale jsem rád, že jsem to neudělal, protože bych tím jenom zničil vztahy mezi mnou a Susan.

Zajel jsem ke kostelu a Susan otevřela dveře. „Bylo to velice dojemné. Myslím to, že Ethel zůstala s manželem. Byli spolu půl století, Johne. Taková manželství už se dneska nedělají.“ „To ne. A víš, proč muži umírají dřív než jejich ženy?“

347

„Ne, proč?“

„Protože chtějí.“

„Uvidíme se později.“ Susan vystoupila a zamířila do

společenské místnosti, zatímco já jsem se vydal zpátky na hřbitov.

Pohřby jsou samozřejmě časem, kdy se člověk zamýšlí nad vlastním životem. Myslím to tak, že pokud potřebujete důkaz toho, že nejste nesmrtelní, tak ta díra v zemi je přesně ono. Takže přirozeně začnete přemýšlet o tom, jestli žijete spořádaně, a hned

potom nad tím, jak se to stalo, že zrovna vy. Chápete, jestliže nás pan Hunnings se svou kohortou nestraší plameny pekelnými

a jestliže nám přestal slibovat čtyřhvězdičkové nebe, tak koho sakra zajímá, jak žijeme na zemi? No, zajímá to mě, protože já pořád ještě věřím v dobro a zlo, a bez rozpaků vám řeknu, že věřím v pohodlné nebe. Já vím, že George v něm je, i když se o něm Hunnings zapomněl zmínit. Ale i kdybychom nemluvili o posmrtném životě, tak se lidé stejně vždycky ptají, jestli by si nemohli užít v životě trochu více srandy. Jako, že já si života užívám hodně, ale moc dobře si vzpomínám na doby, kdy to bylo doma mnohem lepší. Takže jsem

si musel zodpovědět tu prastarou otázku. Mám se přestěhovat,

nebo bude stačit vylepšit dům?

Projel jsem hřbitovní branou, a jel po stromy osázené cestě ke

Stanhopeově oddělení. Bylo zajímavé vidět, že Stanhopeové, kteří

v životě potřebovali tolik půdy, se teď všichni pohodlně vešli na

jeden akr, na němž byla ještě spousta místa pro další.

Zastavil jsem kousek od nového hrobu a všiml si, že hrobníci už jej skoro celý zaházeli. Také jsem si všiml toho, že tam nikde nevidím Ethel. Vystoupil jsem z auta a vydal se ke hrobu s úmyslem, že se

hrobníků zeptám, kde by tak mohla být. Ale potom jsem odbočil kolem jižní strany oddělení Stanhopeů, kde byla ta nejstarší sekce,

osázená bohatými mramorovými náhrobky mezi hustou vegetací.

Ethel Allardová tam stála zády ke mně, u hrobu, jehož náhrobek

nesl jméno AUGUSTUS STANHOPE.

Sekundu nebo dvě jsem ji sledoval, ale cítil jsem se, jako bych se

vloudil do soukromé chvilky. A i když to byla pravda, nevpadl jsem

tam jen tak náhodou, nějak jsem věděl, že Ethel bude tam. Myslím, že jsem měl vycouvat za keře a zavolat na ni, jako by to udělal starý

348

John Sutter, ale namísto toho jsem řekl. „Ethel, je čas jít.“ Podívala se na mne přes rameno, a bez překvapení nebo rozpaků přikývla. Ale ještě chvilku zůstala u hrobu stát a potom vzala bílou růži, kterou dosud držela v ruce, a hodila ji na hrob

Augusta Stanhopea.

Ethel se potom obrátila a šla ke mně a já jsem v jejích očích viděl slzy. Šli jsme vedle sebe k autu a ona mi řekla. „Já jsem ho

velice milovala.“

Koho? „Samozřejmě, Ethel.“

„A on velice miloval mne.“ „Tím jsem si jistý.“ Kdo?

Začala vzlykat a já jsem jí položil ruku kolem ramen. Když jsem

ji vedl do auta, složila mi hlavu na rameno. „Ale to by tak nemohlo

být,“ řekla mi. „Ne tehdy.“

Ach. Můj Bože, jak legrační my lidé jsme. Řekl jsem. „Ale je

dobré, že jste měla alespoň něco. To je lepší, než nic.“

„Pořád mi chybí.“

„To je hrozně hezké. Krásné.“ A to také bylo, i když okolnosti

byly hodně podivné, uvědomíme-li si, kde jsme se zrovna nacházeli.

A poučení z toho plynoucí, je následující. Jdi a vezmi si, protože je

později, než si myslíš.

Usadil jsem ji do auta a ke kostelu jsme dojeli bez jediného slova.

# # #

Dopoledne po pohřbu jsme s Edwardem dokončili vysazování zimostrázů. Zatímco jsme v horkém slunci kopali, nějak divně se na mě podíval, jako bych se měl snad na místě vyvrátit a zemřít. Řekl mi. „Odpočiň si, tati.“ „Já jsem ve vrcholné formě. To ty by sis měl odpočinout.“

Sedli jsme si pod kaštan, kde jsme se napili pramenité vody.

Děti o smrti moc nepřemýšlejí, což je podle mne dobře. Když se s ní ale setkají, ne vždycky se s ní vyrovnají správně, nebo ne vždy rozumějí jejímu kontextu. Některé děti nad ní pokrčí rameny, jiné jsou zbytečně ubrečené. My jsme o smrti a umírání chvíli mluvili, a i když jsme nepřišli na nic zásadního, alespoň jsme to ze sebe oba

dostali.

Edward má to štěstí, že ještě má všechny čtyři prarodiče – no dobrá, možná že štěstí není to nejvhodnější slovo –, ale v dnešní

349

době je to čím dál běžnější, protože lidé žijí déle. Pohřeb George Allarda byl ve skutečnosti prvním pohřbem, kterého se Edward zúčastnil. Carolyn ve svých devatenácti letech ještě nebyla na žádném. A myslím si, že my všichni do jisté míry věříme tomu, že smrt je v moderní americké společnosti nemoderní, takže mrtvý a rodina pozůstalých jsou svým způsobem ošizeni. Řekl jsem mu. „Smrt znamená přirozený pořádek věcí. Já bych ve světě beze smrti žít nechtěl, Edwarde. Dřív se smrti říkalo poslední odměna. A pořád jí ještě je.“ „Myslím, že ano. Ale jak je to teda, když umře dítě?“ „To se hůř chápe a těžko se s tím vyrovnává. Nemám na to žádnou odpověď.“ Ještě chvíli jsme se potom vrtali v půdě. Američtí rodiče jsou posedlí Prvním hovorem o sexu, kdy má proběhnout a co během něj mají říci. Ale myslím si, že by rodiče měli věnovat stejně tolik času i myšlenek tomu, aby své děti připravili na úmrtí někoho, koho mají rády.

Dokončili jsme výsadbu a Edward mi řekl. „Nevadilo by ti,

kdybych se zítra vrátil na Floridu?“

„Líbilo se ti tam?“

„Ano.“

„Tak se tam vrať. A co holky?“

„No… dobrý.“

„Učili tě ve zdravovědě o bezpečném a zodpovědném sexu?“

„Ano.“

„A potřeboval bys o bezpečném sexu vědět ještě něco?“

„Ne, zatím jsem rozuměl úplně všemu.“

Usmál jsem se. „A chtěl bys vědět něco o dobrém sexu?“

Zakřenil se. „Jasně. Jestli teda o něm něco víš.“

„Hej, dej si bacha, chytráku.“ Myslím, že vím, kde ten kluk vzal

svůj smysl pro humor.

Odešli jsme zpět domů, umyli se a vyjeli jsme si na koních, kdy

Edward jel na Zanzibarovi a já na Yankeem. Když jsme přejížděli

po Bellarosově pozemku, zeptal jsem se ho. „Neříkal jsi panu

Bellarosovi někdy něco o tom, že musím prodat náš letní dům,

kvůli těm daním?“

Zkoumavě se na mě podíval. „Ne. Proč bych mu to říkal?“

„Připadalo mi, že o tom ví.“

350

„Ale ne ode mne.“

Asi po minutě mu hlavou proběhla zajímavá mentální asociace a řekl mi. „Viděl jsem ten obraz, co namalovala máma. Je fakt parádní. Viděl jsi ho?“

„Ještě ne.“ Projížděli jsme se do setmění a potom jsme se v jedné rybí restauraci setkali se Susan a povečeřeli jsme spolu. Mluvili jsme

o tom uprchlém žralokovi, o té ponorce, kterou jsme viděli, a

o večeři v Buddyho doupěti, jež byla legrační i smutná současně.

Mluvili jsme o věcech, které se stanou součástí rodinné historie

tohoto léta změn, hojnosti a smrti.

Druhého dne ráno jsem Edwarda odvezl na letiště. Neviděli

jsme, že by u východu z terminálu stáli nějací lidé, ale ještě jsem

mu potřásl rukou, než prošel detektorem kovů, a sledoval jsem ho,

jak mizí v davu.

William a Charlotte Stanhopeovi se ubytovali v jedné z chatek

U Potoka a ne u nás, díky ti, Bože. William využil příležitosti pohřbu k tomu, aby si tady vyřídil pár věcí, když už je v New Yorku. Na Susanin návrh se pan Statkář ze Stanhopu sešel z Biskupem z Alhambry. Napřed se sešli v Alhambře bez mé přítomnosti,

potom se vrátili zase do Stanhope Hallu, procházeli se tam,

oťukávali se a plácli si. Já jsem u toho nebyl, ale dokáži si je představit, jak stojí v posvátném háji, vidle v rukou, ukazují si rozštěpená kopyta, dotýkají se rohy a vrtí ocasy. Ale zpět, toho večera jsme večeřeli v Locust Valley, Susan a John, William a Charlotte. William příhodně vybral italskou

restauraci, velmi dobrou restauraci, a také velice drahou. Na rozdíl

od mých rodičů má William velmi dobrý vkus co se týče výběru

restaurací. Ale vzhledem k tomu, že William je mým klientem a že

jsme chtěli pár minut mluvit i o práci, měl bych tu večeři naúčtovat firmě Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds. William s tím vyrukuje kdykoli, když je ve městě, ale má firma od něj nikdy za obchody nedostala ani pěťák, a on ani nikdy nezaplatil nic mně osobně. Takže jsem si ten účet musel zaplatit z vlastní kreditky.

Takže William začal obchodní debatu. „Johne,“ řekl, „tvůj soused nekupuje jenom dům, ale i celý pozemek. Zítra ráno sepíšeme smlouvu. Dva miliony teď, osmnáct při převodu. Sejdeme se v deset v kanceláři v Locust Valley, kde probereme detaily. On

351 pro obchody s nemovitostmi využívá Cooper a Stiles v Glen Cove.

Ty je znáš, takže se smlouvou nebudou žádné problémy. Uzavřeme to do několika týdnů. On ty peníze má, takže nemá smysl čekat. Zítra uvědomíš ty lidi přes daně, že mají nemovitost vyjmout z aukčního bloku. Dostanou své peníze do třiceti dní. To udělej jako první. A hned zavolej Coopera a Stilese a řekni jim, že zítra odpoledne mají očekávat a přečíst si smlouvu. A chci, aby svého klienta se smlouvou seznámili už druhý den. Žádné to právnické

tahání za nohu. Celé japonské impérium se vzdalo na základě jednostránkové listiny, kterou všichni podepsali za pět minut.“ A jak ty to můžeš vědět? Vždyť ty jsi rybařil na Martha’s

Vineyard! „Ano, pane.“

„A Johne, považuj to za přísně důvěrné.“

„Ano, pane.“

William pokračoval. „Myslím si, že ten idiot věří tomu, že může pozemek přerozdělit a vydělat na tom. Chci to mít hotovo dřív, než se dozví něco jiného. Ty si o tom promluvíš s Cooperem a Stilesem bez toho, že bys nějak zdůrazňoval, že nechceš, aby to říkali svému klientovi. Oni mu to neřeknou stejně, protože chtějí svou provizi.“ „Ano, pane.“ Frank Bellarosa měl tedy hodně vlastností, ale idiot nebyl určitě. „On si asi myslí, že může podplatit nebo vyhrožovat vládním úředníkům, aby ho ten pozemek nechali přerozdělit. Musí se hodně učit o tom, jak tady řešíme veřejné záležitosti.“ „Já si myslím, že on tu půdu chce koupit, aby tam mohl pohřbívat těla,“ řekl jsem.

William se na mě znechuceně podíval. Nikdy můj humor

neoceňoval, což asi je ten důvod, proč ho nenávidím.

„Bellarosovi samozřejmě připadne i ten domek u brány,“ řekl

mi. „Z té doživotní držby Allardových nebyl nijak nadšený, ale já

jsem mu řekl, že pokud udělá vdově odpovídající nabídku, odejde.

A jestli ji nedostane ven on, tak už nikdo.“ William se skoro usmál

a já jsem mu skoro vrazil pěst do držky. „Mezitím,“ dodal, „chce nechat půl milionu složených u třetí osoby, dokud nebude dům u brány uvolněn a dokud se neprokáže, že je nezatížený dluhem. Takže to zapiš do smlouvy, ale zkus prověřit, jestli nemůžeme od Ethel dostat slib, že se odstěhuje, že bychom to Bellarosovi řekli.“

„Ano pane.“ 352

Podíval se na mne a řekl. „Přišel jsem na to, proč jsi dnes večer nechtěl jít do klubu U Potoka, Johne. Tam jsi totiž předmětem vášnivých debat. A to je pro mě velice trapné.“ A bude ti to ještě trapnější, až tví přátelé zjistí, že jsi prodal Stanhope Hall Franku Bellarosovi. Řekl jsem. „Ano, pane. Je mi to

líto.“

Podíval se na mne pozorně a řekl ještě. „Rád bych ti dal jednu

radu. Nezaplétej se s tím člověkem.“

„Právě mu prodáváte Stanhope Hall,“ podotkl jsem.

Přestal jíst a jeho žluté oči se zúžily. „To byl obchod.“

„A přesně tak se s ním stýkám i já, pane. Naše společenská

setkání dojednává vaše dcera.“

To, co nastalo, lze klidně nazvat mrtvým tichem, během něhož mohla Susan říci něco v můj prospěch. Ale má žena mi skládá ten kompliment, že mne nebrání, ani za mne nemluví. Já pro ni dělám

totéž.

Ticho nakonec prolomila Charlotte Stanhopeová, která řekla. „Ubohá Ethel. Vypadala tak hrozně.“ Obrátila se ke mně. „Myslíš,

že to dokáže zvládnout, když bude sama?“

Charlotte má takový ten zpěvavý hlas, který lze snadno zaměnit s cvrlikáním. je samozřejmě dobře vychovaná a na povrchu vypadá jako milá dáma, ale v nitru je stejně zkažená jako její manžel.

„Johne? Myslíš, že to ta ubohá Ethel dokáže zvládnout sama?“

„Zeptám se jí hned, jak uplyne přiměřeně dlouhá doba,“

odpověděl jsem.

„Samozřejmě. Ten ubohý drahoušek, daleko lépe by se jí dařilo

u její dcery.“

Během jídla jsme plkali o tom či onom, nebo alespoň oni. Já jsem zvolna kypěl. William se vrátil k tématu prodeje. Mé ženě řekl. „Je mi líto, Susan, jestli ti ten prodej způsobí nějaké nesnáze. Ale muselo se to stát. A nemyslím si, že by ses měla nějak brzy obávat toho, že se tam začnou stavět domy. Až bude půdu vlastnit Bellarosa, ty i já věnujeme pět nebo deset tisíc fondu na zachování krajiny, samozřejmě anonymně, aby se o tom nedozvěděl. Ták se bude muset celé roky potácet po soudech. Ale Bellarosa mne ujistil, že

mezitím můžeš dál využívat pozemek tak, jak uznáš za vhodné, pro projížďky, zahradničení nebo procházky, jako by pořád patřil mně.

353

On vlastně v tom smyslu chce sepsat i smlouvu.“

„Je od tebe velice hezké, že jsi jej o to požádal,“ řekla Susan

Panu Starostlivému.

William se na svou dceru usmál. „Mohlo to být i horší, víš.

Alespoň ty že toho chlápka znáš. A on o tobě mluvil velice hezky.“ Udělal pauzu. „Je docela charakter. Ale není to takový ten gangster, jakého jsem čekal.“ Nemyslím si, že by William Stanhope našel nějakou chybu na člověku, který mu chce dát dvacet milionů dolarů. William byl samozřejmě tím svým zaprděným způsobem nadšený. Myslím, že to, co mě štvalo, nebyl jeho postoj ke mně ani skutečnost, že právě vydělal balík, ale to, že neuronil ani jednu slzu za to, že prodává Stanhope Hall. Dokonce i já, který jsem to místo začal nenávidět, jsem kvůli němu cítil jistou nostalgii, a to tam nebydlela má rodina po celé generace.

William stále hovořil ke své dceři. „Susan, jsem rád, že jsi

přestěhovala tu stáj…“

„Zaplatil jsem polovinu nákladů za stěhování.“

William se na mě podíval, ale potom se zase otočil k dceři

a pokračoval. „Bellarosa mi říkal, že si chce ten chrámek lásky

přestěhovat na svůj pozemek. Říkal, že na to má nějakého chlapíka,

Dominika, který ti stěhoval tu stáj…“

„Jsi šmok.“

Tak nějak legračně se na mě podíval. „Pardon?“ „Jsi naprosto bezzásadový sráč, cynický bastard, monumentální kokot a vůbec debil.“ Charlotte vydala kvokavý zvuk. Susan pokračovala v pojídání malin, zdánlivě bez jakéhokoli problému. William se pokusil něco říci, ale jediné, co ze sebe dokázal dostat, bylo. „Ty… ty… ty… ty…“ Vstal jsem a dloubl jsem Williama do hrudníku. „Za večeři zaplatíš ty, skrblíku.“ Dotkl jsem se Susaniny paže. „A ty půjdeš se mnou.“

Beze slova vstala a následovala mne ven z restaurace.

Po cestě domů se mě v autě zeptala. „Můžou oni ten chrámek vůbec přestěhovat?“ „Ano, je postavený z pilířů a překladů. Něco jako panelák. Musí se to udělat opatrně, ale je to možné, a vlastně je to jednodušší než

ta stáj.“ 354

„Zajímavé. Napadlo mě, že bych mohla chodit na nějaké kurzy stavby a architektury. To by mi víc pomohlo porozumět tomu, co kreslím, jak je to postaveno, samotné podstatě a duši stavby, víš, tak jako renesanční malíři studovali kostry a svalstvo na nich, aby

mohli malovat ty fantastické nahé postavy. Možná že tohle že to, co

mi chybí, abych se stala velkou malířkou. Co si o tom myslíš?“

„Možná máš pravdu.“

Projeli jsme branou Stanhope Hallu. Domek u brány byl temný,

protože Ethel ještě pár dní zůstane u své dcery. Susan řekla.

„George mi bude moc chybět.“

„Mně taky.“ Nezdržoval jsem se tím, že bych vystoupil z auta

a bránu zavřel, protože jsem měl v úmyslu jí zase během pěti minut

projet. Susan si toho samozřejmě všimla a celou cestu k domu

zůstala zticha. Zajel jsem s jaguárem k předním dveřím a ona se na

mě podívala.

Uplynulo několik sekund, než jsem řekl. „Já dovnitř nejdu.

Ráno se vrátím pro své věci.“

„A kam jedeš?“

„Do toho ti vážně nic není.“

Už začala z auta vystupovat, ale potom se zarazila a řekla.

„Prosím tě, dnes v noci mě neopouštěj. Ale jestli přeci, tak si vezmi

své auto.“ Usmála se a řekla. „Klíče, prosím.“

Vypnul jsem motor a podal jí klíče. Susan odemkla dveře a oba

jsme vešli do domu – já do kuchyně, abych si vzal vlastní klíče, ona

nahoru do ložnice. Když jsem se zase vydal ke dveřím, zazvonil

telefon a ona jej nahoře vzala. Slyšel jsem ji, jak říká. „Ano tati,

jsem v pořádku.“

Otevřel jsem dveře, abych odešel, a přitom jsem slyšel ještě.

„No, asi to muselo být něco, co si o tobě myslí, protože jinak by to

neřekl. John je velice pečlivý, co se týká volby slov.“

I když nemám rád tajné odposlouchávání, zastavil jsem se mezi

dveřmi a poslouchal, co bude dál. „Ne, nebude se ti omlouvat a já se nebudu omlouvat za něj,“ řekla. Potom ticho, a. „Je mi líto, že je matka rozčilená. Vlastně si myslím, že by toho John řekl ještě víc, kdyby tam nebyla.“ Zase ticho, a: „Dobrá tati, zítra si promluvíme. Ano, tati…“

Zavolal jsem nahoru. „A řekni tomu zkurvysynovi, aby si našel

jiného právníka zadarmo.“ 355

A potom jsem Susan slyšel říkat. „Počkej, tati. John právě řekl, cituji. ‚A řekni tomu zkurvysynovi, aby si našel jiného právníka zadarmo.‘ Ano…“ Zavolala na mě dolů. „Otec říká, že jsi právník

živící se mrtvolami, omyl tvého otce a že jsi nesvéprávný.“

„Tak mu řekni, že není ani z poloviny takový chlap jako jeho otec a že jeho nejlepší část stekla Augustovi po noze.“ Susan řekla. „Tati, John říká, že s tebou nesouhlasí. Dobrou noc.“ Slyšel jsem, jak zavěsila. Zavolala na mne dolů. „Dobrou noc,

Johne.“

Já jsem začal stoupat do schodů. „Potřebuji věci na spaní.“

Vešel jsem do ložnice, abych si ze skříně vzal svůj vak, a Susan,

která se musela svlékat během telefonního rozhovoru, teď ležela na

posteli, nohy měla zkřížené a četla si, úplně nahá.

No, chápete, na nahých ženách něco je, víte, a já jsem se zrovna

cítil jako vítěz, protože jsem Williamu Stanhopeovi řekl, co jsem si

o něm myslel, a teď tu ležela ta jeho hanebná dcera úplně nahá. Nějaký instinkt mi říkal, že bych ji měl znásilnit, abych své vítězství završil. Takže jsem to udělal. Vypadalo to, že se jí to líbí. A teď, opravdový primitiv by okamžitě potom odešel, aby ukázal

své opovržení nad ní i nad celým jejím klanem. Ale když já jsem byl

opravdu unavený a bylo už pozdě, takže jsem se chvíli díval na

televizi, až jsem usnul. 356

Díl pátý

„Veřejnost ať jde k čertu.“

WILLIAM HENRY VANDERBILT,

v odpovědi novinovému reportérovi, 1882

357 Kapitola 25 Navzdory mému prohlášení, že odcházím z domova, nebo

možná právě díky němu, jsme se Susan začali lépe vycházet. Oba jsme se shodli na tom, že jsem byl pod jistým finančním a profesionálním tlakem a že nám Georgeova smrt způsobila emoční trauma a že i Stanhope Hall pravděpodobně přispěl k mému výbuchu v restauraci i k tomu prohlášení, které jsem učinil při návratu domů. Ale stejně jsem Susan ujistil, že si pořád ještě myslím, že její otec je monumentální kokot. Vypadalo to, že je ochotna to nechat být.

Na konci července mi domů zavolal pan Melzer, aby mne iníormoval, že dosáhl dohody s finančním úřadem. Konkrétně. měl bych jim do šedesáti dnů zaplatit 215 000 dolarů, aby považovali pohledávku vůči mně splněnou. Pan Melzer vypadal, že je se svou prací spokojený. Řekl mi. „Tím jsem vám ušetřil 99 513 dolarů.“ „To bych vám ale dlužil kolem padesáti tisíců dolarů, pane Melzere, a já už jsem vám zaplatil dvacet tisíc. Takže, pane Melzere,

pokud využijeme prostou aritmetiku, jste mi ušetřil jen asi třicet

tisíc dolarů. Takhle jsem si to mohl zařídit i sám.“

„Ale udělal jsem pro vás jistou práci, pane Suttere.“ Odkašlal si

přímo do sluchátka. „A byla tu ještě ta věc s obviněním z trestného

činu. To samotné má hodnotu…“

„Sejměte je ještě o dalších deset tisíc, nebo se s provizí rozlučte.“

„Ale…“

Zavěsil jsem. Po přiměřené pauze, deset minut nebo tak nějak,

mi pan Melzer zavolal znovu. „Chtějí dvě stě deset tisíc dolarů,

pane Suttere. A je to to nejlepší, co pro vás mohu udělat. Těch pět

tisíc pro vás seženu. Když zvážíte, že ještě pořád proti vám mohou

vznést obvinění, domnívám se, že tuto nabídku přijmete.“

„Nikdy jsem nepochopil, pane Melzere, proč se berňák a mafie

ještě nespojily dohromady.“

Pan Melzer se zachechtal a odpověděl. „Profesionální žárlivost.“

Dodal. „Dokážete jim vystavit šek do šedesáti dnů?“

358

„Ano.“

„Fajn. Já ten šek osobně doručím na finanční úřad a dohlédnu na to, aby byl řádně zaúčtován. To je součást mých služeb.“ Podtext té věty nebyl příliš rafinovaný. „A domnívám se, že byste si ve stejný den rád vyzvedl i váš šek,“ řekl jsem.

„To by mi velice vyhovovalo.“

„Dobrá. Zavolejte mi za třicet dní.“

„Fajn a děkuji vám, pane Suttere. Bylo mi potěšením pracovat

s člověkem takového charakteru.“

Já jsem totéž říci nemohl, takže jsem řekl. „Bylo to poučné.“

„Tím jen násobíte mé potěšení.“

„Mimochodem, pane Melzere, nezaslechl jste náhodou něco

o tom, jak se berňák dostal zrovna k tomuto přehlédnutí z mé

strany?“

„Zrovna na tuhle otázku jsem se pokoušel zjistit odpověď. Nedostalo se mi žádné přímé odpovědi, ale mohu vás ujistit, že to nebylo náhodné prověřování vašich daňových přiznání za uplynulá

léta.“

„Mohu se tedy domnívat, že se někdo rozhodl dělat mi

problémy?“

„Pane Suttere, říkal jsem vám přeci, že na finančním úřadě

nejste příliš populární.“

„Ale tam mě nemají rádi už od té doby, co jsem je před dvaceti

lety začal porážet na jejich domácím hřišti. Proč by se měli na mé

daně zaměřovat zrovna teď?“

„Ach, já myslím, že o tomto vašem opomenutí věděli už roky,

pane Suttere.

Jenomže asi chtěli, aby se nahromadily úroky a penále.“ „Aha.“ Tomu se mi ale nějak nechtělo věřit, dokonce ani v souvislosti s FÚ. Tam jsou velice nevybíraví, ale obecně jsou

poctiví a zacházejí i tak daleko, že vám vrátí peníze, o nichž jste ani

nevěděli, že je to přeplatek daně.

„No ale,“ pokračoval pan Melzer, „já bych se tím na vašem místě

nezabýval. Nebo mne budete brzy potřebovat zase,“ dodal.

„Pane Melzere, já vás už nebudu potřebovat nikdy. A ani mi

nenažene strach žádná akce mé vlády. Jestliže se mi potvrdí, že si

mě vybrali kvůli stíhání účelově, zcela jistě se tím budu zabývat

i nadále.“ 359

Pan Melzer nechal uplynout několik okamžiků, než řekl. „Pane

Suttere, mohu-li být neomalený, tak lidé vašeho typu už skoro

vyhynuli. Smiřte se se ztrátou, spolkněte svou pýchu a užívejte si života, příteli. Nic dobrého nevzejde z toho, když na sebe sešlete síly mnohem mocnější, než jste vy.“

„Já rád bojuji v dobrém boji.“

„Jak si přejete.“ Dodal. „Ale mimochodem, ještě pořád bych vás někdy požádal o vaši profesionální radu, mohu-li. Vaše práce pro mne by samozřejmě byla přísně důvěrná.“ „Ještě lépe by bylo, kdyby nebyla vůbec žádná. Dobrý den.“ Velké věci se vždycky odehrávají současně, všimli jste si toho? Hned druhý den, kdy jsem se čistě náhodou ukázal ve své wallstreetské kanceláři, jsem měl telefon. Byl to pan Weber, realitní agent z East Hamptonu, který mne informoval, že má dobré zprávy.

Ve skutečnosti měl nabídku na můj letní dům ve výši 390 000 dolarů. „To ale vůbec nejsou dobré zprávy,“ informoval jsem ho

zase já.

„Pane Suttere, trh se rozpadl. Toto je jediná vážná nabídka,

kterou jsem dostal, a ten chlapík se stejně ještě rozhlíží v okolí po

jiných domech.“

„Zavolám vám.“ Potom jsem zatelefonoval jiným realitním

agentům, kteří měli můj dům na seznamu, a vyslechl jsem si plný

pytel špatných zpráv a omluv. Zavolal jsem Susan, protože je spolumajitelkou domu, ale jako obvykle nebyla doma. Tahle ženská

by potřebovala pager, autotelefon, CB vysílačku na koně a kravský zvonec. Zavolal jsem tedy zpět Weberovi. Rozdíl mezi nabídkou a poptávkou jsem vydělil dvěma. „Řekněte mu o čtyři sta čtyřicet pět tisíc.“

„Pokusím se.“

Pan Weber mi zavolal asi za půl hodiny a podivil bych se, kdyby ten klient neseděl zrovna v, jeho kanceláři. Weber řekl. „Tak ten potenciální zákazník také ten rozdíl vydělil dvěma a jeho poslední nabídka je 417 500 dolarů. Navrhuji, abyste to přijal, pane Suttere,

protože…“

„Trh s domy je měkký, léto už odeznívá a trh s akciemi dnes

poklesl o šestnáct a čtvrt bodu. Děkuji vám, pane Webere.“

„Jen jsem chtěl, abyste znal všechna fakta.“

Pan Weber už teď asi cítil svou provizi, o níž jsem předpokládal,

360

že bude-li šestiprocentní, dostane se k nějakým pětadvaceti tisícům dolarů. Řekl jsem mu. „Já chci pro sebe čtyři a čtvrt sta, takže mi

ten rozdíl dejte ze své provize.“

V telefonu zavládlo ticho, jak si pan Weber, který asi cítil

žebírka, asi uvědomil, že mu nabízím buďto kost od bifteku, nebo nic. Odkašlal si přesně tak, jako předtím pan Melzer a řekl. „No, to

by bylo proveditelné.“

„Tak do toho.“ Normálně bych byl při jednání s realitní agenturou agresivnější a s finančákem taky. Neměl jsem ale příliš síly, ze které bych mohl čerpat. Ve skutečnosti, což pan Weber nevěděl, jsem neměl vůbec žádnou, a běžel mi čas. Pan Weber mi řekl. „Je to hotovo. Řekl jsem vám, že ten kupec by se rád nastěhoval co nejdříve? Ne? Takže on by rád. Chtěl by dům užívat po celý srpen. Nabízí vám stovku denně, až do uzavření smlouvy. Vím, že byste teď v sezoně mohl dostat víc, ale je to součást dohody, takže navrhuji…“

„Ale nejmenuje se Melzer, že ne?“

„Ne, jmenuje se Carleton. Doktor Carleton. Je to psychiatr

z města. Park Avenué. V srpnu pacienty neberou, víte, a on má

ženu a dvě děti, takže by chtěl…“

„Má rodina chtěla v srpnu ještě v domě pobýt, pane Webere.“

„Je to jeho podmínka, pane Suttere. Trvá na tom.“

„No, v tom případě bych si měl na léto vymyslet nějaké jiné plány, že ano? Možná pojedu na městskou skládku a budu zabíjet krysy pohrabáčem.“

„No, já bych vám tady mohl najít nějaký jiný pronájem.“ „Nechte to tak. Udělejte to podle sebe a tak, jak chce doktor

Carleton.“

„Ano, pane. Doktoru Carletonovi se dům opravdu líbí. Nábytek

také.“

„Kolik?“

„Deset navrch. V hotovosti.“

„Fajn. A viděl v pokojíku ten obraz mé ženy a dětí?“

Pan Weber se zachechtal. Uzavírat smlouvy bylo prima. Řekl

jsem mu. „Jestli se tenhle chlápek ale pokouší najít si levný letní

pronájem, tak si jeho koule pověsím nad krb.“

„Pane?“

„Ať složí jednoprocentní zálohu, hned. Dnes. A smlouvu chci

361 podepsat do týdne.“ „Do týdne? Ale…“ „Odfaxuji vám smlouvu dnes odpoledne. Musíte toho chlapa

popohnat, pane Webere. Kdyby byly nějaké problémy, okamžitě mi

dejte vědět.“

„Ano, pane. Nemáte zájem o nějakou jinou nemovitost tady na

východě?“ zeptal se.

„Co máte na východ od Montauk Pointu?“

„Oceán.“

„Kolik?“

„Je to zadarmo, pane Suttere.“

„Tak to beru.“ Zavěsil jsem. Madonn‘, když se něco posere, tak se to posere. No, na mizině můžu být klidně i dnes, pomyslel jsem si. To není špatné na chlapa, který má teprve po čtyřicítce. Odpoledne jsem nastoupil do vlaku domů a setkal jsem se se Susan u McGladea, protože večeři jsme si naplánovali už ráno. Vysvětlil jsem jí, na čem jsme se dohodli, a řekl jsem. „Pokoušel jsem se ti dovolat, abys mi to schválila.“ Což bylo víc, než udělal Frank Bellarosa, když kupoval Alhambru bez toho, že by o tom své

ženě řekl. Susan ten prodej evidentně nezajímal. U žen ale nikdy nevíte. Rád bych parafrázoval to, co řekl Churchill o Němcích. „Ženy vám buďto leží u nohou, nebo vám jdou po krku.“ Vytáhl jsem kalkulačku a během třetího ginu s tonikem jsem se pustil do výpočtů. „Takže když zaplatíme berňáku, Melzerovi, provizi realitce, stávající hypotéku a zatraceně jistě si odložíme stranou peníze na daň z kapitálových zisků, protože už žádný dům kupovat nebudeme, a přidáme k tomu deset tisíc za nábytek a asi tak tři tisíce za nájem, ale odečteme od toho daň jako by to byly příjmy, abychom to měli posichrované… a máme tu taky nějaké výdaje v hotovosti…“

Susan zívla. Bohatí se při řečech o penězích nudí. Načmáral jsem na svou rozetku několik čísel. „No, myslím, že jsme vydělali třiadevadesát babek.“ Chvíli jsem přemýšlel a řekl jsem. „A půl milionu předpokládaných dolarů je v prdeli.“ Podíval jsem se na Susan. „Co bude vláda se všemi těmi penězi dělat?“ „Mohli bychom si objednat večeři?“ „Nemůžu si to dovolit. Já budu pít.“ Znovu jsem si začal 362

pohrávat s čísly, ale pořád jsem si ještě nemohl dovolit pořádné

jídlo, takže jsem si objednal další gin s tonikem.

Susan mi řekla. „Jo, a mimochodem, započítal jsi do toho těch

dvacet tisíc dolarů, které mi dlužíš?“

Podíval jsem se na ni. „Promiňte, paní Sutterová, ale to byla

společná odpovědnost.“

„No, to já vím, Johne. Ale nebyla to má vina.“

Pochopte, prosím, že tahle žena potřebuje dvacet tisíc dolarů asi

tolik, jako já potřebuji stěhovat další stáj. Odkašlal jsem si tak, jak

jsem se to naučil u pánů Melzera a Webera. „Proč to sem taháš?“

„Mí právní zástupci chtějí vědět…“

„Tvůj otec.“

„Dobrá… Víš, mě ty peníze opravdu nezajímají. Ale nebylo by

dobré, kdyby se z toho stal zvyk. Víš, jako míchat dohromady naše aktiva.“

„Teď jsme zamíchali s mými aktivy. Podívej, Susan, buď si jistá tím, že na tvá aktiva si nedělám žádné nároky, i když jsme je občas spojovali. Máš velice přesnou manželskou smlouvu. A já jsem právník. Věř mi.“ „Já ti věřím, Johne, ale… Já ty peníze opravdu nepotřebuji, ale potřebuji nějaký dlužní úpis. Tohle mi říkal… mí právníci.“

„Dobrá.“ Napsal jsem na rozetku uznání závazku na 20 000

dolarů, podepsal jsem ji a datoval, a podal jsem jí ji přes stůl. „Je to platné. Jenom ignoruj ty věty o obědech, večeřích a koktejlech,

steacích a kotletách.“

„Nemusíš být tak nedůtklivý. Jsi právník, takže chápeš…“

„Chápu to, že jsem tvému otci dával právní rady zdarma skoro

dvacet let. Chápu i to, že jsem zaplatil polovinu nákladů za

stěhování tvé stáje…“

„Ale je v ní i tvůj kůň.“

„Ale já toho blbýho koně nechci. Chystám se z něj udělat klíh.“

„To je ale hnusné, co jsi teď řekl. A mimochodem, tu loď jsi

koupil taky jen na své jméno.“

„Ten šek byl taky jenom na mé jméno, lady.“

„No dobrá… nechtěla jsem to vytahovat, ale… nikdy jsi

nezaplatil hypotéku nebo nájem, od té doby co jsme se vzali.“

„A co jsi pro ten dům udělala ty, kromě toho, že jsi se narodila se stříbrnou lžičkou v prdeli?“

363

„Prosím tě, Johne, nebuď hrubý. Podívej, já nechci mluvit

o penězích. Nechejme toho, ano? Prosím.“

„Ne, ne, ne. Nenechávejme toho. Užijme si naši opravdu první

a hodně prošlou bitvu o peníze.“

„Ne tak nahlas, prosím.“

Já jsem hlas mohl snížit nebo zvýšit, ale spustil jukebox

a všichni, kdo do té doby poslouchali nás, teď museli poslouchat

Franka Sinatru, jak zpívá „My Way“. Vynikající song. Myslím si, že

ten chlap na konci baru to pustil pro mě. Ukázal jsem mu zdvižený

palec.

„To je hodně ošklivé,“ řekla Susan. „Nejsem na to zvyklá.“ „Omlouvám se za to, že jsem se přestal ovládat,“ řekl jsem lady Stanhopeové. „Máš vlastně pravdu. Ulož si prosím to uznání závazku do kabelky a já ti tu půjčku splatím ihned, jak budu moci. Ale potřebuji pár dní.“ Teď vypadala, že jsem ji uvedl do rozpaků. „Zapomeň na to. Vážně.“ Roztrhala dlužní úpis. „Já ničemu z toho nerozumím.“ „V tom případě si v budoucnosti nech mé i své záležitosti pro sebe a nic z toho nekonzultuj se svým otcem. Rozhodně ti doporučuji, aby sis našla osobního právníka, který nemá co do činění s tvým otcem nebo tvými správci majetku. A já se s tímto zástupcem budu spojovat při řešení všech budoucích záležitostí.“ Včetně manželských. „A měj prosím na paměti, že v dobrém i ve zlém, jsem tvůj manžel.“ Teď už byla doopravdy červená a bylo vidět, že váhá mezi mýma nohama a krkem. Nakonec řekla. „Dobrá Johne,“ a zvedla menu tak, že jsem jí neviděl do tváře.

Už jsem vám říkal o jejích rudých vlasech a také vím, že se pořád nemůže rozhodnout mezi svým dobrým vychováním a špatnými geny. Myslím si, že čistě z bezpečnostních důvodů jsem měl z jejího dosahu odstranit nože na steaky, ale to už by možná bylo přehnané. Já jsem samozřejmě ještě byl pořádně rozehřátý, takže jsem musel vytáhnout poslední trumf. Řekl jsem. „Vůbec se mi nelíbilo, jak ti tvůj otec tehdy volal domů, aby se přesvědčil, že jsi v pořádku. To si snad myslí, že tě biju?“ Vzhlédla ke mně od jídelního lístku. „Samozřejmě že ne. To bylo od něj hloupé.“ Dodala. „On je na tebe opravdu velice rozzlobený.“ „Proč? Protože jsem ho vyšplouchl s tím účtem za večeři?“

364

„Johne… to, co jsi řekl, bylo trochu moc silné. Ale… požádal mě,

abych ti řekla, že by od tebe přijal jakoukoli omluvu.“

Spráskl jsem ruce. „Jaký to velkorysý muž! Jaká překrásná

lidská bytost!“ Vytřel jsem si z oka slzu.

Píseň skončila a my jsme zase měli své publikum.

Susan se ke mně naklonila přes stůl a řekla mi. „Změnil jsi se,

víš o tom?“ „A co ty, Susan?“

Pokrčila rameny a zase se vrátila k četbě menu, ale potom ke mně zase vzhlédla. „Johne, když se mu omluvíš, nebude to tak napjaté. Pro nás pro všechny. I když to tak nebudeš cítit. Udělej to

pro mne, prosím.“

Byly doby, a není to tak dávno, kdy bych to byl udělal. Ta doba už ale byla pryč, a já jsem si ani nepřál, aby se zase vrátila. Odpověděl jsem. „Nebudu říkat něco, co nemyslím vážně. Nebudu se plazit před tebou ani před nikým jiným. Jediná věc, které lituji, je to, že jsem ho nepopadl za kravatu a nevrazil mu obličej do toho tvarohového koláče.“

„Jsi ale opravdu zlý, víš o tom?“

„Ale ne, zlost je pomíjivá. Já toho bastarda nenávidím.“

„Johne! Je to můj otec!“

„Na to bych nesázel.“

Takže jsem povečeřel sám. Ale napadlo mě, že bych si na to měl začít zvykat. Jednou mě ty moje pohotové vtípky přivedou do maléru. Aha, vlastně se už stalo.

Kapitola 26

To ke mně přišel do kanceláře jeden postarší manželský pár, který oznámil, že spolu už přes padesát let nevycházejí a že by se rádi nechali rozvést. Vypadali tak na devadesát let – zastavte mě, jestli jsem vám to už říkal – a já se jich zeptal. „Promiňte, že se ptám, ale proč jste s tím rozvodem čekali tak dlouho?“ A ten starý gentleman odpověděl. „Čekali jsme, až děti umřou.“

365

A jsou chvíle, kdy se i já cítím přesně stejně. Se Susan jsme se už zase smířili a já jsem se omluvil za to, že jsem zpochybňoval jejího otce, i za to, že jsem naznačoval, že její matka byla kurva. A dokonce i když Charlotte kdysi měla pěkně horké kalhotky, v čem je rozdíl? Pořád ale ještě zůstávala otevřená otázka, zda její otec byl nebo nebyl monumentální kokot. Já jsem upřímně věřil tomu, že byl, plus ještě něco navrch. No, popravdě jsem si připravil ještě několik dalších charakteristik pro případ, že bychom se ještě někdy potkali. Susan samozřejmě věděla, že on kokot je, a proto na mě nebyla šíleně nasraná, ale William byl její otec. Asi. Ale – pořád jsem ještě zadarmo bydlel v Susanině domě a zase jsme spolu mluvili, i když ne v celých nebo souvislých větách. V pondělí večer jsem chodíval brzy spát, jak mi to pan Bellarosa navrhoval, a v úterý jsem vstával časně, abych se u něj stavil na kafe. Susan se mne na ta dvě časná úterní vstávání a pěší výlety do Alhambry neptala a podle klientových instrukcí jsem jí o blížícím se

zatčení neříkal. FBI už samozřejmě věděla, že jsem obhájce Franka Bellarosy, ale můj klient nechtěl, aby věděli, že některé úterní ráno očekáváme jejich návštěvu. Takže proto jsem musel obejít náš dům a přijít k Alhambře zezadu, aby mne neviděli ze svého stanoviště u DePauwů. Na Allena DePauwa jsem několikrát náhodou narazil ve městě a on s přesně tím nedostatkem mravní odvahy, která je vlastní všem fízlům, práskačům a čmuchalům na celém světě, namísto toho, aby mne ignoroval, pozdravil mne tak, jako bychom byli

pořád přátelé. Při poslední příležitosti, když jsme se potkali v železářství, jsem vyzvídal. „A ty věříš své ženě, když je tam sama s těmi chlapy jak je den dlouhý? Nebo nejezdíš obchodně do

Chicaga?“

Namísto toho, aby mne ignoroval, chladně odpověděl. „Mají za

mým domem maringotku.“

„No tak, Allene, vsadím se, že když jsi pryč, chodí si dovnitř půjčovat mlíko.“ „To není moc legrační, Johne. Já dělám to, o čem si myslím, že

je to správné.“ Zaplatil za své mazání na kulomet, nebo co to kupoval, a zmizel.

No, možná že opravdu dělal to, o čem si myslel, že je dobré.

366

A možná že to bylo dobré. Ale také jsem věděl, že on je jedním z těch lidí v klubu, kteří anonymně žádali mé vyloučení. Ale co se týče těch časných úterních rán, tak i kdyby si pro Franka Bellarosu přišli nějaký jiný den, já jsem byl každé ráno připraven vyskočit z postele a rychle dojet do Alhambry. Opravdu

velice vzrušující.

To už byl začátek srpna, kdy jsem měl být v East Hamptonu. Ale v mém domě byl doktor Carleton, ať už to byl kdo chtěl, dával si nohy na můj stůl, užíval si eastendského léta i ctihodnosti

šindelového domu z osmnáctého století. Já jsem s tím panem

psychiatrem jednou hovořil po telefonu, abychom se už za ten dům vyrovnali, a on se mě zeptal. „A co vás tak žene do toho převodu,

jestli se smím zeptat?“

„Má matka si pořád půjčuje z mého prasátka, ale nikdy tam nic nevrátí. Je to trošku složitější, Docu. Příští týden, okay?“ Takže jsem si sjednal schůzku na východě, protože jsem potřeboval ty peníze pro ty federály, ale ti druzí federálové přes ulici chtěli sejmout mého klienta, a já jsem tu musel kvůli tomu zůstat. Bylo hodně těžké uvěřit tomu, že ještě v březnu jsem měl bezpečný a předvídatelný život, přerušovaný jen tu a tam něčím rozvodem, odhalením něčí nevěry nebo sem tam smrtí. Největším problémem tehdy byla nuda.

Den po bitvě u McGladea jsem zavolal Lesteru Remsenovi a řekl

jsem mu. „Prodej nějaký humus nebo něco za dvacet tisíc dolarů

a šek pošli mé sekretářce do Locust Valley.“

„Není vhodná doba na to, abys prodával to, co máš,“ odpověděl.

„Když počkáš, dostaneš víc, takže vydrž, jestli můžeš.“

„Lestere, já jsem ten Wall Street Journal četl taky. Udělej, co

říkám, prosím.“

„Já jsem ti vlastně chtěl taky telefonovat. Máš tu marginální

požadavky…“ „Kolik?“

„Asi pět. Chceš, abych ti řekl přesnou sumu, abys mi mohl poslat šek? Nebo jestli máš trošku problém s penězi, Johne, tak můžu prostě prodat těch akcií víc, abych je uspokojil.“

„Prodej, co budeš muset.“

„Okay. Tvé portfolio je poněkud nestabilní.“

Takhle se na Wall Streetu říká. „Provedl jste několik stupidních

367

investic.“ S Lesterem se známe už hodně dlouho a hovoříme spolu, dokonce i když spolu nemluvíme. O akciích tedy určitě. Uvědomil

jsem si, že nemám rád cenné papíry ani Lestera. „Prodej všechno. Hned.“

„Všechno? Proč? Trh je slabý. Ale v září se zlepší…“ „Už spolu o akciích mluvíme dvacet let. Nenudí tě to?“

„Ne.“

„Mě ano. A víš co, Lestere, kdybych posledních dvacet let strávil hledáním pokladu kapitána Kida, přišel bych o míň peněz.“

„To je nesmysl.“

„Zruš můj účet,“ řekl jsem a zavěsil.

Ale co, bylo šest ráno prvního úterka v srpnu, a já jsem přemítal

o tom a onom. Ve skutečnosti bych ve svém letním domě nemohl být, ani kdyby v něm nebyl doktor Carleton, protože můj klient si přál, abych byl po ruce. Myslím, že bych se mohl i nastěhovat do Alhambry, abych byl úplně po ruce, ale zase si nemyslím, že by don chtěl, abych se tam motal, zatímco on bude uzavírat obchody a stýkat se se známými zločinci. A rozhodně jsem ničeho takového ani nechtěl být svědkem.

Takže toho zataženého úterního rána jsem vyšel ze Susanina

domu a vydal se na přespolní pochod v pěkném obleku a s velkou aktovkou, do níž uložím pět milionů dolarů a převoditelný majetek, určený ke kauci. Jednou večer jsem tento majetek v Bellarosově domě prozkoumal, abych se s ním seznámil a ověřil jej. Takže jsem zahlédl malý kousek donova impéria. Většina z toho, co jsem viděl, byly majetkové listiny, které by soud přijal. Byly tam také nějaké dluhopisy na doručitele a jiné maličkosti, dohromady tak za čtyři miliony, což by stačilo i na tu největší kauci. Ale pro jistotu měl Bellarosa v kuchyňském stole i nákupní pytlík, napěchovaný milionem dolaru v hotovosti.

Tento třetí výlet do Alhambry jsem vykonával stejně jako v jiných týdnech, ptáci zpívali a vzduch byl chladný. Na otevřeném prostranství mezi našimi domy seděla přízemní mlha asi do výše ramen, což bylo svým způsobem strašidelné a připadalo mi to, jako

bych se ve svém obleku od Brooks Brothers a s aktovkou odebíral

do nebe bílých anglosaských protestantů.

Došel jsem k bazénku, kde na sebe pořád zíraly sochy Marie

368

a Neptuna, a z mlhy se vyloupla jakási postava, která ke mně zamířila. Byl to Anthony, který byl na procházce s pitbullem. Zaštěkal na mě. Ten pes, tedy. Anthony řekl. „Bréáno, pane ‚Stere.“ Asi měl dobrou náladu. „Dobré jitro, Anthony. Jak se má don

dnes ráno?“

„Čekáás. Doedu ás.“ „Já půjdu klidně i sám, děkuji.“ Pokračoval jsem po cestě k domu. Anthony je vlastně celkem milý, když se s ním seznámíte. Došel jsem k hlavní budově a všiml jsem si, že bezpečnostní světla stále ještě svítí. Přešel jsem velké patio a zatahal za řetěz zvonku. Přes sklo jsem viděl Vinnieho, jak zdvořile zasunuje pistoli do pouzdra, když mne poznal. „Pojďte dál, advokáte. Šéf vás očekává.“

Vešel jsem do domu na konci atria, a zatímco jsem ten ohromný

prostor přecházel, všiml jsem si Lennyho, sedícího v proutěném křesle poblíž jednoho ze sloupů, a pijícího kávu. I on měl, stejně jako Vinnie, kvalitní oblek, protože očekával návštěvu a předpokládal i výlet na Manhattan. Když jsem se blížil, Lenny vstal a zamumlal něco na pozdrav, což jsem ho nechal zopakovat srozumitelněji. Byla to legrace. Sám jsem potom prošel ztemnělým domem, jídelnou, ranním pokojem, komorníkovou přípravnou a nakonec jsem vešel do kuchyně, která voněla čerstvou kávou. Kuchyň byla samozřejmě úplně předělaná a don mi přesně vypočítal, kolik ho stál import asi půl míle italských obkladů, půl akru italských podlahových dlaždic a mramorových stolních desek.

Je snad jasné, že spotřebiče byly americké.

Don seděl v čele obdélníkového kuchyňského stolu a četl noviny.

Na sobě měl modrý, hedvábný proužkovaný oblek, světlemodrou

košili, která je pro televizi vhodnější než bílá, a burgundskou

kravatu a kapesník shodné barvy. Novináři ho překřtili na dona

Dandyho, a já jsem už věděl proč.

Bellarosa se na mne podíval. „Sedni si, sedni.“ Pokynul k židli

a já jsem si sedl po jeho pravici, poblíž čela stolu. Zatímco si pořád četl noviny, nalil mi kávu. Upíjel jsem černou kávu. Měl jsem podezření, že v tradičním italském domě nikdy nenajdete žádný kulatý stůl, protože ten patří tam, kde jsou si všichni rovni. Kdežto obdélníkový stůl má čelo,

369

v němž sedává patriarcha. No, a tak jsem tedy byl tady, sedíce po

jeho pravici a přemýšlel jsem o tom, jestli to má nějaký význam,

nebo jestli si ty jeho věci neberu nějak moc.

Podíval se na mne přes okraj novin „Tak co, advokáte, je tohle to

ráno?“

„Doufám že ano. Nerad vstávám takhle brzy.“

Zasmál se. „Jó? Ty to nerad. Ale ty nejsi ten, kdo půjde do

vězení.“

Ale já také nejsem ten, kdo třicet let porušuje zákony.

Odložil noviny. „Já říkám, že to bude dneska. Velká porota se

sešla před třemi týdny. To je na vraždu dost dlouho. Ti kokoti

z RICO tě můžou otravovat rok, vrtat se ti v obchodech a zkoušet,

kolik toho máš a co jsi zač. Ale vražda je jednoduchá.“

„To je pravda.“

„Hele, padesát babek na to, že je to dneska.“

„Jdu do toho.“

„Jó, já vím, na co myslíš. Ty si myslíš, že mě oni neobviní. Myslíš si, že jsi to s Mancusem vyřešil.“ „To jsem nikdy neřekl. Já jsem řekl, že jsem mu řekl to, oč jsi mě požádal, abych mu řekl – to o Ferragamovi. A vím, že Mancuso je ten typ člověka, který to zase řekl Ferragamovi a možná i svým nadřízeným. Ale nevím, co z toho vzejde.“ „Tak já ti řeknu, co z toho vzejde. Nic. Protože ten pytel sraček Ferragamo se nechystá vycouvat po tom, co to dotlačil až k velké porotě. To by vypadal jako opravdový gavone. Ale jsem rád, že jsi mluvil s Mancusem. Ferragamo teď ví, že Bellarosa ví.“ Bellarosa pokračoval. „Možná jsi mu ale neměl říkat, že jsi můj právní zástupce.“

„A jak jsem tě před ním mohl hájit, kdybych tě nezastupoval?“

Pokrčil rameny. „No to já nevím. Ale možná, že kdybys mu

neřekl nic, byl by k tobě otevřenější.“

„To by bylo neetické a nelegální, Franku. Chceš nečestného

právníka nebo skautíka?“

Usmál se. „Okay, budeme hrát podle tebe a na přímo.“ „Já sám hraju na přímo.“

„No jo.“

Chvíli jsme pili kávu a don se se mnou podělil o noviny. Byly to Daily News, vydání z toho rána, které mu někdo musel snad

370

přivézt přímo z tiskařského lisu na Brooklynu. Prolétl jsem úvodníky, ale nebyla tam žádná včasná výstraha, žádné prohlášení pana Ferragama o chystaném zatčení. „Tady o tom nic nepíšou,“ řekl jsem. „Jó. Ten pytel sraček není zase tak blbý. Já mám své lidi v novinách i v televizi a on to ví. Musí čekat až na buldočí vydání, to je to půlnoční. A to dostaneme. Ten šulín sice miluje noviny, ale televizi má radši. Chceš něco k jídlu?“

„Ne, díky.“

„Jsi si jistý? Zavolám Filomenu, no tak. Dej si něco. Bude to

dlouhé dopoledne. Najez se.“

„Já opravdu nemám hlad. Vážně.“ Však víte, jak jsou na tom

tihle lidé s jídlem, a oni se opravdu naštvou, když jídlo odmítáte,

ale zase jsou šťastni, když jíte. Proč jim na tom tak záleží, to už je

nad mé chápání.

Bellarosa mi ukázal tlustou obálku na stole. „Tady je zboží.“

„Jo.“ Uložil jsem obálku, obsahující majetkové listiny a to

ostatní, do aktovky. Bellarosa zpod stolu vytáhl velký nákupní

pytlík. Bylo v něm sto balíčků se stodolarovými bankovkami, sto bankovek v každém balíčku, což dohromady dávalo jeden milion dolarů. Takhle uloženo to vypadalo dobře. „Ne že po cestě k soudu podlehneš pokušení, advokáte,“ řekl mi. „Peníze mě nepokoušejí.“ „Jó? To jsi vlastně říkal. Bezvadné bude, až přijdu do soudní síně a zjistím, žes nějak ojebal Lennyho a ukradl ty peníze. Půjdu do basy a dostanu od tebe pohlednici z Ria, kde bude napsáno. ‚Seru na tebe, Franku.‘“ Rozesmál se.

„Můžeš mi věřit. Jsem právník.“

To ho z nějakého důvodu rozesmálo ještě víc. Měl jsem tu

velkou aktovku, skoro kufr, jakou si právníci brávají k soudu, když

tam musejí táhnout čtyřicet liber papíru a ještě oběd. Takže jsem do ní vložil ty peníze, k těm čtyřem milionům v cenných papírech.

Papír, papír, papír.

Bellarosa se zeptal. „Ty ses na ty listiny a všechno díval už

tehdy, že?“

„Ano.“

„Takže víš, že jsem legitimní podnikatel.“

„Prosím, Franku. Ještě je moc brzo ráno na tyhlety kecy.“

371

„Jó?“ Rozesmál se. „No, víš, já mám v té aktovce teď už i Stanhope Hall. Mám motel na Floridě, další mám ve Vegas, a mám pozemek v Atlantic City. To je to jediné, co se ve světě počítá.

Žádné další pozemky už nejsou, advokáte.“

„Ne, to nejsou, kromě Holandska, kde…“

„Byly doby, kdy ti nikdo nemohl tvou ženu vzít bez toho, že by

o ni bojoval. Teď stačí chvilka papírování.“

„To je pravda.“

„A oni mi tu mou zasranou zem vezmou.“

„Ale ne, použijí ji jenom jako záruku. Dostaneš ji zpátky.“

„Ne, advokáte, když uvidí todleto v té tvé aktovce, půjdou po tom. Ferragamo chce jako další odstartovat tu věc s RICO. Zmrazí mi všechno, co mám, a jednoho dne jim to bude všechno patřit. A to zboží, co máš v aktovce, to jim to jenom ulehčí. Ta zasraná vražda mě připraví o spoustu majetku.“

„Asi máš pravdu.“

„Ale vysrat se na ně. Seru na vládu. Oni chtějí jenom můj majetek. Seru na ně. Tam, kde jsem to vzal, je toho ještě víc.“

To jo. Jestli měl Mancuso pravdu, tak ještě mnohem víc.

„Hej, a řekl jsem ti, že jsem jim udělal nabídku na Fox Point?

Devět melounů. Mluvil jsem s tím právníkem, o kterém jsi říkal, že

tady vyřizuje záležitosti těch lidí, co jim to patří.“ Zeptal se mě.

„Chtěl bys to pro mě udělat?“

Pokrčil jsem rameny. „No proč ne?“

„Dobře. Dám ti provizi. Devadesát hadrů.“

„Jenom jestli jim bude devět stačit. Nezapomeň na ty Íránce.“

„Seru na ně. Oni nejsou vlastníci. Jsou to kupci. A já se bavím

jenom s vlastníky. Vysvětlil jsem tomu chlapovi, že má nejlepší

nabídka je i nejlepší nabídka jeho klientů. Takže on s tím teď

seznámí své klienty. A jeho klienti se už nikdy nedozví o žádných íránských nabídkách. Capisce? “

„Jasně, že ano.“

„A budeme mít místo na koupání. A nechám všechny z Grace Lane, aby pláž používali dál. A nikdo se nebude muset bát party

nějakých pouštních negrů, co by tu lítali v prostěradlech. Capisce? “ „Myslíš, že bys mohl přestat používat to slovo?“

„‚ Capisce? ‘“ 372

„Ne, to druhé.“

„O čem to kurva mluvíš?“

„Zapomeň na to.“

Pokrčil rameny. „No, ale stejně si můžeš za pár měsíců vydělat

devadesát papouchů. Jsi rád, že jsi přijel?“

„Zatím jo.“ Řekl jsem mu. „Tebe asi moc nezajímají obvinění

z vraždy, vydírání nebo možná úkladné vraždy.“

„Ale co, to jsou kecy.“

„To nejsou, Franku.“

„A co chceš dělat? Chceš se zhroutit a umřít? Když vidíš smlouvu, uzavřeš smlouvu. Jedna věc nemusí mít co dělat

s jinýma.“ „No, ale má.“ „Ale hovno.“

„Jenom si vzpomeň, že jsem ti to připomínal.“ Nalil jsem si ještě kávu a sledoval jsem slunce, propalující se za kuchyňským oknem skrz mlhu. Když vidíš smlouvu, uzavřeš smlouvu. Vzpomněl jsem si na příběh, který jsem četl kdysi v dějepise, ještě na Sv. Pavlovi. V tomto příběhu stáli dva vznešení Římané na hradbách města á smlouvali o ceně pozemku v dáli. Prodejce velebil přednosti toho pozemku, jeho úrodnost, ovocné zahrady a malou vzdálenost od

města. Potenciální kupec se na pozemku snažil najít nějaké vady, aby jeho cenu snížil. Nakonec si plácli. O čem se ale ani jeden z nich během smlouvání nezmínil bylo to, že na tom sporném pozemku rozbila svůj tábor nepřátelská armáda, chystající se tam k útoku na Řím. Mravní naučení z tohoto apokryfického příběhu pro mladé římské školáky, a asi i pro novodobé studenty u Sv. Pavla, o nichž se předpokládalo, že jsou syny americké vládnoucí třídy, bylo tohle. Vznešení Římané (nebo vznešení absolventi přípravky) musí i tváří v tvář smrti prokazovat nejvyšší odvahu a smělost, že člověk musí dělat obchody beze strachu a s nepomíjející vírou v budoucnost. Anebo, jak by řekli mí předkové. S bohorovným klidem. Řekl jsem Bellarosovi. „Ani jsem nevěděl, že jsi Stanhope Hall už koupil.“

„Jó. Minulý týden. Kde jsi byl? Copak ty pro svého tchána

neděláš právní služby? Co jsi to za zetě?“

„Myslím, že by to byl konflikt zájmů, kdybych ho při té transakci

zastupoval, nebo i tebe.“

„Jó? Ty vždycky myslíš na tyhlety věci.“ Naklonil se ke mně.

373

„Hele, můžu ti něco říct?“

„Jasně.“

„S tvým tchánem je trochu těžké se dohodnout.“

A najednou se mi v hlavě vynořila iracionální představa. Mohl

bych si najmout Bellarosu, aby Williama sejmul. Normální

smlouva. Kontrakt. Tohle máš od svého zetě, ty zmrde. BANG!

BANG! BANG!

„Hej, posloucháš? Ptal jsem se, jak s tím chlapem vycházíš?“

„Žije v jižní Karolíně.“

„Aha. Paráda. Hele, chceš vidět ten obraz?“

„Počkám si, až bude viset.“

„Jó. Pozveme si sem nějaký lidi. A Susan bude čestný host.“

„Dobře.“

„Jak se má? Už jsem ji tu dlouho neviděl.“

„Vážně?“

„Jó. A je tu dnes? Aby dělala Anně společnost?“

„Myslím, že ano. Ale my si deníčky neukazujeme.“

„Jó? Tak to máš moderní ženu. Jsi rád?“ „Jak se má Anna?“

„Už si tady zvykla. Pozvala si sem všechny ty bláznivé příbuzné a chlubila se jim. Doňa Anna.“ Nonšalantně dodal. „A už se přenesla i přes tu věc.“ Nepříjemně se na mě usmál. „Neměl jsi jí říkat ten pitomý příběh.“

Odkašlal jsem si. „Omlouvám se, jestli jsem ji naštval.“

„Jó? No tak to byla hnusná historka. Ty šukající děcka. Madonn‘. Říkal jsem to několika lidem. Ale nebyl jsem si jistý, jestli to vyprávím dobře. A pak jsem to řekl tomu chlapovi, Jacku Weinsteinovi. On je stejně chytrý jako ty. A ten mi řekl, že to byla knížka. Že jsi ten příběh vyprávěl podle knížky. A není to nic

o Alhambře. Proč jsi to udělal?“

„Abych tvou ženu pobavil.“

„Ona se ale nebavila.“

„No, tak abych pobavil sebe.“

„Jó?“ Nevypadal, že by ze mě měl radost. „A ještě něco. Anna si myslí, že ty jsi byl ten chlap, co na ni vrčel. Byl jsi to ty?“

„Ano.“

„Proč jsi to udělal?“

374

Už jsem se viděl na dně kašny v betonových papučích, protože jsem si nedokázal vybavit žádnou jinou odpověď než. „Abych se pobavil.“ Řekl jsem. „Podívej, Franku, to už je hrozně dávno. Zapomeň na to.“

„Já nezapomínám nic.“

Pravda. „Dobrá, tak přijmi mou omluvu.“

„Okay. To udělám. Což je víc, než dělávám obyčejně.“ Podíval se

na mne a poklepal si na čelo. „Tu sei matto. Capisce? “

Když se u toho použijí ruce, dá se tomu rozumět. „ Capisco.“

„Vy jste blázni všichni.“

Oba jsme se zase vrátili k novinám, ale už po několika minutách ticha se mě zeptal. „Kolik ti mám zaplatit?“

„Nic. Oplácím ti laskavost.“

„Ale ne. To už jsi udělal, když jsi mluvil s Mancusem. Dostaň mě dnes ven a dám ti padesát papírů.“

„Ne, já…“

„Ale vezmi si to, a teď, advokáte, protože bych tě mohl později k něčemu potřebovat, a kdyby mi podle RICO zabavili všechny

peníze, tak bys nedostal ani hovno.“

Pokrčil jsem rameny. „Tak jo.“ „Dobrý. Vidíš? Už máš devadesát a padesát, a to jsi ještě ani neměl snídani.“ Ukázal na mne prstem. „Ale nezapomeň to uvést do svého daňového přiznání.“ Rozesmál se.

Pokusil jsem se usmát také. Di do prdele, Franku.

Chvíli jsme mluvili o rodinách a Frank se mě zeptal. „Tvá dcera je pořád na Kubě?“

„Ano.“

„Tak jestli s ní budeš mluvit, řekni jí, že číslo čtyři.“

„Pardon?“

„Monte Christo číslo čtyři. Tohle jsem tvému synovi zapomněl říct, aby to řekl jí. To jsou ty opravdový torpéda. Číslo čtyři.“

Nehodlal jsem se s ním dohadovat o pašování, takže jsem

přikývl. Zeptal se mě. „Myslíš, že ta stará dáma hodlá zůstat v domě

u brány?“

„Já jsem jí to doporučil.“

„Jó? A co by chtěla za to, aby odešla?“

„Nic, Franku. Je to její domov. Zapomeň na to.“

375

Pokrčil rameny. Pohrával jsem si s myšlenkou, že bych mu řekl, že William Stanhope Fondu na uchování Zlatého pobřeží asi věnoval peníze, speciálně pro bitvu o rozdělení Stanhope Hallu. Nedokázal jsem se ale přinutit, abych mu takové tajemství sdělil. Jakkoli neetická tato

Williamova akce byla, nebyla v rozporu se zákonem a on mi své

myšlenky sdělil asi čtyři minuty předtím, než jsem ho poslal do prdele. Ale zeptal jsem se. „Co hodláš se Stanhope Hallem dělat?“

„Nevím. Uvidíme.“

„Mohl bys to využít k pohřbívání těl.“

Usmál se.

Já jsem ze ještě zeptal. „Kde je tvůj syn, Tony?“ Toho mladého studenta z La Salle jsem potkal minulý týden a zapůsobil na mě

dojmem mazaného chlapce. Svým vzhledem i vystupováním mi

také připomněl svého otce. Vypadalo to, že Bellarosa je na něj velice pyšný. Začal jsem tomu dítěti říkat Malý don, ale samozřejmě

jen v duchu.

Bellarosa mi odpověděl. „Poslal jsem ho na zbytek léta k jeho

staršímu bratrovi.“

„Ke kterému staršímu bratrovi?“

Podíval se na mne. „Na tom nezáleží, a zapomeň, že jsi to slyšel.

Rozumíš?“

„Absolutně.“ Můj Bože, člověk opravdu musí hodně přemýšlet předtím, než tomuhle chlápkovi položí otázku. Bohatí a slavní už takoví samozřejmě bývají a já mám zámožné přátele, kteří také místa pobytu svých dětí nezveřejňují. Ale řekli by to mně, kdybych

se zeptal.

Teď se zeptal on mě. „A tvůj syn je pořád na Floridě?“

„Možná. A možná že ne.“

Zase se usmál a vrátil se k novinám. Luštil zrovna křížovku. „Americký spisovatel, křestním jménem Norman, na šest písmen… končí to na r.“

„Mailer.“

„O tom jsem v životě neslyšel.“ Vepsal to do okének. „Jo… je to

tak. Jsi chytrý chlap.“

Do kuchyně přišla Filomena a byla opravdu hodně ošklivá, takovým tím způsobem, jaký po ránu vidět nemusíte. S Frankem si pár minut povídali v italštině a můžu říct, že on italsky asi moc

376

dobře nemluví, protože s ním moc trpělivosti neměla. Vytáhla snad

všechny druhy cukroví s italskými nápisy na obalech a nahromadila

je na stole. Začala na Bellarosu něco drmolit a potom spustila i na mě.

Frank mi vysvětlil. „Chce, abys jedl.“ Aha, tak jsem tedy jedl. Bylo tam mnoho různých druhů sladkého pečiva, které nebylo špatné s máslem. Bellarosa musel jíst

také. Filomena nás chvíli pozorovala a gesty mne pobízela, abych se

nepřestával cpát. Bellarosa jí řekl něco ostrého, a ona mu to okamžitě vrátila. Byla to taková nějaká energická snídaně, kdy tu energii měla v sobě Filomena. Ta si ale nakonec našla nějakou jinou práci a Frank odstrčil svůj talíř. „Z toho mě bude bolet prdel.“

„No, a o to asi jde.“

Naklonil se ke mně. „Nevíš tady v okolí o nějakém chlapovi pro

ni?“

„Ne teď hned.“

„Je jí dvacet čtyři, pravděpodobně je panna, vaří jako šéfkuchař,

uklízí, šije a pracuje tvrdě.“

„To si ji vezmu já.“

Rozesmál se a poplácal mě po rameni. „Jó? Ty bys chtěl italskou ženu? Já to řeknu tvé ženě.“

„Už jsme to probírali.“

Nalili jsme si další kávu. Už se blížila osmá hodina a tou dobou

už by bylo na zatčení trochu pozdě, ale vtom do kuchyně vstoupil

Vinnie, opatrně, jako by kráčel po vejcích. „Šéfe, jsou tady. Volal

Anthony od brány. Přicházejí.“

Bellarosa mu naznačil, aby odešel, a Vinnie se dematerializoval.

Bellarosa se obrátil ke mně a řekl. „Dlužíš mi padesát babek.“

Měl jsem pocit, že je chce hned teď, takže jsem mu je dal, a on si

je strčil do kapsy. „Vidíš?“ řekl. „Ferragamo je nečestný chlap. Lhal

před velkou porotou a oni mu to obvinění dali. Takže teď mě

zavřou za něco, co jsem neudělal, a on ví, kdo zabil Juana Carranzu.

Teď bude na ulicích krev a bude to bolet i nevinné lidi.“

Lidé, kteří se dostanou do problémů se zákonem, začínají mluvit jako svatí a mučedníci. Toho už jsem si všiml u svých klientů, kteří byli přistiženi, jak si dělají vlastní účetnictví. Bellarosa vstal a řekl mi. „Na čtrnáctého ledna tohoto roku, ten

377 den, co Carranzu v Jersey zabili hoši z DEA, mám velice dobré alibi.“ „Dobrá.“ Vstal jsem také a vzal jsem do ruky aktovku.

„Ty ses mě na alibi pro ten den nikdy nezeptal, protože neděláš

trestní právo.“

„To je pravda, měl jsem se zeptat.“

„No, ono to totiž bylo tak, že jsem byl tady. Byl to jeden z těch

dní, kdy jsem jel sem, abych se tady na to podíval. Skoro celý den jsem byl tady, procházel jsem se tu, skoro osmdesát mil od místa,

kde byl zastřelený Carranza. Oni mu ustřelili hlavu v autě, někde na

dálnici Garden State. Já jsem tam ale nikde poblíž nebyl. Byl jsem tady.“

„Byl tu někdo s tebou?“

„Jasně. Vždycky je někdo se mnou. Lenny řídil a ještě jeden

chlapec mi tu dělal společnost.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Na tyhle sračky není nikdo zvědavý,

Franku. To není žádné alibi. Viděl tě tady někdo z místních?“

Podíval se mi do očí. Nechápu, jak to, že jsem nevěděl, že to

zkusí. „Zapomeň na to,“ řekl jsem.

Ukázal na mne prstem. „Advokáte, kdybys soudci při řízení

o kauci řekl, že jsi mě tu ten den viděl, tak by to Ferragama odkoplo až za oceán, a já bych odtamtud vykráčel do dvou minut, možná

dokonce i bez složení kauce.“

„Ne.“ Vyšel jsem ke dveřím.

„Hej, možná jsi mě viděl. Co jsi ten den dělal? Nejezdil jsi na

koni?“ „Ne.“

On ke mně o kousek popošel. „Možná se byla projet tvá žena.

Možná mě viděla. Možná bych s ní měl promluvit.“

Upustil jsem aktovku a vykročil jsem k němu. „Ty zkurvysynu!“

Stáli jsme tam asi stopu od sebe a já jsem intenzivně myslel na

tu olověnou trubku. Řekl jsem. „Nehodlám se kvůli tobě dopustit

křivé přísahy a má žena taky ne.“

Jeden na druhého jsme se dívali, až nakonec on mírným hlasem

řekl. „Okay. Jestli si myslíš, že tohleto nemůžeš říct, abys mě dostal ven, tak to neříkej. Prostě mě jenom dostaň ven.“ Ukázal jsem na něj prstem. „A něco takového už na mě nezkoušej, Franku. A nikdy se mě ani neptej na to, jestli bych

378

udělal něco nezákonného. Chci od tebe omluvu, nebo jdu odsud.“ V jeho jinak snadno čitelné tváři jsem se teď nemohl vyznat, snad kromě toho, že se mu nějak změnily oči, které potom zaostřil na mne. „Okay, omlouvám se. Okay? Pojďme.“ Vzal mne za paži, já

jsem vzal aktovku a spolu jsme vyšli do atria. Lenny a Vinnie stáli u malého kontrolního okénka vedle

předních dveří. Vinnie se obrátil k šéfovi. „Něco tady smrdí.“

Bellarosa jej odstrčil stranou a podíval se sám. „No zatraceně…“

Obrátil se na mne. „Hej, pojď se podívat.“

Došel jsem k oknu, nevěda, co mám čekat, že uvidím – tanky,

zásahovou jednotku, helikoptéry a vůbec. Očekával jsem, že uvidím

auta, a v nich že bude alespoň tucet mužů: federálové v oblecích,

možná několik uniformovaných policistů z okrsku i s detektivy, aby

si každý z nich myslel, že má prst na spoušti. Ale po dlážděné cestě

přicházel jediný člověk, pěšky a dával si na čas, protože si přitom

prohlížel topoly i záhony, úplně jako by tu byl na procházce. Když se ten člověk přiblížil, poznal jsem ho. Vlastně už dlouho předtím. Obrátil jsem se k Bellarosovi. „Mancuso.“

„Jó?“

Lenny u druhého okénka vykřikl. „je sám! Ten čurák přišel sám.

Sejmem toho zmrda,“ navrhl Bellarosovi. Nemyslel jsem si, že by to byl dobrý nápad.

Bellarosa řekl. „Ten chlap má koule. Ten má ale koule.“ Vinnie byl pobouřen. „To nemůžou! Nemůžou poslat jednoho chlápka!“ Pan Mancuso samozřejmě nebyl sám, ale měl s sebou plnou váhu a moc zákona. Tohle se toho rána nedozvěděl jen Frank

Bellarosa a jeho muži, ale i já.

Lenny řekl. „A už je tady.“ Vsunul pravou ruku dovnitř svého saka, asi aby si vytáhl diář se záznamem schůzek (alespoň jsem v to doufal). Ale ne, on vytáhl revolver a řekl. „Neměli bysme ho sejmout, šéfe?“ Abych byl upřímný, ono to od něho moc upřímně neznělo. „Zklapni,“ odpověděl Bellarosa. „Dej to pryč. A oba běžte pryč. Tam. Advokáte, ty zůstaň se mnou.“ Lenny a Vinnie se přesunuli dozadu k jednomu ze sloupů a já jsem se postavil bokem.

Ozvaly se tři údery na dveře.

Frank Bellarosa k nim došel a otevřel je. „Ale, podívejme,

379 kohopak tu máme.“

Pan Mancuso zvedl svůj služební průkaz, i když jsme všichni dobře věděli, kdo je, a přešel přímo k věci. „Mám tu na tebe zatykač, Franku. Půjdeme.“ Ale Bellarosa neudělal žádný pohyb, který by naznačoval, že odchází, a oba muži na sebe hleděli, jako by toto byl okamžik, na

který léta čekali a oni chtěli vyčkat, než si jej plně vychutnají.

Nakonec Bellarosa řekl. „Vy máte teda koule, Mancuso.“

„A ty jsi zatčený,“ odpověděl Mancuso. Vytáhl z kapsy pouta

a řekl. „Dej ruce před sebe.“

„Hele kamaráde, nechte mě napřed vyřídit několik věcí. Okay?“

„Nech si ty kamarády, Franku. Vzpíráš se snad zatčení?“

„Ne, ne. Chci jen mluvit se ženou. Není to žádná legrace. Čekal

jsem na vás. Podívejte, máme tu i civilistu.“ Ustoupil stranou

a ukázal na mě. „Vidíte? Tohohle znáte. On se za mě zaručí.“ S panem Mancusem jsme navázali oční kontakt a mě bylo úplně jasné, že on věděl, že já tam jsem. Řekl jsem mu. „Pane Mancuso, vidíte, že můj klient své zatčení očekával a neučinil žádný pokus

o útěk nebo o odpor. Chce jen chviličku času na to, aby mohl promluvit se svou ženou. To je opodstatněné a není to nezvyklé.“ Nevěděl jsem, jestli je to pravda nebo ne, ale mně to jako pravda znělo. Myslím, že takhle nějak se to říká ve filmech. Pan Mancuso řekl Bellarosovi. „Dobrá, Franku. Deset minut, ale

jen na obejmutí a hubana. Žádný šuky šuk.“

Bellarosa se zasmál, přestože jsem si byl jistý, že by Mancusovi nejraději rozbil hlavu olověnou trubkou. Bellarosa ustoupil ode dveří a Mancuso udělal pár kroků do

atria, podíval se na mne a potom si všiml Vinnieho a Lennyho.

Rozhlédl se, aby měl jistotu, že nikoho nepřehlédl. Bellarosa řekl. „Benvenuto a nostra casa.“ Pan Mancuso mu něco odpověděl italsky, a i když jsem tomu nemohl rozumět, vůbec to neznělo jako „Děkuji vám.“ Ve skutečnosti, kdybych si nebyl jistý tím, že pan Mancuso nepoužívá vulgarismy, bych mohl přísahat, že řekl. „Jdi do prdele.“ Možná že kleje jenom italsky. Ale ať už řekl cokoli, mělo to za následek, že se Frank, Vinnie i Lenny cítili ze svého paesano nešťastni.

Frank se nepřestával usmívat, omluvil se a po schodech vyšel do

druhého patra. 380

Pozornost pana Mancusa se stočila k Lennymu a Vinniemu.

„Ozbrojení?“ zeptal se.

Oba přikývli. „Pasy máte?“

Znovu přikývli.

Pan Mancuso napřáhl ruku. „Peněženky.“

Oba mu je vložili do ruky a on se jimi prohrabal tak, že nechal peníze a kreditní karty vypadat na podlahu, protože ho zajímaly jen

zbrojní pasy. Porovnal jejich obličeje s fotografiemi a řekl. „Vincent

Adarno a Leonard Patrelli. Čím se živíte, chlapci?“

„Ničím.“

On jim peněženky hodil a řekl. „Zmizte.“

Zaváhali, potom ze země sesbírali své peníze a karty, a odešli.

Nyní pan Mancuso začal zkoumat okolí, přičemž si prohlížel

ptáky, zavěšené rostliny, mezipatro a balkony.

„Nedáte si kávu?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou a začal s procházkou po atriu, kdy se zaměřil na stav palem v květináčích, ujistil se, že ptáci v klecích mají vodu i potravu, a nakonec zamyšleně pozoroval jeden ze sloupů z růžového mramoru.

Tohle opravdu byl jiný pan Mancuso než ten, se kterým jsem byl na lodi. Obrátil se a podíval se na mne, a potom mi ukázal velké

proutěné křeslo.

Já jsem si sedl, on si další křeslo přitáhl naproti mně a sedl si

také. Chvíli jsme naslouchali ptákům, potom se na mne podíval

a zeptal se. „V čem je problém, pane Suttere?“

„Problém? Jaký problém?“

„To jsem se ptal já vás. Kdybyste žádný problém neměl, nebyl

byste tady. Jsou to rodinné problémy? Finanční? Problém se ženou

nebo se životem? Tady žádný problém nevyřešíte. Nebo se snažíte

si něco dokázat? Kvůli čemu jste nešťastný?“

„Kvůli vám, momentálně.“

„Hele, já nedělám do žádného byznysu se štěstím.“

„A jste snad kněz?“

„Někdy. Podívejte, řekněte Bellarosovi, ať zavolá tomu svému

právníkovi, Jacku Weinsteinovi. Weinstein se s ním setká

u federálního soudu. Dám vám pět minut na to, abyste Bellarosovi nějakým způsobem vysvětlil, že ho zastupovat nechcete, nebo klidně i to, že ho nechcete už nikdy vidět. A věřte mi, pane Suttere,

381

že tomu bude rozumět.“

„Ale vy byste se neměl míchat mezi právníka a jeho klienta.“

„Nevykládejte mi tady o právu, pane Suttere. Víte, ono mi jako

federálnímu agentovi, který provádí zatčení, nezáleží na tom, kdo je

Bellarosovým právníkem. Ale jako občan a člověk nechápu, proč

byste to měl být vy.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a potom jsem odpověděl. „Toho si

opravdu vážím. Ale nemůžu z toho vycouvat, pane Mancuso.

Jenom já vím, jak a proč jsem se sem dostal. Musím tím projít,

nebo nikdy nevyjdu na druhé straně. Chápete?“

„Já rozumím vždycky. Vy jste ale měl zvážit všechny

alternativy.“

„To jsem asi měl.“

Další chvíli jsme seděli potichu a potom už jsem na schodech

uslyšel Bellarosovy těžké kroky.

Mancuso vstal a setkal se s ním na prvním schodě. „Připraven,

Franku?“

„Jistě.“ Bellarosa napřáhl ruce a Mancuso mu je spoutal. „Opři se o sloup,“ řekl. Bellarosa se opřel o mramorový sloupek schodů a Mancuso ho

prošacoval. „Okay.“

Bellarosa se narovnal a Mancuso mi řekl. „Dokud jste ještě tady, sdělte mu jeho práva vy.“ Přesný slovosled toho takzvaného Mirandova upozornění jsem si opravdu nepamatoval, což mě poněkud uvedlo do rozpaků. (Já dělám většinou daně, převody nemovitostí a závěti.) Naštěstí mi s tím vypomohli Mancuso i Bellarosa, a Mancuso stejně měl tahák. Řekl mi. „Okay? Váš klient svým právům rozumí?“ Přikývl jsem. Mancuso vzal mého klienta za paži a začal jej odvádět, ale já jsem mu řekl. „Chtěl bych vidět ten zatykač.“ Pan Mancuso se zatvářil znechuceně, ale vytáhl příkaz z kapsy a předal mi ho. Já jsem si ho pozorně prohlédl. Nikdy jsem vlastně žádný neviděl a tenhle mi přišel celkem zajímavý. Představoval jsem si, že si teď vydělávám alespoň část z těch padesáti tisíc a nahrazuji si to s těmi právy, ale potom jsem si všiml, že Mancuso a dokonce i Bellarosa jsou netrpěliví. Vrátil jsem zatykač Mancusovi, ale přemýšlel jsem o tom, jestli bych si neměl vyžádat kopii do svého spisu. 382

Mancuso vedl Bellarosu ke dveřím a já jsem je následoval. Řekl jsem Mancusovi. „Jedete přímo do úřadovny FBI na Federal

Plaza?“

„Správně.“

„Jak dlouho tam budete?“

„Tak dlouho, než mého vězně zaregistrují.“

„A po registraci mého klienta převezete přímo k federálnímu

soudu na Foley Sqtiare?“

„Je to tak.“

„A kdy to asi bude, pane Mancuso?“

„Až se tam dostanu, tak tam budu, pane Suttere.“

„Budou tam novináři?“

„To není moje starost, pane Suttere.“

„Je to starost Alphonse Ferragama, který hodlá uspořádat

mediální cirkus.“

„Ale pořád to ještě není moje starost.“

„Mám v plánu se svým klientem zůstat na každém kroku, pane

Mancuso,“ řekl jsem. „A očekávám, že se všichni budou chovat

řádně a profesionálně.“

„Na to se můžete spolehnout, pane Suttere. Mohu teď svého

vězně odvézt? Rád bych se vydal na cestu.“

„Jistě. Uvidíme se na Federal Plaza,“ řekl jsem už Franku

Bellarosovi. Bellarosa, který se snažil vypadat nonšalantně

i navzdory poutům a Mancusově ruce na rameni, mi žertem řekl.

„Nezapomeň aktovku, nikde se nezastavuj a ne aby ses zatoulal.

Capisce? “

Všiml jsem si toho, že s pouty na rukou nebyl Bellarosa tak

výmluvný jako jindy, ale rozuměl jsem mu. „ Capisco.“ Zasmál se a Mancusovi řekl. „Vidíte? Ještě pár měsíců a naučím

ho italsky nadávat.“

„Jdeme, Franku.“ Mancuso vyvedl Bellarosu ze dveří.

Já jsem se mezi dveřmi zastavil a připojili se ke mně Lenny

a Vinnie. Sledoval jsem, jak Mancuso Bellarosu odvádí po dlouhé

cestě k bráně, kde už v očekávání stál Anthony. Na tomto obraze bylo něco, na co asi nikdy nezapomenu. Nemyslím si ale, že by toutéž scénou byli nějak zasaženi Lenny, Vinnie a Anthony, nebo že by jim to snad nějak signalizovalo skutečnost, že se zločin

nevyplácí.

383

„Připravený na cestu, advokáte?“ zeptal se mne Lenny.

Přikývl jsem a vrátil se pro aktovku, zatímco Lenny vyšel ven,

aby přistavil auto.

Zůstal jsem tam stát s Vinniem, který pořád ještě vypadl

zklamaný tím, že dům nebyl obklíčen jednotkami SWAT

a parašutisty. „Sme toho zmrda měli sejmout. Vite? Kdo si kurva

myslí, že je?“ „Zákon.“

„Jó? Seru kurva na něj.“ Vinnie vyšel ze dveří.

Já jsem se vydal za ním, ale zaslechl jsem za sebou nějaký zvuk

a otočil se. Ze schodů se k nám řítila a ze svých, opravdu plných,

plic to křičela Anna, která byla jen v županu a pantoflích. Já jsem

začal couvat ven, ale ona mne viděla. „Johne, Johne! Ach můj Bože!

Johne!“

Madonn‘. Tohle jsme tu potřebovali. „Johne!“ Mazala si to ke mně jako buick z roku 1954, ten s těmi přehnaně velkými nárazníky. „Johne! Odvedli Franka! Odvedli ho pryč!“ Srazili jsme se spolu. Bum! Ovinula kolem mě ruce, což jediné mě zachránilo od pádu na zem. Zabořila mi tvář do hrudi

a spustila mi na mou kravatu od Hermese vodopád slzí. „Ach

Johne! Oni ho zatkli!“

„Ano, já jsein u toho byl.“

Nepřestávala vzlykat a mačkat mě. Madonna mia. Těmi cecky a pažemi ze mě vymačkala skoro všechen vzduch. „No tak, no tak,“ zasípal jsem. „Neplač, sedni si.“ Obrátil jsem ji a nasměroval k proutěnému křeslu, což bylo skoro, jako bych se tam pokusil usadit půlku hovězího. Pod županem toho na sobě moc neměla, a navzdory brzké hodině i okolnostem jsem pocítil, že se se mnou díky její blízkosti něco děje. Na mysl se mi vloudila neuvěřitelně šílená myšlenka, ale dokázal jsem se jí zbavit dřív, než by mě to zabilo. Ona teď už seděla a drtila mi mé ruce ve svých dlaních. „Proč mi odvedli mého Franka?“

Člověče, Anno, já ani nevím. „Jsem si jistý, že je to omyl,“ řekl jsem. „Nelam si s tím hlavu. Já ho do večera zase přivezu domů.“ Ona mě stáhla na kolena, takže jsme měli obličeje blízko sebe. Všiml jsem si toho, že ať už byla rozrušená jak chtěla, zůstala nahoře dost dlouho na to, aby si učesala vlasy, nanesla make-up

384

a použila voňavku. Podívala se mi přímo do očí a řekla. „Přísahej mi. Přísahej mi, Johne, že mi Franka domů přivedeš.“ Mamma mia, no to bude den. Při převodech nemovitostí jsem tohle nikdy nezažil. Odkašlal jsem si a řekl. „Přísahám.“ „Na hrob své matky. Přísahej na hrob své matky.“ Podle mého nejlepšího vědomí byla má matka ještě naživu a v Evropě se jí dařilo dobře. Spousta lidí si ale myslela, že jsou mí rodiče mrtví, a někdy jsem si to myslel i já sám, takže jsem řekl. „Přísahám na hrob své matky, že ti Franka přivedu domů.“ „Ach… drahý Bože…“ Políbila mě na ruku a ještě chvíli plakala. Potom se mi podařilo podívat se na hodinky. „Anno, já teď musím jet za Frankem.“ Vstal jsem, i když mi pořád svírala ruce. „Opravdu už musím jít…“

„Hej, advokáte, musíme jít!“ Byl to Vinnie, který když viděl, že mě Anna drží, řekl. „Ahoj, paní Bellarosová. Je mi to líto. Vezu

pana Suttera k soudu.“

Mně se podařilo vyprostit ruce a řekl jsem Anně. „Zavolej Susan a řekni jí, ať sem přijde a dělá ti společnost. Možná byste mohly jet nakupovat, jít si zahrát tenis.“ Vydal jsem se ke dveřím, po cestě

jsem popadl aktovku a urychleně odešel.

Na dálnici do Manhattanu Lenny, který řídil, řekl. „Viděli ste,

jak klidný don byl?“

Vinnie, který také seděl vepředu, odpověděl. „Jo. On se ničiho neboji.“ Ohlédl se na mě. „Je to tak, advokáte?“ Tihle dva už mě trochu štvali, protože celých posledních deset mil jenom pěli chválu na Bellarosu, jako by snad byl zatčen KGB za šíření nedemokratických aktivit, a právě ho odváželi do Ljubjanky na mučení. Řekl jsem. „Nebylo nic, čeho by se měl bát, leda špatných řidičů na dálnici.“ „Jó?“ vyštěkl Vinnie. „Já byl zavřený dvakrát. Tam člověk musí ukázat, že má koule, jinak s nim zametou. Jak by se vám líbilo, dostat deset až dvacet let?“

„Tak hele, Vinnie,“ odpověděl jsem, „Když nechceš sedět,

nesmíš hřešit.“

Lenny se rozesmál. „No poslechni si ho. Teď zni úplně jak

Weinstein. Hele, advokáte, co byste dělal, kdyby vás hodili do cely

plné melanzanes a umaštěnců?“

„No asi bych tam byl raději než v autě se dvěma makarónama.“

385

Mysleli si, že je to hrozně legrační a rozesmáli se, plácali se do kolen a mlátili do palubní desky a Lenny dokonce několikrát stiskl klakson, zatímco Vinnie halekal. Jak jsem zjistil, Italové mají pěkně tvrdou kůži, co se týče etnických vtipů na jejich adresu. Ale zase jsou jiné druhy legace, která jim legační nepřipadá vůbec. Člověk si

musí dát pozor.

Vinnie mi řekl. „Don se těší na to, že dnes poobědvá v Café

Roma, advokáte. Dostane se tam, ‚že jo?“

„Doufám že ano. A jestli ne, necháme mu Café Roma poslat do

cely.“

A to byl přesně případ toho vtipu, jakým se oni nesmějí. Vinnie vlastně doslova řekl. „To kurva neni žádná legrace.“

Lenny dodal. „Jestli od soudu nevyjdete s donem, možná byste

si měl najit cestu domu sám.“

Nebyla to přímo výhružka, ale ta možnost tam byla. Odpověděl

jsem. „O to se postarám já. Ty se starej o řízení.“

Chvíli nikdo z nich nepromluvil, což bylo pro mě jen dobře.

Takže takhle jsem dopadl, v černém cadillacu se dvěma

mafiánskými pistolníky, na cestě do útrob federálního soudního

systému.

Bylo přesně devět hodin a největší dopravní špička pominula, ale provoz byl pořád tak silný, že jsem si už nemyslel, že bychom mohli Mancusa dohonit, ještě navíc, když jsem ani nevěděl, v jakém autě jede. Jak se ale ukázalo, i když jsem neviděl žádné auto, v němž by seděli Mancuso a Bellarosa, všiml jsem si čtyř stejných, obyčejných šedivých fordů, které s námi už nějakou dobu držely krok.

„Podivejte na ty kuřiptáky,“ řekl Lenny. Podíval jsem se. V každém z nich byli dva muži, kteří zatímco si hráli na to, že se kolem nás střídají, si nás prohlíželi. Najednou auto před námi zpomalilo a Lenny okamžitě dupnul na brzdy. „Kuřiptáci!“ Šedé fordy po stranách a za námi nás těsně obklopily a zpomalily nás na rychlost asi deset mil v hodině, čímž způsobily ostatním motoristům na longislandské magistrále za námi, kteří o silniční zdvořilosti nikdy neslyšeli ani slovo, masovou hysterii. Houkačky houkaly, nadávky létaly vzduchem a řidiči tloukli

hlavami o volanty. Byli fakt naštvaní. 386

Způsobili jsme tam to, čemu se ve zprávách v rádiu říká ‚silný

provoz‘ a takto jsme přijížděli k midtownskému tunelu.

Nebylo to samozřejmě jen zdržování, ale i neetický pokus o to,

aby mě oddělili od mého klienta. Tušil jsem, že v tom má prsty

Ferragamo, a začal jsem mít i, podezření, že v těch autech nesedí

FBI, ale Ferragamovi_lidé z ministerstva spravedlnosti. Řekl jsem

Lennymu. „Jeď přímo k federálnímu soudu na Foley Square.“

„Ale don řikal, že se setkáme na ředitelství FBI.“

„Udělej, co ti říkám já.“

„On nás zabije!“

„Udělej, co ti říkám já!“

Vinnie, kterému asi ještě půlka mozku zbyla, řekl. „Má pravdu.

Měli bysme jet rovnou k soudu.“

Teď už tomu rozuměl i Lenny. „Okay. Ale nebude to na mě,

Vinnie.“

Zase jsem se pohodlně usadil a poslouchal jsem troubení houkaček kolem nás. Nemyslel jsem si, že by za tím stál Mancuso, ale představoval jsem si to asi tak, že mu asi do auta vysílačkou zavolali, že má jet přímo k federálnímu soudu. Bellarosu totiž mohli zaregistrovat i přímo tam, namísto ředitelství FBI. Potom ho domrskají před soudce kvůli obžalobě a hlava největší zločinecké rodiny v New Yorku tam bude stát v krásném obleku, ale bez

obhájce. Soudce si přečte obvinění a zeptá se Bellarosy, jestli přiznává vinu. Bellarosa řekne. „Nevinen,“ a soudce ho strčí za mříže bez kauce. Frank kolem sebe bude hodně prskat a vůbec dělat kravál, ale k ničemu mu to nebude. Vražda je závažné obvinění, takže stání kvůli kauci proběhne až tak za dva týdny. Vlastně bych v tom případě opravdu měl zmizet do Ria a poslat odtamtud pohlednici.

Podíval jsem se na aktovku vedle sebe. Některé z cenných papírů byly převoditelné a byl tam ještě ten milion v hotovosti.

Brazilci se vás zas na tolik věcí neptají, když si u nich ukládáte milion v hotovosti, leda snad na to, v jaké barvě chcete šeky. Podíval jsem se na hodinky. Teď už asi na Foley Square budou,

ale proces registrace, i když se urychlí, musí být proveden v souladu

se zákonem: osobní prohlídka, snímání otisků, fotografování, hledání osobních záznamů a vyplňování formulářů. A až teprve potom Bellarosu naženou před čekajícího soudce. Takže bych to

387

mohl stihnout, vřítit se do budovy soudu, zjistit, kde má být Bellarosa obžalován, a dostat se do soudní síně včas. Proveditelné

to bylo.

Vzpomněl jsem si na to, jak jsem jednou měl dělat převod domu

v Oyster Bay, a porouchalo se mi auto… tohle ale asi nebylo dobré

přirovnání. No, takže co bych měl udělat? Opsal jsem si čísla poznávacích značek našeho doprovodu, chvíli je pozoroval a potom jsem rozevřel noviny, ležící vedle na sedadle. Mets napráskali Montrealu a do vítězství jim už zbývala jen dvě utkání. Řekl jsem svým přátelům na předních sedadlech. „Co říkáte na Mets?“ „Jó, vy jste se včera dival?“ zeptal se Vinnie. Čili jsme se chvíli bavili o baseballu. Já jsem to věděl, že máme společného i něco víc než jenom šéfa a strach o život. Vzadu byl autotelefon a mohl jsem zavolat Susan, ale neměl jsem k tomu chuť. Ona o mně uslyší až z odpoledních zpráv. Potom jsem si vzpomněl, že zprávy nečte, neposlouchá ani nesleduje. Možná ale, že v tomto případě udělá výjimku. Za toto dobrodružství ti tedy, Susan, děkuji. Dojeli jsme k mýtnicím před tunelem, kde jsem se znovu podíval na hodinky. Tohle bude hodně natěsno.

Kapitola 27 Eskortu jsme ztratili v midtownském tunelu a vyjeli na silnici

Franklina Delano Roosevelta. Ukázalo se, že Lenny je lepší řidič, než společník v hovoru, což ovšem neznamená skoro nic, a rychle nás dovezl do úzkých a přecpaných ulic dolního Manhattanu. Čím

víc jsme se ale k Foley Square blížili, tím byl provoz pomalejší.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo devět čtyřicet a já jsem odhadoval, že Mancuso s Bellarosou už jsou asi půl hodiny na Foley Square. Kola trestního práva se otáčejí pomalu, jsou ale schopna rapidního zrychlení, pokud je promazává někdo jako je Alphonse

Ferragamo.

Ale kola našeho cadillacu se vůbec neotáčela rychle. Popravdě

388

jsme uvízli v zácpě poblíž City Hall Parku a první obžaloby se měly projednávat už v deset. Zatraceně. Popadl jsem aktovku a otevřel dveře.

„Kam dete?“ zeptal se Vinnie.

„Do Ria,“ řekl jsem a vystoupil ještě předtím, než si to dokázal přebrat.

Venku bylo na rozdíl od klimatizovaného cadillacu horko

a vlhko a kromě toho nebylo nijak snadné běžet v polobotkách, ale tohle musejí čas od času dělat všichni právníci, takže jsem po Centre Street zamířil k Foley Square v celkem dobré kondici. Po cestě jsem si procvičoval větu. „Vaše Ctihodnosti! Nebouchejte tím

kladívkem! Nesu peníze!“

Ulice i chodníky byly přeplněné a konkrétně zde v této části města mnoho lidí pracovalo ve veřejných službách pro město, stát nebo federální vládu, takže pochopitelně nijak zvlášť nepospíchali. Zahlédl jsem ale několik dalších běžců v oblecích od Brooks Brothers, kteří asi byli právníky s posláním, podobným mému.

Držel jsem se trochu za nimi, jako dobře trénovaný přespolní běžec, a během deseti minut jsem byl na Foley Square, zbrocený potem a s rukama vytahanýma od té těžké aktovky. Jsem v celkem dobré kondici, ale běh po Manhattanu v horku a oxidu uhelnatém, navíc v obleku, to mi připadalo jako ekvivalent tenisového zápasu o třech

setech, jenomže v klubu.

Na okamžik jsem se zastavil před prvním z čtyřiceti nebo padesáti schodů soudní budovy a pozoroval jejich vrchol, potom jsem se zhluboka nadechl a vyrazil jsem směrem k tomu monumentálnímu sloupoví v průčelí budovy. Myslí mi proběhla představa milosrdných samaritánů, kteří se kolem mě shluknou, uvolní mi mou kravatu od Hermese a ulehčí mi od mého pětimilionového břemene. To bych do toho Ria musel stopovat. Ale hned poté jsem si uvědomil, že už jsem uvnitř chladného vstupního foyeru federálního soudu a že jdu schválně napříč přes elegantní mramorovou podlahu v barvě slonové kosti a nakonec procházím detektorem kovů, který nezvoní. Byl tam ale jeden státní policista, který byl evidentně zmatený mým neuspořádaným zjevem a obrovskou aktovkou, takže mne požádal, abych ji položil

na dlouhý stůl a otevřel ji. Takže jsem se tam zastavil, uprostřed shonu a chvatu soudní budovy, v deset hodin dopoledne, a otevřel jsem aktovku, nabitou penězi. Jestli se vám někdy podařilo na

389

celnici vysypat pytel špinavého prádla, tak byste mohli vědět, jak

jsem se cítil. Ten policista byl starší muž, který si asi myslel, že by všichni policisté měli vypadat jako Wyatt Earp, a stál tam s palci zaháknutými za opasek a něco přitom žvýkal. Navzdory svému kovbojskému postoji neměl jezdecké boty, ani ostruhy nebo něco jiného. Namísto toho byl oděn do standardní uniformy justiční stráže, která se skládá z šedých kalhot, bílé košile, červené vázanky a modrého saka, na jehož horní přední kapse je označení státní policie. Na nohou měl nízké polobotky a šestiraňák se mu nehoupal u boku, ale byl někde jinde, asi v ramenním pouzdře. Jeho vzhledem jsem byl velice zklamán, ale rozhodl jsem se mu to

neříkat. „Co to je?“ zeptal se Wyatt Earp.

To jsou peníze, ty posraný debile. „Jsou to peníze na kauci,

důstojníku.“

„Aha, ano?“

„Jo. Mám tu klienta, který má být dnes dopoledne obžalován.“

„Opravdu?“

„Ano. A popravdě bych to nerad promeškal, takže…“

„Proč jste celý zpocený?“

„Protože jsem sem vlastně i běžel, abych to nezmeškal.“

„Jste kvůli něčemu nervózní?“

„Ne. Běžel jsem.“

„Jo? A můžete se nějak identifikovat?“

„Doufám že ano.“ Vytáhl jsem peněženku a ukázal mu řidičský

průkaz s fotografií a také průkazku sdružení obhájců. To už kolem

stálo policistů více a všichni se střídavě dívali na mě a na peníze.

Wyatt Earp nechal můj řidičák kolovat, aby se každý mohl podívat.

Měl bych říci, že se tu začal srocovat i dav, přilákaný těmi zelenými

papírky, takže jsem aktovku zase zavřel.

Poté, co si můj řidičák prohlédli všichni včetně, domnívám se,

náhodně procházejícího domovníka, dostal jsem jej zpět. Earp se

mne zeptal. „Kdopak je váš klient, advokáte?“

Zaváhal jsem, ale potom jsem po pravdě odpověděl. „Bellarosa,

Frank.“

Policistovo obočí se prohnulo do oblouku. „Jo? Oni toho prďocha dostali? A kdy?“

„Zatčen byl dnes ráno. A já bych se opravdu rád dostal do

390

jednací síně předtím, než mého klienta obžalují. Takže bych už šel.“

A šel jsem.

„Počkejte!“

Zastavil jsem se. Policista se ke mně rozeběhl s nohama do O,

jako by byl od rána na koni, nebo měl možná hemeroidy. „Víte, kde

je místnost pro zadržené?“

„Vlastně ne.“

„No, tak já vám to řeknu. Musíte do třetího patra…“

„Děkuji vám.“

„Vydržte. Místnost pro zadržené je mezi policejním prostorem, kde vašeho chlápka fotografují a berou mu otisky, a…“ Zmlkl

a přistoupil ke mně blíž. „Nepotřebujete jít na záchod nebo tak něco?“ Myslím, že jsem vypadal trochu nervózně a že to na mně Wyat viděl. Už zase se začal tvářit podezíravě, proto jsem musel chytit býka za rohy. „Podívejte se, důstojníku, můj klient bude vyřízen velice rychle, právě proto, že je to on. Vlastně na něm pracují už teď. A já jeho stání nechci promeškat, protože jestli ho zmeškám, nebude se mnou spokojený.“ Skoro jsem k tomu dodal i „ Capisce? “, ale on vypadal spíš na Ira.

On se na mne zakřenil. „No jo, nechcete propást zrovna tohle

stání. Víte, kde to je?“

„Třetí patro?“

„Pravdu díte. Ten váš chlapik byl obviněný a zatčený, nebo ho

jenom zatkli a čeká na obvinění?“

„Obviněný a zatčený.“

„Dobrá, takže to nechcete smírčího soudce, ale soudce

okresního, část jedna.“ Mamma mia, ten chlap mi snad chtěl dávat lekce o federálním soudním systému. Já jsem tedy nic z toho neznal, ale ani mě to nijak nezajímalo. Chtěl jsem se jenom dostat do toho třetího patra, dřív než bude pozdě. Nechtěl jsem ale vypadat vyděšeně, protože to by ho nutilo k tomu, aby mi začal ještě více pomáhat, nebo by možná byl ještě o něco podezíravější. Usmál jsem se na něj. „Část jedna. Fajn.“

„Jo. Část jedna, třetí patro.“ Podíval se na hodinky. „Hele, už je po desáté. Raději byste asi měl jít.“ „No jo, raději bych měl.“ K výtahům jsem šel, neběžel. Ještě

391

jsem slyšel, jak za mnou volá. „Doufám, že tam máte dost peněz.“ „Já doufám, že mám dost času, Wyatte. Vyjel jsem výtahem do třetího patra. Když už máte jednou smůlu, máte smůlu pořád. Výtah se zastavil ve smírčím patře, ne v části jedna, takže jsem se doopravdy ztratil. Ale zvolil jsem si směr a vydal se jím. Na

chodbách spravedlnosti jsem potkal tucty lidí v poutech, spolu

s důstojníky, kteří je zatýkali, státními policisty, muži od FBI, právními zástupci vlády, právními zástupci obviněných, svědků a dalších lidí, z nichž nikdo nevypadal nijak nadšeně z toho, že je přítomen. Na chodbách všech trestních soudů vládne taková unikátně depresivní atmosféra, vidíte vězně a jejich strážce“ což jsou viditelné důkazy lidského selhání, neštěstí a hříchu.

Našel jsem správnou chodbu a vešel do ní. Federální soudy jsou

v mnoha ohledech jiné, než soudy státní nebo městské. ‚Tak za prvé se zde setkáte se zločinci vyšších tříd, jako jsou například wallstreetští týpci a podobní umělečtí zloději v bílých košilích, kteří byli ale zase natolik hloupí, že k vyřizování své korespondence využívali služeb pošty Spojených států, nebo svou činností překročili hranice státu. Občas se tu najde také nějaký špion nebo zrádce a sem tam (i když nikdy ne dost často) tu mívají i nějakého kongresmana nebo člena vlády. Slyšel jsem ale, a teď jsem to viděl i na vlastní oči, že s nárůstem federálních zločinů v souvislosti s drogami v posledních letech nějak poklesla kvalita federálních zločinců. Popravdě, když jsem viděl chlapy, kteří rozhodně vypadali na to, že jsou součástí mezinárodního obchodu s farmaceutiky, bylo mi jasné, proč se tak tvrdý chlap, jako je Frank Bellarosa, snaží vyhnout byť i jen kontaktu s nimi. Já jsem si vlastně ani nepřál být s těmito nebezpečnými lotry ve stejné chodbě, ani kdyby byli spoutáni. Jednak smrděli, a ten zápach byl neuvěřitelně silný. Jednou jsem tento pach zažil u státního trestního soudu a poznám ho, je to zápach feťáka, na první pocit nasládlá vůně, pod níž se ale skrývá mnohem silnější zápach, podobný zvířeti v rozkladu. Skoro jsem se pozvracel, jak jsem tou chodbou šel. Johne Suttere, co ty tady děláš? Vrať se zpátky na Wall Street, kam patříš. Ne, zatraceně, prožij si to. Kam jsi dal koule, ty hnidopichu? Jdi do toho.

Šel jsem do toho zapáchající chodbou smírčího soudu, až jsem našel část jedna, kde obvinění spoutaní nebyli a páchli o něco lépe.

Zeptal jsem se jednoho policisty. „Dostal se už Frank Bellarosa 392

před soudce, nebo ne?“ „Bellarosa? Ten mafián? Tak to jsem ani nevěděl, že tu dneska

byl.“

„Měl by tu být. Jsem jeho advokát, mohl by už být obžalovaný?“ Pokrčil rameny. „Možná že jo, soudce už nějaké obvinění řeší.“ „Kde je jeho soudní síň?“

„Její. Soudce Rosenová je žena.“

„A kolik soudců dnes ráno provádí obvinění?“

„Jeden. Ta samá, co každé ráno. Vy jste tu nový?“

„Asi ano. Kde má soudkyně Rosenová jednací síň?“ Řekl mi to a dodal. „Ohledně kaucí je to pěkná mrcha, zvlášť co se týká chytráků.“ S touto povzbuzující novinou jsem rychle, ale bez vnějších symptomů neklidu, který ve mně vzrůstal, došel ke dveřím do soudní síně, na nichž bylo napsáno SOUDKYNĚ SARAH ROSENOVÁ, a otevřel jsem je. Opravdu už tam bylo v běhu nějaké líčení a když jsem vstupoval, upoutal jsem pozornost dvou policistů. V lavicích, v nichž během procesů normálně sedávají diváci, teď sedělo kolem třiceti lidí, většinou mužů, a podle mě to všechno byli zástupci obhajoby, i když někteří z nich mohli být policisté, kteří byli u zatčení, a možná tam bylo i pár obviněných, kteří nebyli shledáni nebezpečnými, a tudíž nemuseli být poutáni. Rozhlédl jsem se po modrém obleku svého klienta, ale mezi přítomnými jsem neviděl ani jeho, ani Mancusův charakteristický kokos. Právě zde probíhala nějaká obžaloba. Před soudkyní Sarah Rosenovou stáli obviněný se svým advokátem. Po pravici obviněného byla mladá asistentka státního návladního, žena asi kolem pětadvaceti let. Viděl jsem ji z profilu a z nějakého důvodu mi připomněla mou dceru Carolyn. V soudní síni bylo ticho, a i ti vepředu mluvili tak potichu, že jsem dokázal zachytit jen jedno nebo dvě slova. Jediný, koho jsem slyšel jasně a zřetelně, byl obviněný, což byl dobře oblečený muž ve středních letech, který řekl. „Nevinen“ přesně takovým způsobem, jako by tomu sám věřil. Americký systém trestního práva je v podstatě moralizující hrou z osmnáctého století, kterou se její aktéři snaží adaptovat do prostředí konce dvacátého století. Celý ten koncept obžaloby, například to veřejné čtení obvinění, to handrkování o kauci přede 393

všemi, to je podle mě poněkud archaické. Myslím si ale, že je to přece jen lepší, než ostatní soudní systémy, kde se o spravedlnosti

rozhoduje na temných a tajných místech.

Jeden z policistů mi naznačil, abych si sedl, tak jsem se posadil. Proces obžaloby byl u konce a obžalovaného teď odváděli v poutech pryč, protože kauce byla zamítnuta. Soudní úředník vyvolal další případ. „Johnson, Nigel!“ Brzy byl do soudní síně postranními dveřmi přiveden vysoký a štíhlý černoch v bílém obleku a s dready na hlavě, který si třel zápěstí tam, kde měl ještě před chvílí pouta. Mezi diváky povstal nějaký zástupce a vydal se k soudní stolici. Kdybych si mohl tipnout, řekl bych, že ten muž, který teď před soudkyní Rosenovou stál, byl Jamajčan, a že jeho obvinění bude mít něco společného s distribucí drog, nelegální imigrací nebo obojím. Obžaloba se

může protáhnout i na patnáct minut, pokud se budou dohadovat

o kauci. Mezitím může Ferragamo zase použít nějaký elegantní trik a Bellarosa se ocitne v budově Brooklynského federálního soudu,

kde bude jako kauci nabízet své rolexky. V soudní síni bylo

chladno, ale já jsem se pořád potil. Mysli, Suttere, mysli. Zatímco jsem myslel, všiml jsem si, že se dveře za mnou několikrát otevřely a prošli jimi lidé, kteří si tiše sedali na místa diváků. Také jsem viděl nějaké tři lidi sedět v jinak prázdné lóži pro porotu. Byli to soudní skicaři, jejichž přítomnost mi při obžalovací proceduře přišla podivná. Několik stop ode mne seděl nějaký právník, který listoval papíry ve své aktovce. Naklonil jsem se k němu a zeptal se. „Jste tu už dlouho?“

Podíval se na mne. „Od devíti.“

„A neslyšel jste, že by volali Franka Bellarosu?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Má být obžalovaný tady?“

„To nevím. Já ho zastupuji, ale u federálního soudu to neznám. Jak bych mohl najít…“

„Ticho v soudní síni!“ zaburácel ten tlustý policista, který mě asi spíš viděl než slyšel. Tihle lidé jsou velicí mocipáni, protože mají bouchačky a placky a obrovská panděra. Vzpomněl jsem si na to, jak Mark Twain jednou podotkl. „Jestli chcete vidět úpadek humanity, jděte do věznice a sledujte střídání stráží.“ Přál bych si, aby tohle řekl můj strýček Walt. No, zase jsem se od kolegy odtáhl 394

a začal jsem zvažovat své možnosti. Začala obžaloba toho vysokého chlapíka a opravdu šlo o drogy. Státní zástupkyně, zástupce obviněného a soudkyně Rosenová se právě radili. Zástupce obviněného evidentně nedokázal prosadit svou, protože soudkyně Rosenová zavrtěla hlavou, a státní zástupkyně, stále ještě z profilu, se zatvářila spokojeně, obviněný se díval na své boty. Následně se dostavila stráž a z obviněného se stal zase vězeň. Ohledně kaucí je to pěkná mrcha. A opravdu. Jestli se před ni opravdu dostane Frank Bellarosa, nenapadal mě žádný důvod, proč by mu měla stanovit kauci v případě obvinění z vraždy. Čím déle jsem tam seděl, tím více jsem byl přesvědčen o tom, že to celé bylo na mě nastraženo už od začátku. Byl jsem si jistý, že můj klient teď je v budově Brooklynského federálního soudu. Mohl bych požádat o slyšení kvůli kauci, podat odvolání nebo písemnou žádost o prokoumání zákonnosti zadržení, někdy v blízké budoucnosti dostat Bellarosu z vězení. Ale to nebylo to, za co jsem byl placen, a ani to tak nechtěl můj klient. Vstal jsem, vzal aktovku a odešel jsem.

Šel jsem k zadržovacím celám na konci třetího patra, kde jsem se zeptal policisty, který měl cely na starosti. Můj klient ale zmizel stejně dokonale, jako by jej pohltil Gulag.

Odešel jsem k telefonním budkám, odkud jsem zavolal do obou

svých kanceláří, ale žádný vzkaz od klienta jsém tam neměl. Takže

jsem si zase sedl, abych zvážil další kroky. A zrovna v tu chvíli se

objevil ten policista, s nímž jsem mluvil o obžalobě. Řekl mi.

„Jejda, to jsem rád, že jsem vás našel, advokáte. Ten váš chlap, ten

Bellarosa, ten bude obviněný u Brooklynského federálního soudu.“

Vstal jsem. „Jste si jistý?“

„Tohle mi říkal můj šéf. Je to špatné. Chtěl jsem ho vidět.“ „Seženu vám jeho autogram,“ řekl jsem já, zatímco jsem už vyrážel k výtahům. Sjel jsem dolů do foyeru, vyběhl jsem ze dveří a seběhl po schodech, kde jsem si dole mávl na taxík. Od federálního soudu jsem se přes brooklynský most mohl

k Brooklynskému federálního soudu dostat tak za dvacet minut.

Taxi zastavilo a já jsem otevřel dveře, ale když jsem nastupoval,

náhodou jsem si všiml zpravodajského vanu stanice NBC. A potom

mi to došlo. Ti lidé, kteří se trousili do, soudní síně, a ti skicaři v lóži poroty. „Zatraceně!“ Nechal jsem dveře taxíku otevřené, a už

395 jsem se hnal zase do budovy soudu. „Ten bastard! Ten bastard Ferragamo! Ten zatracený zkurvysyn!“ Zase jsem se zhluboka

nadechl a vyběhl jsem po schodech (je jich tam šestačtyřicet) a těch pět milionů mi v ruce zase pěkně ztěžklo. Zase jsem proběhl detektorem kovů, usmál jsem se na Wyatta Earpa, který se na mne překvapeně podíval, a už jsem se dlouhými kroky blížil k výtahům. Koutkem oka jsem Wyatta Earpa sledoval, než výtah přijel. Nastoupil jsem a vyjel do třetího patra. Vystoupil jsem přímo v části jedna a dveře soudní síně jsem otevřel zrovna v okamžiku, kdy soudní úředník zaburácel.

„Bellarosa, Frank!“

Davem diváků se rozlehlo mumlání, jak se říká, a lidé opravdu

začali vstávat a několik se jich dokonce postavilo do uličky, aby lépe

viděli. A těmi jsem se já musel prodrat kupředu.

Někdo z justiční stráže volal. „Klid v soudní síni! Sedněte si!

Sedněte si!“

Skrz dav jsem na okamžik zahlédl Bellarosu, jak jej přivádějí z té

postranní místnosti.

Když už jsem se skoro dostal až dopředu, volal soudní úředník do davu. „Je přítomen právní zástupce Franka Bellarosy?“ Já už jsem se dostal až k zábradlí pro diváky a odpověděl jsem.

„Tady!“

Bellarosa se na mne obrátil, ale neusmíval se, i když přikývl, jako by oceňoval mou vynalézavost, jakou jsem dnes ráno prokázal.

Já sám jsem byl na sebe velice pyšný i navzdory tomu, že tím, co

jsem dělal, jsem lidstvu nebo západní civilizaci nepomáhal ale vůbec.

Prošel jsem brankou v zábradlí pro diváky a odložil jsem

aktovku na stůl obhajoby. Pohlédl jsem na soudkyni Rosenovou, která nevypadala mou přítomností nijak překvapena a odvodil jsem si, že ona součástí spiknutí asi nebyla. Ale asistentka státního návladního celkem překvapená byla a nedokázala to nijak skrýt. Rozhlédla se po soudní síni, jako by očekávala, že jí odtud přijde někdo na pomoc. Soudkyně Rosenová mi řekla. „Advokáte, nechal jste se u soudu zapsat?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti, teprve jsem dorazil.“

Podívala se na mne a já bych mohl přísahat, že jsme se už viděli.

396

Pokrčila rameny. „Vaše jméno?“

„John Sutter.“

„Dejte do záznamu, že obviněný bude zastupován právním zástupcem.“ Soudkyně Rosenová poté Franka Bellarosu poučila

o jeho právu zachovat mlčení a tak dále. „Rozuměl jste?“ zeptala se ho takovým tónem, který naznačoval, že na ni jeho proslulost žádný dojem neudělala. „Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Bellarosa příjemným

hlasem.

Ta se zase podívala do obviňovacího spisu, který jí někdo podal, a asi minutu si jej prohlížela, potom Bellarosovi obvinění přečetla a zeptala se. „Porozuměl jste obvinění, které je proti vám

vzneseno?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A viděl jste i kopii obžalovacího spisu?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

Soudkyně Rosenová se obrátila ke mně. „Dostal jste kopii

obžalovacího spisu, pane Suttere?“ „Ne, Vaše Ctihodnosti.“

Soudkyně Rosenová se podívala na asistentku státního návladního a oslovila ji jménem. „Slečno Larkinová, proč obviněný

ani jeho právní zástupce nedostali kopii obžalovacího spisu?“

„Nejsem si jistá, proč ji nemá obviněný, paní soudkyně. Ale jeho právní zástupce nebyl dnes ráno přítomen registraci obviněného.“ „Je teď tady,“ řekla soudkyně Rosenová. „Předejte mu kopii

spisu.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Přešel jsem ke stolu obžaloby a slečna Larkinová mi předala silný svazek listin. Navázali jsme spolu oční kontakt a ona mi řekla. „Možná byste potřeboval několik hodin na to, abyste si to přečetl.

Já proti odročení obžalovacího procesu nic nenamítám.“

„Já ano.“

Soudkyně Rosenová řekla. „Pane $uttere, vzdáváte se práva vašeho klienta na veřejné přečtení obžalovacího spisu?“ To jsem samozřejmě nemusel a mohl jsem je nechat obžalobu číst slovo od slova, což by opravdu zabralo několik hodin. V osmnáctém století, když měli lidé víc času a žaloby se vypracovávaly ručně a byly tudíž kratší, bylo nedílnou součástí

397

dramatu právě čtení toho, k čemu se dobrala velká porota. Ale

nejrychlejším způsobem, jak soudkyni Rosenovou nasrat, bylo

vyžadovat jakékoli právo klienta, které by zabralo více než dvě

minuty soudního času. Proto jsem řekl. „Ačkoli jsme neměli

příležitost si žalobu přečíst, vzdáváme se jejího veřejného čtení.“

„Viděl jste příkaz k zatčení, pane Suttere?“ vyzvídala.

„Ano, viděl.“

„A slyšeli jste obvinění, které jsem před chvílí četla nahlas?“

„Ano, slyšeli.“

Přikývla a podívala se na Franka Bellarosu. „Chcete se

k obvinění vyjádřit?“

„Nevinen!“ odpověděl takovým hlasem, až to znělo skoro

ukřivděně, jako by se mu tu právě dělo obrovské bezpráví.

Soudkyně Rosenová přikývla, podle mě poněkud nepřftomně.

Jednou na ni někdo zavolá. „Vinen podle obvinění!“, ale ona to

neuslyší, ani nezaregistruje. Potom Bellarosovi řekla. „Máte také

právo být propuštěn na odpovídající kauci.“

Pravda to byla, ale pravděpodobné to nebylo.

Soudkyně Rosenová se podívala na mne a řekla. „Ale

v případech vraždy, pane Suttere, já kauce nepřijímám. A dále,

podle federálních zákonů, pokud případ nějak souvisí s narkotiky,

což jak jsem vyrozuměla, tento případ souvisí, existuje proti obviněnému presumpce. Domnívám se ale, že mi chcete říci něco,

co tuto presumpci vyvrátí.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Mohu se na okamžik poradit se svým

klientem?“

„Jak si přejete.“

Naklonil jsem se k Bellarosovi a řekl jsem mu. „Zdržovali nás.“

Krátce jsem mu to vysvětlil.

Přikývl a řekl. „Oni nehrají fér, neříkal jsem to?“ Potom dodal.

„Hele, o téhle soudkyni jsem slyšel. Je to pěkně tvrdá mrcha. Určitě

si to pojistili, aby dnes ráno soudila zrovna ona. Chápeš?“ Já jsem soudkyni Rosenovou chvíli sledoval. Byla to žena kolem

pětačtyřicítky, což je na federálního soudce docela málo, a byla svým způsobem atraktivní, pokud se vám líbí přísně vypadající ženy. Nepředpokládal jsem, že bych ji tady okouzlil svým klučíkovským šarmem, leda že by ona ráda hubovala dospělé chlapce. Člověk musí vyzkoušet všechno. Soudkyně Rosenová se

398

podívala na asistentku státního návladního a zeptala se jí. „Slečno Larkinová? Chcete něco říci?“ Slečna Larkinová odpověděla. „Vaše Ctihodnosti, právě kvůli presumpci, týkající se tohoto obvinění, vláda požaduje, aby byl Frank Bellarosa uvězněn. Pokud ale soud chce vyslechnout

argumenty, vedoucí ke stanovení kauce, vláda má právo požadovat

třídenní odklad pro slyšení o kauci.“

„Proč?“

„Aby vláda mohla pro soud shromáždit důkazy o tom, proč by

měl být obviněný uvězněn.“

Soudkyně Rosenová mi řekla. „Souhlasíte s tím, pane Suttere?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti, nesouhlasím.“

„Proč ne, pane Suttere?“ „Nevidím žádný důvod k tomu, aby můj klient seděl tři dny ve vězení. Vláda tento případ vyšetřuje už od ledna. O mém klientu už vědí všechno, co vědět chtěli, a není pravděpodobné, že by se v příštích dvaasedmdesáti hodinách dozvěděli něco nového.“ Soudkyně Rosenová přikývla a slečně Larkinové řekla. „Žádost

se zamítá.“

Slečna Larkinová nevypadala nejšťastněji. Řekla soudkyni Rosenové. „Dobrá tedy, Vaše Ctihodnosti, v tom případě by si pravděpodobně přál zde být přítomen i státní návladní, pokud

hodláte diskutovat o kauci.“

„Proč?“

„Kvůli… závažnosti zločinu a špatné pověsti obžalovaného,“

odpověděla slečna Larkinová.

Soudkyně Rosenová se podívala na mne. „Pane Suttere?

Nepotřebujete nějaký čas na poradu se svým klientem? Slyšení

o kauci můžeme naplánovat na odpoledne.“ Odpověděl jsem. „Ne, Vaše Ctihodnosti. My jsme prohlásili nevinu, takže žádáme kauci ve výši jednoho sta tisíc dolarů, které jsme připraveni složit okamžitě.“ Při tomto prohlášení zvedla soudkyně Rosenová obočí. Zase se obrátila ke slečně Larkinové a řekla. „Pokud si pan Feiragamo přeje být u toho, měl tady být teď. Zástupce obžalovaného uvedl, že chce podmínky kauce probrat ihned. Domnívám se, slečno Larkinová,“ dodala soudkyně, „že jste si obvinění přečetla a že jste s případem seznámena. Jsem si jista, že důvody, proč chce vláda kauci 399

zamítnout, můžete přednést i vy.“

Podtext tohoto prohlášení jasně říkal, že kvůli diskusi o kauci

není potřeba obtěžovat státního návladního, protože žádná kauce stejně stanovena nebude, takže co se s tím párat. Ale slečna

Larkinová, i když byla mladá, si vyvinula nos na trable a také znala

své meze, takže z ní možná v budoucnosti bude dobrá právnička. Odpověděla. „Vaše Ctihodnosti, mohla byste justiční stráž pověřit tím, aby zavolal do kanceláře pana Ferragama a vyřídil mu mou žádost, aby se dostavil? Mezitím můžeme pokračovat.“ Soudkyně Rosenová pokývla na příslušného muže, který odešel do soudcovské převlékárny, odkud bude telefonovat. Já jsem přemýšlel o tom, jak rychle sem ve svých polobotkách doběhne Ferragamo.

Rozhlédl jsem se po soudní síni a viděl jsem, že se to už asi rozneslo, protože bylo plno. Na místě poroty seděli ti tři kreslíři, jejichž tužky teď kmitaly po papírech. Pročísl jsem si vlasy alespoň

prsty.

Soudkyně Rosenová mi řekla. „Pane Suttere, pokračujte a předneste mi důvody, proč by měla být stanovena kauce.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ V soudní síni za mnou, byste opravdu

mohli slyšet špendlík, kdyby spadl. Mě soudní síně neděsí tak jako některé jiné právníky. Ale v tomto případě jsem měl jisté obavy, a ty obavy se netýkaly veřejnosti nebo slečny Larkinové nebo soudkyně, ale mého klienta, který chtěl být do deseti minut na svobodě.

Promluvil jsem normálním hovorovým tónem, ale cítil jsem, že

je mi díky tichu jasně rozumět i vzadu. Řekl jsem. „Vaše Ctihodnosti, napřed bych vás chtěl upozornit na skutečnost, že můj klient se z novin už dříve dozvěděl, že státní návladní předložil velké porotě důkazy o vraždě. A během té doby neučinil žádný pokus o útěk. A dále, vzhledem k tomu, že očekával, že bude vypracován obžalovací spis a příkaz k zatčení, instruoval mne, abych zůstal pro tento případ po ruce. On sám také zůstal přítomen, aby mohl být zatčen, a když samotné zatčení proběhlo, asi v osm hodin dnes ráno, byl jsem s ním a mohu dosvědčit, že neučinil žádný pokus o útěk nebo odpor.“ Dodal jsem. „Je-li zde přítomen důstojník, který zatčení prováděl, pan Mancuso, mohl by to dosvědčit také.“

400

Soudkyně Rosenová se podívala k postranním dveřím a potom mezi diváky. „Je pan Mancuso přítomen?“ Z jedné z bočních stran se ozval Mancusův hlas. „Tady, Vaše

Ctihodnosti.“

Zatímco se Mancuso propracovával vstávajícím davem, řekl jsem Bellarosovi. „Zkoušeli mě nasměrovat do Brooklynu. Tvůj kámoš Alphonse je pěkný had.“ Usmál se. „No jo, měli jsme vědět, že zkusí nějaký trik. Mancuso dostal hlášení do auta a mně hned došlo, že nás sem propašují

zadem. Už víš, co jsem tím myslel? Posraný Alphonse.“

Mancuso prošel brankou a zastavil se několik stop od nás. Bellarosa mi řekl sice potichu, ale tak, aby to slyšel i on. „Oni chtěli, abys jel na FBI, kde by tě honili od čerta k ďáblu, než by byli tady hotovi se mnou. Ale já se při té registraci hrozně pobavil. Zkurvil jsem šest sad otisků.“ Rozesmál se a dloubl mne do žeber. „Ale věděl jsem, že ti to dojde. Jsi chytrý chlap. Hele, odejdeme odsud spolu?“ „Možná.“

Soudkyně Rosenová řekla. „Pane Suttere? Potřebujete pauzu?“ Já jsem se otočil zpět k soudní stolici. „Ne, Vaše Ctihodnosti.“ „Prosím, sdělte nám okolnosti zatčení obviněného,“ řekla panu

Mancusovi.

Pan Mancuso udělal, co mu bylo řečeno, velmi precizně, profesionálně a bez emocí, a vynechal jenom ten rozhovor, který jsme spolu vedli ohledně mé krize středního věku. Soudkyně Rosenová mu řekla. „Podle toho, co říkáte, pane Mancuso, to vypadá, jako by vás pan Bellarosa očekával, a neučinil žádný pokus o únik nebo odpor před zatčením.“

„Je to tak.“

„Děkuji vám, pane Mancuso. Zůstaňte prosím v soudní síni.“ „Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Mancuso se otočil, podíval se na mne a potom na Bellarosu, ale z jeho tváře nebylo možno vypozorovat

nic jiného než únavu. Sedl si ke stolu obžaloby.

Soudkyně Rosenová mi řekla. „Zdá se, že obviněný neučinil žádný pokus o únik nebo odpor. Ale já samozřejmě nehodlám stanovit kauci jenom na základě tohoto faktu. Ledaže byste mne dokázal přesvědčit ještě něčím jiným, pane Suttere, a že byste to dokázal rychle. Jinak obviněného nechám hned teď převézt do

401

Metropolitního nápravného zařízení, kde bude čekat na soud.“ Ale to jsme nechtěli, že ne? Takže jsem se na soudkyni Rosenovou podíval a řekl jsem. „Vaše Ctihodnosti, rád bych vaší pozornosti předložil i ten fakt, že můj klient nikdy nebyl v žádné jurisdikci obviněn ze žádného násilného trestného činu. Ve skutečnosti neexistuje žádný záznam o jeho násilném trestném činu.“ Někdo v soudní síni se zasmál. „Dále, Vaše Ctihodnosti, je můj klient podnikatel podle zákona, jehož…“ a teď už jsem za sebou slyšel několik smíšků. Lidé jsou dnes tak cyničtí… „jehož absence v jeho firmách by mu způsobila nenáležité obtíže a zkomplikovala by život jemu i lidem, jejichž živobytí závisí na živobytí mého klienta…“

Ten smích za mnou už začal být trochu moc hlasitý a smála se i soudkyně Rosenová, ale potom se ovládla a udeřila kladívkem do podložky. „Klid!“ Všiml jsem si, že se směje i slečna Larkinová, soudní zapisovatel, oba policisté a soudní úředník. Jediní, kdo se

nesmáli, byli John a Frank.

Soudkyně Rosenová mi pokynula, abych k ní přistoupil, což jsem odělal. Naklonila se ke mně a naše obličeje byly od sebe vzdáleny jen několik palců. Mohli jsme se políbit. Pošeptala mi. „Pane Suttere, na vaši žádost vás nechám váš výstup dokončit, ale je to opravdu velice hloupé a vy marníte můj čas tím, že ze sebe děláte blázna. Chápu, pod jakým tlakem jste, abyste svého klienta uchránil před uvězněním, ale můžete na to zapomenout. Může jít do vězení, kde si počká na mnohem formálnější slyšení o kauci, kde vy můžete přednést mnohem podstatnější argumenty, než jen vaši vlastní charakteristiku, že pan Bellarosa je dobrý občan a hodný člověk. Mám před sebou dnes ještě spoustu obviněných, pane Suttere, a ráda bych se k nim ještě dostala.“ Dodala. „Několik dnů nebo týdnů ve vězení ho přeci nemůže zabít.“ Podíval jsem se jí do očí, „Ale může. Vaše Ctihodnosti, nechejte mne alespoň říci to, co říci musím. Nemohli bychom se vzdálit do vaší pracovny?“

„Ne. Váš klient není v ničem výjimečný oproti ostatním, kteří tu dnes přede mne předstoupí.“ „On ale je výjimečný, paní soudkyně. Víte to vy, stejně jako já. Tato jednací síň je nacpaná reportéry, a ti tu nejsou proto, aby dělali reportáž o obecném stavu naší justice. Ve skutečnosti dostali tip z kanceláře státního návladní, aby tu byli a viděli, jak Frank 402

Bellarosa od soudu odchází v poutech. Že bude Frank Bellarosa

v téhle soudní síni, věděli novináři dřív než vy nebo já.“ Soudkyně Rosenová přikývla. „To by mohla být pravda, pane Suttere. To ale nemění obvinění nebo obecnou politiku odmítání kauce v případě vraždy.“ Stále ještě mezi čtyřma očima jsem jí pošeptal. „Vaše Ctihodnosti, můj klient může nebo nemusí být zapletený do takzvaného organizovaného zločinu. Jestli je ale tím, kým noviny tvrdí, že je, tak byste si měla uvědomit, že žádná tak velká ryba, jako je pan Bellarosa, už mnoho desetiletí americké spravedlnosti neunikla.“

„A co?“ Chvíli mne sledovala a řekla. „Pane Suttere, cítím, že

trestní právo není vaším oborem a že se systémem u federálního soudu nejste obeznámen. Je to tak?“

Přikývl jsem.

„Inu, pane Suttere, tohle je jiný svět, úplně odlišný od toho

světa, z něhož jste přišel, tím jsem si jistá.“

Tak to zkuste říct ještě jednou, paninko. Ale dobrý Bože, to jsem

opravdu vypadal a choval se jako nějaký právníček z Wall Streetu,

nebo snad ještě hůř, jako nějaký snobský právník z Long Islandu?

Soudkyni Rosenové jsem odpověděl. „Jsem tu proto, abych zajistil

výkon spravedlnosti. Možná, že nevím, jak se tady řeší věci

normálně, ale vím, že můj klient má podle ústavy právo na řádné

slyšení kvůli kauci.“

„Toho se mu dostane příští týden.“

„Ne, soudkyně. Dnes.“

Pozvedla obočí, a už málem chtěla mě i Bellarosu uvrhnout do

kobky, ale naštěstí nás zrovna přerušila slečna Larkinová.

Evidentně se jí nelíbilo, že si povídáme o něčem, čemu ona

nerozumí, takže řekla. „Smím promluvit, Vaše Ctihodnosti?“

Soudkyně Rosenová se na ni podívala. „Můžete.“

Slečna Larkinová přistoupila blíže, ale promluvila normálním

hlasem. „Soudkyně, to, jestli byl obviněný do vazby převezen

pokojnou cestou nebo ne, nemá nic společného s projednáváním kauce v případě obvinění z vraždy. Stejně tak tu není čas ani místo na to, aby zde zástupce obviněného přednášel soudu o jiných skutečnostech. Vláda má důvod věřit tomu, že obviněný spáchal vraždu, je hrozbou pro společnost a že má zdroje i pádný důvod

403

k tomu, aby se v případě propuštění na kauci pokusil uprchnout ze země.“ Soudkyně Rosenová, která mě měla ještě před minutou plné

zuby, se nyní asi cítila povinována nabídnout mi poslední slovo

předtím, než mě vykope. Podívala se na mne. „Pane Suttere?“ Já jsem se podíval na slečnu Larkinovou, která mi ještě pořád připomínala Carolyn. Měl jsem nucení ji peskovat, ale namísto toho jsem řekl. „Slečno Larkinová, tvrzení, že můj klient je hrozbou pro společnost, je absurdní.“ Zase jsem se obrátil k soudkyni Rosenové a pokračoval jsem tak nahlas, aby to slyšeli všichni. „Vaše Ctihodnosti, hovoříme o muži ve středních letech, který má domov, ženu, tři děti a žádnou předchozí násilnou činnost.“ Nemohl jsem si pomoci a podíval jsem se za sebe na pana Mancusa, který se zrovna

legračně zatvářil, asi tak, jako bych mu dupl na nohu. Pokračoval jsem. „Soudkyně, zde v této aktovce mám jména a adresy všech společností, jichž je můj klient členem.“ No, možná že nebyly všechny, ale většina jich byla. „Mám tu také cestovní pas svého klienta, který jsem připraven soudu předat. A mám zde také…“ A zrovna tehdy se postranní dveře švihem otevřely a dovnitř vstoupil Alphonse Ferragamo, který vůbec nevypadal spokojeně. Ferragamo byl vysoký, štíhlý muž se zahnutým nosem mezi očima, které vypadaly jako dvě unavené ústřice. Měl jemné vlasy barvy písku a bledé, tenké rty, které potřebovaly krev nebo rtěnku. Jeho přítomnost způsobila v soudní síni rozruch, protože jej skoro všichni poznali. Přesně taková byla jeho schopnost udržet svou tvář známou veřejnosti. Ferragamovi se říkalo italský Tom Dewey a nebylo žádným tajemstvím, že pošilhává po guvernérově příbytku, nebo stejně jako Tom Dewey, po tom ještě větším domě ve Washingtonu. Jeho největší překážkou, proč ještě nezastával žádný volený úřad, bylo podle mě to, že se jeho obličej nikomu nelíbil. Ale nemyslím si, že by mu to někdo řekl. Soudkyně Rosenová jej samozřejmě znala a kývla na něj, ale mně řekla. „Pokračujte.“ Tak jsem pokračoval. „Je také v mých možnostech, složit zde odpovídající kauci, dost vysokou na…“

„Vaše Ctihodnosti,“ přerušil mne Alphonse Ferragamo, který tím ignoroval soudní etiketu. „Vaše Ctihodnosti, nemohu uvěřit tomu, že se soud v případě úmyslné a svévolné vraždy diskusí

404

o kauci vůbec zabývá, zvláště jedná-li se o vraždu ve stylu popravy, a pokud je tato vražda spjata s narkotiky a s podsvětím.“ A ten blbec pokračoval dál, přičemž vraždu Juana Carranzy popisoval více přídavnými jmény a příslovci, než by si kdokoli dokázal pro jedinou činnost představit. Používal také jakýsi podivný přízvuk, který mně osobně do soudní síně nezapadal, protože byl skoro až plačtivý. Soudkyně Rosenová nevypadala, že by ji těšilo, když se jí Alphonse Ferragamo vřítil do soudní síně jako – odpusťte mi ten výraz – by pronásledoval gangstery, a žvanil a žvanil a žvanil. Řekla Alphonsovi. „Pane Ferragamo, v sázce je svoboda člověka, jehož právní zástupce naznačil, že si přeje přednést soudu jistá fakta, která by mohla ovlivnit jednání o kauci. Když jste přišel, pan Sutter zrovna hovořil.“

Alphonse se ale této narážky nechytil a spustil nový vodopád

slov. Ten člověk byl evidentně rozrušený a z nějakého důvodu – ať už kvůli spravedlnosti nebo z osobní msty – si přál Franka Bellarosu ve vězení. Slečna Larkinová, která se do této užvaněné frašky chtěla zařadit jako postava většinou mlčící, mezitím

vyklouzla a usedla ke stolu obžaloby, vedle pana Mancusa.

„Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval Ferragamo, „obviněný je notoricky známý gangsterem, člověkem, o němž je ministerstvo spravedlnosti přesvědčeno, jednak díky vyšetřování, jednak díky výpovědím svědků, že se v souvislosti s narkotiky dopustil vraždy.“ A k tomu v záchvatu upřímnosti dodal. „Toto není žádná osobní vendeta, toto je skutečnost,“ čímž všechny přinutil přemýšlet o osobních vendetách.

Ten muž evidentně už nějakou dobu v soudní síni nebyl. Chci říci, že ani já tam moc nechodím, ale i tak bych si vedl lépe než ten klaun. Poslouchal jsem, jak se pan Ferragamo snaží udělat cokoli, aby vytáhl porážku zpoza čelistí vítězství. Několikrát jsem byl v pokušení ho přerušit, ale jak kdysi řekl starý machiavelista Napoleon Bonaparte. „Nikdy nepřerušuj nepřítele, dokud dělá chybu.“

Podíval jsem se na soudkyni Rosenovou a poznal jsem, že je

jasně a otevřeně naštvaná. Ale dokonce i soudce si musí dvakrát rozmyslet, než řekne státnímu zástupci, aby sklapl, a kromě toho jsem cítil, že čím déle Ferragamo mluví, tím více času potom dostanu já na předložení svých argumentů.

405

Zajímavé na tom, co Ferragamo říkal, bylo, že se to nevztahovalo přímo k otázce kauce. Ferragamo se namísto toho rozhovořil o Bellarosových domnělých problémech v obchodě s drogami, zejména ve vztahu ke Kolumbijcům a konkurenčním mafiánským gangům. Žvanil tam úplně stejně, jako by pořádal tiskovou konferenci. A to vlastně i dělal. Ferragamo všechny informoval. „Obchod s heroinem, který byl tradičně kontrolován Cosa Nostrou, mafií, je nyní jen malou částí lukrativního obchodování s ilegálními drogami. Bellarosova zločinecká rodina se snaží prosadit se i v obchodech s kokainem a crackem, a aby to tak

mohlo být, musí své soupeře eliminovat. Proto tedy ta vražda

Juana Carranzy.“

Dobrý Bože, Ferragamo, proč prostě nenakreslíš Bellarosovi na čelo terč a nevysadíš ho někde v kolumbijské čtvrti? Podíval jsem se na Franka a viděl jsem, že se nevyzpytatelně usmívá. Soudkyně Rosenová si odkašlala a řekla. „Pane Ferragamo, my rozumíme tomu, že věříte, že obviněný spáchal vraždu. Proto jsme také tady. Ale vyšetřovací vazba není trestem, je to bezpečnostní opatření, a pan Bellarosa je nevinný do doby, než mu bude vina prokázána. Co chci já, je, abyste mi řekl, proč si myslíte, že zaplatí kauci a uteče.“ O tomto pan Ferragamo okamžik přemýšlel. Mezitím zde Frank Bellarosa jen tak stál, předmět pozornosti všech kolem, ale bez mluvené role. Za jeho vystupování mu musím přiznat bod.

Nepoškleboval se Ferragamovi, nebyl drzý nebo arogantní, ani se

nesnažil být uctivý nebo sklíčený. Prostě tam jenom stál, jako by měl v uších sluchátka walkmana, a během čekání na autobus

poslouchal La Traviatu.

Namísto toho, aby zodpověděl přímou otázku soudkyně

Rosenové, Alphonse Ferragamo jí udílel rady, a té se jeho tón zcela

jistě nelíbil, i když slovům rozuměla. On v podstatě říkal něco jako.

„Poslouchejte, dámo, jestli toho chlapa pustíte ven na kauci,

veřejné mínění (tisk) vás ukřižuje. A jestli uprchne ze země, tak raději abyste jela s ním.“ A nakonec, i když ne přesně těmito slovy, řekl toto. „Soudkyně, nemáte vůbec žádný důvod vystrkovat tady růžky. Prostě praštěte tím zatraceným kladívkem a nechejte vězně odvést do vězení.“ Tímto poučováním nebyla soudkyně Rosenová nijak potěšena, ale zdálo se, že pochopila jeho význam. Ale stejně, asi proto, aby 406

Ferragama znepokojila, se obrátila ke mně. „Pane Suttere?“ Začal jsem s protiútokem, ale ten čubčí syn mi neustále skákal do řeči. Já jsem sice několik bodů nasbíral, ale domácí tým evidentně s velkou bodovou převahou už začal. Jednání o kauci, abyste tomu rozuměli, nebývají vedena ve prospěch obviněného, jako je tomu při procesu s porotou, a já jsem dělal, co bylo v mých silách, abych soudkyni Rosenové zabránil praštit kladívkem o stůl a celé to ukončit. Chápete, co jsem tam asi mohl udělat pro to, aby mě vyslechla a potom udělala rozhodnutí, které by ohrozilo její kariéru a vedlo ke spekulacím, jestli není na gangsterské výplatní

listině nebo jestli s italskými gangstery snad nespí? Jediné, s čím

jsem mohl počítat, bylo, že byla znechucená Ferragamovým

chováním hlavního tribuna, a dost možná že nebyla tak docela

přesvědčena o tom, že by Bellarosa představoval riziko v případě

složení kauce. A taky ji asi trochu zajímala spravedlnost.

Pokračoval jsem s popisem Bellarosovy povahy, jako bych ho snad nominoval na cenu Rytíře Kolumbova řádu. „Má hluboké kořeny ve svém bývalém bydlišti v Brooklynu, kde celý svůj život prožil ani ne jednu míli od svého rodiště. Nedávno se stal mým sousedem a já tohoto člověka znám osobně.“ Tím jsem si z davu vysloužil několikero zamumlání, ale když už jsem vykasal tuhle plachtu, abych využil i námořnické výrazy, musel jsem pod ní plout i dál. „Moje a jeho žena jsou přítelkyně. Navštěvujeme se vzájemně ve svých domovech – tak nějak – a setkal jsem se s některými příslušníky jeho rodiny…“ a doprdele, špatné slovo. Všichni se znovu zasmáli a kladívko znovu dopadlo. „Klid!“

Já jsem se zase chytil lana a pokračoval jsem. „Vaše Ctihodnosti, já vám osobně zaručuji, že můj klient neopustí jižní okrsek New Yorku a že se před tímto soudem objeví ve stanovenou dobu, aby čelil daným obviněním. Opakuji, Vaše Ctihodnosti, že můj klient, navzdory všem narážkám a tvrzením nebo veřejnému očerňování, je řádným a daně platícím občanem, mužem s přáteli a s rodi… s příbuzenstvem v celém hlavním městě, mužem, mezi jehož přátele se počítají mnozí prominentní obchodníci, kněží, politici…“ Mezi burany se opět ozvalo několik výbuchů smíchu, ale i tak jsem si všiml, že jsem získal další body. Ale copak tady někdo zapisoval skóre? „A dále, Vaše Ctihodnosti…“

Ferragamo už nedokázal jen tak stát a také se už zřejmě dlouho neslyšel mluvit, takže mě zase přerušil. „Soudkyně, tohle je

407 absurdní. Tento muž je známým gangsterem…“

Teď byla s přerušením řada na soudkyni Rosenové. „Obvinění, kvůli kterému zde jsme, je vražda, pane Ferragamo, a ne vydírání. Kdyby byl obviněn z vydírání a kdyby měl tyto kořeny ve společnosti, jaké má, už bych kauci dávno stanovila. Mne ale

nezajímají nedoložená tvrzení o vydírání. Co mne zajímá, jé to, zda

se tento muž pokusí uniknout před obviněním z vraždy

v souvislosti s drogami.“

Ferragamo byl znechucen. Podíval se na Bellarosu a jejich oči se poprvé setkaly. Potom se podíval na mne, jako by chtěl říct. „Kdo k čertu jste, že se cpete mezi Ferragama a Bellarosu?“ Nakonec Ferragamo řekl soudkyni. „Soustřeďme se tedy na tento aspekt: tento muž má ohromné finanční zdroje, a to nejen v této zemi, ale i v zahraničí, a není nepochopitelné, že…“ „Vaše Ctihodnosti,“ přerušil jsem ho, protože to vypadalo, že Ferragama dostanu na lopatky, „Vaše Ctihodnosti, už dříve jsem uvedl, že zde mám pas svého klienta…“

Teď zase Ferragamo přerušil mě tím, že přímo zařval. „Váš

klient, pane Suttere, si může koupit pasů padesát!“

To už jsem se přistihl, jak poprvé v životě křičím v soudní síni.

„Pane Ferragamo, já jsem dal soudu své slovo! Já osobně se

zaručuji, že…“

„A kdo vy jste, že se osobně zaručujete…?“

„Kdo jste vy, že pochybujete…?“

A takhle to šlo dál, až se z toho stala soudní fraška. Všem se to

hrozně líbilo. Kromě soudkyně Rosenové, která udeřila kladívkem. „A dost!“ Podívala se na mne. „Pane Suttere, soud oceňuje vaši osobní záruku a je potěšen vaší předvídavostí a tím, že jste k soudu přinesl aktovku plnou peněz,“ další chechot, „a oceňuje i vaši

nabídku k odebrání cestovního pasu vašeho klienta. Ale i tak je vaše žádost o stanovení kauce zamí…“

„Vaše Ctihodnosti! Ještě jednu věc, mohu-li.“

Zvrátila oči v sloup, ale potom mi unaveně naznačila, abych

pokračoval. „Vaše Ctihodnosti… Vaše Ctihodnosti…“

„Ano, pane Suttere? Mluvte, prosím.“

Zhluboka jsem se nadechl, zachytil jsem Bellarosův pohled a promluvil jsem. „Vaše Ctihodnosti, co se týče obvinění samotného… podle toho, co jsem četl… obvinění uvádí, že k vraždě

408

toho Juana Carranzy došlo čtrnáctého ledna tohoto roku, v New Jersey. A, Vaše Ctihodnosti, můj klient má na tento den alibi, a já jsem nepovažoval za moudré ani vhodné toto alibi dnes uvádět, ale teď je zřejmé, že je musím soudu sdělit. Pokud tedy mohu přistoupit k soudní stolici…“ V místnosti zavládlo ticho, které později přerušil Ferragamův hlas. „Jakého druhu je to alibi, pane Suttere? Chtěl bych slyšet, jaké alibi máte.“ Podíval se na soudkyni. „Vaše Ctihodnosti, já mám pět svědků, kteří pod přísahou vypovídali před velkou porotou a kteří uvedli, že Frank Bellarosa je zapleten do vraždy Juana Carranzy.

Na základě jejich svědectví se velká porota rozhodla obviněného

obžalovat. Jaké alibi by zde asi mohl zástupce obhajoby uvést?“ Rozhodil ruce v dramatickém gestu. „To je šílené. Opravdu, pane

Suttere. Opravdu. Plýtval jste časem mým i všech ostatních.“ Opravdu vypadal naštvaně. Opravdu. Ale já jsem byl naštvanější ještě víc. Popravdě, čím víc ten blb žvanil, tím víc jsem si uvědomoval, že je to bezcitný, egocentrický lovec publicity. Řekl jsem mu, dostatečně nahlas, aby to slyšeli i všichni kolem. „Pane Ferragamo, zapsal jsem si čísla poznávacích značek těch čtyř aut, která se snažila zdržet můj příjezd k soudu. A věřím tomu, že když tato čísla proženu evidencí motorových vozidel, zjistím, že tato auta jsou registrována v úřadě státního návladního. Věřím tomu, že jste se zapletl do nezákonného aktu zadr…“ „Jak se opovažujete? Jak se opovažujete?“

„Jak se opovažujete vy?“ odpálil jsem, k čemuž jsem si přidal

vlastní akcent. „Jak se opovažujete…“ „Vy jste se zbláznil!“

A to už jsem byl opravdu rozčílený. Je potřeba říci, že není dobrý nápad udělat si nepřítele z člověka, jako je on, ale u všech čertů, já už jsem přece nepřátele na hodně vysokých místech měl: finanční úřad, FBI, U Potoka, dynastii Stanhopeů s jejich právníky, a tak dál. Co to je, jeden navíc? Řekl jsem. „Já nejsem ten, kdo před soudem předvádí nenormální jednání.“

„Cože?“

Lidem se to líbilo. A když říkám líbilo, myslím to vážně. Ještě před deseti minutami tam seděli znudění a nudili se při prvních ranních obžalobách, a najednou dovnitř vkráčel Frank Bellarosa a hned po něm jeho uhlazený právník, z něhož se vyklubal tak

409 trochu pošuk, a nakonec ambiciózní Alphonse Ferragamo, který se

přestal ovládat úplně. Rozhlédl jsem se po přihlížejících a viděl jsem reportéry zuřivě si zapisující do bloků, kreslíře, jejichž hlavy kmitaly zdola od jejich bloků nahoru k soudní stolici, jako by sledovali vertikální ping-pong, a zbytek davu se pozorně usmíval,

jako by všichni sledovali nudnou a blbou operu jenom proto, že ve

druhém dějství je nějaká nahá scéna.

S Bellarosou jsme se podívali navzájem do očí a on se na mne

usmál.

Mezitím jsme si s Alphonsem uštědřili několik dalších ran, které ale nebyly nijak adresné, jenom se týkaly našich eg. Soudkyně Rosenová nás nechala boxovat ještě asi minutu, protože nechtěla

vypadat jako suchar, který ostatním kazí legraci, ale nakonec

zaklepala kladívkem. „To by stačilo, pánové.“ A tento výraz použila zcela náhodně. „Pane Suttere,“ řekla, „toto je závažné nařčení, ale i kdyby se ukázalo jako pravdivé, tak stejně nemá žádný vliv na to,

o čem tu debatujeme. A co se týče toho alibi, o němž tvrdíte, že je váš klient pro den údajného zločinu má, pane Suttere, tak toto alibi by mohlo být soudem zváženo při rozhodování, zda bude kauce stanovena či ne. Ale netuším, jak bych si vaše tvrzení mohla ověřit, ledaže by se vám podařilo si své svědky přivést k tomuto soudu. Ale

i kdyby tomu tak bylo, pane Suttere, nejsem ochotna odkládat

ostatní dnešní. obžaloby kvůli tomu, že by tu teď vaši svědkové skládali přísahy. Omlouvám se, pane Suttere, ale otázka kauce bude muset být rozhodnuta při budoucím líčení…“ Kladívko zase vylétlo

do výše.

„Soudkyně,“ řekl jsem urychleně, „soudkyně, toho příslušného dne, čtrnáctého ledna tohoto roku…“

„Pane Suttere…“

„Můj klient, Vaše Ctihodnosti, byl ve skutečnosti na obhlídce pozemku na Long Islandu, přilehlého k pozemku mému. A i když jsme se tehdy ještě neznali osobně, poznal jsem ho z novin a televize, a tehdy jsem si uvědomil, že před sebou vidím Franka

Bellarosu.“

Soudkyně Rosenová se ke mně naklonila, a čekala, až všechny výkřiky a jiné okolní zvuky zaniknou. „Pane Suttere, vy mi říkáte, že

to vy jste to alibi pana Bellarosy?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

410

„Vy jste ho viděl, čtrnáctého ledna tohoto roku?“ „Ano, Vaše Ctihodnosti. Toho dne jsem byl doma. Ověřoval jsem si to v diáři.“ Ve skutečnosti jsem doma nebyl, ale raději jsem měl být, když jsem se rozhodl dopustit se křivého svědectví. Pokračoval jsem. „Projížděl jsem se na koni a viděl jsem pana Bellarosu spolu se třemi dalšími pány, jak se procházejí po pozemku, který on následně zakoupil. Viděl jsem je a oni mi zamávali, a já jsem na ně zamával také, i když jsme spolu nemluvili. Nestál jsem od pana Bellarosy ani třicet stop, a rozeznal jsem ho okamžitě. Bylo to asi v devět hodin dopoledne a potom jsem kolem poledne viděl odjíždět černý cadillac. Pan Carranza byl zavražděn asi kolem poledne, v autě u výjezdu na dálnici Garden State v New Jersey, asi osmdesát mil od místa, kde jsem v tu dobu viděl pana Bellarosu já.“

Co na to mohl Alphonse Ferragamo říci? Jenom jediné slovo,

které také řekl. „Lháři.“

Já jsem ho obdařil tím nejvíce zpražujícím WASP pohledem

a on ty své ústřicové oči opravdu sklopil.

Soudkyně Rosenová seděla celou minutu tiše a zřejmě

přemýšlela, proč se tak moc chtěla stát soudkyní. Nakonec se mě

zeptala. „Kolik peněz zde tedy máte, advokáte?“

„Pět milionů, paní soudkyně. Čtyři v převoditelných cenných

papírech, jeden v hotovosti.“

„Dobrá. Beru to. Peníze složte dole v podatelně.“ Udeřila kladívkem, zatímco Ferragamo klel. Soudkyně Rosenová jej ignorovala a zavelela. „Další případ!“ Po cestě do podatelny v přízemí mi Bellarosa řekl. „Vidíš, já jsem ti říkal, že to dokážeš.“ Zvedal se mi žaludek, bolela mě hlava a ano, bolelo mne i srdce. Nikdy za miliardu let by mne nenapadlo, že budu před soudem křivě přísahat z jakéhokoli důvodu, a už vůbec ne proto, abych zachránil mafiánského dona.

Ale také jsem si nikdy nemyslel, že budu obviněn z trestného činu daňového podvodu, kvůli stupidnímu přehlédnutí. Nebo by mne nikdy nenapadlo, že státní návladní vykonstruuje případ proto, že vůči někomu chová osobní zášť, nebo že bude bránit spravedlnost tím, že bude zdržovat můj příjezd k soudu, a potom se mě ještě bude pokoušet svést na falešnou stopu a pošle mě do 411

Brooklynu. Samozřejmě jsem věděl, že dvě zla nedají dohromady dobro – to byla jedna z prvních lekcí etiky, které jsem se naučil jako malý chlapec –, ale součástí života i dospívání je schopnost udělat to, co člověk musí udělat pro to, aby přežil. Když se sázky od

baseballových karet a drobných přesunou k životu a smrti, tak se

sem tam musíte rozhodnout. Svobodná volba, byste asi řekli vy.

Někdy prostě člověk lže.

Historie celého světa je plná mrtvých mučedníků, kteří

neustoupili. Dřív jsem je obdivoval. Teď si myslím, že většina z nich

asi byli pěkní blázni.

„Takže jsi viděl, co je to za čuráka?“ zeptal se mě Bellarosa.

Neodpověděl jsem.

On pokračoval. „Ale pěkně jsi ho nasral. A to jsem ani nechtěl.

Pro něj je to velice osobní, ale ne pro mě. Capisce? “

„Franku. Sklapni.“

Stále ještě jsem byl tak trochu v mlze, když jsme procházeli chodbami soudní budovy, a kolem nás se hemžili reportéři s bloky a tužkami. Dovnitř nesměli jít s kamerami nebo s magnetofony, ale proč tam tyhle bláznivé lidi vůbec pouštěli, to je nad mé chápání. Svoboda tisku je jedna věc, ale když vám ti lidé blokují chodbu, je to jednak nepříjemné, a asi to také bude přestupek. Nakonec, když už jsme byli na schodech z budovy, bez mé těžké aktovky, a já osobně zbaven panenství, jsme zase narazili na novináře, kteří předtím ustoupili, jenom aby se sešikovali a spojili se se svými kameramany a fotografy.

Reportéři

kladli všechny možné druhy

příslušných a nebezpečných otázek, ale don jim je všechny vracel ve formě bonmotů, jako například. „Hele, co tu všichni děláte? Žádné autogramy. Mám se usmát? Zaberte mě z lepší strany.“ A tak.

Některé z nich znal i jménem. „Hej, Lorraine, dlouho jsme se neviděli. Kde ses tak opálila?“ A Lorraine se na toho okouzlujícího

muže usmála.

„Time, pořád děláš pro ty samé noviny? Copak oni nevědí, že

piješ?“ Ha, ha, ha. Jeden z televizních reportéru vrazil mikrofon Bellarosovi pod nos a zeptal se. „Existuje mezi mafií a Medelínským kartelem

mocenský boj o kontrolu obchodů s kokainem?“ „Co mezi kým a čím? O co? Mluvte anglicky.“

412

Jeden ze soudnějších reportérů se zeptal. „Myslíte si, že Alphonse Ferragamo jedná z důvodů osobní msty proti vám?“ Frank si zapálil velký doutník, Monte Christo číslo čtyři. „Né. Lidi mu o mně něco nalhali a on tomu věří. Je to můj dobrý

kámoš.“ Všichni se zasmáli.

„Jste šťasten, že jste dnes dopoledne volný, Franku?“

Ten zabafal ze svého cigára. „Musím vám říct, že jsem dnes měl

tu nejhorší snídani v životě. Tomu říkám krutý a neobvyklý trest.“

Za to sklidil opět smích a už začalo být jasné, že pan Bellarosa

neučiní žádné prohlášení, které by stálo za zprávu v novinách,

protože se spíše věnoval zábavnější stránce příběhu. Frank byl

dobrý bavič. Někdo se ho zeptal. „Kolik vás stál ten oblek, Franku?“

„Za hubičku. Chodím k jednomu malému chlápkovi na Mott

Street. Já neplatím ceny, jaké mají v centru. Ale vy byste dobrého

krejčího potřeboval taky, Ralphe.“ A tak don udržoval zábavu, zatímco jsme scházeli z těch čtyřiceti šesti schodů na ulici, obklopeni asi padesáti novináři včetně kameramanů a fotografů. Co bylo horšího, dole na ulici se zmaterializoval dav asi stovky čumilů. V New Yorku to netrvá

dlouho, abyste zaujali pozornost davu.

Ne že by mě přímo ignorovali, to samozřejmě ne, a reportéři, kteří nedokázali upoutat donovu pozornost, se soustředili na mě, ale já jsem pořád jen recitoval svou mantru. „No comment, no

comment, no comment.“

Už jsme se ocitli na úpatí schodiště, ale dav tu byl tak hustý, že

mne nenapadl žádný způsob, jak se dostat na ulici, kde nás měl

čekat Lenny s autem.

Nějaký reportér se mě zeptal. „Kolik váží pět milionů dolarů?“

Přišlo mi hloupé odpovědět „No comment“ na tak hloupou

otázku, takže jsem řekl. „Bylo to dost těžké, abych si mohl myslet,

že to byla ohromná kauce.“

No, tyhle lidi byste neměli nikdy dráždit ani povzbuzovat, a já tím, že jsem odpověděl na jednu otázku, jsem na sebe upoutal velkou pozornost. Už jsem se začal sám rožnit a zahlédl jsem Bellarosu, který se na mne pozorně díval skrz doutníkový kouř. „Pane Suttere,“ zeptal se nějaký reportér od novin, „u soudu jste řekl, že vám čtyři auta bránila v cestě sem. Jak přesně vás 413

zdržovali?“

„No comment.“

„Zahradili vám cestu?“

„No comment.“

„Opravdu si myslíte, že tato auta řídili lidé z úřadu Alphonse

Ferragama?“ „No comment.“

A tak dál. Teď to vypadalo, že mám pod nosem mikrofon proto,

abych pro potomstvo nahrál své poselství. „No comment.“ Asi

o padesát yardů dále jsem na ulici zahlédl nepředpisově

zaparkovaný cadillac s Lennym za volantem. Potom jsem si všiml,

že se k budově blíží Vinnie se dvěma dopravními policisty v závěsu. Mezitím mi ti novináři začali opravdu jít na nervy. Znovu jsem se podíval na svého klienta a viděl jsem, že se ještě pořád usmívá, vyfukuje kouř a celkově je v pohodě, navzdory tomu, že je obklopen agresivními osobnostmi typu A. Ale i když mu to bylo příjemné,

nebyl Bellarosa tím, co by se dalo nazvat lovcem publicity. Dokázal

to zvládnout, ale nevyhledával to tak jako někteří z jeho předchůdců, kteří už byli – zčásti i v důsledku toho, jak rádi hovořili k tisku – všichni mrtví. Jedna zvlášť dotěrná a otravná reportérka, kterou jsem poznal z jedné televizní stanice, mne začala vyslýchat kvůli tomu alibi. Zeptala se mě. „Jste si jistý tím, že to byl Frank Bellarosa, koho jste viděl?“

„No comment.“

„Chcete tím říci, že si nejste jistý, jestli to byl Frank Bellarosa?“

„No comment.“

„Ale řekl jste, že to byl Frank Bellarosa.“

A takhle do mne ryla, jako bychom snad byli manželé nebo co.

„Pane Suttere,“ řekla vyloženě plačtivě, „pan Ferragamo má pět svědků, kteří Franka Bellarósu viděli na místě zločinu. Chcete snad říci, že jsou to lháři? Nebo jste lhal vy?“

Muselo to být tím horkem a asi i mým stavem duše nebo možná

mě konečně dostal ten tón jejího hlasu. Tak jako tak jsem vyštěkl. „Ferragamovi svědci jsou lháři, a on ví, že jsou lháři. Celá ta věc je vykonstruovaná a je to osobní vendeta namířená proti mému klientovi, jako pokus o nastartování problémů mezi…“ konečně

jsem dostal svou pusu pod kontrolu a podíval jsem se na Bellarosu, 414

který si tiskl ukazovák ke rtům.

„Problémy mezi kým? Mezi znepřátelenými gangy?“ Někdo jiný, asi nějaký expert na mafii nebo co, se zeptal.

„Problémy s jeho vlastními lidmi? Problémy s jeho zástupcem? Se Sallym Da-da?“ Mafiánská politologie není mou silnou stránkou, ale tazatel

zřejmě znal veškeré klepy z podsvětí a všichni si asi mysleli, že do

toho vidím.

„Problémy s kým?“ zeptal se někdo jiný. „S kolumbijskými

drogovými králi? S přáteli Juana Carranzy?“

„Je pravda, že se mafie snaží Kolumbijce vytlačit?“

„Pane Suttere, řekl jste u soudu, že Alphonse Ferragamo nařídil

svým lidem, aby vás vytlačili ze silnice?“

Měl jsem pocit, jako by se mě na to už někdo ptal.

„Pane Suttere, vy tvrdíte, že státní návladní vašeho klienta

očerňuje?“

A pane Suttere, blá, blá, blá. Představil jsem si televizi, stojící

nad barem U Potoka a zamyslel jsem se nad tím, jestli se lidé teď

dívají víc než jindy. Doufám že ne. Úplně jsem slyšel své přátele.

„No podívej se na něj.“

„Začíná tloustnout.“

„Potí se jako prase.“

„Kravatu má nakřivo.“

„O kolik myslíš, že si za to řekl?“

„Jeho otec se musí obracet v hrobě.“ Ale mému otci bylo ve

skutečnosti docela dobře, v Evropě.

Konečně se k nám dostali ti dva policisté, které Vinnie

popoháněl. Frank dal svým milovaným novinářům sbohem, mával,

usmíval se a následoval Vinnieho a ty dva policisty tlačenicí,

přičemž já jsem mu kryl záda. Dostali jsme se na ulici a Lenny

s autem přijel o kousek blíž. Byl jsem znechucen tím, že vláda

dokáže zinscenovat takový mediální cirkus, ale už není schopna

usměrnit davy. Vlastně jsem si nikdy plně neuvědomil, kolik nechutných věcí vláda dělá. Vinnie se dostal ke cadillacu a otevřel zadní dveře. Bellarosa se vecpal dovnitř a jeden z policistů mu řekl. „Jen klid, Franku.“ Bellarosa těm dvěma policistům řekl. „Díky, chlapi. Dlužím vám

panáka.“ 415

Ještě nedávno jsem nedokázal přímět policistu, aby mi vysvětlil smysl některých dopravních značek. To ale bylo včera. Dnes se ten policista u otevřených dveří auta dotkl své čepice a já jsem vklouzl vedle dona. Kurva, to je ale země! Vinnie naskočil dopředu na sedadlo spolujezdce a Lenny pomalu odrazil od chodníku, a až se bezpečně prodral davem,

zrychlil.

Zamířili jsme do centra, potom Lenny zahnul směrem k World Trade Center a potom zase do centra na Wall Street. Evidentně tak zkoušel setřást někoho, kdo by nás mohl sledovat. Projeli jsme kolem budovy mé kanceláře, budovy J. P. Morgana na Wall Streetu číslo 23, a i když se obecně předpokládalo, že zde ještě pořád pracuji, cítil jsem vůči tomu místu jistou nostalgii.

Chvíli jsme jen tak jezdili kolem a nikdo moc nemluvil,

s výjimkou Lennyho a Vinnieho, kteří donovi donekonečna gratulovali k jeho velkému útěku, jako by se o něj on sám nějak přičinil. Já ty patolízaly fakt nesnáším. Bellarosa toho na oplátku moc neřekl, ale v jedné chvíli se naklonil ke mně. „Odvedl jsi dobrou práci, advokáte. Jen tak dál až

do konce.“

Neodpověděl jsem.

On pokračoval. „Ale musíš si dát pozor na to, co řekneš tisku.

Oni všechno převracejí.“ Já jsem přikývl. A zase on. „Novináři nehledají fakta. Oni si jenom myslí, že je hledají, ale ve skutečnosti chtějí dobrý příběh. A někdy v tom dobrém příběhu fakta nejsou. Někdy je to legrace. A oni si myslí, že tohleto legrační je. To s tou mafií a tak. Velký cadillac, velké doutníky, tyhlety srandovní obleky. Oni si prostě myslí, že to všechno je legrační. A to je lepší, než kdyby si mysleli, že to legrační není. No tak my, s nimi tu legraci hrajeme taky. Zásobujeme je

další legrací. A ty legraci dělat umíš, tak buď legrační. Udělej to tak, abys zněl legračně, jako bys vyprávěl obrovský vtip. Chápeš?“

„ Capisco.“

„Jó. Ale s tou soudkyní sis vedl dobře. Alphonse si to posral sám. Moc mluví. Pokaždé když otevře hubu, měl by mu do ní někdo vrazit pěst. Teď je nasraný, ale bude nasraný ještě víc, až se ho tisk začne vyptávat na ty věci s těma autama dnes ráno, nebo na to,

416

jestli to na mě celé navlíkl. To jsi nemusel říkat, tyhlety sračky,

víš?“

„Franku, jestli se ti nelíbí způsob, jakým…“

Poklepal mi na koleno. „Ale ne, udělal jsi to dobře. Jenom jsem

ti k tomu chtěl říct pár věcí, okay? Nechám toho jo?“

„Dobře.“

Pokračovali jsme v jízdě po dolním Manhattanu. Frank

Lennymu nařídil, aby zastavil u novinového stánku, a Vinnie

vystoupil a koupil pro Franka Post, Wall Styeet Journal pro mě,

a nějaké lékařské časopisy pro sebe, většinou z oboru gynekologie

a proktologie. Lenny se na křižovatkách díval Vinniemu přes

rameno. Rád se dívám, jak se lidé vzdělávají.

Měl jsem u sebe nějaké papíry související s kaucí. Stvrzenku na pět milionů dolarů, upozornění na možnost konfiskace kauce a další písemnosti, kterými jsem se teď probíral. Také jsem už měl ten příkaz k zatčení a policejní záznam, do nějž jsem se začetl. Ještě důležitější bylo, že jsem dostal i obžalovací spis, který měl asi osmdesát stran. Chtěl jsem si ho přečíst, až budu mít čas, ale teď jsem jej alespoň prolistoval a zjistil, že veškeré důkazy proti Franku Bellarosovi byly ve formě svědeckých výpovědí. Neexistoval žádný fyzický důkaz, který by jej spojoval s místem činu, a všichni svědkové měli hispánská jména. Bellarosy jsem se na tu vraždu vlastně nikdy neptal a jenom matně si vzpomínám na to, jak ji tehdy popisoval tisk. Ale podle toho, co jsem vyčetl ze svědeckých výpovědí, asi kolem poledne čtrnáctého ledna Juan Carranza ve svém autě, v corvettě, vyjel z dálnice Garden State na výjezdu Red Bank. Jela s ním jeho

přítelkyně, Ramona Velarde. Auto, které jelo na jednoproudém výjezdu z dálnice před corvettou, zastavilo na stopce, a Carranza

byl nucen zastavit také. Z auta za Carranzou potom vystoupili dva

muži, přistoupili k jeho autu a jeden z nich mu potom vypálil jedinou kulku do obličeje. Vrah potom zkusil Carranzovy dvéře, a protože nebyly zamčené, otevřel je a zbylé čtyři kulky z revolveru vypálil Carranzovi do hlavy. Jeho přítelkyně byla nezraněna. Poté vrah vhodil revolver dívce do klína a on i jeho společník nastoupili do auta vepředu, které dosud blokovalo výjezd, a jejich auto za Carranzovým nechali na místě. Svědky této vraždy byli Ramona Velarde a čtyři muži, kteří byli 417

v autě za tím autem, z nějž vystoupili vrazi. Všichni čtyři svědci

mužského pohlaví bez obalu uvedli, že byli Carranzovi bodyguardi.

Všiml jsem si toho, že nikdo z těch čtyř neřekl, že by stříleli na toho, kdo oddělal jejich šéfa. Namísto toho uvedli, že Ramonu Velarde posadili do svého auta a přejeli přes obrubník na trávník, přičemž objeli Carranzovo auto i auto vrahů, ale neučinili žádný pokus

o jejich pronásledování. Podtext zde hovořil o tom, že si uvědomili, že jejich šéf byl zavražděn italskými gangstery, a nechtěli se stát

mrtvými hrdiny. Státní policie v New Jersey zjistila, že tato

likvidace má souvislost s federálními zločiny s narkotiky a organizovaným zločinem, a kontaktovala FBI. Na základě anonymního tipu byla objevena Ramona Velarde, jež následně identifikovala ty čtyři bodyguardy, kteří byli všichni zatčeni, nebo se během několika týdnů vzdali. Všichni souhlasili s tím, že se stanou federálními svědky. Otázka identifikace mi přišla poněkud podivná. Ramona Velarde byla od vraha jen několik stop, ale nevím, jak mu mohla vidět do obličeje, jestliže stál vedle nízké corvetty. Všechno, co tak mohla vidět, byla ruka se zbraní. A stejně tak, vrah a jeho komplic vystoupili z auta zády k těm čtyřem bodyguardům, kteří dovolili, aby se jejich auto dostalo mezi ně a jejich šéfa. Ale ti čtyři shodně uvedli, že se na ně vrah i komplic několikrát ohlédli, zatímco se blížili ke Carranzově corvettě. A všichni čtyři uvedli, že poznali obličej Franka Bellarosy. Ramona Velarde vybrala Bellarosovu fotografii z balíku mnoha ostatních.

Ale jak jsem si ten zajímavý popis té zločinecké vraždy pročítal,

tak to opravdu vypadalo na popravu v italském stylu. Byly tam

všechny charakteristické příznaky mafie. odříznutý automobil, přítelkyně nezraněna, a dokonce i bodyguardi byli ponecháni naživu, aby se z vraždy nestal masakr, což by přitáhlo všechny druhy nežádoucí pozornosti tisku. A to opuštěné auto bylo ukradeno, samozřejmě přesně podle italského stylu, stejně jako vražedná zbraň, která byla ponechána na místě, a byla čistá jako lilium. Amatéři mají ve zvyku používat tutéž zbraň pořád dokola, dokud s ní někoho nechytnou, a balistika potom ukáže, že má na triku alespoň tucet vražd. To Italové si kupují zbraně čisté, použijí je jednou, a vždy ji zanechají na místě, předtím než se vypaří. Přemýšlel jsem o jejich výpovědi, zatímco jsme jeli Bellarosovým cadillacem. Bylo celkem možné, že se vražda 418

odehrála přesně tak a že svědkové mluvili pravdu, s výjimkou identifikace Franka Bellarosy. Nejsem žádný detektiv, ale člověk zase nemusí být zrovna génius na to, aby si uvědomil, že kdyby chtěl někdo jako Frank Bellarosa spáchat vraždu osobně, určitě by to neprovedl za denního světla tam, kde by ho mohla polovina obyvatel centra New Yorku bezpečně identifikovat. Tato vražda se zřejmě hodila někomu z úřadu státního návladního nebo FBI jako příležitost k rozpoutání problémů s podsvětím. A proč by ji nemohli přišít zrovna mafiánskému bossovi číslo jedna? A jestliže měl Bellarosa pravdu, a tu vraždu provedli lidé z Úřadu pro boj s narkotiky, tak si DEA také mohla vybrat příslušný modus operandi, to znamená, že mohli zvolit samopal Uzi, aby napodobili techniku Kolumbijců, mačetu nebo nůž pro Jamajčany, pumový útok tak, jak jej několikrát provedli Korejci, nebo nejčistší, nejbezpečnější a nejsnáze napodobitelný útok – mafiánskou popravu.

Uvědomil jsem si, že si už v duchu formuluji obhajobu, ale kromě toho se snažím sám sebe přesvědčit, že obhajuji nevinného člověka. Abych se pokusil být objektivní a nestranný porotce, zhodnotil jsem všechno, co jsem o případu až dosud věděl, a zjistil jsem, že vážná pochybnost o vině Franka Bellarosy zde je.

Zatímco jsem obžalovacím spisem listoval, letmo jsem pohlédl

na Bellarosu. Ten si toho všiml a řekl mi. „Ty lidi, kteří proti mně

svědčili, tam byli uvedeni jmény, že?“

„Ano. Čtyři muži a jedna žena.“

„Ach ano. Carranzova přítelkyně. Vzpomínám si na to z novin.“

Zeptal se. „Řekla, že mě viděla?“

„Ano.“

Přikývl, ale neřekl nic.

„Všichni jsou v programu na ochranu federálních svědků,“ řekl

jsem mu.

„To je dobře. Nikdo jim nemůže ublížit.“ Usmál se.

„Oni ale nebudou pro porotu dobrými svědky. Nejsou to

bezúhonní občané.“

On pokrčil rameny a zase se začetl do novin.

Lenny se zastavil před coffee shopem na Broadwayi. Vinnie od

nás převzal objednávky a vešel dovnitř, odkud zase vyšel se čtyřmi

kelímky. 419 Holandským tunelem jsme projeli do New Jersey a potom se Lincolnovým tunelem zase vrátili na Manhattan. Autotelefon vzadu zazvonil a Bellarosa mi pokynul, abych jej

zvedl. Udělal jsem to a řekl. „Haló?“

Známý mužský hlas se zeptal. „Je tam pan Bellarosa?“

John Sutter se učí rychle, takže jsem odpověděl. „Ne, je na

bohoslužbě. Kdo je tam?“

Bellarosa se hihňal.

Ten člověk na mou otázku odpověděl svou vlastní. „To je John

Sutter?“

„Hovoříte š peněženkou pana Suttera.“

„Nelíbí se mi váš smysl pro humor, pane Suttere.“

„Většině lidí také ne, pane Ferragamo. Co pro vás mohu udělat?“ Podíval jsem se na Bellarosu.

„Chci vaše svolení k tomu, abych si mohl promluvit s vaším klientem.“

Bellarosa už měl vlastně ruku na sluchátku, tak jsem mu ho

nechal. „Ahoj, Ale… Jó, jó… no, on je tady tak trochu nový. Víte?“

Chvíli poslouchal a potom řekl. „Ale vy taky nehrajete fér, kámo. Nemáte žádné právo si na to stěžovat.“ Zase naslouchal se znuděným výrazem ve tváři. „Jó, jó, jó. A co? Podívejte, vy musíte udělat to, co musíte udělat. Stěžuju si snad já? Slyšíte mě snad, že bych nezavřel hubu?“ Samozřejmě jsem nemohl slyšet druhého účastníka hovoru, ale nedokázal jsem uvěřit tomu, co jsem slyšel tady. Ti chlapi si povídali, jako by se jenom pohádali kvůli zápasu metané nebo tak něco. „Myslíte si, že jsem na kauci použil špinavé peníze?“ řekl Bellarosa. „Tak si je prověřte, Ale. A když zjistíte, že jsou špinavé, jsou vaše a já půjdu do vězení… No jo. Ušetřete si práci. Nehrajte si na odborníka.“ Podíval se na mne a do telefonu řekl. „Ale on je v pořádku. Nechejte ho na pokoji. Je to čestný občan. A významný občan. A vy s ním nevyjebete, Ale. Jestli ano, budete mít vážné problémy. Capisce? “

Já? Snad nemluvili o mně? Bellarosa státnímu zástupci řekl. „Je mi líto, že jste nasraný, ale měl byste na to prostě myslet, okay?… Jo, udělám to. Mám se na

vás dnes dívat v televizi? Tak jo.“ Bellarosa se rozesmál. „Jó. Okay. 420

Uvidíme se.“ Zavěsil a zase se vrátil k novinám. Madonna mia. Tihle lidé jsou blázni. Připadalo mi to tak, jako kdyby si na veřejnosti hráli na Američany, ale zároveň se mezi sebou chovali podle nějakého starobylého rituálu.

Chvíli nikdo nemluvil, potom Bellarosa zvedl zrak od novin

a zeptal se svých hochů. „Okay?“

Odpověděl Lenny. „Nikoho sem neviděl, šéfe.“

Bellarosa se podíval na hodinky a zeptal se mě. „Máš hlad?“

„Ne.“

„A napít se potřebuješ?“

„Ano.“

„Dobrá. Znám tu takové místečko…“ Řekl Lennymu. „Zajeď na Mott Street. Dáme si něco malého k obědu.“

Caffé Roma je celkem známé místo v srdci Malé Itálie.

Několikrát jsem tam byl na večeři s lidmi z venkova. Ale nebylo to na Mott Street. Řekl jsem Bellarosovi. „Mulberry Street.“

„Co?“

„Caffé Roma je na Mulberry Street.“

„Jo, ale tam my nejedeme. My jedeme ke Giuliovi, na Mott

Street.“

Jen jsem pokrčil rameny. On viděl, že jsem neocenil význam toho, co mi řekl, tak se rozhodl mne poučit. „Měl by sis pamatovat ještě něco, advokáte – to, co říkáš že děláš, a to, co doopravdy děláš, nemusí být vždycky jedna a ta samá věc. A to, kam říkáš že jdeš a kam jdeš doopravdy, to nikdy nesmí být stejné místo. Nebudeš přece dávat informace lidem, kteří je nepotřebují nebo lidem, kteří by je mohli dát jiným lidem, kteří by je znát neměli. Jsi právník, takže to znáš.“ To jsem tedy znal, ale místo oběda nepatřilo zrovna mezi ty informace, které bych musel tajit, nebo kvůli nimž bych lhával. Ale zase, mě ještě nikdo u oběda zastřelit nechtěl.

Kapitola 28 421 Malá Itálie není moc daleko od Foley Square a je blízko Police

Plaza, ředitelství FBI na Federal Plaza i státnímu a městskému

trestnímu soudu. Tato geografická blízkost je výhodná pro

právníky, orgány státní správy a někdy i některé osoby, sídlící v Malé Itálii, které by s některou z těchto vládních složek měly mít něco do činění. Takže my jsme před Giuliho restaurací v Mott Street mohli klidně zastavit tak dvě minuty poté, co jsme vyjeli z Foley Plaza. Namísto toho nám to kvůli jistým věcem zabralo skoro hodinu. Na druhé straně byl ale teprve teď čas na oběd, poledne.

Všiml jsem si, že Giulio’s je staromódní restaurant v přízemí jednoho z těch šestipatrových činžáků z přelomu století, ježících se požárními žebříky. Vlevo byly skleněné dveře a vpravo výkladní skříň, napůl zakrytá červeným kavárenským závěsem. Vybledlá zlatá písmena na výloze sdělovala světu, že se to tu jmenuje

GIULIO’S.

Ve výloze už nic jiného nebylo, žádné jídelní lístky, žádné

novinové výstřižky a také žádné nálepky kreditních karet. Tento podnik prostě nestál o ničí pozornost, ani nikoho nového nezval dovnitř. Jak jsem už říkal, sem tam jsem se do Malé Itálie dostal, protože Wall Street není příliš daleko. Ale tohohle, tady jsem si nikdy nevšiml, a jestli ano, stejně bych dovnitř nevkročil. Mí klienti (a já vlastně také) preferujeme uhlazenější restaurace na Mulberry Street, přeplněné turisty a lidmi z předměstí, kteří se neustále dívají jeden na druhého, ve snaze uhodnout, kdo je mafián a kdo ne. Lenny odjel zaparkovat a Vinnie vstoupil do restaurace jako

první. Myslím, že byl rozvědčík. Stál jsem na chodníku

s Bellarosou, který stál zády ke zdi a neustále se rozhlížel po ulici

nahoru a dolů. Zeptal jsem se ho. „Proč stojíme venku?“ „Je dobré dát jím vědět, že jsme tu,“ odpověděl Bellarosa.

„Aha. A zavolat jsi jim vážně nemohl, že?“

„Ne. To bych opravdu nechtěl.“

„Jasně.“ Nedíval se na mne, ale pořád sledoval blok. V Malé

Itálii je mnoho dobrých restaurací, které se všechny snaží mezi

sebou udržet krok. Někdy je rychlou cestou ke slávě a bohatství to, když dovnitř vejde někdo jako je don Bellarosa, a u stolu ho někdo jiný zastřelí. Před očima mi vyskočil příšerný novinový titulek.

422

DON DANDY A JEHO ADVOKÁT ZASTŘELENI. Zeptal jsem se svého dnešního spolustolovníka. „Zastřelili tu někdy někoho?“ Podíval se na mě. „Co? Aha… ne. Jo, jednou. Jasně, to bylo ještě

za prohibice. To už je dávno. Máš rád smažené sépie? Calamaretti

fritti?“

„Asi ne.“

Vinnie otevřel dveře a vystrčil z nich hlavu. „Okay.“ Vstoupili jsme. Restaurace byla dlouhá a úzká a na řadách stolů byly rozprostřeny tradiční červené kostičkované ubrusy. Podlaha

byla ze starých keramických dlaždic a strop byl z vlnitého plechu,

natřeného lesklou bílou barvou. Na stropě se líně otáčely tři vrtulové větráky, které pach česneku rovnoměrně rozviřovaly po celé místnosti. Na čistě bílých, omítnutých zdech byly levné

obrázky, které všechny ukazovaly výjevy ze slunné Itálie. Tohle místo nebylo moc ke koukání, ale zato bylo autentické.

Nebylo zde mnoho stolovníků, všiml jsem si několika číšníků, postávajících v červených sacích kolem, kteří všichni zbožně hleděli na dona Bellarosu. Spěchal k nám nějaký muž v černém obleku s předčasně vytrčenýma rukama, a když k nám doběhl, pozdravili se s Bellarosou navzájem v italštině. Bellarosa mu říkal Patsy, ale nepředstavil mi ho, i když to zcela jistě byl vrchní číšník. Patsy nám ukázal rohový stůl vzadu. Byl to příjemný a pohodlný stůl s dobrými palebnými poli. Přišel i Lenny, který se spolu s Vinniem usadili u stolu poblíž předního okna, odkud měli dobrý výhled na dveře. Teď jsme měli palebná pole vzájemně propojená, což byl základní požadavek pro příjemný oběd u Giulia. Patsy byl úslužný, číšníci se klaněli, klaněli a klaněli, i když nás jen obcházeli, a z kuchyně vyběhli muž a žena, evidentně majitel se ženou, kteří se zastavili přesně tak daleko od nás, aby se mohli když tak vrhnout na zem. Všichni se usmívali, kromě Franka, který si zachovával takovou tu mafiánskou pokerovou tvář, jakou jsem u něj nikdy předtím neviděl. „Chodíš sem často?“ zeptal jsem se. „Jó.“ Něco řekl majiteli italsky a ten muž odběhl, asi aby se zabil, jak jsem si myslel. Ale brzy se vrátil zpět s lahví Chianti a dvěma sklenkami. Patsy víno odzátkoval, naléval ale Frank. Konečně nás po všem tom šukání kolem stolu nechali na pokoji.

423

Frank ťukl svou skleničkou o mou a řekl. „Salute!“

„Cheers,“ odpověděl jsem a napil se vína, které chutnalo jako

grappa, ředěná kyselinou tříslovou. Fuj!

Frank zamlaskal. „Ááá, to je dobrota. Vynikající věc. Přímo

z druhé strany.“

Klidně si to tam mohli nechat. Vstoupilo několik dalších lidí a já jsem se rozhlížel kolem. Vypadalo to, že klientela je tu v době oběda složena většinou z místních, většinou z mužů a většinou ze starších mužů v pytlovitých oblecích bez kravat. Kolem sebe jsem slyšel směs italštiny a angličtiny. Bylo tam i několik mladších mužů v dobrých oblecích a stejně jako upír, který jiné svého druhu pozná na první pohled, i já v nich

poznal wallstreetské typy, módní spratky, kteří Giulio’s „objevili“ stejně, jako Kolumbus objevil Ameriku, to znamená, že to tu nebylo, dokud sem nepřišli oni. Sem tam jsem u stolů zahlédl muže, kteří vypadali na to, že by se mohli živit stejně jako Frank. A Frank opravdu některým z nich pokývl na pozdrav a oni mu odpověděli. I když tato restaurace

nebyla nijak formální a i když zde bylo horko, saka si sundali jenom

ti blbečci z Wall Streetu a ti starší muži. Byl jsem si jistý, že zbytek klientely buďto má podpažní pouzdra, anebo alespoň chtěli, aby si všichni mysleli, že je mají. Jak jsem věděl, Frank ozbrojený být nemohl, protože před chvílí prošel registrací a osobní prohlídkou. A jak jsem věděl, Irenny a Vinnie ozbrojeni byli. Já sám jsem byl v podstatě neozbrojen, s výjimkou mého třistadolarového pera Monblanc a zlaté karty American Express.

Řekl jsem svému klientovi. „Takže jsi spokojený s tím, jak to

dnes ráno dopadlo?“

Pokrčil rameny. „Dopadlo to, jak to dopadlo. Nemůžu si na tebe stěžovat.“ „Fajn. A chceš si promluvit o tom obvinění? Prodebatovat

obhajobu?“

„Už jsem ti říkal, že je to snůška sraček. K soudu se to

nedostane.“

„Mohlo by. Ferragamo má pro velkou porotu pět svědků. A ti svědkové toho řekli dost na to, aby tě obvinili z vraždy Juana

Carranzy.“ 424

„Ferragamo na ně asi něco má. Možná že tu vraždu opravdu viděli, ale nemohli tam vidět mě.“

Přikývl jsem. „Okay, věřím ti.“

„Dobrá. Tak to jsi dnes udělal správnou věc.“

„Ne. Dopustil jsem se křivé přísahy.“

„S tím si nelam hlavu.“

Přišel k nám majitel jménem Lucio a přinesl mísu smažených cibulových kroužků a číšník před nás postavil dva malé talířky. „ Mangia,“ řekl Frank, a nabral si cibulových kroužků plnou

hrst.

„Ne, děkuji.“

„No tak. Jez.“

Ony to samozřejmě nebyly cibulové kroužky, ale já jsem se snažil předstírat, že jsou. Několik jsem si jich nandal na talíř,

potom jsem si jeden vložil do úst a spláchl jsem jej Chianti. Fuj, fuj, fuj.

Přímo na ubruse ležel velký bochník nenakrájeného italského chleba a Frank jej svými obrovskými prackami rozlomil a několik kusů položil ke mně. Talíř na chleba jsem nikde neviděl, ale tam ho asi ani nikdy neuvidím. Kousek chleba jsem snědl a byl to ten

nejlepší chléb, jaký jsem kdy ochutnal.

Mezi sousty mi Bellarosa řekl. „Takže vidíš, jaký já jsem zákona dbalý člověk? Mancuso si pro mě došel osobně a já tam na ty jeho zasraný pouta čekal. A jak si myslíš, že si chodí pro umaštěnce, pro ty Španěláky, do jejich prostředí? Vtrhne tam celý batalion zasraných policajtů, ozbrojených až po ty zkurvené zuby, pár umaštěnců zmlátí a toho, koho chtějí, odtáhnou ječícího. V polovině případů někomu rozbijou hlavu nebo někoho zastřelí. A vidíš ten rozdíl? Myslíš si, že Mancuso je nějaký posraný hrdina? Ne. On věděl, že já ho nesejmu.“

„Ale i tak, Franku, má ten chlap koule.“

Usmál se. „Jó. Ten malý hubeňour mi zabouchá na dveře a povídá. ‚Seš zatčenej.‘ Jo. Ale myslíš si, že z Mancusa bude nějaká hvězda?“ dodal. „Ale vůbec kurva ne. Ferragamo tu show koučuje podle sebe a hvězda je on. Uvidíš to ve zprávách.“ Bez vyzvání se objevil číšník, který nám přinesl mísu něčeho, co vypadalo jako nějaké mušle s červenou omáčkou. Bellarosa mi jich pár šoupl na talíř, hned vedle smažených sépií. „To jsou scungilli,“

425

řekl. „Jako… něco jako mušle. Takoví měkkýši. Sono buone.“

„Nemohl bych si objednat něco z menu?“

„Zkus tohle. Zkus to.“ Dloubnul do toho něčeho. „Jez. No tak.“

Připravil jsem si víno a kus chleba, spolkl kousek té mušle, zapil

to Chianti a zakousl chlebem.

„Chutná?“

„Sono buone.“

Zasmál se.

Jedli jsme, pili a hovořili. Nikdo nám nenabídl jídelní lístek,

a všiml jsem si i toho, že většina ze zákazníků menu také nepoužívá

a namísto toho o jídle debatují s číšníky podivnou směsicí

angličtiny a italštiny. Číšníci byli přátelští, šťastní, zanícení, zběhlí,

trpěliví a nápomocní. Takže to určitě nebyli Francouzi.

Náhle mne napadlo, že tato restaurace asi bude sto nebo i více let stará, starší než klub U Potoka a starší než Seawanhakský

korintský jachtařský klub. Za ta léta se toho v restauraci změnilo jen velmi málo, a nebyla to výzdoba, způsob vaření nebo klientela. Malá Itálie vlastně svým způsobem byla hrází proti času, baštou italské imigrantské kultury, odolávající změnám a asimilacím, i přes velmi nepříznivý poměr sil. Kdybych si měl vsadit na to, co

vydrží do dalšího století jestli klub U Potoka nebo Malá Itálie –,

vsadil bych na Malou Itálii. A stejně tak bych i vsadil na Giulio’s, ne

na Potok.

Sledoval jsem Franka Bellarosu, zatímco jedl. Tvářil se spokojeněji a uvolněněji než například U Potoka. Ale krom toho sem i patřil, byl tady toho součástí, součástí místního koloritu, součástí výzdoby u Giulio’s i součástí Mott Street. Sledoval jsem jej, s povolenou kravatou a ubrouskem zastrčeným za límec, s rukama volně se pohybujícíma po stole, beze strachu, že by mu tady někdo něco ze stolu odnesl, ani jídlo, ani jeho hrdost. Už jsme pracovali na druhé láhvi Chianti a já jsem řekl. „Ale ty jsi z Brooklynu, ne z Malé Itálie.“

„Jó. Ale většina Brooklynu je v háji. Má stará čtvrť je pryč. A tady je to pořád stejné, chápeš?“

„Jak to?“

„No, jako že každý Ital v New Yorku sem alespoň jednou v životě přijde. Většina z nich sem chodí jednou dvakrát za rok, víš, protože teď bydlí na předměstích a jejich bývalé čtvrti jsou teď plné

426

černých, Španělů nebo tak, takže se tam už nemůžou vrátit, a proto jdou sem. Tady je ta stará čtvrť nás všech. Capisce? No, možná že ne tvá stará čtvrť,“ rozesmál se. „Odkud jsi?“

„Locust Valley.“

„A jo. Nemusíš jezdit domů daleko.“

„Každý rok je to dál a dál.“

„No a já sem dolů chodím často, víš, procházet se po ulicích, nasávat vůni pekáren, sýra, restaurací. Spousta lidí sem chodí kvůli

San Gennarovi – znáš to, svátek Svatého Gennara, patrona Napoli… Neapole. Nebo chodí na svátek San Anthonyho. Chodí se

sem najíst italsky, vidět Italy, cítit se italsky. Chápeš?“

„A proto sem chodíš ty?“

„Jó. Někdy. Ale mám tu i nějakou práci. Potkávám tu lidi. Mám tu svůj klub.“

„Italský střelecký klub?“

„Jo.“

„A můžeš mě tam někdy vzít?“

„Jasně. Ty jsi mě vzal k Potoku.“ Usmál se. „Vzal jsem tam

Jacka Weinsteina. On to tam miluje. Opil jsem ho a vzal do sklepa,

aby si zastřílel na terč. Mám tam obrysové terče postav a na nich je

napsáno ‚Alphonse Ferragamo‘.“ Rozesmál se.

Já jsem se usmál. „Já si zase myslím, že na berňáku si do mé

fotky hážou šipkama.“

„Jó? Šipkama? Na šipky se vyser.“ Napřáhl na mne ukazovák a natáhnul palec. „Bum-bum, bum-bum. Takhle se dělají do terčů

díry.“

Dopil další sklenku vína a oběma nám dolil. To Chianti mi

začalo chutnat. Třetí láhev už bude chutnat jako Brunello di

Montalcino, ročník 1974.

Znovu jsem se po restauraci rozhlédl. Během mé duševní

nepřítomnosti se tu zaplnilo a bylo tu celkem hlučno, živo a útulno.

„Líbí se mi tu,“ řekl jsem Bellarosovi.

„To je dobře.“

Ale opravdu jsem se cítil lépe. Tak nějak, jako se člověk cítí,

když něčemu unikne jen o vlásek. Pořád jsem se ještě nesmířil s tím

křivopřísežnictvím, víte, ale pracoval jsem na tom. Vytáhl jsem

z kapsy svůj diář a teprve až teď jsem se podíval na datum 14.

ledna. Zápisky si píšu inkoustem, částečně proto, že jako právník

427

vím, že můj diář je tak napůl právní dokument, a proto by měl být psán inkoustem pro případ, že bych jej někdy musel někomu předkládat jako důkaz. Ale zase píši vždy tímtéž perem značky Monblanc, se stejným hrotem a stejným černým inkoustem

Monblanc, takže kdybych tam někdy potřeboval něco doplnit,

klidně bych mohl. Ale nedělám to rád.

A tak jsem se teď, s jistým opravdovým rozechvěním, protože

jsem věděl jak moc na tom záleží, podíval do kolonky vedle data 14.

ledna a četl jsem. Slabé sněžení, dopoledne doma. Oběd se Susan

U Potoka, odpoledne kancelář v Locust Valley, porada s

personálem v 16.00.

Chvíli jsem na ten zápis hleděl. Dopoledne doma. To jsem

opravdu ten den jezdil na koni? Možné to je. A jel jsem kolem

Alhambry? Možná. Viděl jsem tam procházet se tři mafiány? Řekl

jsem, že viděl.

Užuž jsem diář zavíral, když jsem si všiml zápis u dne 15. ledna.

7:40, let Eastern # 119, West Palm Beach. Kdybych musel na

Floridu letět den předtím, Ferragamo nebo FBI by to po úředním vyžádání mého diáře zjistili, nebo možná i jinak. A John Sutter by sdílel stejnou celu jako Frank Bellarosa. Jenomže tam jasně stálo. Dopoledne doma. Sutterovo štěstí se mě drželo. Kdybych byl katolíkem, pokřižoval bych se a odříkal růženec. Uložil jsem diář

zase do kapsy.

„Musíš ještě někam jít?“ zeptal se Bellarosa. „Ne, jenom jsem si něco ověřoval.“

„Jó? A sedí to?“ „Ano.“

„Dobrý.“ Podíval se na mě. „ Grazie,“ řekl, což byl veškerý dik a uznání, jakých se mi za to dostalo, a stejně to bylo víc, než jsem chtěl. Bellarosa řekl. „Rád bych sem vzal večer naše ženské. Večer se ti

tu bude líbit. Tady ten starý pardál hrává na tu tahací škatuli…“

pantomimicky naznačil hru na akordeon. „Jakže se tomu říká?

Tahací harmonika. A chodí sem jedna tlustá dáma, co zpívá jako

anděl. Tvá žena si to tu zamiluje.“

„A je bezpečné sem s tebou chodit?“ zeptal jsem se.. „Hej, co myslíš, že je tohle?“ poklepal si prstem na hruď. „Když jsem terč já, tak jsem terč já. Myslíš si, že se o tebe bude někdo

428

starat? Jenom se jim nedostaň do rány a nedívej se nikomu do obličeje. Capisce? “ Zasmál se a plácl mne po rameni. „Ty jsi

srandovní.“

„To ty taky.“ Hodil jsem do sebe další sklenici toho božského

nektaru a zeptal se ho. „Ale co s těmi ostatními lidmi? Španělé?

Jamajčané? Budou oni hrát podle pravidel?“

On teď žvýkal olivu bez pecky a mluvil, i když jedl.

„Řeknu ti jedno pravidlo, podle kterého se tady hraje. Když oni

přijdou do Malé Itálie někoho zabít, tak v celém New Yorku

nezůstane jedinej zkurvenej Španěl nebo černoch. A tomu pravidlu

oni rozumí. Tady se jich bát nemusíš.“

New York se mi vždycky líbil kvůli své etnické různorodosti,

tento obrovský americký tavící tyglík. Dejte mi své znavené, své

slabé, své schoulené davy… zbytek jsem zapomněl. A možná jsme

to zapomněli všichni.

Bellarosa se ke mně naklonil a řekl. „Jestli tě tyhle věci trápí,

nemyslel jsi někdy na zbrojní pas?“

„Ne, to opravdu není na mém seznamu nutných potřeb.“

„No, ale jestli tu s námi ještě chvíli budeš, tak bys nad tím měl

zapřemýšlet.“

„Proč?“

On začal citovat. „‚Krom jiných neštěstí, která tě jako

neozbrojeného mohou potkat, tebou budou druzí pohrdat.‘ Víš, kdo

to řekl?“

„Matka Tereza?“

Rozesmál se. „No tak. Machiavelli, ne?“

„Správně. A dostanu bojový plat?“

„Jasně. Hele, já ti dlužím padesát táců, že?“

„Ne. Já je nechci.“

„Na tom nezáleží. Dostaneš je.“

Přišel číšník a přinesl nám talíř s předkrmem. Ve zdejším stolování asi neexistuje žádné pořadí, alespoň ne takové, které bych

já vypozoroval.

Bellarosa mi ukazoval různé věci na talíři. „To je prosciutto – to

už znáš, že? A tohle je stracchino, tohle taleggio. A v tomhle sýru

jsou červi, takže ten tě jíst nutit nebudu.“

„Pardon?“ 429

„Červi. Malí červíci, víš? Dodávají sýru příchuť. Ale červi se nejí. Sýr takhle rozlomíš a ty červy vybereš. Vidíš? Vidíš tady toho?“

Vstal jsem. „Kde je tu toaleta?“

Ukázal mi prstem přes rameno. „Tam vzadu.“

Odešel jsem na toaletu, na takové děsivě malé místečko, kde

jsem si umyl ruce a opláchl obličej. Červi?

Otevřely se dveře a vstoupil Lenny. Postavil se k umyvadlu vedle

mne a pročesával si své napomádované vlasy. „Chutná oběd,

advokáte?“

„Neměl bys být tam a házet očkem po šéfovi?“

„Vinnie má oči dvě.“ Umyl si ruce. „Zasrané město. Všechno je

špinavé.“ Osušil si ruce ručníkem na válci, který už špinavý byl. „Vy

ste donův právník, takže napojený nejste, že ne?“

„Napojený? Nepomátl ses?“

„Ne. Lidi někdy napojení jsou. Někdy dou na hajzl kabel položit,

jindy si ho dou vyzvednout. A když vidím lidi, co si povídají

s donem, jak jdou na hajzl, řeknu si kabel, řeknu si bouchačka.“

„A já si říkám, že se moc díváš na televizi.“ Zachechtal se. „Jo? Myslíte?“ Vztáhl ke mně své čisté ruce. Chvíli jsem stál a pak jsem přikývl. Ten zmrd si mě prošacoval a řekl. „Okay. Já jsem jenom zkoušel. Každý máme svou práci.“ Položil jsem na umyvadlo čtvrťák. „To je pro tebe, Lenny. Dobrá práce.“ Odešel jsem. Bože, jakou já jsem měl chuť s tím vším praštit! Vrátil jsem se ke stolu a viděl jsem, že ten sýr s červy už odnesli.

Frank řekl. „No jo, nechal jsem to odnést. Našel jsi zadi’dům v pohodě?“

„Cože?“

Rozesmál se. „Zadní domek. V Malé Itálii se tomu říká zadi’dům, protože to kdysi bývalo venku a vzadu. Víš?“ „Aha. Jo, našel jsem to.“ Viděl jsem, že se Lenny zase vrací ke stolu a že na mne při usazování civí. „To ty jsi ho poslal, aby mě

prošacoval?“ zeptal jsem se Bellarosy,

„Ale né. On to prostě tak dělá. Víš, já vím, že se k tobě pokoušel Mancuso dostat, a věřím ti víc než spoustě vlastních lidí. Ale když vím, že mluvím s chlapem, který je čistý, cítím se líp.“ „Pane Bellaroso, právník nemůže, nesmí a nebude jednat jako vládní agent, v neprospěch svého klienta.“

430

„To jo, ale třeba píšeš knížku.“ Zasmál se. „Ser na to. Najezme se. Tady. Tomu se říká manteche. Bez červů.“ Kousek sýra položil na pečivo, kterému se říká frisalle a podržel mi to u pusy. „Tak hop,

zkus to.“

Zkusil jsem to. Nebylo to špatné. Usrkl jsem trochu Chianti

a vstrčil jsem si do pusy černou olivu. Tihle lidé jedí úplně jinak, než jsem byl zvyklý. Například nám neodnesli žádný talíř od předchozího jídla a Bellarosa se teď vrátil ke svým sépiím. Řekl jsem mu. „Mancuso mi říkal, že jsi jednou jednoho svého muže zbil trubkou a že jsi mu zlámal všechny kosti v těle.“ Vzhlédl od svých sépií. „Jó? A proč ti to, do prdele, říkal? O co se snaží? Chce, abych vypadal jako zlej chlap?“

„No, tohle tě v nejlepším světle rozhodně neukazuje.“

„Mancuso by se měl naučit, že má držet jazyk za zuby.“

„Ale nejde tady o Mancusa, Franku. Jde o to, že jsi někoho zbil

trubkou.“

„Ne, o to nejde.“ Nalámal ještě trochu chleba, který si teď máčel

ve zbylé omáčce, zatímco hovořil. „Někdy se stane, že jsi mladý

a uděláš něco, co udělat nechceš, ale musíš to udělat. Když se tohle

stalo, ještě jsem nebyl šéf. Šéfem byl chlapík, kterého ty neznáš.

Teď už je mrtvý. Ale když mi řekl. ‚Franku, musíš udělat tohle nebo

musíš udělat toto,‘ tak jsem to udělal. Capisce? “

Neodpověděl jsem.

„To máš jako na vojně nebo v kostele. Děláš, co ti řeknou,

posloucháš rozkazy. Teď dávám rozkazy já, a já žádné násilí nechci.

Časy se mění. Ne všichni chtějí v tomhle byznyse pracovat. S lidmi

je teď lepší zacházet lépe.“

„No, alespoň jim nabídnout pojištění u Modrého kříže

a Modrého štítu.“

Přišlo mu to legrační. „Jó. Když jim zlámeš nohy, mají pojištění. Jo. Modrý kříž.“ Už nebyl důvod pokračovat v tématu lámání kostí, jenom jsem chtěl, aby věděl, že o tomto jeho zvláštním způsobu jednání s lidmi vím. Popravdě se mi občas stalo, že jsem měl chuť zmlátit své partnery olověnou trubkou také, ale to by jim jen dalo právo k tomu, aby mi udělali totéž. To mi zase připomnělo signora Nicolla Machiavelliho. Frankovi jsem řekl. „Nepřítele musíš hýčkat nebo zlikvidovat.“

431

Vzhlédl od svého jídla. „Jo. A to je ten problém s nasíráním lidí,

advokáte. Jsem rád, že tomu rozumíš. V mém byznysu lidi buďto hýčkáš nebo je odstraníš. A to s tou trubkou, tak to třeba nebyl dobrý nápad. Toho paesana jsme pěkně nasrali, takže když už mu potom bylo líp, věděl jsem, že jsem to měl vyřešit jinak. Chápeš, měl jsem ho hýčkat nebo zlikvidovat. Není dobré nechat naživu lidi, kteří proti tobě mají osobní vendetu.“ „Takže jsi ho pozval na večeři a zvýšil jsi mu plat.“ „Jo.“ Chvilku přemýšlel a potom řekl. „Teď ti řeknu to, co je nejhorší na tom, co nám řikají kněží v kostele – to nejhorší, co je na víře špatného. Ta blbost s tím nastavením druhé tváře. Když tohle uděláš, tak tě lidi vždycky praští i do té druhé. Někdy ale tu facku potřebuješ. Jako s tím Ferragamem. Není kurva věc, co bych mu mohl udělat. Jediné co udělat můžu, je udělat to tak, aby ani on neměl žádnou zkurvenou věc na mě. Chápeš? A když se nějakého chlapa nemůžeme zbavit, tak ho aspoň nenasíráme, ani když po nás jde.“

„Ale ty Ferragama sereš už jenom tím, že žiješ.“

Usmál se. „Jó. To je ale jeho problém. Tys ho ale nasral tím, jak

jsi chytračil.“

„A co? Nemůže mi přece nijak ublížit.“

„Možná může, možná že ne. Možná že půjde po tvých přátelích.

Možná bys mu chtěl zavolat, někam ho pozvat a tu věc s ním

probrat. Jemu by se to líbilo. Rád by viděl, že mu prokazuješ úctu.“

„Ale ten chlap je debil, Franku, a ví to snad všichni v New Yorku.“

„A právě proto asi potřebuje veškerou úctu, kterou může

dostat.“

Oba jsme se naráz rozesmáli. Bellarosa řekl. „Hele, ten bastard

možná bude jednoho dne guvernérem nebo možná i prezidentem.

Buď na něj milý. A on tě udělá generálním prokurátorem.“ Ve skutečnosti to bylo vlastně tak, že když jsem Franka Bellarosu přijímal jako klienta, neměl bych se nikdy ucházet

o žádný veřejný úřad. Ne že bych někdy chtěl být soudcem nebo členem Státního shromáždění nebo něco podobného, ale tuto

možnost chová v koutku mysli každý právník. Jednou jsem byl

zvolen do městského výboru Lattingtownu, ale po tomto fiasku bych si měl být dobře vědom toho, že bych se tak alespoň deset let

432

neměl na veřejnosti ukazovat vůbec.

Frank řekl. „Možná bys mu zavolat měl. Dám ti jeho soukromé

číslo.“

Podíval jsem se na něj. „Franku, on proti tobě po dnešku

nedokáže vytáhnout žádné další obvinění.“

„Jó, tohle já vím. Ale o tom nemluvím. Myslel jsem, že mi rozumíš.“

„Nechceš snad říct, že bych se mu měl omlouvat?“ „Ale nemusíš přece říkat ‚Pane Ferragamo, moc se omlouvám za to, že jsem z vás udělal pitomce a blba.‘ O tom vlastně vůbec mluvit nemusíš. Jenom si s ním o celé věci promluvíš s úctou. A on ti

odpustí, protože je to debil. Capisce? “

Takže jsem se bavil s klientem, který po mně chtěl, abych zavolal obžalobě – ne proto, abych jednal o dohodě nebo přiznal

vinu –, ale abych se mu omluvil, že jsem mu u soudu dal na prdel. Mamma mia, na nic takového si z Harvardu nepamatuji.

Odpověděl jsem. „Zavolám mu. A budu se k jeho postavení chovat

s úctou.“

„Správně. Pitomci někdy zastávají důležité funkce. Myslíš si, že všichni císaři byli chytráci? A co tak asi lidi dělali? Museli s nimi vycházet.“ Nalil další víno. „Jsi připravený na těstoviny?“ Ještě jsme tam neseděli ani hodinu a už jsem snědl spoustu jídla, většinou chleba, sýra a oliv, což byly zatím jediné jedlé věci, které nám přinesli. Také to Chianti už se mi propracovalo až k dvanácterníku. „Těstoviny vynechám,“ řekl jsem. „Ne. Těstoviny si dáš. Mají tady lingue de passero – vrabčí jazýčky.“

„A nemohl bych místo toho dostat karbanátky?“

„Ale to nejsou opravdové vrabčí jazýčky. Tak se to jenom jmenuje. Myslel sis, že jíme vrabčí jazýčky?“ „Jíte červy, Franku, a jehněčí mozky.“ „Ale ti červi se nejí. Dej si vrabčí jazýčky. Pocházejí z malého města jménem Faro San Marino v Abruzzu – to je v provincii

Brutus. Odtamtud je rodina mé ženy. Žijí tam samí blbci, ale tohle

jídlo dělají bezvadně.“ Přiložil si ke rtům ukazováček a palec a mlaskl. „Magnifaco. A my je budeme mít s omáčkou puttanesca. To je kurví omáčka.“

„Cože?“ 433

„Kurvy. Kurva. Nevím, proč se tomu říká takhle. Možná proto, že v ní jsou ančovičky.“ Zasmál se. „Chápeš, ne?“

„Myslím, že ano.“

Zvedl prst a objevil se číšník. Bellarosa rukou naznačil úklid, číšník luskl prsty a okamžitě se objevili dva pikolíci, kteří odnesli

použité nádobí.

Pohodlně jsem se usadil a napil se trochu vody. Všiml jsem si, že ti týpci z Wall Streetu už odešli stejně jako někteří místní obchodníci. Ti starší muži tu ale zůstali a usrkávali víno nebo kávu.

Zůstali tu také ti, kteří vypadali jako Frank. Evidentně se tady

servírovaly dva druhy jídel. Americko-italské a italsko-italské. Frank vstal a omluvil se, ale neodešel do zadi’domu. Namísto

toho přešel ke stolu, u nějž seděli čtyři muži ve tmavých oblecích. Ti jej srdečně pozdravili, ale s jistou viditelnou rezervovaností. Sledoval jsem, jak kolem nich běhá číšník se skleničkami na víno a jak jeden z těch mužů Bellarosovi nalévá trochu Chianti. Všichni si přiťukli a slyšel jsem je zamumlat i: „Salute.“ Napili se a potom se všichni nad stolem nahrbili a odříkali modlitbu. No dobrá, možná že ne.

Dobrý Bože, pomyslel jsem si, tihle lidé tedy opravdu existují.

Právě tady, ani ne dvacet stop ode mne, pilo pět mafiánů víno,

v malé restauraci v Malé Itálii. Bylo mi líto, že jsem si s sebou

nevzal videokameru. Koukejte, děti, tady váš taťka obědvá s mafiánským donem. A teď don vstává a jde si pokecat za svými kriminálnickými kamarády. Vidíte? Jo a teď kamera přejde na ty dva chlapy naproti dveřím. Vidíte je? To jsou bodyguardi. A vidíte ty dveře? Detail dveří. Okay, zase zpět ke stolu s mafiány. Teď jsem je sledoval bez videokamery. Všichni hovořili pomocí rukou. Jeden z nich udělal pohyb, jako by něco strkal pod stůl, další se dotkl ukazováčkem svého pravého oka, Bellarosa poklepal prsty na stůl a další se zase cvrnknul palcem pod bradu. Jediná věc, kterou ale rukama nedělali, bylo to, že by jimi na sebe ukazovali. Všiml jsem si také, že jejich výrazy byly po většinu doby stoické, hodně podobné té mafiánské pokerové tváři, jakou si Frank nasadil při našem příchodu sem. Občas ale jejich oči a ústa něco naznačily, ale bez toho, že by prozradily cokoli.

Neměl jsem samozřejmě potuchy, o čem je tu řeč, ale předpokládal jsem, že Bellarosa jim říká o dnešním dopoledni.

434

Možná, že už o jeho zatčení věděli, jestli to bylo v rádiu, nebo pokud měli jiný zdroj informací. Ale tak jako tak byli určitě zvědavi, jak jeho vystoupení u soudu dopadlo. Skutečnost, že byl u Giulia, mu nahrála další bod v jeho prospěch, protože tím pádem nikdo nemůže tvrdit, že se v tu dobu nějak snažil dohodnout s Alphonsem

Ferragamem.

Dalším tématem bude problém s Juanem Carranzou. Teď už jsem si celkem dobře dokázal představit, o čem tihle lidé mluví. Frank říkal něco jako. „V téhle věci s tím Carranzou musíme táhnout za jeden provaz, okay? Přece nechceme, aby nás hrstka umaštěnců nutila dělat věci, které dělat nechceme, no ne? A nechceme ani, aby ti zkurvení federálové proti nám něco rozpoutali. Víte? Nechci, aby ti umaštěnci prolívali italskou krev.

Souhlas? Nechceme, aby to ublížilo obchodu, takže co se

umaštěnců týče, jestli budeme muset zalehnout na matrace, budeme muset udeřit rychle a tvrdě. Jo? Nebudeme dělat žádné soukromé dohody s umaštěnci, číňáky, melanzanes, federály, DA

ani s nikým. Capisce? “

Co se to děje? Vyděsilo mne vědomí, že kdybych tuto konverzaci slyšel před čtyřmi měsíci, nerozuměl bych z ní ani polovinu. Ale

vypracoval jsem se. Madonn‘. Co se to se mnou stalo? To jsem tedy

nevěděl, ale bylo to zajímavé.

Sledoval jsem Vinnieho a Lennyho, sedící u pěkného stolu pro

dva v koutě. Jestli jsem zatím viděl dobře, tak až dosud neměli,

žádný alkohol, ale zato tam vyráběli kouřovou clonu a pili jeden

šálek kávy za druhým. Zdá se, že Italové mají schopnost celé hodiny

vydržet u stolu, povídat si a konzumovat různé věci. Lenny a Vinnie vypadali, že jsou spokojeni, když nedělají nic než sedí a sledují dveře. Myslím si ale, že to sledování dveří bylo v tu chvíli stejně důležitou prací, jakou tam měl například Giulio. A všiml jsem si i toho, že oba dva také sledovali zbytek klientely, zejména ty čtyři, kteří seděli s Frankem. Ale všechny ty, co se s konzumací tak loudali, znali číšníci nebo vrchní osobně, a bylo velice nepravděpodobné, že by se některý z nich náhle postavil a začal kolem sebe střílet. Nene, to dveře bylo potřeba hlídat, takže abych Lennymu a Vinniemu pomohl, díval jsem se na ně také.

Asi po patnácti minutách se Frank vrátil ke stolu. „Omlouvám

se, advokáte. Měl jsem tam nějakou práci.“ „V pořádku.“

435

Přinesli nám těstoviny a Frank je ihned prohrábl. „No, co na to říkáš, nesmrdí to jako kurvina číča? Ano? Ne?“ ‚

„No comment.“

Nabral jsem si těstoviny, které opravdu jako malé vrabčí jazýčky

vypadaly. Popravdě to bylo celkem dobré jídlo včetně té rybí

omáčky, ale už jsem byl nacpaný.

Bellarosa utrhl kousek chleba a opravdu mi ho vstrčil do talíře.

„Tady, namáčej si. Nestyď se.“

Nesnáším, když mi ruce do talíře strká i Susan, ale teď jsem si

od něj ten chleba vzal a snědl jsem ho.

Podíval jsem se na hodinky. „Nezavoláš své ženě?“

„Jó, později.“

„Možná bys jí měl dát vědět, že jsi venku na kauci.“

„Ona je v pořádku.“

„Byla hrozně rozrušená, když jste odešli.“

„Jó? Řekl jsem jí, ať zůstane nahoře. Vidíš to? Ony, kurva, nikdy

neposlouchají.“

„No ale stejně, zavo…“

„A jak sis vůbec na mou ženu vzpomněl? To ta omáčka

puttanesca? To kvůli ní jsi si vzpomněl na mou ženu?“

Na toto téma jsem se bavit nehodlal. Jen jsem si tak pohrával

s těstovinami a usrkl jsem vína. Bellarosa dojedl své těstoviny a z mého talíře si na svůj nahrnul ještě část mých, což okomentoval slovy. „Ty nejíš. Nechutná ti to

snad?“

„Jsem přecpaný.“ Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl třetí. „Řekl jsem tvé ženě, že tě odpoledne přivezu domů.“ „Jo? A proč? Řekl jsem ti přece, že tu musíme zůstat. Musím tu promluvit ještě s hodně lidmi. Od tebe bych chtěl, abys později něco řekl novinářům. Mám v hotelu Plaza pěkné a velké apartmá. Budeme se tu poflakovat ještě pár dní.“

„Pár dní?“ „Jó.“

„Franku, já mám práci a schůzky…“

„A co ti mám říct? Hovno proletělo větrákem, advokáte. Já jsem

to na tebe takhle ušil.“

Já jsem vlastně žádné schůzky neměl, ani skoro žádnou práci,

436

o kterou bych se musel obávat. A za padesát táců se tu pár dní

poflakovat můžu.

Frank si vzal i zbytek mých těstovin. „Jo, budeme si muset

nechat poslat nějaké šaty z domu. Tvá žena ti nějaké zabalí.“

„Ano?“

„Jasně, od toho ženské přece jsou.“

No, tak ta moje tedy ne, pardále.

Zamával nad talíři rukama, jako by snad chtěl, aby se odnesly samy, ale z podlahy se vynořil číšník a vzal je s sebou. Jiný číšník přinesl dva obyčejné saláty. „Tím si pročistíme patro,“ řekl Frank. Nastříkal si na svou listovou zeleninu s rajčaty olej a ocet a potom totéž udělal i mně. „Jez,“ řekl mi.

Já jsem se salátem prohrabával.

„Sněz to, ten ocet je dobrý na zažívání.“ „A k čemu je dobrý olej?“

„Na hovno. Mangia.“

Salát jsem ještě sníst mohl, ale řekl jsem. „Žádné další jídlo už

pro mě neobjednávej.“

„Ale ještě musíš sníst hlavní chod. Proč jsi sem asi přišel?“

Bellarosa zavolal číšníka. O hlavním jídle se spolu dohadovali

italsky a potom se ke mně otočil. „Co bys rád? Telecí? Kuře?

Vepřové? Ryby?“

„Jehněčí hlavu.“

„Jó?“ Něco vyprávěl číšnikovi a zaslechl jsem v tom slovo

capozella. Oba se smáli a Bellarosa se mě zeptal. „Mají tady

speciální kuřecí jídlo. Dobré a lehké, jo? Dáme si to napůl.“

„Tak jo.“

Bellarosa objednal, potom se zase obrátil ke mně. „To byl nějaký blb, co přišel do pizzerie a objednal si celou pizzu. A ten chlapík se ho ptal, jestli ji chce nakrájet na osm nebo dvanáct dílů. ‚Na dvanáct,‘ řekl ten blb, ‚protože mám fakt velkej hlad.‘“ Bellarosa se rozesmál. „Dvanáct dílků. Mám velkej hlad. Chápeš to?“

„Myslím, že jo.“

„Tak mi taky nějaký řekni.“ „Okay, tenhle WASP přišel k Brooks Brothers, víš, a povídá prodavači. ‚Kolik stojí ten trojřadý proužkový oblek?‘ A prodavač mu povídá. ‚Šest set dolarů.‘ A ten WASP na to. ‚Jo, beru ho.‘“ Zase

437 jsem se pustil do salátu.

Bellarosa nechal uplynout několik sekund a potom řekl. „A to je všechno? To je vtip? Nebylo to směšné.“

„To je právě pointa.“

„Co je pointa?“

„WASP nejsou legrační.“

Chvilku tuto informaci zpracovával, potom dodal. „Ty ale

zábavný jsi.“

„Nikdo jiný si to nemyslí.“

Pokrčil rameny. Chvíli jsme pili, potom nám přinesli tu pěknou malou mísu s kuřecím masem, které by dokázalo nasytit polovinu jídelny U Potoka. Bellarosa obsah mísy naložil na dva talíře. „Tomuhle se říká pollo scarpariello. Řekni to.“

„Pollo scarp…“

„Scarpariello. Kuře po ševcovsku. Možná že to vymysleli ševci,

ale taky to můžou dělat ze starých bot.“

Jeden kousek masa jsem převrátil vidličkou. „Z jaké části kuřete

je tohle?“

„To je párek. Ono se to dělá i z párků. A je to naložené v oleji s česnekem a houbami.“

„To mi nezní jako moc lehké jídlo.“

„Tak jez. Dívej, zkus tohle. To je eskarol, taky s olejem

a česnekem. A díky česneku ti nebude z pusy smrdět ta číča. Tady.

Musíš zkusit všechno.“

Zavolal jsem číšníka. „Přineste mi láhev té vody s bublinkami

a sklenici ledu.“ „Ano, pane.“

Přinesl mi zelenou láhev, na jejíž nálepce bylo napsáno

Pellegrino, a já jsem si ji zapamatoval do budoucna. Zatímco Frank

jedl kuře a párky, nalil jsem si a vypil tři sklenice perlivé vody. Bylo už skoro půl čtvrté, ale restaurace ještě zdaleka nebyla prázdná. Frankovi čtyři přátelé odešli, ale ještě tu sedělo několik starších mužů s kávou a novinami. Dva staří chlapi opravdu podřimovali. Vinnie a Lenny pořád ještě pili kávu a kouřili. Otevřely se dveře a já jsem instinktivně strnul. Vešel asi padesátiletý muž v tmavošedém obleku a se slunečními brýlemi na 438

očích. Za ním vstoupil mladší muž, jehož oči těkaly mezi stoly. Poklepal jsem Bellarosovi na paži a ten sledoval můj pohled ke dveřím. Podíval jsem se na Vinnieho a Lennyho a viděl jsem, že i oni jsou ve střehu. Ti dva příchozí si byli bodyguardů vědomi a nedělali žádné prudké pohyby, jen stáli poblíž dveří a dívali se na Bellarosu a na mne. Číšníci zůstali stát tiše, hledíc na své boty. Několik ze starších mužů se na nově příchozí letmo podívali a potom se zase věnovali kávě a novinám.

Frank vstal a poodešel od stolu, a ten muž si sundal brýle

a popošel zase k Bellarosovi. Setkali se v polovině restaurace a objali se, ale bylo vidět, že je to spíše demonstrace úcty než nějaký

projev náklonnosti.

Frank si še svým známým sedli k prázdnému stolu. Mužův

partner, jeho bodyguard nebo kdo, si na návrh Lennyho a Vinnieho sedl k jejich stolu. Já jsem si prohlížel Bellarosu a jeho paesana. Když tyhle lidi sledujete dost dlouho, dokážete se vyznat i v jejich sociální hierarchii. Jakkoli to vypadalo, že Frank Biskup Bellarosa

nemá kromě Augusta Caesara sobě rovné, tento nově příchozí k tomu měl hodně blízko. Zapálil například Bellarosovi cigaretu, ale udělal to tak, aby bylo jasné, že to dělat nemusí, a možná že už to příště neudělá. Bellarosa mu zase úmyslně vyfoukl kouř do obličeje. Oba se usmívali, ale já osobně bych si nepřál, aby se na mě někdo

usmíval takhle.

Jejich hovor trval pět minut a potom ten muž poklepal

Bellarosovi na rameno, jako by mu gratuloval k tomu, že uniknul

vězení. Oba vstali, znovu se objali a muž i se svým přítelem odešel. Znovu se objevili číšníci. Já jsem si trochu oddechl, ale Vinnie a Lenny měli oči pořád přilepené ke dveřím. Frank si sedl naproti mně. „To byl člověk, který pro mě pracovával.“

„Ten, co jsi mu zlámal kosti?“ „Ne. Jiný chlap.“

„Vypadal nějak povědomě. Nemívá někdy fotky v novinách?“ „Někdy.“ Nemohl jsem si nevšimnout, že Frank Bellarosa je poněkud roztržitý. Ten člověk evidentně udělal něco, co mého klienta rozrušilo. Ale ať už to bylo cokoli, asi se to nikdy nedozvím. Bylo mi ale jasné, že don Bellarosa i trochu politikaří a ve svůj prospěch se stará i o vztahy s veřejností a že se bude muset osobně 439 setkat i s dalšími lidmi.

Také jsem měl ten pocit, že je mu to proti srsti, ale že tak bude pokračovat i nadále. Nemohl přece dělat kompromisy nebo se domlouvat s vládou, s černými nebo s Hispánci, nebo snad se ženami. Musel ale vycházet s vlastními lidmi a musel to dělat

s citem pro rovnováhu mezi sílou a úctou.

Bellarosa teď vypadal, že se ze své zamyšlené nálady už dostal, protože mi řekl. „Hej, piješ ty cappuccino, espresso nebo americkou

kávu?“ „Americkou.“

Přivolal číšníka a předal mu objednávku. Přinesli nám kávu, ale za tímto číšníkem šel ještě jiný, s tácem s moučníky. Mamma mia,

já už bych nedokázal spolknout ani vlastní sliny. Ale starý dobrý

Frank, který hrál roli hosta i číšníka, vždy trval na tom, že mi každý zákusek popíše, než mě požádal, abych si jeden nebo dva vzal.

Odmítání nebylo k ničemu, takže jsem si vzal dva, ale on mi řekl, že

tyhle dva nechci, a vybral mi dva jiné.

Nimral jsem se v nich, což bylo dobré na to, abych si pro ně zatím udělal místo, a mezitím jsem vypil kávu. Chvíli jsme hovořili s Patsym, s Luciem a jeho ženou a několika ostatními číšníky. Všichni vypadali, že jsou šťastni, že se naše jídlo obešlo bez krveprolití. Patsy se na mě usmál. „Chutnalo vám všechno?“

„Velice dobré.“

„Přijedete zase na večeři, okay?“ „Jasně že ano.“

Lucio a jeho žena nebyli tak úslužní jako Patsy, ale i tak jsem se je pokusil do hovoru zatáhnout. „Jak dlouho tenhle podnik vlastníte?“

Lucio odpověděl. „Byla to restaurace mého otce a jeho otce

taky.“

„Váš dědeček byl Giulio?“

„Ano. Přijel sem z druhé strany a tuhle restauraci otevřel,

zrovna tady.“ Ukázal na podlahu. „Ve kterém roce?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Možná 1900.“

Já jsem přikývl. Opravdu vyčuraný podnikatel by z toho vytěžil

hodně. Giulio’s, rodinná restaurace na Mott Street, od roku 1899.

(Minulé století zní vždycky lépe.) Měl jsem ale ten pocit, že Lucia

440

zajímají jen denní jídla a spokojenost jeho současných zákazníků. A možná je právě proto úspěšný, jako jeho otec a jako otec jeho

otce.

Vyšel ven i šéfkuchař, v zástěře a ve vysoké čepici, kterou si sundal předtím, než se donovi poklonil. Dobrý Bože, člověk by si myslel, že Bellarosa je filmová hvězda nebo snad šlechtic. Ale on byl vlastně ještě o něco důležitější, byl to mafioso a tihle lidé, většinou asi pocházející z Neapole a Sicílie, měli dobrou genetickou paměť. Ještě chvilku jsme si povídali. Nikdo z nich se už nemohl chovat přátelštěji, ale stejně jsem si tam připadal, jako bych tam nepatřil, i když nikoli nepříjemně. Lucio a ostatní by asi řekli, že jsem významná osoba, ale ne významná italská osoba. Vlastně jsem se cítil úplně jako americký turista v Itálii. Frank vstal a já také a někdo z pod nás odsunul židle. Všichni se široce usmívali a zadržovali dech. Ještě minutu a všichni by se zhroutili na zem.

Uvědomil jsem si, že jediné, co mi tady chybí, je účet. Potom ale Frank z kapsy u kalhot vytáhl balíček hotovosti a začal kolem stolu rozhazovat padesátky. Šéfkuchaře zasáhl padesátkou, Patsy dostal padesátku a i ti tři číšníci dostali po padesátce. Zavolal si dokonce i oba mladé pikolíky a každému dal desítku. Ten člověk věděl, jak se o lidi starat. Všichni jsme si navzájem přáli buongiorno a ciao. Lenny už byl pryč, a Vinnie venku kontroloval, jak to vypadá na ulici. Zahlédl jsem Lennyho, jak k restauraci přistavuje cadillac, a zatímco jsme ještě byli uvnitř, Vinnie otevřel zadní dveře vozu. Potom nám přes skleněné dveře pokynul a teprve tehdy jsme my vyšli ven. Šel jsem hned za Bellarosou, ale zase ne moc blízko. Sedl

si na zadní sedadlo, já vedle něj. Vinnie naskočil dopředu a Lenny se rychle rozjel pryč. A to bys sem chtěl vzít večer ženy? No tak, Franku, mluv vážně. No, ale co když je to běžné bezpečnostní opatření? Jako, že i když mezi různými skupinami podsvětí vládne mír, Frank Bellarosa je prostě opatrný člověk. A možná, že bych sem tu Susan měl s Bellarosovými vzít. To nemůže uškodit, nebo ano? Jeli jsme Mott Street na jih, protože ta je, stejně jako mnoho jiných úzkých ulic v této staré části Manhattanu, jednosměrná. „Hotel Plaza,“ řekl Frank Lennymu.

441

Lenny odbočil na západ na Canal, potom na sever na Mulberry, přičemž projížděl samým srdcem Malé Itálie. Bellarosa se chvíli

díval z okna, asi si dobíjel svou italskou duši. Nebyl jsem si jistý, ale

zmocnilo se mne podezření, že by si nedovolil se po těchto ulicích procházet pěšky, a asi jako nějaká slavná osobnost se na většinu světa díval skrz zabarvená skla automobilu. Svým způsobem mi ho

bylo i líto.

Obrátil se ke mně a řekl. „Přemýšlel jsem. Možná už tady toho máš po krk.“ Možná jsem měl, možná neměl. Neodpověděl jsem. On pokračoval. „Udělal jsi, co jsem od tebe potřeboval. Dostal jsi mě ven. Chápeš? Od teď už to může převzít Jack Weinstein. On už ví, jak má jednat s těma sračkářema z úřadu státního

návladního.“

„Je to na tobě, Franku.“

„Jó. Mohlo by se to pěkně zvrtnout. Máš pěknou právnickou

praxi, máš milou rodinu. Máš přátele. Lidi by ti rádi nakopali prdel.

Měli byste si se ženou někam vyjet na pěknou dovolenou.“

To je ale chlap! Přemýšlel jsem, co má asi za lubem. Řekl jsem.

„Záleží na tvém rozhodnutí, Franku.“

„Ne, teď už je to tvé rozhodnutí. Nechci, aby sis myslel, že na tebe tlačím. Problém to nebude tak, ani tak. A jestli chceš, vysadím tě na nádraží. A pojedeš domů.“

Mám pocit, že tehdy byla ta pravá chvíle, abych se katapultoval,

nebo složil přísahu věrnosti. Ten muž byl manipulátor, ale to už jsem věděl. „Možná máš pravdu. Už mě nepotřebuješ.“ Poklepal mi na rameno. „Správně. Nepotřebuju tě. Mám tě rád.“

A zrovna když jsem si myslel, že jsem toho chlapa pochopil,

zjistil jsem, že v žádném případě. Takže jsme odjeli do hotelu Plaza. Co jsem ale nevěděl, bylo, že se tam dnes hodlá ukázat polovina všech mafiánů z New Yorku.

Kapitola 29 Plaza je mým oblíbeným hotelem v New Yorku, a byl jsem rád, 442

že mám s Frankem stejný vkus alespoň v něčem, protože to

vypadalo, že tam chvíli pobudeme.

Ubytovali jsme se ve velkém apartmá se třemi ložnicemi a okny do Central Parku. Vypadalo to, že personál si je vědom toho, kdo

jsme – nebo tedy, kdo byl Bellarosa –, ale zase jim to nebylo tak

úplně jasné, jako těm paesano s u Giulia, a také nikdo z nich nebyl nijak zvlášť nervózní.

Frank Bellarosa, Vinnie Adamo, Lenny Patrelli a John Whitman Sutter se usadil v prostorném obývacím pokoji apartmá. Pokojová

služba nám přinesla kávu a sambucu a pro mě minerálku

Pellegrino (protože jsem zjistil, že je to vynikající protijed na

italskou přežranost). Teď už bylo asi za pět minut pět a mně došlo,

že všichni chtějí v televizi vidět zprávy v pět. Řekl jsem Frankovi.

„Nechceš zavolat ženě ještě před zprávami?“

„Ale jo.“ Zvedl sluchátko na konci stolu a vytočil číslo. „Anna?

Aha…“ Zachechtal se. „Jak se máš? Nepoznal jsem tě po hlase.

Jasně, jsem v pořádku. Jsem v hotelu Plaza.“

Chvíli poslouchal a potom řekl. „Jó, venku na kauci. Nic moc

extra. Tvůj manžel odvedl fantastickou práci.“ Zamrkal na mě,

potom ještě chvíli poslouchal a řekl. „No jo, no, vyjeli jsme si na

malý oběd a potkali pár lidí. Zavolat jsem mohl až teď… Ne, ne,

nebuď ji. Nech ji spát. Zavolám později.“ Zase chvíli poslouchal

a potom řekl. „Jó, je tu se mnou.“ Zatímco mu má žena něco říkala,

pokyvoval hlavou, aby se potom zeptal. „Chceš s ním mluvit?“

Bellarosa se na mne podíval a do telefonu řekl. „Okay, možná si s tebou promluví později. Poslyš, my tu pár dní zůstaneme… Jó. Zabal mu nějaké věci a řekni Anně, že chci svůj modrý a šedý oblek, ty, co jsem měl v Římě… Jo, a košile, kravaty a spodní prádlo a ty věci. A to všechno dejte Anthonymu, ať s tím někoho pošle. Dnes večer, okay?… A pusť si zprávy. Sleduj, co budou říkat, ale nevěř ani slovu… Jó.“ Rozesmál se a zase se zaposlouchal. „Jó, okay… okay.

Uvidíme se později.“

Zavěsil a potom, jako by si na něco vzpomněl, mi řekl. „Tvá žena

ti vzkazuje, že tě miluje.“

Kohože to?

Ozvalo se zaklepání na dveře, Vinnie vyskočil a zmizel ve foyeru. Lenny vytáhl pistoli a schoval si ji v klíně. Vzápětí se mezi dveřmi objevil pokojový číšník se servírovacím vozíkem, na němž stála

443

láhev šampaňského, prkénko se sýrem a mísa s ovocem. „Pozornost ředitele, pane,“ řekl číšník. Bellarosa pokynul Vinniemu, který číšníkovi dal spropitné. Ten se uklonil a vycouval. „Dáš si trochu šampaňského?“ zeptal se mě

Bellarosa. „Ne.“

„A nechceš zavolat své ženě a říct jí, co potřebuješ?“

„Ne. „Já ti to vytočím. Hele…“ Zvedl telefon. „Můžeš jít do

pokoje, abys měl soukromí. Hele, mám ji.“

„Později Franku, zavěs.“

Pokrčil rameny a zavěsil telefon.

Vinnie zapnul televizi a naladil zprávy v pět. Neočekával jsem,

že by z toho byl úvodník, ale hlasatel Jeff Jones zrovna říkal. „Naše

hlavní zpráva, Frank Bellarosa, známá hlava největší z pěti

newyorských zločineckých rodin, byl dnes brzy ráno FBI zatčen ve svém paláci na Long Islandu. Bellarosa byl během uzavřeného sezení šestnáctičlenné poroty obviněn z federálního trestného činu

vraždy, spáchaného na Juanu Carranzovi,

domnělém

kolumbijském drogovém magnátovi, který byl zabit mafiánským

stylem, letos čtrnáctého ledna na dálnici Garden State.“ Jeff Jones pokračoval a zprávy ze čtecího zařízení četl tak, jako by to i pro něj byla novinka. Kde jenom tyhle lidi berou? Jones řekl. „Případ získal překvapivý zvrat, když soudkyně Sarah Rosenová Bellarosu propustila na kauci pěti milionů dolarů poté, co se právní zástupce předpokládaného vůdce gangu, John Sutter, sám označil za alibi pro svého klienta.“

Jones o tom ještě chvíli něco blábolil. Přemýšlel jsem o tom, jestli si Susan vzpomíná na dopoledne čtrnáctého ledna. Nezáleželo na tom, jestli ano nebo ne, protože jsem stejně věděl, že mě přikryje tak, jako jsem přikryl Bellarosu já. Ach, jakou spletitou síť jsme spřádali, a tak dále. Tohle mě naučil pan Salem v šesté třídě. Jeff Jones teď říkal. „Máme Barryho Freemana živě u brány longislandské nemovitosti Franka Bellarosy. Barry?“

Scéna se změnila na bránu Alhambry, kde Barry Freeman říkal. „Toto je dům Franka Bellarosy. Mnohé usedlosti zde, na Zlatém pobřeží Long Islandu, mají svá jména, a tento dům uprostřed dvou stovek akru stromů, luk a zahrad, se jmenuje Alhambra. Zde,

u hlavní brány usedlosti, je strážní budka – tady hned za mnou – 444

což je spíše strážní domek, v němž žijí dva nebo možná i tři

Bellarosovi bodyguardi.“

Kamera přešvenkovala na domek a Freeman řekl. „Několikrát jsme zvonili na venkovní zvonek, také jsme křičeli a lomozili mřížemi, ale nikdo tu s námi nechce mluvit.“ Čočky teleskopického objektivu se rozeběhly po dlouhé příjezdové cestě a na obrazovce se objevil rozmazaný obraz hlavní budovy. Freeman řekl. „V tomto panství žije Frank Biskup

Bellarosa se svou ženou Annou.“

Slyšel jsem Franka říkat. „Co to s tím, kurva, má co dělat?“ Freeman ještě chvíli pokračoval a popisoval životní styl bohatých a nechvalně známých obyvatel Alhambry. „Bellarosa je mezi svými přáteli a v médiích znám jako Dandy Don,“ řekl

Freeman.

„Ale nikdo ať se mi to neopováží říct do očí,“ řekl Bellarosa. Vinnie a Lenny se zahihňali. Evidentně byli naprosto uneseni

tím, jak je jejich šéf v televizi známý.

Obraz zase přeblikl na Freemana, který řekl. „Zeptali jsme se několika obyvatel kolem této soukromé silnice na muže, který je jejich sousedem, ale nikdo nám o něm nic neřekl. Nemyslíme si, že by se už vrátil z Manhattanu, takže tu čekáme u brány, jestli si

s ním budeme moci promluvit po návratu.“

Bellarosa přidal komentář. „No tak to se načekáš, hňupe.“

Barry Freeman řekl. „Zase zpět k tobě, Jeffe.“

Hlasatel Jeff Jones řekl. „Diky, Barry, vrátíme se k tobě ihned,

až se Frank Bellarosa objeví. Mezitím ukážeme divákům, jak to

vypadalo dnes dopoledne u federálního soudu na dolním Manhattanu. Hlásí se Jenny Alvarezová.“

Na obrazovce se začal odehrávat záznam z videokazety

z dopoledne. Frank Bellarosa a John Sutter scházejí po schodech

soudní budovy a zuřiví reportéři na ně pokřikují otázky. Má modrá

kravata od Hermese vypadala na obrazovce tak trochu

akvamarínově a vlasy jsem měl poněkud rozčepýřené, ale výraz jsem měl takový právnický, jakoby tiše optimistický. Teď jsem si všiml, že ta dotěrná reportérka, která mi připravila pernou chvilku pod schody, po mně šla už když jsme se vynořili z budovy, ale tehdy jsem si jí ještě nevšímal. Podle mikrofonu, který držela, jsem si všiml i toho, že patří ke stanici, na niž jsme se právě dívali. Došlo 445

mi, že ona je Jenny Alvarezová. Křičela na mě. „Pane Suttere? Pane

Suttere? Pane Suttere?“

Zřejmě mnou byla fascinována v momentě, kdy se na mě podívala poprvé. A vlastně ani ona nevypadala zle. Ale ani Frank ani já jsme toho po cestě dolů moc neřekli, takže se obraz posunul ke scéně pod schody, kde se na chvíli zastavil. Viděli jsme Caesara Velikého, který, na pozadí majestátních sloupů

soudní budovy, bafal z doutníku, sršel vtipem a hrál pro kamery.

Když jsem tam byl, tak jsem si toho nevšiml, ale teď jsem díky

pohledu kamery viděl nahoře na schodech řadu policistů, mezi

nimiž byl i tvůj kámoš Wyatt Earp.

„Měl bych pár kilo shodit,“ okomentoval nám scénu Frank.

„Podívejte, jak mám to sako těsné.“

„Vypadáte úžasně, šéfe,“ řekl Vinnie.

Lenny souhlasil. „Báječně. Zatraceně báječně.“

Teď byla řada na mně. „Tak pět kilo bys shodit mohl.“

„Jó? Ale možná to dělá ten oblek.“

Zase jsem se soustředil na televizi. Slyšeli jsme několik otázek

a odpovědí, ale spíš to připomínalo jen zábavu, pouliční happening,

improvizované divadlo. Potom se ale objevil detailní záběr toho, jak

se ke mně paní Všetečka dostala blíž.

„Pane Suttere, pan Ferragamo má pět svědků, kteří Franka

Bellarosu viděli na místě zločinu. Chcete snad říci, že jsou to lháři?

Nebo jste lhal vy?“

A ten idiot John odpověděl. „Ferragamovi svědci jsou lháři, a on ví, že jsou lháři. Celá ta věc je vykonstruovaná a je to osobní vendeta namířená proti mému klientovi jako pokus o nastartování problémů mezi…“ „Problémy mezi kým?“ zeptala se paní Všetečka. „Mezi znepřátelenými gangy?“ A tak to pokračovalo. Frank neříkal nic, ale měl jsem pocit, že si nepřál, aby se tohle dozvěděli v Malé Itálii, Malé Kolumbii, Malé Jamajce, v Čínské čtvrti a v ostatních malých čtvrtích, kde žijí exotičtí lidé s velkou nenávistí, velkými zbraněmi a extrémní paranoiou, kteří by se mohli rozhodnout zaplést se do toho, čemu se říká vražda v souvislosti s obchodem s narkotiky.

Zase jsem se soustředil na televizi. Klasicistní sloupy a schodiště

446

soudní budovy zmizely a pozadí obrazu nyní tvořil šedý kámen. A tam byla paní Alvarezová live, zřejmě ihned po návratu z natáčení na Manhattanu. Převlékla se z dopoledních elegantních šatů a teď na sobě měla těsné, červené ojeď-mě šaty, a před ústy držela baňatý falický symbol. Vstrčila si ho ale do pusy? Ne, promluvila do něj. „A toto je Stanhope Hall. Anebo přinejmenším jeho zdi a vysoká brána. A právě zde, hned za branou, je strážní domek, v němž žije jedna stará dáma, která se nás před chviličkou pokusila odehnat.“

Je to legrační, ale ten dům jsem předtím nepoznal. Podivné je i to, že někdy můžete uvěřit smyšlenému televiznímu světu, ale když se jedná o osobu nebo místo, které znáte osobně, nevypadají jako ve skutečnosti, úhel pohledu je jiný a barvy se změní také. To, jak jsou věci v televizi zmenšeny, způsobuje, že známá místa skoro

nepoznáte. Ale už to tak bylo domek u brány Stanhope Hallu byl v televizi.

Paní Alvarezová nám dopřála deset sekund cestopisu a řekla. „Odsud jejich padesátipokojový dům vidět nemůžete, ale v tomto domě žijí John Whitman Sutter a Susan Stanhope-Sutterová.“ Samozřejmě že to nebylo úplně přesné. Susan v tom domě kdysi

bydlela, ale potom sestoupila mezi lid. Já té Alvarezové asi napíšu.

Jenny Alvarezová pokračovala něčím o modré krvi, high society,

o Susanině rodu a o všech těch nesmyslech, až přišla k věci, což bylo. „Proč by John Sutter, uznávaný a úspěšný právní zástupce

z wallstreetské firmy Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds, který má

bohaté a mocné přátele a klienty, měl zastupovat Franka Biskupa Bellarosu ve věci obvinění z vraždy? Jaké je spojení mezi těmito dvěma muži nebo mezi jejich rodinami? Viděl John Sutter opravdu Franka Bellarosu ráno čtrnáctého ledna, kdy Alphonse Ferragamo

tvrdí, že Bellarosa zavraždil Juana Carranzu v New Jersey? Proto se

Sutter rozhodl tento případ přijmout? Nebo je toho ještě více?“ Je toho o hodně více, paní Všetečko.

Bellarosa se zeptal. „Kde tohle všechno na tebe vyhrabali,

advokáte?“

„Poslal jsem jim do televize životopis.“

„Jó?“

„Dělám si legraci, Franku.“

Paní Alvarezová byla pořád na koni. A dostala to samozřejmě od

447

pana Mancusa nebo od pana Ferragama. Tomu se říká oplátka,

neboli „Sereme na tebe, Suttere.“ Díky, hoši.

Frank Bellarosa napůl žertem řekl. „Do prdele, kdo je tu teď hvězda? Já, nebo ty? Nevěděl jsem, že jsi takové velké zvíře.“

Vstal jsem a vyšel ke své ložnici. „Kam jdeš?“ „Do zadi’omu.“

„A to nemůžeš vydržet? Propásneš to.“ „Ale vůbec ne.“ Odešel jsem do ložnice a odtud do koupelny. Svlékl jsem sako a umyl si ruce a obličej. „Dobrý Bože…“ No, kromě osobních důvodů, proč jsem tu byl, tu ještě zůstával fakt, že Frank Bellarosa nebyl vinen vraždou Juana Carranzy. „Nevinen,“ řekl

jsem nahlas. „Nevinen.“

Vzhlédl jsem k zrcadlu a podíval se sám sobě do očí. „Tak tohle

jsi posral, Suttere. Jo, tentokrát jsi to doopravdy posral,

hochštaplere. No tak, přiznej si to.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Udělal jsem to, co jsem udělat musel.

A co jsem udělat chtěl. Tomu se říká sbírání nových zkušeností,

Johne. Poučná zkušenost. Cítím se dobře.“

„Řekni mi to tak za týden nebo za dva.“

Já jsem jediný člověk, kterého znám, kdo se umí hádat lépe než

já, takže jsem se rychle otočil, dřív než bych řekl něco, čeho bych

mohl litovat.

Shodil jsem ze sebe šaty na podlahu koupelny a vešel do sprchy.

Jé, to bylo příjemné! Tři nejlepší věci v životě jsou steaky, sprcha

a sex. Nechal jsem vodu, aby mi omývala znavené tělo.

Zítra ráno bude tento příběh ve všech novinách. Daily News,

hlavní kronika newyorské mafie, jej dá na titulní stranu, stejně jako

Post. Místo si pro to najde i USA Today a Wall Street Journal,

i když se mu příběh jako takový vlastně ani nehodí, jej jen přetiskne. Měl jsem strach o to, aby se někdo nerozhodl, že to není příběh o Franku Bellarosovi, ale o Johnu Sutterovi z firmy Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds. To by mě totiž mohlo zničit. Běda mně!

A zítra dopoledne všichni obyvatelé Lattingtownu, Locust Valley

nebo prostě lidé ze Zlatého pobřeží, kteří o story ve výše zmíněných novinách přišli, neslyšeli ji v rádiu nebo ji bůhvíproč prošvihli v některé z dvanácti nebo více newyorských televizních stanic, si ji budou moci přečíst v místních longislandských novinách, News day, kde bude zvláštní důraz věnován místnímu chlapci

448

Johnu Sutterovi. Úplně jsem viděl ten titulek. ZE ZLATÉHO POBŘEŽÍ DO HLUBOKÝCH SRAČEK. Možná přesně tato slova nepoužijí. Ale News day je v oblasti plné republikánů periodikem pro lidi nalevo od středu a jeho vydavatelé jsou vůči skoro vymřelé šlechtě rádi antagonističtí. S tímhle si užijí legrace. Představil jsem si, co to udělá s mými partnery, zaměstnanci a mými dvěma sekretářkami, až se dozvědí, že jsem pole působnosti firmy Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds posunul až do trestního práva. Jak mi na hlavu dopadala voda ze sprchy,

představil jsem si matku a otce, jak někde v temné Evropě listují

novinami International Herald Tribune, kde pátrají po

depresivních příbězích o hladomoru a politických represáliích, a náhle (omylem) narazí na malinký odstaveček o panu Franku

Bellarosovi, mafiánskému gangsterovi v New Yorku. Má matka by

řekla. „A není to ten chlapík, co žije vedle našeho syna, jak se jenom jmenuje?“ Na to by otec odpověděl. „Jo, jasně že je to on. Podívej,

píše se tu o Johnu Sutterovi. To musí být náš John.“ Na to by

matka ještě řekla. „To musí být on. Už jsem ti říkala o té boží kavárničce, kterou jsem včera objevila na Montmartru?“ Mí přátelé v klubu U Potoka budou samozřejmě zainteresováni trochu víc. Představil jsem si Lestera, Martina Vandermeera,

Randalla Pottera, Allena DePauwa a pár dalších lidí, sedících

v salonku a znalecky přikyvujících, nebo možná nevěřícně vrtících hlavami, nebo prostě dělajících to, o čem si myslí, že je v tu chvíli vhodné, a Lester do toho říká. „Kdyby jen John měl trochu silnější charakter. Je mi líto Susan a dětí.“ Ale Jim a Sally Rooseveltovi jsou naši opravdoví přátelé a navíc nechtějí nikoho odsuzovat. Mohl bych se spolehnout na to, že mi přímo a bez vytáček řeknou všechno, co si o mně myslí a co ke mně cítí. Proto bych se jim měl tak měsíc vyhýbat. Potom ještě zbývají mí příbuzní, mé tety a strýčkové, jako například teta Cornelia a Arthur, a mých příliš mnoho bratranců a sestřenic a jejich partnerů a celá ta spousta přiblblých lidiček, s nimiž se setkáváme proto, že existují věci, jako jsou Velikonoce, Díkuvzdání, Vánoce, svatby a pohřby. Dobrá, Díkuvzdání mělo přijít až za tři měsíce, a nevěděl jsem o žádné svatbě, která by se v nejbližší době chystala. Stejně tak se nikdo nechystal natáhnout bačkory (i když bych se nedivil, kdyby se k tomu po dnešku rozhodla právě teta Cornelia). A kdyby se mě tihle všichni rozhodli 449

ignorovat, zase tolik by mi to nevadilo, ale oni mě spíš budou obtěžovat s žádostmi o detailní líčení života mafiánského mluvčího. A samozřejmě tu byli Carolyn a Edward. Byl jsem rád, že jsem je předem varoval, takže až o tom všem uslyší z jiných zdrojů, budou moci říci. „Jasně že o tom víme. My svého otce podporujeme ve všem, co dělá.“ To jsou báječné děti. Ale stejně jsem si myslel, že i když bude Carolyn navenek klidná, uvnitř bude mít starosti. Ta holka si nechává všechno pro sebe. Edward si začne vést album s výstřižky. Mě ale názory dětí nezajímají, ani když to jsou moje děti. Co se týče mé sestry Emily, tak ta už si sama prožila svou vlastní krizi středního věku i neochotu podřídit se hodnotám vyšší střední třídy. Ta už je dávno na druhé straně a já vím, že tam na mě bude čekat, než se tam dostanu. Blahořečím jí za to, že nebude chtít vědět nic o tom, jaká byla cesta, a že ji bude zajímat jen to, že už tam jsem.

Ethel Allardová. To bude oříšek. Kdybych si na to měl vsadit, řekl bych, že byla tajně potěšena tím, že další modrá krev byla vystavena morální korupci. Obzvláště bude ráda, že se jedná o mě, protože v mém stříbrolesklém brnění nikdy nenašla žádnou štěrbinu. Chci říci, že jsem nikdy nebil svou ženu (kromě situací, kdy si to sama přála), nedlužil jsem peníze u hokynáře, nepíchal jsem v domku u brány cizí ženské, chodil jsem do kostela, málokdy

jsem se opil a obecně jsem s ní zacházel dobře. „Ale,“ určitě se zeptá, „co dobrého jste udělal v poslední době, pane Suttere?“ No

nic moc, Ethel. Tak, tak.

Jsem jenom rád, že George už nežije a že to nevidí, protože by

ho to určitě zabilo. A kdyby ne, byl by na mě určitě pěkně napučený

a jednal by se mnou tím svým povýšeneckým a nesouhlasným

způsobem, a já bych ho musel zabít sám. Ale víte, světlé místečko se dá objevit i v hromadě koňského hnoje. Reverend pan Hunnings bude například tajně a škodolibě šťasten, že jsem se konečně projevil v pravém světle gangsterský spolčenec, který pravděpodobně prodává drogy, aby mohl uspokojit svůj alkoholismus. A celkem se mi líbí to pomyšlení, že on je asi šťasten. Já jsem byl šťasten, že je šťasten on. Už se nemohu dočkat, až příští neděli zajdu do kostela a až bude sbírka, hodím na tác obálku s tisícem dolarů. Potom tu byly ještě ty ženské. Sally Grace Rooseveltová, zaprvé, 450

která shledala Susanin popis dona Bellarosy tak zajímavým. Byla tu

ještě Beryl Carlisleová, která je teď připravena ze sebe strhnout své

mokré kalhotky v tu chvíli, kdy vstoupím do místnosti. Byla tu i ta

rozkošná Terri, která mne po tom všem bude brát trochu víc vážně.

No, a to už se dostáváme trochu blíže k jádru věci, řekli byste.

Pojďme se teď tak na půl sekundy věnovat Charlottě a Williamu

Stanhopeovým. Seru na ně.

A teď k Susan. Ne, nemohu ji vinit z toho, co se stalo, za to, že

jsem teď v hotelu Plaza se zločincem, obviněným z vraždy,

s mužem, jehož chtějí zabít asi tak dvě stovky jiných mužů.

Nemohu ji ani vinit ze svého rozhodnutí stát se Bellarosovým

právníkem. A určitě ji nemohu vinit ani z té nechtěné pozornosti

médií, do níž jsme se dostali a v níž setrváme až do doby, než se

o nás všechno dozví i úplně cizí lidé. Z toho ji opravdu vinit nemohu. Ale však jste viděli, že to byla skoro všechno její vina. Nemyslím tím její vinu, ale jistou zodpovědnost. Mám-li to říct jednou větou, zkusím to takhle. Susan si myslela, že Frank

Bellarosa je zajímavý, a možná si z toho odvodila, že je tím pádem

i větší chlap než její vlastní muž. Jejímu muži, který se opravdu zajímá o to, co si o něm jeho žena myslí, se to nelíbilo. Její muž je

velice žárlivý manžel. A její muž si myslí, že je každým coulem

stejný chlap, jako je Frank Bellarosa. A v mnoha ohledech i větší. Ale když takové věci říkáte, k ničemu to není. To je potřeba

dokázat.

A tak, když měl možnost to dokázat a sám sebe předvést,

náhodou díky osobě samotného Franka Bellarosy, se její manžel,

jehož ego bylo silnější než jeho soudnost, rozhodl zničit si život, aby

dokázal jednu nebo dvě věci.

Cítil jsem zatím nějakou lítost? Ale vůbec ne, vážně. Ve

skutečnosti jsem se cítil lépe, než jsem se cítil za hodně dlouhou

dobu. Věděl jsem, že to tak bude.

Vyšel jsem ze sprchy a osušil se. Na zamlžené zrcadlo jsem

nakreslil velký, usmívající se obličej. „Směj se, blbe, máš, co jsi chtěl.“

Ta noc byla divoká. Telefon neustále zvonil a lidé přicházeli a odcházeli. Don se zcela evidentně neskrýval, jen přestěhoval svůj dvůr z Alhambry do hotelu Plaza.

451

Některé telefony byly i od lidí z médií a já si myslím, že jim tip dal někdo z personálu, nebo možná někteří pozvaní hosté. Bellarosa ale žádné hovory od novinářů nepřijímal a řekl mi, abych až do rána ani já žádná prohlášení nedělal. Několik iniciativních, možná až drzých reportérů přišlo až ke dveřím apartmá, kde je vítal Vinnie, oficiální vrátný dona Bellarosy, takovou legrační větou. „Pustim vás dovnitř, ale ven nevyndete.“ Toto pozvání nepřijal nikdo. Mohl bych ale přísahat, že jsem slyšel hlas Jenny Alvarezové, jak se hádá s Vinniem.

Číšníci nám tu zřídili bar a celou noc nám servírovali jídlo. Televize byla pořád zapnutá a naladěná byla na všechny zpravodajské kanály, které každou půlhodinu nebo tak s několika drobnými změnami přehrávaly Bellarosův příběh. Kvůli hovoru

v místnosti jsem televizi skoro neslyšel, ale zato jsem každou

půlhodinu viděl Bellarosu a Suttera, jak scházejí po těch schodech

od soudu.

Většina z mužů, přišedších do apartmá, byli asi vazalové velkého padrone, kapitáni a poručíci jeho armády. Objímali ho a líbali, a ti nejníže postavení se spokojili alespoň s podáním ruky. Několik starších mužů se při tom podání ruky opravdu poklonilo. Zcela jasně všichni přišli přísahat věrnost muži, který byl jejich donem. Bylo bizarní, alespoň pro mne, že mi toto takzvané Bellarosovo impérium připomnělo středověké knížectví, kde žádná pravidla vlády nebo chování nebyla psána, ale přesto jim všichni rozuměli, a kde se přísahy vynucovaly bolestí nebo smrtí, kde bujely dvorní intriky a kde se k následnictví moci lidé dostávali díky smíšené

rodinné krvi, konsenzům a vraždám. Zde přítomní muži byli oděni do standardních mafiánských obleků šedé, modré nebo černé barvy, někteří měli obleky

s proužky. Tyto obleky by se na Wall Streetu skoro ztratily, ale bylo

na nich něco trošku odlišného a košile k oblekům byly většinou z lesklého saténu nebo hedvábí, zato kravaty byly monotónní. Viděl jsem spoustu zlatých manžetových knoflíčků, drahých hodinek a ozdobných jehlic do kravat a snad všichni v místnosti měli prsten s diamanty, tedy kromě mne. Muži mluvili většinou anglicky, ale každou chvíli řekl někdo něco italsky, jen jednu nebo dvě věty, kterým jsem samozřejmě nerozuměl. Lituji toho, že jsem osm let promrhal studiem francouzštiny. Chápete, k čemu se vám může francouzština hodit?

452

K nadávání číšníkům? Tohle se mi jednou povedlo v Montrealu, ale

o tom až jindy.

Samozřejmě že ne každý, kdo se toho večera objevil v apartmá hotelu Plaza, sem přišel vzdát poctu nebo slibovat věrnost. Několik lidí sem přišlo se svými vlastními družinami, a byli to muži s nepříjemnými obličeji, jejichž objetí i polibky byly jen pro publikum. Toto byli ti muži, kteří sem přišli kvůli informacím. Byli mezi nimi i ti čtyři, s nimiž Bellarosa seděl u Giulia, a ten s ocelovýma očima, který přišel do restaurace později se svým bodyguardem. Bellarosa s těmito lidmi vždy zašel do svého pokoje, odkud se zase po deseti nebo patnácti minutách vynořili s rukama kolem ramen, ale nikdy nebylo poznat, kdo koho tam přitlačil ke zdi.

Ve velkém obývacím pokoji bylo neustále kolem stovky lidí, a

i když přicházeli a odcházeli, jak jsem už říkal, tak kolem desáté večer se tam už vystřídalo alespoň dvě nebo tři sta hostů. Přemýšlel jsem o tom, jak tak asi vypadá jejich vánoční večírek. Bellarosa se mi samozřejmě příliš nevěnoval, ale chtěl, abych zůstal v místnosti, pravděpodobně proto, aby se se mnou chlubil, nebo abych se správně zařadil mezi mafii, či snad jenom proto, aby mě ohromil svým světem. Ale stejně mě málokdy někomu představil, a když už to udělal, nikdo mne nelíbal ani neobjímal, jen mi několikrát překvapivě nepevně podali ruku. To mne ale z míry nevyvádělo, protože jsem si všeobecně všiml, že tihle lidé na představování moc nejsou, ale vůbec jim to nevadí ani je to neobtěžuje, ani když se bavili mezi sebou. Přišlo mi to podivné, ale to asi jenom kvůli mému kulturnímu původu, v mé společnosti, a v Americe všeobecně, je představování velmi důležité, a já jsem byl dokonce několikrát představen i služebným nebo psům. Ale v případě Bellarosy a jeho kumpánů si myslím, že asi chtěli zachovat jistý stupeň utajení, klidu a spiknutí, což vyžadovalo vypuštění jalových žvástů, například lidských jmen. Byla to vlastně jen italská párty, ale poté se objevil Jack Weinstein a já jsem nikdy předtím nebyl tak šťasten, že vidím židovského právníka. Weinstein přišel přímo ke mně a představil se. Vůbec z něj nečišela profesionální žárlivost a vlastně mi řekl asi toto. „Odvedl jste skvělou práci. Já bych ho ven nikdy nedokázal dostat.“

Odpověděl jsem. „Podívejte, pane Weinsteine…“

453

„Jack. Jmenuji se Jack. A vám říkají Jack, nebo John?“

Vlastně mi říkají pane Suttere, ale odpověděl jsem. „John bude bezva. Podívejte, Jacku, nemyslím si, že bych se měl tímto případem nějak dál zabývat. Já trestní právo nedělám a rozhodně

nevím, za jaké nitky se tahá na Foley Square.“

Poklepal mi na rameno. „Nedělejte si starosti, příteli. Já vám budu celou dobu po boku. Vy si prostě jenom poklábosíte se

soudcem a s porotou. Zamilují si vás.“

Zdvořile jsem se usmál a okamžik jsem si jej prohlížel. Byl to vysoký a hubený muž, asi kolem padesáti let, hodně opálený, s tmavýma očima a nosem, jaký byste nazvali buďto semitským nebo románským, Weinstein by vlastně jako paesano asi prošel.

Giovanni Weinstein.

„To o tom Ferragamovi jste neměl řikat,“ iníormoval mě. „To

o tom vyšinutém chování u soudu. Blázni jsou velice citliví na to,

když jsou nazýváni blázny.“

„Do prdele s ním.“

Weinstein se na mě usmál. „Ale stejně,“ řekl jsem, „Frank si nemyslí, že by se to dostalo až k soudu. Myslí si, že předtím bude… však víte co, nebo že to Ferragamo vzdá pro nedostatek důkazů.“ Weinstein se ohlédl přes obě ramena a tiše řekl. „A o tom to právě všechno je. Tahle slezina. Toto je práce s veřejností. Musí ukázat, že se nebojí, a také musí podpořit své společníky a jejich práci, čímž zase dokáže, že je ještě pořád schopným velitelem.“

Usmál se. „ Capisce? “

„ Capisco.“

Weinstein se zachechtal. Bože, my jsme se ale dokázali pobavit.

Řekl mi. „Nehodlám vás otravovat kvůli tomu prohlášení, které jste udělal pro tu reportérku dole na schodech, Johne, protože když jsem pro tuhle partu poprvé pracoval já, sám jsem několikrát také

šlápl do hovna. Musíte ale být velice opatrný. Tihle lidé mluví jinou

angličtinou, svou vlastní mutací. Vezměte si například slova ‚kámoš‘ nebo ‚hovořit‘. Pokud vám kdokoli řekne. ‚Hele kámo, půjdem ven a promluvíme si‘ nikam nechoďte. Totéž platí

o ‚Pojďme se projít.‘ Capisce? “

„Jistě, ale…“

„Jenom se vás snažím varovat před těmito věcmi. výrazy,

454

nuancemi, dvojsmysly a tím vším. Jen buďte opatrný. A nestarejte se o výrazy obličeje nebo o pohyby rukou. Nikdy jim stejně neporozumíte. Jen pozorně poslouchejte, dobře se dívejte, ruce i tvář držte v klidu a moc nemluvte. Jste přeci WASP, takže to hravě

dokážete.“

„Jo. Stejně myslím, že už mi to došlo.“

„Výborně. Ale stejně jsem rád, že jste byl dnes ráno po ruce.

Víte, státní generální prokurátor a někdy i státní návladní většinou

řeší obžalobu tak, aby lidi jako je Bellarosa nemuseli zatýkat doma,

na ulici nebo na veřejnosti. Chápete, když máte muže ve středním

věku, s penězi a se styky, žalobce se s jeho právníkem může

dohodnout. Dobrovolné vydání se spravedlnosti. Ale jindy jsou tihle bastardi zase zlí, jako když zatýkali ty lidi z Wall Streetu

a vlezli jim do kanceláří a vyvedli je v poutech. To bylo k hovnu.“ Pokrčil jsem rameny. Jsou dva úhly pohledu, jak se na něco

takového dívat, a ty se liší podle toho, jestli to sledujete v televizi, nebo jestli vás vedou v poutech.

Weinstein řekl. „Byli jsme si skoro jistí tím, že si pro Franka přijdou v úterý, takže když mi v noci zavolal můj kontakt a řekl mi, že to bude v sedm hodin ráno, moc mě to nepřekvapilo.“

„Co to bylo za kontakt?“

„Ve Ferragamově kanceláři… jé… zapomeňte, že jste to slyšel.“

„Jistě.“ Chvíli jsem přemýšlel. Ten čubčí syn mě ojel o padesát babek. Nemohl jsem tomu uvěřit. Byl to ten samý chlap, co kolem sebe rozhazoval padesátidolarovky, který mi nabízel přemrštěné honoráře za málo práce, a on mě ojel o padesát babek. Nešlo samozřejmě o peníze, ale o jeho chorobnou potřebu vyhrávat a dělat na lidi dojem. A také to byl tentýž člověk, který mi o svém alibi řekl dvě minuty před svým zatčením, potom mi řekl, abych na to zapomněl, zatímco mi připomínal, že ve vězení nehodlá strávit ani jeden den. Ten chlap je had.

„Už víte, co tím myslím?“ řekl Weinstein. „Myslel jsem si, že

o tom víte. Tyhle lidi nedokážete odhadnout, Johne. A to prý jsou židi lstiví. Kruci, tenhle chlap… ále, dost o tom.“

„Hrozí mu teď nějaké opravdové nebezpečí?“ tázal jsem se.

„Ptám se proto, že se nechci dostat do žádné křížové palby, a to

nemyslím obrazně.“

Weinstein se znovu rozhlédl kolem a řekl. „Ti hispánští

455

gentlemani se k němu nikdy nedostanou a oni ho vlastně ani dostat nechtějí, protože by jim to způsobilo mnoho problémů. A to je dobře, protože se svými samopaly moc velké rozdíly nedělají. Ale…“ zatímco hovořil, propátrával očima místnost. „Ale někteří odsud ho určitě sejmout chtějí a udělají to, pokud ucítí slabinu, nebo když zjistí, že spíše než aktivem je pro ně pasivem.“ Dodal. „Zkuste se na to podívat jako na bazén, plný hladových žraloků a představte si, že ten největší žralok je zraněný a že za sebou nechává ve vodě krvavou stopu. Kolik času tomu velkému žralokovi zbývá?

Chápete?“

Přikývl jsem. „Není to o tom, že by dona neměli rádi,“ řekl Weinstein, „nebo že by nedělal svou práci. To je ale historie. Chtějí vědět o dnešku

i o zítřku. Hlavním motem těchhle lidí, advokáte, je vyhnout se

vězení a vydělávat peníze.“

„Ne,“ informoval jsem ho, „vyhnout se vězení a vydělávat peníze

jsou jen druhotné cíle. Hlavním motem těchhle lidí je úcta.

Vystupování. Koule. Capisce? “

Usmál se a afektovaně mne poplácal po rameni. „Rád se nechám

poučit. A vy se učíte rychle. Zavolejte mi, až budete mít trochu času.

Musíme probrat pár věcí. Zajdeme si na oběd.“

„Kamkoli, kromě Malé Itálie.“

Rozesmál se, obrátil se a pozdravil se s někým italsky. Objali se,

ale nepolíbili se. Když si nedám pozor, dopadnu takhle za rok, nebo

tak nějak.

Přišel ke mně nějaký velice malý, ale hrozně tlustý chlap, jehož

žaludek mě zasáhl dříve, než jsem stačil ucouvnout. Řekl mi. „Hej,

já tě znám. Děláš pro Jimmyho, že? Jimmy Pysk. Je to tak?“

„Správně.“

Napřáhl ke mně svou tlustou a zpocenou ruku. „Paulie.“

Potřásli jsme si a já jsem řekl. „Johnny. Johnny Sutta.“

„Jó. Ty jsi kmotřenec od Aniella, žejo?“

„No jo.“

„Jak se má don?“

„Má se dost dobře.“

„Copak ho ta rakovina ještě nezabila?“

„Och… ne, ne.“

„Je to pěkně tvrdej sráč. Viděl jsi ho minulý měsíc na pohřbu

456

Eddieho Loulou? Byl jsi tam?“

„Samozřejmě.“

„No jo. Aniello vešel, půlku obličeje v prdeli, a ta zatracená

vdova málem spadla do rakve za Eddiem.“ Rozesmál se, takže já

také. Ha, ha, ha. Zeptal se mě. „Viděl jsi to?“

„Slyšel jsem o tom, když jsem tam přijel.“

„Jo. Ježiši, to nemůže nosit nějaký šátek nebo něco?“

„Zmíním se mu o tom, až půjdeme na oběd.“

Mluvili jsme spolu ještě několik dalších minut. V koktejlovém

tlachání jsem byl vždycky dost dobrý, ale bylo hodně těžké najít

něco, co bychom měli s Pauliem společného, zejména když si

myslel, že jsem někdo jiný. „Hraješ golf?“ zeptal jsem se.

„Golf? Ne, proč?“

„Je to hra, u které si člověk hodně odpočine.“

„Jó? A ty chceš odpočívat? A proč? Odpočineš si, až budeš

starej. Až budeš mrtvej. Co teď Jimmy podniká?“

„To co vzdycky.“

„Jó? Měl by si dávat pozor na prdel. Nic mi do toho není, ale kdybych byl na jeho místě, dal bych na chvíli těm číňákům pokoj.

Chápeš?“

„Já mu to řeknu.“

„Jó? To je dobře. Může to s nima přehánět, ale když se na ně

bude chtít spolehnout, budou se snažit procpat ty svoje mrňavý

žlutý kouličky až nahoru. Jimmy by to měl vědět.“

„To by měl.“

„Jo. A řekni mu, že ho zdraví Paulie.“

„Spolehni se.“

„Připomeň mu ten dům v Canal Street, na který bysme se měli

podívat.“ „Provedu.“

Paulie se odkolébal, až narazil zase na někoho jiného. Udělal jsem několik kroků k baru, když mne někdo poklepal na rameno. Obrátil jsem se a uviděl gentlemana s rysy kromaňonce. Zeptal se mě: „O čem jste si s Tlustým Pauliem povídali?“

„Takové ty běžné hovadiny.“ „Co jsou to ty běžné hovadiny?“ „A kdo to chce vědět?“

457 „Hele kamaráde, jestli nevíte, kdo jsem, tak to se na to radši

kurva někoho zeptejte.“

„Okay.“ Došel jsem k baru a nalil si sambucu. Jak, pomyslel

jsem si pobouřeně, si někdo může Johna Whitmana Suttera splést s jedním z nich? Zahlédl jsem svůj obraz v zrcadle na zdi. Vypadal jsem pořád stejně. Možná mi ale byl pořád cítit z dechu česnek

a puttanesca.

A tak jsem se jednoho mladého muže u baru zeptal: „Kdo je to?“

a pokývl jsem hlavou k tomu kromaňonskému gentlemanovi. On se podíval napřed na něj, potom na mne. „Vy nevíte, kdo to

je? Ste z Chicaga nebo z Marsu?“

„Zapomněl jsem si doma brýle.“

„Jó? No jestli nevíte, kdo to je, tak to asi vědět nemusíte.“

Tohle mi znělo jako italské haiku, takže jsem změnil téma.

„Hrajete golf?“

„Né.“ Mladík se ke mně naklonil a zašeptal: „To je Sally Da-da.“ „Správně.“ Takže teď se mým životem proplétaly tři Sally: Sally

Graceová, Sally z restaurace Stardust Dinner a chlap, který, jestli si

dobře vzpomínám na to, co mi řekl Mancuso, se narodil jako Salvatore i s kompletním příjmením, ale co se týče řeči, asi nikdy nepřekonal batolecí věk. Jak se má malý Sally? Da-da. Chce Sally ba-ba? Řekl jsem: „To je Biskupův švagr.“

„Jó. Sally je manžel setry Biskupovy ženy. Jak se jmenuje?“

„Anna.“

„Ale kurva ne, ta sestra.“

„Maria, ne?“

„Jo… ne… ale to je fuk. Proč jste se ptal na Sally Da-da?“

„On mi řekl, abych se na něj zeptal.“

„Ano? A proč?“

„Chtěl vědět, o čem jsem si povídal s Tlustým Pauliem.“

„S Tlustým Pauliem byste si neměl povídat o ničem.“

„Proč ne?“

„Jestli to nevíte, měl byste si to raději zjistit.“

„Tlustý Paulie moc kecá,“ zkusil jsem to.

„Tak to máte pravdu. Tlustý Paulie by si měl líp hlídat vlastní

zadek.“

„A Jimmy Pysk by si měl vlastní prdel hlídat taky,“ řekl jsem.

458

„Proč?“

„Moc se kamarádí s těma číňákama.“

„Už zase? Co se to s tím debilem děje?“

„Nějak moc poslouchá svého kmotřence.“

„Kterého kmotřence?“

„Aniella. Ne, Johnyho. Ne…“ Měl jsem si to napřed promyslet.

Ten mladík se rozesmál. „Už jsem si myslel, že řeknete že

kmotřence Joeyho. Já jsem Joey. A kdo jste vy?“

„John Whitman Sutter.“ „Kdo?“

„Biskupův právník.“

„Aha… jó… viděl jsem vás v televizi. Jack má padáka?“

„Ne, Jack pořád pracuje. Já jenom bojuju v první linii.“

„Ajo. Už jsem slyšel. A co chcete se Sallym Da-da?“ „Jenom jsme mluvili.“

„Jasně. Měl byste se od něj držet dál a nechat Biskupa, ať si

s ním promluví.“

„ Capisco. Grazie.“ Propracoval jsem se k oknu a shlédl na

Central Park. Všechny koktejlové večírky jsou v podstatě stejné. Je to tak? Prostě si jenom dáte pár drinků na zahřátí, nadechnete se a vstoupíte do místnosti. Jediná věc, která mi na téhle slezině chyběla, byla ženy. Vlastně jsem si ale vzápětí uvědomil, že mi nechybějí. Capisce?

Asi v deset večer dorazil malý a podsaditý muž s chlupatýma rukama, vezoucí na vozíku pro zavazadla čtyři kufry, z nichž jeden vypadal jako můj kufr Lark na dva obleky. Lenny toho muže, kterého znal, navedl do našich ložnic. Přemýšlel jsem o tom, jestli

si lady Stanhopeová balení mého kufru užila. Jsem rád, že ji o to požádal Frank, a ne já.

V jedenáct někdo přepnul na zpravodajský kanál a televizi zesílil. Lidé se začali utišovat a shromažďovali se před obrazovkou. Úvodník se ještě pořád věnoval zatčení Franka Bellarosy, ale hlavní důraz byl tentokrát kladen na Ferragamovu polední tiskovou konferenci, která byla oznámena krátce předtím. Nebylo pochyb

o tom, že kancelář státního návladního si stěžovala na senzacechtivost médií a na přílišnou zainteresovanost, týkající se

459

dona Bellarosy a jeho právního zástupce. Teď byl čas na opravdové

zprávy.

Poté, co to hlasatel uvedl, se na obrazovce objevil ještě jiný záběr na schody před soudní budovou s Bellarosou mávajícím na všechny strany a se mnou, vypadajícím opáleně, fit, štíhle a dobře oblečeným. Není divu, že mne ženy milují. Tohle ale trvalo jen pět sekund nebo tak nějak a potom se obraz změnil na zaplněnou konferenční místnost, pravděpodobně někde uvnitř komplexu na Foley Square. Záběr zblízka nám ukázal Alphonse Ferragama, který teď vypadal mnohem vyrovnanější, než když jsem ho viděl v soudní síni. Několik lidí kolem mne proneslo na adresu státního návladního zajímavé komentáře, jako například „mamrd,“

„zmrd,“

„hulibrk,“

„kretén,“

„blb“ a „šulín“. Jsem rád, že tam s námi nebyla Alphonsova

matka.

Pan Ferragamo zalistoval nějakými papíry a začal číst připravené prohlášení. „Dnes ráno v sedm třicet,“ začal, „agenti Federálního úřadu pro vyšetřování, pracující ve zvláštní skupině Federálního organizovaného zločinu, sestávající z newyorské městské i státní policie a agentů Úřadu pro boj s narkotiky, v koordinaci s policií okresu Nassau, provedli zatčení Franka Bellarosy, v jeho domě na Long Islandu.“ Byl bych přísahal, že jsem tam viděl jen Mancusa. Ale možná že všichni ostatní čekali na Grace Lane a také si přáli být zmíněni. Ferragamo pokračoval: „Toto zatčení je vyvrcholením sedmiměsíčního vyšetřování státní policie v New Jersey, prováděného na pokyn úřadu státního návladního a FBI. Důkazy předložené velké porotě, vedoucí k obvinění a zatčení Franka Bellarosy, označují Bellarosu jako vraha domnělého kolumbijského drogového krále, Juana Carranzy.“

A takhle Ferragamo pokračoval dál a pletl pro mého klienta oprátku, zatímco jsem přemýšlel, kdo z lidí v téhle místnosti mu ji položí kolem krku. Z místa, kde jsem stál, jsem viděl Bellarosovi do obličeje, ale ten neprozradil žádné emoce, neklid nebo znepokojení.

Už zase si v duchu poslouchal La Traviatu. Zato jsem ale kolem 460

sebe viděl několik jiných lidí, kteří vypadali znepokojeně. Jiní se zase tvářili, že jsou hluboce zamyšleni, a několik se jich rychle

podívalo na Bellarosu.

Poslední uzel na oprátce Ferragamo udělal sdělením: „Federální svědkové při uzavřeném stání vypověděli, že v Bellarosově organizaci lze očekávat boje o moc a že vražda Juana Carranzy nebyla sankcionována organizací ani ostatními čtyřmi zločineckými

rodinami v New Yorku. Vraždu spáchal Bellarosa a ta frakce jeho organizace, která se znovu snaží získat kontrolu nad obchodem

s drogami, a vytlačit z něj Kolumbijce, karibské a východoasijské

spojky.“

Ferragamo pokračoval: „Toto obvinění vraždy je jen prvním z mhoha obvinění, která budou ve válce s organizovaným zločinem využita. Rozsah tohoto vyšetřování byl rozšířen tak, že zahrnuje i obvinění z vydírání podle zákona RICO. Jsou vyšetřovány i další

osoby z Bellarosovy organizace.“

Toto vlnu potlesku nevyvolalo. Sice všichni věděli, že Ferragamo jen mlátí do křoví, aby viděl, kdo zpanikaří a začne utíkat. Ale zase všichni v místnosti měli nějakého přítele nebo příbuzného ve vězení. Mancuso měl pravdu v tom, že se jim v poslední době podařilo organizovaný zločin oslabit. Ale zase jiní z těch pěti rodin se na to mohli dívat jako na příležitost, jako na moment očisty. Starou krev pryč, novou dovnitř: A války mezi gangy dělaly vlastně totéž.

Když už je řeč o válkách mezi gangy, tak o tom Ferragamo zrovna mluvil. Řekl: „Kancelář státního návladního a další federální, státní a městské zákonné úřady jsou přesvědčeny, že tento boj o ovládnutí obchodu s drogami může vést k novému typu války gangů v New Yorku; k válce mezi různými etnickými skupinami, které mezi sebou žijí v nestabilním příměří, jež se nyní může změnit v násilí.“ Ferragamo od svého připraveného prohlášení vzhlédl.

Asi sekundu byste v místnosti kolem mne mohli slyšet dech

všech těch lidí, a potom se nějaký reportér na tiskové konferenci Ferragama zeptal: „Očekával jste, že se Bellarosa vynoří s právníkem z Wall Streetu a s pěti miliony dolary?“ Několik lidí na tiskovce se zasmálo a v hotelovém pokoji se zase mnoho hlav obrátilo ke mně.

461

Ferragamo se sardonicky usmál. „Měli jsme o tom jisté

informace.“

A potom vstala paní Všetečka, alias Jenny Alvarezová, která se zeptala: „Vy máte pět svědků, pane Ferragamo, kteří říkají, že Juana Carranzu zabil Frank Bellarosa. Ale Bellarosův právník John Sutter zase tvrdí, že toho dne ráno viděl Bellarosu na Long Islandu.

Kdo tedy lže?“

Alphonse Ferragamo krásně po italsku pokrčil rameny. „O

tomto ať rozhodne porota,“ řekl a dodal: „Ale ať už lže kdokoli,

bude obviněn z křivé přísahy.“

Včetně tebe, Alphonse. Nehodlám v tom být sám.

Tak to pokračovalo ještě chvíli, ale potom už byl čas na

standardní reportáž o požáru v Jižním Bronxu, což se do zpráv

hodilo jenom proto, že nikdo nemohl věřit tomu, že v Jižním Bronxu ještě zbylo něco, co by mohlo shořet. Já si vlastně myslím, že když je málo zpráv, pouštějí tam znovu záběry z posledního

požáru.

Lenny prolétl ještě další dva kanály, ale vždycky jsme zachytili jenom posledních pět sekund Ferragamovy tiskové konference, která se evidentně stala hlavní zprávou večera.

Lenny zase přepnul na hlavní zpravodajskou stanici, která

zrovna vysílala sport. Mets zase vyhráli, když to Montrealu nandali šest jedna. To byl den!

Proč jenom jsem cítil, že se na mě lidé dívají? Stejně byl čas nenápadně se vytratit, jak se říká, takže jsem otevřel dveře své ložnice, ale viděl jsem, že ji mezitím někdo využil jako konferenční místnost. V mých křeslech a na posteli sedělo šest nešťastně se tvářících mužů včetně pana Sallyho Da-da, který, se na mě zahleděl

a zeptal se: „Jo?“

„Toto je můj pokoj.“

Všichni se podívali na sebe navzájem a potom zase na mě. „Jo?“

Řekl jsem: „Dávám vám deset minut,“ zavřel jsem dveře

a odešel k baru. Mohli si tam vlastně zůstat i déle, kdyby chtěli.

Počet lidí v místnosti se teď snížil asi na třicítku a já jsem si

všiml, že Jack Weinstein už odešel. Vzal jsem si drink a zase jsem

přešel k oknu, které jsem otevřel, abych se nadýchal čerstvého

vzduchu. Zakrátko se vedle mne zastavil Frank Bellarosa s drinkem v ruce 462

a s doutníkem v ústech. Oba jsme se dívali dolů na park a na světla velkoměsta. Nakonec Frank řekl: „Bavil jsi se dnes večer?“

„Bylo to zajímavé.“ „Mluvil jsi s Jackem?“ „Ano. Chytrý chlap.“

„Jó. S kým jsi ještě mluvil?“

„S Tlustým Pauliem. A pár dalšími lidmi. Moc jmen jsem snad

ani neslyšel.“

„Jó? A potkal ses s mým švagrem?“

„Tak nějak.“ Dodal jsem: „Teď je s pěti dalšími v mé ložnici.“

Bellarosa neřekl nic.

Pokračovali jsme v hledění do letní noci a mně to svým

způsobem připomnělo tu noc na jeho balkoně. Nabídl mi doutník,

který jsem si vzal. Zapálil mi ho zlatým zapalovačem a oba jsme

vyfukovali kouř z okna. Řekl mi: „Chápeš, co se tu dnes děje?“

„Myslím, že ano.“

„Jo. Máme před sebou dlouhý a těžký boj, advokáte. Ale dnes

jsme jedno kolo vyhráli.“

„Ano. A mimochodem, chtěl bych těch padesát dolarů zpátky.“

„Co?“

„Slyšel jsem, že máš ve Ferragamově úřadě práskače.“

„Jó? A od koho?“ „Na tom nezáleží.“

Zalovil v kapse a vytáhl z ní padesátku, kterou jsem si vzal. Řekl mi: „Chceš se vsadit o něco jiného?“

„O co?“

„Vsadím se, že tohle bylo naposledy, kdy jsi mě přistihl, že

podvádím.“ Zasmál se a poplácal mě po zádech.

Zase jsme si zabafali z Monte Christů a on řekl: „Spousta tady

z těch pardálů si myslí, že jsi kouzelník nebo tak něco. Capisce?

Respektují tvůj svět. Myslí si, že pořád držíte v rukou moc.

A možná, že držíte. Možná vám z ní ale vyklouzává. Možná by se

Anglos a Taliáni mohli nějak spojit a mohli bysme zase New York

získat zpátky. Možná celou zemi.“

Neodpověděl jsem, protože jsem si nebyl jistý, jestli mluví

vážně, žertuje nebo jestli se nezbláznil.

Řekl mi: „No, ty máš to… jakže se tomu říká? Něco jako auru,

463 víš, kolem sebe, jako bys byl obklopený mocnými silami. Tohle

říkali v televizi. A spousta těch chlapů tomu věří.“

„Takže jsi za svých padesát tisíc dostal dobré zboží.“

Rozesmál se. „Jó.“

„Chápej, já doufám, že žádnou takovou moc nemám. Mám jistá

finanční a společenská spojení, ale vůbec ne politická.“

Pokrčil rameny. „A co? Vždyť je to jen mezi námi.“

„Tak jo. Jdu spát. Můžu ze svého pokoje vykopat tvého švagra?“

„Později. Počkáme si na půlnoční vydání. Post a Daily News

dostanu přímo z rotačky asi do půl hodinky. Už tam mám lidi, co na

to čekají.“ Zeptal se mě: „A hele, zavolal jsi své ženě?“

„Ne. A ty jsi zavolal své?“

„Jo, ona mi volala. Je v pořádku a pozdravuje tě. Má tě ráda.“

„Je to milá žena. A dobrá manželka.“

„To jo, ale asi se zcvoknu z toho, jak si dělá starosti. Ženské. Madonn‘.“ Nechal uplynout několik sekund a potom řekl: „Možná je dobré, když od nich budeme na pár dní pryč. Víš? Potom si tě víc váží, když jsi chvilku pryč.“

Zamyslel jsem se nad tím, jestli si Anna Franka víc vážila poté, co se vrátil z dvouletého pobytu ve federální káznici. Možná, že

když mi prokáží křivou přísahu a já si odskočím na pět let, bude si

mne Susan opravdu vážit. Možná že ne.

Někdy kolem půlnoci, kdy v apartmá zůstalo asi tucet lidí, dorazili v pětiminutových intervalech dva muži, kteří oba přinesli tlusté balíky novin. Jeden nesl Post s ještě vlhkým tiskem, druhý přinesl Daily News. Oba složili noviny na kávový stolek. Přečetl jsem si titulek Postu: SPADLA KLEC FRANKU! Post

nikdy není nápaditý. Pod titulkem byla celostránková fotografie Franka Bellarosy, vedeného v poutech chodbou federálního soudu,

jak jej Mancuso vede za paži. Z popisky jsem se dozvěděl, že

Mancusovo křestní jméno je Felix, což mnohé vysvětluje.

Bylo jasné, že i když v soudní síni platí přísný zákaz kamer,

Ferragamo to nějak zařídil, aby si deníky mohly Bellarosu vyfotit,

dokud byl ještě v poutech. Jedna fotografie vydá za tisíc slov,

a možná že i za stejný počet hlasů, až v listopadu na dveře zaťukají

volby.

Bellarosa si jeden výtisk Postu vzal a fotografii si prohlížel.

„Vidíš to? Jsem vyšší než Mancuso. Ferragamo je zvyklý, aby kolem

464

chlapa v poutech byli velcí chlapi od FBI. On Mancusa nemá rád

z mnoha důvodů a ještě proto, že je malej,“ rozesmál se.

My, co jsme v místnosti zbyli, to znamená já, Frank, Lenny,

Vinnie, Sally Da-da a jeho dvě gorily, plus několik dalších vojáků, jsme si každý vzali jedny noviny, nebo se o ně podělili. Vybral jsem si Daily News, jejichž titulek hlásal: BELLAROSA OBVINĚN

Z VRAŽDY.

A i zde bylo celostránkové foto, na němž Bellarosa držel své spoutané ruce nahoře, zakleslé do sebe jako nějaký laureát Nobelovy ceny. V titulku stálo: Frank Bellarosa, domnělý šéf největší zločinecké rodiny v New Yorku, byl včera ráno vzat federálním soudem do vazby. Přidržel jsem noviny Bellarosovi. „Tenhle záběr si oblíbíš.“

Podíval se na to. „Jó, to je dobrý. Na tenhle si vzpomínám.“

Vinnie řekl: „Vypadáte báječně, šéfe.“

„Jó, krásná fotka, šéfe,“ přikývl Lenny.

Pouta nepouta, i ostatní se přidali s pochvalnými komentáři té

fotografie. Zapřemýšlel jsem o tom, jestli Frank Bellarosa náhodou

nemá těch patolízalů už plné zuby.

Povšiml jsem si, že Sally Da-da se ke všeobecným gratulacím

nepřidal, ale že četl News. Neměl jsem toho muže rád a on to věděl.

Ani on neměl rád mě, a tohle jsem věděl zase já, takže jsme si tak nějak byli kvit. Ale kromě toho, že jsem ho neměl rád, jsem mu ani nevěřil. Otevřel jsem Daily News, kde jsem chtěl najít ještě nějaký další text, a uviděl jsem tam malou fotografii Franka s někým, kdo mi byl povědomý. Popisek pravil, že: Bellarosa odchází od soudu se svým

právníkem, Johnem Sutterem. Ajo, proto mi byl ten chlap

povědomý. Bellarosa si četl Post. Řekl: „Hele, poslouchejte tohle: ‚Tímto tahem Bellarosa překvapil a snad i šokoval veterány soudních síní, když si s sebou přivedl právníka s modrou krví, Johna Suttera z Lattingtownu.‘“ Bellarosa se na mě podíval. „Ty máš opravdu

modrou krev?“

„Samozřejmě že ano.“ Zasmál se a zase se vrátil k příběhu. Četl: „‚ Sutter je manželem Susan Stanhope Sutterové, dědičky jedné z předních rodin na Zlatém pobřeží.‘“ Zase se na mě podíval. „To jako znamená, že i tvá

465 žena má modrou krev?“

„Jasněže.“ Bellarosa článek přelétl pohledem a řekl: „Mají tady na tebe hodně sraček, advokáte. Tvá právnická firma, kluby a vůbec

všechno.“ „No to je milé.“

„Jó? A kde myslíš, že to všechno tak rychle vyhrabali? Tvůj kámoš Mancuso a ten pytel sraček Alphonse, žejo? Oni se ti to fakt

budou snažit nacpat do zadku.“

A docela se jim to zatím daří, měl bych říci. No jo, ale co jsem čekal? Když lidé jako já překročí meze, hned je u toho vláda, aby se na ně vrhla, a tisk, aby je rozcupoval a sežral zaživa. To jsou nepsané zákony této společnosti, přesně jako v Bellarosově společnosti, a pokud ta nepsaná pravidla překročíte, nikdo vám sice nezláme kosti, ale zničí vám život. Znovu jsem se podíval na ten článek v Daily News, kde jsem našel své jméno. Tohle tam nepsali: „John Sutter je dobrý člověk, spořádaný manžel a docela dobrý otec. Se ctí sloužil v U. S. Army a aktivně se zapojil do úsilí o ochranu přírody. Tisíci dolarů přispěl na charitu, je šlechetným zaměstnavatelem a kromě toho dobře hraje golf.“

Ale zase tam psali tohle: „Sutter sám je předmětem vyšetřování finančního úřadu ve věci trestného činu krácení daně.“ Myslel jsem si, že tento problém je už vyřešen. To celé byla jen záležitost slovesných časů. Byl. Je. Novinařina je zajímavá. Je to vlastně taková umělecká forma. Zamyslel jsem se nad tím, jestli bych měl napsat dopis vydavateli nebo raději podat žalobu. Ale asi neudělám ani jedno z toho.

Nalil jsem si skotskou se sodou a bez toho, že bych svým

spolupařanům popřál dobrou noc, jsem se odebral do ložnice

a zavřel za sebou dveře.

Na poličce pro zavazadla jsem zahlédl svůj kufr a otevřel ho.

Susan se úkolu zhostila na jedničku. Sbalila můj toaletní neseser,

šedý oblek i ten modrý z letní odlehčené vlny. Byly tam i shodné

kravaty, kapesníčky a košile k nim. Měl jsem tam i dost spodního

prádla tak na dva týdny, což možná byla nějaká jemná pobídka.

Při vybalování jsem si všiml i obálky s mým jménem a otevřel ji.

Byl to dopis typu „Drahý Johne“ od Susan, což mne nepřekvapilo,

466

protože se John jmenuji. Zatímco jsem si čistil zuby, dopis jsem si přečetl a stálo v něm:

Drahý Johne,

v televizi jsi vypadal báječně i když si nejsem jistá tou zelenou vázankou k modré košili. Nebo to bylo barvami v televizi? Pěkně jsi tu protivnou reportérku odpálkoval, alespoň podle mě. Strávila jsem celý den s Annou, na kterou jsi udělal ohromný dojem a která Ti děkuje. Domů jsem musela jít zadem, protože u obou bran byli reportéři. Jak dlouho ten nesmysl bude trvat? Na záznamníku je spousta vzkazů, ale ještě jsem nepřehrála žádný, který by byl pro mě. Přišel Ti ale fax z tvé newyorské kanceláře, abys jim zavolal. Je to prý naléhavé. Přemýšlela jsem, proč asi? Jak dobře je to pro Franka, že jsi ho ten den viděl! Nebyla jsem venku na koních s Tebou? Jestli budeš mít večer chvilku, zavolej mi. Miluji Tě, Susan

Takže toto byl stručný výtah ze Susan Stanhopeové. Anna Bellarosová asi strávila celý den pláčem a sténáním a Susan celý den aranžovala květiny. Jen se podívejte, jací lidé jako my jsme. My můžeme být vášniví, afektovaní, zlí, smutní nebo jacíkoli jiní, ale nic z toho neukazujeme. Protože proč bychom to také dělali? Je to emotivní a nesedí to k našemu obecnému povědomí, a kromě toho se lidé necítí nijak lépe.

Ale Susanin dopis byl svým způsobem sang-froid, abych použil francouzský výraz. Na druhou stranu jsem od ní nečekal dopis vůbec žádný. Zamyslel jsem se nad tím, jestli napsala i Bellarosovi.

Svlékl jsem se, a protože mi nezabalila žádné pyžamo, šel jsem

spát ve spodkách. Ne, dnes večer jí volat nebudu.

Napil jsem se skotské a zaposlouchal jsem se do tlumeného

hukotu manhattanských ulic osm pater pod sebou. Pořád jsem ve svém dechu cítil tu děsivou rybí omáčku a česnek. Není divu, že

Itálie je jedinou evropskou zemí, k níž se neváží žádné upírské

pověsti. Všichni upíři se totiž při letu nad Alpami obrátili a letěli

zpátky.

Asi jsem na chvíli zadříml, ale vzbudil jsem se s vědomím, že musím Jimmymu Pyskovi říci o tom, že se s ním chce Tlustý Paulie

467

podívat na ten dům v Canal Street. A co bylo důležitějšího, ještě mu musím říci, aby si už dal pohov s těmi číňáky.

Zazvonil telefon, byla to Susan a mluvili jsme spolu, ale

popravdě si nejsem jistý, jestli to nebyl jen sen.

Potom zazvonil telefon znovu, a tentokrát to byla Jenny

Alvarezová se zajímavým návrhem. Řekl jsem jí: „Pojďte nahoru. Lennymu nebo Vinniemu řekněte, že je to v pořádku. Jsem v první

ložnici vlevo.“

Později jsem zaslechl zaklepání na dveře mé ložnice a ona vstoupila. Řekl jsem jí: „jestli mě chceš, proč jsi na mě tak

protivná?“ „To je má metoda.“

Zula si boty, ale ty své červené ojeď-mě šaty si nechala a vlezla si ke mně. Tomu říkám legrace. Chtěl jsem ji políbit, ale bál jsem se těch ančoviček a česneku, které jsem vydechoval.

Nejsem si jistý, co se stalo potom, ale když jsem se probudil,

byla pryč. Vlastně pochybuji o tom, že tam vůbec kdy byla.

Kapitola 30 Druhého dne ráno, zatímco jsem v apartmá pil kávu, zavolal

jsem několika vybraným zástupcům tisku, jejichž jména mi dal Bellarosa. Příběh, který jsem si vymyslel, zněl takto: Frank Bellarosa chtěl rychlý proces během příštího měsíce, a každé zdržení ze strany kanceláře státního návladního bude posuzováno jako vzpírání se spravedlnosti. Pan Bellarosa je v případě obvinění z vraždy nevinen a hodlá to dokázat před soudem. Tohle samozřejmě přinutí Alphonse Ferragama vypracovat případ rychle, a protože evidentně žádný případ není, musí Ferragamo buďto stihání zastavit, nebo jít k soudu s jen malou šancí na vítězství. Ferragamo nechtěl ani jedno z toho; co on doopravdy chtěl bylo, aby někdo co nejdříve sejmul Bellarosu. Takže po kávě jsem se toho rána odebral z obýváku, podestlaného nejrůznějšími odpadky, do ložnice, a vytočil Susanino číslo. „Ahoj,“ řekl jsem.

468

„Ahoj,“ odpověděla mi.

„Zůstanu pár dní ve městě a chtěl jsem ti to říct.“

„V pořádku.“

„Děkuji za sbalení věcí.“

„Nijak si to nevykládej,“ řekla.

„A ty doufám taky ne.“ Když spolu manželé začnou mluvit

takhle chladně, řekli byste, že jsou to úplní cizinci; a také že jsou.

Susan se mé zeptala: „Viděl jsi můj vzkaz?“

„Vzkaz…? Aha, ano, viděl.“

„Johne…?“

„Ano?“

„Opravdu si o tom musíme promluvit.“

„O tom vzkazu?“

„O nás.“

„Ne o nás, Susan, ale o tobě.“

Ona pár sekund neodpověděla; a potom se zeptala: „Co o mně?

Co tě na mně vlastně štve?“

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Volala jsi mi v noci? Mluvili

jsme spolu?“

„Ne.“

„Aha, tak to byl sen. Byl to ale velice realistický sen, Susan.

Vlastně to byla má podvědomá snaha něco ti říct. Něco, co už vím nějakou dobu, ale zatím na to nepřišla řeč. Stalo se ti to někdy taky,

ve snu?“ „Možná.“

„No, tak ve snu jsem si uvědomil, že máš poměr s Frankem

Bellarosou.“

A bylo to venku. No, tak nějak. Ona pár sekund neodpověděla,

potom se zeptala: „A proto máš tu blbou náladu? Protože se ti

zdálo, že mám poměr s Frankem?“ „Myslím si, že to bylo něco víc než jenom sen. Bylo to takové noční odhalení. To, co mě trápilo celé měsíce, Susan, a to, co se

dostalo mezi nás.“

Zase následovalo dlouhé ticho předtím, než promluvila: „Jestli jsi měl nějaké podezření, měl jsi s tím za mnou přijít, Johne. Ty ses mi namísto toho začal vzdalovat. Liboval sis v tom, že jsi mafiánský poradce nebo co a začal ses zbavovat přátel a rodiny. Možná že to,

469

co se stalo, je tvoje chyba, stejně jako moje.“

„O tom nepochybuji.“

Opět zavládlo ticho, protože ani jeden z nás se už k otázce cizoložství nechtěl vracet. Ale když už to zašlo tak daleko, zeptal jsem se: „Takže? Ano, nebo ne? Řekni.“ „Měl jsi hloupý sen,“ odpověděla. „Dobrá, Susan. Jestli je to tak, jak říkáš, tak to beru, protože jsi

mi nikdy nelhala.“

„Johne… musíme si o tom promluvit… osobně. Je toho asi víc, čemu jsme se vyhýbali. Ty víš, že bych nikdy neudělala nic, co by ti ublížilo… Omlouvám se, jestli jsme se v posledních několika měsících ve všem neshodli… ale ty jsi velice ojedinělý člověk a velice zvláštní muž. Teď si to uvědomuji. A nechci tě ztratit. Miluji tě.“

No jo, byla to taková ta limonáda, kterou Susan umí, a i když to

nebylo úplné přiznání manželské nevěry, bylo to něco tomu hodně podobného, asi spíš doznání. Byl jsem pěkně roztřesený, abych vám řekl pravdu, a zjistil jsem, že sedím na posteli ve své ložnici, srdce mi buší a v ústech mám sucho. Kdo jste někdy konfrontovali svého partnera s obviněním z cizoložství, tak asi víte, o čem mluvím. Nakonec jsem řekl: „Tak jo, probereme to, až se vrátím.“ Zavěsil jsem a hleděl na telefon, protože jsem asi čekal, že zazvoní znovu, ale to on ne.

Měli byste pochopit, že předtím, než jsem strávil den u soudu, kde jsem poté i mediálně exhiboval, jsem ještě nebyl připraven na to, věnovat se záležitostem mezi Susan a Frankem. Ale teď, když jsem svůj starý život nechal definitivně za sebou, a teď, když jsem se konečně cítil se sebou spokojený, jsem už byl připraven na to, aby mi má žena řekla, že se sexuálně zapletla s Frankem Bellarosou. A co víc, stále jsem ji miloval a byl jsem připraven jí odpustit a začít znovu, protože svým způsobem jsme aférku s Frankem Bellarosou měli oba a Susan měla pravdu v tom, že to byla stejně tak má, jako její chyba. Susan se ale ještě nedostala k tomu bodu, kdy by mi mohla říci, že se to stalo, nebo kdy by řekla jemu, že je po všem.

Takže když jsem neměl Susanino doznání, musel jsem ještě zůstat v takovém tom duševním předpeklí, kde přebývají manželé, kteří vědí, ale nevědí, kteří nemohou požádat o rozvod či nabídnout

470

odpuštění, kteří se musejí setkávat s oběma stranami, jako by se nic nestalo, leda by ze sebe chtěli udělat úplné blázny. Nebo možná bych prostě mohl zajít za Frankem a říct mu v jeho

stylu: „Hele, pardále, nepícháš ty mi ženu, nebo co?“

Později dopoledne jsme se s Bellarosou potkali s Lennym a Vinniem před hotelem, kde na nás čekali s autem. Zase jsme zajeli do Malé Itálie, kde jsme se zastavili v Bellarosově klubu na espresso. Italský střelecký klub toho s klubem U Potoka neměl moc společného, snad kromě toho, že byl soukromý a že se zde probíraly věci, které měly co do činění s manipulací s republikou, ve prospěch členů klubu. Možná že je tu víc podobností, než jsem si uvědomil. To dopoledne měl Bellarosa domluvenu celou sérii setkání v klubu, což byl vlastně velký bývalý obchod s na černo zamalovanými panoramatickými okny výlohami. Uvnitř bylo temno a klub byl rozdělen na několik temných kávových salonků a soukromých pokojů. Po většinu doby jsem byl roztomile ignorován a většinou všichni mluvili italsky. Ale někdy, když někdo z přítomných italsky nemluvil vůbec, byl jsem požádán, abych odešel z místnosti slovy: „Tohle ty slyšet nechceš, advokáte.“ Byl jsem si jistý, že měli pravdu.

Takže jsem vypil spoustu kávy a přečetl si všechny ranní noviny, a také jsem sledoval nějaké staré papriky, hrající jakousi karetní

hru, kterou jsem nepochopil.

Asi po hodině v klubu jsme odešli a vrátili se do auta. I když bylo slunce zakryto mraky, začínalo už být horko, takové to městské horko, vytvářené auty a lidmi a včerejším sluncem, dosud zachyceným v betonu. Venkované vydrží na Manhattanu v létě maximálně týden, a já jsem doufal, že ani my ve městě o mnoho déle nebudeme, ale ve společnosti tohoto muže nemá cenu klást otázky o místech nebo čase.

Zastavili jsme se ve Ferrara’s, kde Bellarosa vybral pro Annu

tucet zákusků, které mu uložili do pěkné bílé krabičky a převázali ji zelenočervenou šňůrkou. Nemohu vám ani popsat, jak mne zasáhl pohled na toho velkého muže, nesoucího tu malinkou krabičku opatrně do auta. Nebylo to přesně jako ten výjev, kdy Aristoteles

471

rozjímá nad Homérovou bustou, ale byl to tak hluboce lidský čin, v němž jsem ho viděl jako muže, manžela a otce. A ano, také

milence. Jakkoli jsem na Bellarosu vždy pohlížel jako na

chlapského muže, nyní jsem viděl, že můj původní dojem z něj, jako z muže, jehož mohou ženy shledávat atraktivním, byl přesný. No, asi ne všechny ženy, ale některé jistě ano. Dokázal jsem si představit Susan, lady Stanhopeovou, toužící po tom, být ponížena a sexuálně zneužita tímto silným barbarem. Možná to mělo něco společného s tím, jak viděla svou matku v posteli se zahradníkem nebo stájníkem, nebo kdo to vlastně byl. Možná to bylo to, o čem sní všechny urozené dámy: svléknout si šaty kvůli muži, který jim není společensky ani intelektuálně rovný, ale který je prostě sexuálně zaujal. Proč by to měl být pro muže tak velký šok? Polovina zámožných a úspěšných mužů, které znám, píchala své sekretářky, koktejlové číšnice nebo dokonce služky. I ženy mají libido. Možná ale mají Susan Stanhopeová a Frank Bellarosa ještě mnohem těsnější vztahy.

Ale dál – zbytek dopoledne jsme strávili v Malé Itálii,

v Greenwich Village a okolí, kde jsme udělali několik krátkých zastávek, někdy kvůli rozhovorům, jindy proto, abychom na palubu cadillacu nabrali další zásoby. V autě to brzy páchlo sýrem a pečivem, a také nějakou strašlivě nasolenou treskou, zvanou baccala, kterou jsme asi kvůli horku nemohli dát do kufru. Bellarosa mi vysvětlil: „Tohle všechno nechám potom poslat domů. Všechno tohle má Anna ráda. Nechceš taky něco poslat své ženě?“ Už mě štvalo, že se o Susan vždycky zmiňoval jako o mé ženě, a nikdy nepoužil její jméno. Jak jí tak asi říkal, když byli sami? „Nechceš někde zastavit? Koupit kytky nebo tak něco?“

„Ne.“

„Já jí pošlu tyhle zákusky od Ferrara’s, jako by byly od tebe.“

„Ne.“

Pokrčil rameny.

Když jsme zamířili do centra, řekl mi: „Telefonoval jsi ráno?

Všechno je doma v pořádku?“

Odpověděl jsem: „Ano. A jak se má tvá žena? Zavolal jsi jí ráno?

Je všechno doma v pořádku?“

„Jó. Ptám se jenom proto, že kdybys měl problémy doma, neměl

bys hlavu na práci. A protože jsme přátelé, chápeš?“

472

„Jaký jsem byl včera u soudu?“

„Byl jsi dobrý.“

„Věc je tedy uzavřena.“

Zase pokrčil rameny a zadíval se ven z okna.

Na Západní třicáté čtvrté ulici jsme zastavili u Italského

námořnického klubu a Bellarosa šel dovnitř sám. Vrátil se asi za

patnáct minut a nesl si hnědý pytlík, s nímž nastoupil do auta.

A teď, co si myslíte; že v tom pytlíku bylo? Drogy? Peníze? Tajné

zprávy? Ne. Pytlík byl plný krátkých, motaných cigár. „Tyhle jsou

z Neapole,“ vysvětloval. „Tady je nedostaneš.“ Jedno si zapálil a mně bylo hned jasné, proč se tady neprodávají. Otevřel jsem okno.

„Chceš jedno?“

„Ne.“

Podal pytlík Vinniemu a Lennymu, kteří si každý jedno vzali a zapálili si. Všichni tři vypadali, že mají ze svých bezcelních cigár radost. Samozřejmě, dnes to jsou cigára a zítra to může být cokoli nového, co si z Námořnického klubu odveze. Zajímavé. Namísto toho, abychom se zastavili na tříhodinový oběd

v italské restauraci, jsme se zastavili u italského vozíku s párky, poblíž Times Square. Bellarosa vystoupil a pozdravil se

s prodavačem, starým mužem, který když Bellarosu objímal a líbal, skoro při tom plakal. Bez toho, že by se nás zeptal, co chceme, nám všem Bellarosa přinesl horké párky s paprikami a cibulí. Jenom jsem stačil říct: „Bez majonézy.“ Jedli jsme venku, vstoje vedle auta, zaparkovaného přes dvě místa, povídali si se stařičkým prodavačem, kterému Bellarosa dal kus kozího sýra z Malé Itálie a tři motaná cigára. Myslím, že jsme na téhle směně vydělali. Jestliže by měl být člověk známým ve společnosti, kterou provozuje, v tom případě je Frank Bellarosa svým způsobem populistou, stýkajícím se s masami podobně, jako to dělali první císařové, nechávající obyčejné lidi, aby jej objímali a líbali, uctívali a aby se jich dotýkali. On se současně infiltruje mezi vznešené, ale jestli mi měl hotel Plaza něco naznačit, tak mi to přišlo, že s mocnými jedná s chladným opovržením.

Ten párkař se teď o svůj vozík nestaral a popravdě i několik lidí odehnal, aby se mohl lépe věnovat svým poledním hostům v drahých oblecích, kteří obědvali pod širým nebem, v žáru na Times Square a s cadillacem, blokujícím provoz. Poněkud bizarní

473

výjev, řekl bych.

Otřeli jsme si prsty do papírových ubrousků, řekli našemu

hostiteli buon giorno a zase nastoupili do auta. Bellarosa, který měl ještě plnou pusu párku, řekl Vinniemu: „Řekni Freddiemu, aby těmhle lidem zvýšil cenu párků o padesát centů za libru, a ať oni zvýší ceny pro zákazníky.“ Mně potom řekl: „Ono je to dobré a každý to jí – Španělé, jak jim říkáš, melanzanes, ti to milují. Kam by tady taky mohli jít na oběd? Do Sardi’s? V coffee-shopu dělají sajrajty. Takže oni jedí na ulicích a sledují kočky, co jdou kolem. No ne? Tak to určitě stojí za čtvrťák navíc. Ne? Máš rád sendviče? Dáš za něj o pár drobných víc? Určitě. Takže my prodavačům zvedneme cenu o padesátník za libru a oni to dají dál. No problem.“

„A když jsme to teď prodebatovali,“ řekl jsem, „neměli bychom

hlasovat?“

Zasmál se. „Hlasovat? No jo, budeme hlasovat. Frank hlasuje

pro. Konec hlasování.“

„Pěkná schůze,“ řekl jsem.

„To jo.“

Opravdu jsem byl uchvácen tím, jak Bellarosa věnoval pozornost i těm nejposlednějším výspám svého impéria. Myslím si, že věřil tomu, že když bude sledovat cenu uzenin, vyřeší se ty největší problémy samy. Byl to velice praktický člověk, a to v osobním i profesionálním životě, jestli víte jak to myslím.

Přejeli jsme East River a z Williamsburgského mostu jsme sjeli do williamshurgské části Brooklynu. A hned potom jsem se ztratil. Brooklyn je pro mě velkou záhadou a doufám, že to tak i zůstane. Naštěstí jsem měl průvodce, který mi všechno ukázal přesně tím způsobem, jaký používají lidé, kteří si myslí, že vás zajímají ty špinavé dvorky, na nichž trávili dětství. „Támhle na té střeše,“ řekl Bellarosa, „jsem si poprvé smočil prsty.“ Neměl jsem pocit, že by si vzpomínal na to, jak si ty prsty prvně sám cucal. „Zajímavé,“ řekl jsem.

Za chvíli jsme zastavili u překrásného barokního kostela, pokrytého černou špínou. „Toto je můj kostel,“ vysvětlil mi

Bellarosa. „Santa Lucia.“

Vystoupili jsme z auta, došli k faře a zaklepali na dveře, které nám otevřel nějaký starý kněz, jenž se okamžitě soustředil na

474

objímací a líbací povinnosti.

Byli jsme s Bellarosou pozváni do velké společenské místnosti ve druhém patře, kde se k nám a ke kávě připojili ještě další dva obstarožní kněží. Pokud jste si toho ještě nevšimli, tak tihle lidé dokáží vypít mraky kávy, i když důvod, proč to dělají, není kofein, ale společný prožitek, taková nějaká tekutá obdoba lámání chleba. A kamkoli Frank Bellarosa vstoupil, tam se samozřejmě vařila a podávala káva, většinou ještě s něčím sladkým. A tak jsme pili kávu a hovořili o všem možném, ale ne o včerejšku a o problémech se zákonem. Všichni tři kněží byli přirozeně Italy ze staré školy a nepoužívali křestní jména, takže se neoslovovali jako Otec Chuck nebo Otec Buzzy, samozřejmě. Aby to ale nebylo zase tak jednoduché, všichni měli tak složitá křestní jména i příjmení, takže mi to díky jejich přízvuku znělo, jako by se všichni jmenovali Otec Číča Kykyryký. Říkal jsem jim Otče. Ten hlavní kněz vyprávěl o tom, jak chce biskup (opravdový biskup zdejší diecéze) Santa Lucii zavřít, pokud kostel nebude schopen soběstačnosti, což nevypadalo pravděpodobně, protože ve farnosti nezůstalo dost italských katolíků, aby kostel podporovali. Kněz opatrně vysvětloval, jak si hispánští katolíci v jeho farnosti, pocházející většinou ze Střední Ameriky, myslí, že náklady na provoz pokryje těch deset centů, které dávají do košíku se sbírkou. Kněz se obrátil ke mně a řekl: „Staří lidé v této farnosti nemohou chodit do jiného kostela. Chtějí být nablízku svému kostelu, protože si přejí mít zde svou pohřební bohoslužbu. A samozřejmě tu máme i bývalé farníky, jako je třeba pan Bellarosa, kteří se do Santa Lucie vracejí, a kdybychom museli kostel zavřít, zlomilo by jim to srdce.“ No dobrá, otče, k věci. Odkašlal si. „Roční náklady na údržbu a otop kostela a fary včetně jídla pro tento stůl přijdou na padesát tisíc dolarů.“ Já jsem nesáhl do peněženky ani nikam jinam, ale zatímco mi kněz toto vyprávěl vlastně pro dona, ten mezitím vypsal šek a lícem dolů jej položil na stolek. Po několika dalších minutách jsme se začali loučit, objímat se a žehnat si, a nakonec jsme odešli.

Venku na ulici mi Bellarosa řekl: „Nikdo tě nedokáže podojit tak, jako katolický kněz. Madonn‘, sejmul mě o padesát klacků. Cosem ale měl dělat? Neviš?“

475

„Prostě říci ne.“

„Ne? A jak bych řekl ne?“

„Zavrtíš hlavou a řekneš: ‚Ne.“‚

„Ale to nemůžeš. Oni vědí, že peníze máš, a snaží se ti namluvit,

že je to tvá vina.“ Zachechtal se a dodal: „Víš, já jsem byl v Santa

Lucii pokřtěný, můj otec i matka tu byli pokřtění, a taky jsem se tu oženil. Anna tu nechala pokřtít děti, Frankie se tu oženil, můj dědeček tu měl pohřeb, má matka…“ „Už jsem v obraze. Mám taky takový kostel. Dávám pět babek týdně, o Velikonocích a o Vánocích deset.“

„Tady je to jiné.“

Namísto toho, abychom nastoupili zase do auta, se Bellarosa

zase otočil ke kostelu a zkoumal špinavé ulice kolem. „Tady na schodech fary jsem hrával stoopball. Hrál jsi někdy stoopball?“

„Slyšel jsem o něm.“

„No jo. To hrávají chudý děcka. Co jsi hrával ty? Golf?“

„Já jsem si hrál na trh s akciemi.“

„Jó?“ Rozesmál se. „No, my ten stoopball hráli hnedka tady. Já

a kamarádi…“ Několik sekund zůstal zticha, a potom řekl: „Otec Chiaro – to je ten starý pastor, co jsi si ním mluvil – vždycky vyběhl z fary a honil nás. Ale když nás někoho dohnal, vždycky nás za uši přitáhl zpátky a nechal nás dělat nějakou špinavou práci. Vidíš tady

ty kliky? Tak ty jsou mosazné, ale už na to nevypadají. Musel jsem ty zkurvené kliky leštit tak dlouho, dokud se neleskly jako ze zlata.“

„Ale on tě za ty uši tahá pořád, Franku.“ Rozesmál se. „Jo, panečku, to je ale zkrvisín.“

„Cože je?“

Usmál se. „Takhle to vyslovoval můj dědeček. Zkruisín. Z kurvy

syn.“

„Aha.“ Pokusil jsem se představit si malého tlustého Franka Bellarosu na ulici, hrajícího si s míčem, vyrábějícího flustačky, klečícího u zpovědi, smáčejícího si prsty, klečícího u zpovědi a tak dál. A ono to nebylo těžké, představit si to, a taky jsem pěkně nostalgický chlápek, proto dokážu pochopit lidi, kteří jsou sentimentální, co se týče dětství. Myslím si, že to je příznak středního věku, že? Ale u Bellarosy to bylo víc než jen to, myslím. Myslím si, že on tehdy věděl, že tentokrát se jel podívat domů naposledy a že se o Santa Lucii postaral proto, aby se kněží potom 476

zase postarali o něj, až přijde čas. Za posledních deset let jsem si v novinách přečetl hodně článků o jistých problematických kněžích, kteří udílejí pohřební bohoslužby lidem, živícím se jako Frank. Myslím si, že to Franka Bellarosu vyděsilo, protože si celou dobu myslel, že jedná s církví, která má přímý rozkaz od Boha všem odpouštět. Teď se ale lidé snažili pravidla změnit, a tak Bellarosa, určitě ne jako jediný, se chtěl zbavit nadbytečných drobných, o nichž věděl, že si je s sebou nevezme, a zároveň se chtěl připravit pro svůj pohřeb u Santa Lucie. Alespoň tak jsem to pochopil já. Bellarosa vrazil ruce do kapes a zahleděl se na příčnou ulici. „Tehdy jsi se tady mohl po ulicích procházet i pozdě večer a nikdo tě neobtěžoval. Leda ta spousta těch starých ženských, co vždycky ječely z oken: ‚Frankie, utíkej domů, než tě máma zabije.‘ Myslíš, že by takhle dneska někdo ještě mluvil?“

„O tom pochybuji.“

„No to já taky. Chceš vidět, kde jsem bydlel, když jsem byl

malý?“ „Ano, to bych rád.“ Namísto toho, abychom sedli do auta, jsme od Santa Lucie vyšli do horka, stejnou cestou, po jaké musel Frank Bellarosa chodit celá léta. Lenny a Vinnie se na nás s cadillacem nalepili. Okolí kostela

bylo převážně černé a lidé na nás zírali, ale takovéto scény už asi viděli a věděli, že je to marnotratný syn se zbraní, takže si hleděli svého, a Frank si svého hleděl také. Zastavili jsme se před vypáleným, pětipatrovým, černým cihlovým činžákem a Bellarosa řekl: „Tady jsem bydlel, v posledním patře. V létě tam bylo aspoň čtyřicet stupňů, ale v zimě tam zase bylo hezky teploučko, protože tam byly ty velké parní radiátory, co tak řachaly. Měl jsem pokoj se dvěma bratry.“ Neodpověděl jsem. On tedy pokračoval: „Potom mě odsud můj strýček odvedl a poslal mě do La Salle a mně ta společná ložnice připadala jako podkrovní ateliér na Park Avenue. Začínal jsem chápat, že existuje i svět mimo Williamsburg. Víš?“ zase se odmlčel a potom řekl: „Musím ti ale říct, že když si vzpomenu na tenhle dům v padesátých letech, byl jsem tu šťastný.“

„To jsme byli všichni.“

„To jo.“ Zase jsme nastoupili do auta, jímž jsme přejeli pár

477

bloků na nějakou lepší ulici, kde mi ukázal pětipatrový honosný dům, v němž s Annou strávili větší část svého manželského života. „Ta budova mi pořád patří,“ řekl. „Udělal jsem v každém patře apartmá a nastěhoval jsem tam pár starých lidí: Mám tam i svou starou tetu. Platí, kolik můžou, a platí to kostelu, chápeš? O to celé se stará církev. Je to dobrý dům.“

„To se snažíš dostat do nebe?“ zeptal jsem se.

„Jo, ale ne tento týden.“ Rozesmál se a dodal: „Všechno má svůj čas, advokáte.“ Projeli jsme starou italskou částí Williamsburgu, která nikdy nebyla příliš velká, a to, co z italského Williamsburgu zbylo, vypadalo docela opuštěně, ale i tam jsme museli zastavovat, a tentokrát to nebylo ani tak z nostalgie, jako spíš kvůli obchodu. Jak už jsem řekl, je obtížné řídit zločinecké impérium, když nemůžete použít telefon nebo fax, v tomto případě. Takže byla vyloženě nutná spousta těch pojížděk a zastávek, aby se mohlo zavolat lidem. Frank byl tříminutový mafiánský manažer. Po Williamsburgu jsme zajeli do živějších italských čtvrtí v Bensonhurstu, Bay Ridge a na Coney Islandu, kde jsme znovu

zastavovali a setkávali se s dalšími lidmi, většinou v restauracích, v zadních místnostech malých obchůdků a ve společenských klubech. Byl jsem celkem upřímně překvapen počtem filiálek a dceřiných společností firmy Bellarosa, Inc. – nebo bych snad měl říci licenčních provozoven a řetězcových prodejen? Mnohem zajímavější bylo to, že neexistoval žádný psaný seznam těchto zastávek. Bellarosa vždy řekl jen pár slov Lennymu a Vinniemu, něco jako: „Zajeďme se podívat na Pasquala do rybí tržnice,“ a oni někam zajeli. Nemohl jsem ani uvěřit tomu, že by si jejich mozky o velikosti vlašských ořechů dokázaly zapamatovat tolik lokací, ale domnívám se, že měli dost dobré důvody svou práci dělat.

Opustili jsme Brooklyn a vjeli do Ozone parku v Qneensu, což je

také italská čtvrť. Frank tam měl nějaké příbuzné a my jsme se zastavili u jejich řadovky a zahráli jsme si partičku koulené v průchodu mezi domy, s partou jeho starých kámošů v pytlovitých kalhotách a s třídenními strništi. Potom jsme všichni pili domácí červené víno na zadní verandě a bylo to hnusné, odporné pití, tříslové a kyselé. Ale jeden z těch starých mužů mi do mého vína přidal led a smíchal to se slazenou sodovkou, o tom nebylo pochyb.

Potom mi do sklenice nakrájel švestky. Frank své víno pil také tak. 478

Mělo to být něco jako italská sangria, domnívám se, nebo snad vinný long-drink, a mě napadlo zapsat si recept a prodávat to na takových módních místech, jako je Buddyho doupě, kde by to mohli hosté popíjet slaměnými brčky. Kámošův vinný střik

z Ozane parku? Ne? Nebo ano?

Každopádně jsme se odtamtud dostali až pozdě odpoledne, udělali jsme ještě několik zastávek ve skromně vyhlížejících domech v ostatních čtvrtích Queensu. Frank Bellarosa v hotelu Plaza bavil mocné a vlivné svého světa, šéfy a úspěšné lidi. Teď vyšel do ulic, aby si promluvil se svými voliči, jako když se politik uchází o nějaký úřad. Ale na rozdíl od kandidáta jsem ho neslyšel, že by něco sliboval, a na rozdíl od mafiánského dona ani nikomu nehrozil. Prostě tam jenom tak „ukazoval obličej“, kterýžto výraz jsem slyšel od mnoha lidí, které jsem odposlechl. Ukazování obličeje musí mít spoustu vedlejších významů, a když to dělal Bellarosa, musí to být i důležité. Ten chlap měl přirozený cit pro moc, to se musí nechat. Do jisté míry pochopil, že opravdová moc není založena na teroru, nebo

snad na loajalitě k abstraktní osobě nebo organizaci. Opravdová moc je založena na osobní loajalitě, zejména na loajalitě mas vůči osobě dona Bellarosy, jak jsem toho byl svědkem u toho prodavače párků i u všech ostatních, u nichž jsme se zastavili, abychom se s nimi viděli. Ten muž byl opravdovým intuitivním a charismatickým vůdcem – poslední z velkých donů. A ať už byl jakkoli zlý, teď mi jej bylo líto, když byl obklopen nepřáteli uvnitř i venku. Ale když mně bylo líto i toho pyšného Lucifera ve Ztraceném ráji, když byl poražen Bohem a nebeskou

armádou svatouškovských hermafroditních andělů. Někde na mém charakteru asi opravdu bude nějaký kaz. Po setmění jsme zamířili zpět na Manhattan. New York je opravdu etnicky pestrým městem, ale já nemám zase tolik příležitostí ani touhy, abych se po městě poflakoval s etniky. Samozřejmě jsem musel uznat, že jsem byl zasvěcen do italské subkultury, o níž jsem do té doby měl jen velmi mlhavou představu. Byl to svět, který vypadal, že současně žije i umírá, což jsem poznamenal i k Bellarosovi po cestě zpět na Manhattan. „Myslel jsem si, že všechny ty italské věci už patří minulosti.“ Asi mi porozuměl, protože odpověděl: „Je to minulost. A minulost to byla už tehdy, když mě můj dědeček brával s sebou 479

v sobotu ven, aby si poseděl se starýma kámošema, popil s nimi

víno a promluvil si. Vždycky to byla minulost.“

Přemýšlel jsem nad tím, že staré emigrantské kultury stále mají na své lidi i na americkou společnost značný vliv. Ale opravdu

ztrácely svou identitu tím, jak se stávaly homogenizovanými,

a ironicky i ztrácely moc tím více, čím více vyplňovaly vakuum, vzniklé takzvaným úbytkem WASP. Co ale bylo vážnější, že zatím někde ve tmách, za hranicemi New Yorku, čekali další imigranti,

nad nimiž budoucnost, Frank Bellarosa a dokonce ani já jsme

nehodlali přemýšlet.

Jak se auto blížilo k siluetě Manhattanu, zeptal se mě Bellarosa:

„Bavil ses dneska?“ „Bylo to zajímavé.“

„Jó. Někdy člověk prostě musí vyrazit a na ty lidi se podívat.

Víš? Podívat se, jestli tam jsou ještě všichni. Ztratil jsem kontakt,

když jsem zalezl do té Alhambry. To jsem nechtěl. Člověk musí

mezi ně, a když si na něj chce někdo vystřelit, tak aspoň jde ven na

ulici, a nezalízá někam, kde ho můžou obklíčit. Chápeš?“

„Ano, chápu. Ale to potřebuješ právníka, aby s tebou celou dobu

čelil osudu?“

„To ne, ale potřebuji přítele.“

Na jazyk mi okamžitě naskočilo několik sarkastických odpovědí,

ale neřekl jsem nic, což promluvilo samo za sebe.

On dodal: „Rád bych tě nechal prohlásit čestným Italem, jako

Jacka Weinsteina. Líbilo by se ti to?“

„Jasně, pokud to ze mě zároveň neudělá čestný terč.“

Možná se i zasmál, ale nemyslím si, že by v tématu svého

zavraždění nacházel něco legračního. Nicméně řekl: „Mluvil jsem s některými lidmi. Ty se nemáš čeho bát, ty jsi pořád civilista.“ Velká novina. A já jsem těmhle lidem věřil, že? No, doufejme alespoň, že jsou všichni členy střeleckého klubu a že mají dobrou

mušku. Já v to tedy doufat budu. Kapitola 31 480

Odjeli jsme do hotelu Plaza. Bellarosa dal Lennymu a Vinniemu

na noc volno a my s Frankem jsme si objednali večeři do pokoje. Zatímco jsme jedli u stolu v jídelní části, trochu jsme mezi sebou hovořili, většinou o zelenině a o nemovitostech. Krájel jsem si steak a přitom jsem přemýšlel, jaký nový a vzrušující směr by můj život dostal, kdybych ten nůž na steaky vrazil Bellarosovi do srdce. Mám pocit, že mi četl myšlenky, protože řekl: „Víš, advokáte, ty asi přemýšlíš, jak se ti zesral život a taky si myslíš, že jsem ti ho posral já. A to je špatně. Posral sis ho sám, a to ještě dávno předtím, než jsi mě viděl poprvé.“ „Možná. Ale rozhodně nejsi součástí řešení.“ „Ale rozhodně jsem. Pomohl jsem ti zbavit se všech těch životních sraček. Ty teď musíš jenom jít dál.“ „Děkuju.“ „Jó. A taky si myslíš, že jsem nějaký blbý makarón. A zase špatně.“ Teď už mě ten chlap začínal štvát. Řekl jsem mu: „Hloupí lidé si myslí, že jsi hloupý. Já vím víc.“

Usmál se. „Jó. Je to starý italský trik. Claudiovi to zachránilo

život předtím, než se stal císařem. V Bronxu žije jeden chlapík z mého oboru – a ty ho znáš –, který deset let hrál prosťáčka, protože po něm šli federálové. Chápeš? Ale Ferragamo hloupý je, a tak si myslí, že i já jsem hlupák, takže já ho pokaždé překvapím, ale

on je tak hloupý, že to nikdy nepochopí.“ Smál se na celé kolo.

Zase jsme se věnovali steakům a nemluvili jsme až do kávy, kdy se mne zeptal: „Už jsi někdy hrál hloupého?“

„Sem tam.“

„Chápeš, já to myslím tak, že jsi něco věděl, ale neřekl jsi, že to víš. Držíš si to v sobě do té doby, než přijde pravý čas. Protože to nechceš uspěchat a způsobit si bolest, tak čekáš.“

Odpověděl jsem: „Někdy se stane, že na to nepřijde řeč nikdy. Někdy prostě jenom nechám toho druhého přemýšlet o tom, jestli

vím nebo ne.“

Uznale přikývl. „Jo. Jako co, například? Řekni mi nějaký příklad.“ Podívali jsme se na sebe přes stůl a já jsem odpověděl: „Třeba jako ta sviňáma s finančákem, Franku. Řekl jsi Melzerovi, aby zašel za svými přáteli na berňák a zeptal se, jestli by tam na mě nemohli

481

něco vyhrabat. A oni něco našli. Potom jsi mě poslal za Melzerem, který to pro mě vyřešil, a já jsem ti dlužil laskavost. Jsi opravdový

kámoš.“

On si pohrával s vidličkou a neodpovídal.

Zeptal jsem se ho: „Ale co kdybych s tím problémem nepřišel za

tebou?“

Pokrčil rameny. „Tak to,“ řekl jsem, „by sis pro mě našel jiný problém. Nebo bych od tebe možná potřeboval nějakou jinou laskavost, jako třeba tu směšnou cenu za ty stáje. Nejsem si jistý, jestli to byla shoda náhod nebo záměr, ale má žena ti evidentně dopřávala sluchu, takže jsi se ke mně dostal přes ni.“ On samozřejmě věděl, že máme se Susan nějaké problémy, a pokud neměl vůbec žádné výčitky, pak byl vinen. Ale on opravdu vypadal znepokojeně. Pomineme-li třídní rozdíly a politické rozdíly, etnické a rasové napětí a všechny ostatní problémy, které mezi sebou mohou lidé ve společnosti mít, tak nejprimitivnější a nejzákladnější příčinou násilností, vražd a mrzačení je sexuální chtíč. Abych to řekl jednodušeji, lidi se naserou, když zjistí, že někdo píchá nebo chce píchat jejich partnera. Bellarosa se už musel cítit alespoň trochu nepříjemně, jinak by mne do tohoto hovoru nezatahoval, aby se podíval na mou reakci. Díval se na mě a čekal,

co uvidí, a zároveň čekal, jestli opravdu načnu téma Susan a jeho.

Ale protože se nepříjemně cítil on a ne já, rozhodl jsem se, že ho

ještě chvíli nechám tápat.

Beze slova jsem vstal a odešel k bufetu, na němž leželo několik

tuctů telefonních vzkazů, z nichž jeden byl od Susan a stálo v něm,

že si změnila telefonní číslo. Myslím, že už ji štvala média,

o příbuzných a známých ani nemluvě. Vzkaz i s novým číslem jsem

hodil do koše a z apartmá jsem odešel.

Dole v hale ke mně nepřistoupil nikdo jiný než Jenny Alvarezová, dáma v červeném, až na to, že ten večer na sobě červené šaty neměla. „Dobrý den, pane Suttere,“ řekla. Ve skutečnosti na sobě měla černé hedvábné šaty, tak nějak večerní, myslím si, jako by právě přišla z večeře. Opravdu vypadala dobře a já bych se jí hrozně rád zeptal, jestli jsme spolu nestrávili noc, ale připadalo mi to jako hloupá otázka, takže jsem jenom odpověděl: „Dobrý den.“

482

„Mohu vás pozvat na drink?“ zeptala se.

„Já nepiji.“

„Kávu?“

„Já tak trochu pospíchám.“

Připadlo mi to, jako bych se jí nějak dotkl, takže jsem začal věřit

tomu, že jsme spolu opravdu spali. Mám spoustu vlastností, ale

hulvát určitě nejsem, takže jsem přijal pozvání na drink, a odešli

jsme do Oak baru, kde jsme si sedli ke stolu. Ona si objednala

skotskou se sodou a já jsem se přidal. Řekla mi: „Viděla jsem to

prohlášení, které jste dnes ráno dal novinám.“

„Nevěděl jsem, že novináři čtou noviny. Nebo že vlastně vůbec

čtou.“

„Nebuďte protiva.“

„Nebudu.“

„Ale víte co, já bych s vámi ráda udělala rozhovor.“

„To si nemyslím.“

„Nebude to dlouho trvat. Mohli bychom to udělat přímo tady v hotelu, živě do zpráv v jedenáct.“

„To bych byl do ranních zpráv mrtvej.“

Zasmála se tomu, jako by to snad byl vtip. On to vtip ale nebyl.

Řekla mi: „Nemohl byste říci panu Bellarosovi, aby se připojil?“

„Myslím, že ne.“

„Možná by se nám podařilo pořádné interview, pro naši noční

show v jedenáct třicet. To je celonárodní show. Tam byste oba měli

příležitost, prezentovat svůj pohled na věc.“

„My svůj pohled na věc hodláme prezentovat u soudu.“

Tak jsme pokračovali ještě chvíli a paní Alvarezová si asi

myslela, že se nechci dát lacino, a já jsem ji, abych byl upřímný,

neodehnal proto, že mi bylo v její společnosti dobře. Měla pěkné,

plné rty.

Objednali jsme si druhé kolo. Samozřejmě že nemohla pochopit to, že zdaleka ne všichni v Americe si přejí být v televizi. Nakonec,

protože už jsem byl tím jejím neustálým štvaním unaven, jsem jí

řekl: „Včera v noci se mi zdálo, že jsme spolu spali.“ Sice vypadala jako žena, která je na takovéto věty zvyklá, ale tohle ji zřejmě překvapilo, a klidně si troufnu říci; že i vzrušilo. Tím mě dostala. Řekl jsem: „Poslyšte, paní Alvarezová – mohu vám říkat Jenny?“

483 „Ano.“

„Podívejte, Jenny, vy přece víte, že tihle lidé do televizních show nechodí. To už tam spíš dostanete premiéra Sovětského svazu, než

Franka Bellarosu.“

Přikývla, ale myslím si, že jenom proto, aby se jí lépe rozeběhl mozek. Řekla: „Ale vy v mafii nejste…“

„Žádná mafie není.“

„A vy s námi mluvit můžete. Pan Ferragamo souhlasil, že na tu

show přijde…“

„Ten by dělal i sitcom, kdyby byla dobrá sledovanost.“

Zahihňala se. „No tak, pane Suttere… Johne. Copak nevíte, že

byste tím svému klientovi pomohl?“

Takže jsme zahájili třetí kolo a také třetí rundu. Ona ještě chvíli pokračovala ve vypočítávání kladů televizní exhibice, ale já jsem ji asi moc neposlouchal. „Byl to velice realistický sen,“ řekl jsem.

„Podívejte, pokud by to znamenalo, že vás dostanu do vysílání…“

To mě začalo zajímat. „Ano?“ „Tak vás můžeme rozmazat.“

„Pardon?“

„Ale víte. Rozmazat vám obličej i změnit hlas. Nikdo nepozná, že

jste to vy.“

„Ledaže byste mě představila jménem.“

„Ale nebuďte hloupý. Co bylo tématem…?“

„Měla jste na sobě ty červené šaty.“

„Takové interview by samozřejmě mělo jinou úroveň. Ne John

Sutter jako právník, ale neidentifikovaný zdroj. Tohle jsme dělali už

dřív, u zpráv o organizovaném zločinu. Mluvil byste o…“

„Nemáte tady ve městě byt?“

Třetí kolo skončilo remízou, takže jsme postoupili do kola

čtvrtého, oba optimisticky. Při ceně sedmi babek za panáka v Oak

baru, byl jeden z nás už o šestapadesát dolarů lehčí, k tomu ještě

daň a dýško. Na vedlejším stole bylá miska opravdu pěkných

pražených mandlí, ale na našem stole byly jen ty nechutné

preclíkové rybičky. Ty jsou fakt všude.

Ona zase pokračovala a přitom se několikrát podívala na

hodinky. Zeptal jsem se jí: „Budete dnes ještě dělat zprávy?“

484

„Nemyslím si, že bych měla co vysílat, když vy se mnou nechcete

spolupracovat.“

„Ale peníze dostanete stejně?“

„Možná. Podívejte, alespoň zvažte ty zprávy v jedenáct třicet.

My už tu show máme v kupě, ale potřebujeme ještě někoho, kdo by

byl středem pozornosti.“

„Znamenalo by to, že byste mi nerozmazali obličej?“

„Myslela jsem tím úhel pohledu. Chci někoho, kdo bude o tomto

případu inteligentně hovořit. Nechci žádné další takzvané experty.

Chtěla bych někoho, kdo může americké veřejnosti nabídnout na

celou věc pohled z druhé strany.“

„Z jaké jiné strany?“

„Pohled na ústavnost RICO, na to, jak vláda zachází pod

pláštíkem spravedlnosti s některými etnickými skupinami, Ferragamovo prohlášení o možné válce gangů mezi Hispánci a Italy. Takovéhle věci. Opravdu bych na to ráda získala jiný

pohled.“

„To vážně zní jako dobrá show. Budu se dívat.“ „Promluvte s panem Bellarosou. Zkuste, jestli by nechtěl udělat rozhovor. A zeptejte se, jestli by nechtěl, aby u toho byl jeho

právník.“

„Zůstaňte tady.“ Vstal jsem. „Zkuste, jestli byste sem nesehnala

misku pražených mandlí.“ Odešel jsem k domácímu telefonu a zavolal jsem do apartmá, ale Bellarosova linka byla obsazena.

Neměl jsem ani v nejmenším v úmyslu mu předkládat nabídku paní Alvarezové, ale chtěl jsem se přesvědčit, jestli tam ještě pořád

je. Vrátil jsem se zpátky do Oak baru, sedl si a informoval paní

Alvarezovou: „Řekl mi ne. A ne znamená ne.“ Přinesla sem tu

misku mandlí a já jsem si jich nabral plnou hrst.

„No a co s vámi, tedy?“ zeptala se. „Půjdete do vysílání?“

„Co z toho budu mít?“

„Sundám si ty červené šaty.“

„Před nebo po vysílání?“

Podívala se na hodinky. „Předtím.“ Dodala: „Ojet mě můžete,

ale šoustat ne.“

Oba jsme se rozesmáli. No, sny se občas mohou vyplnit, když jim to dovolíte. Tento sen ale vypadal poněkud problémově. Vstal jsem: „Promiňte, ale já bych tu naši dohodu stejně nedotáhl do

485

konce. Ale bylo to zábavné.“ Odcházel jsem s červenýma ušima. Došel jsem k recepci, kde jsem zkontroloval vzkazy, a několik jich tam bylo z televize, novin i od rozhlasových reportérů. Většina právníků, dělajících trestní právo, by příležitost stát se slavnými a bohatými pravděpodobně uvítala. Ale právní zástupci gaunerů, jako třeba Jack Weinstein nebo John Sutter, ti si vystačí s větou „No comment“ a se zkorumpovanými penězi, které by mohly být podle zákona RICO zabaveny. No ale, kdo kdy tvrdil, že tohle bude dobré pro mou kariéru?

Obrátil jsem se ke dveřím ven, protože jsem se chtěl projít, stejně jako před chvílí, ale už zase si na mě počíhala Jenny Alvarezová. Řekla mi: „Dovolte mi položit vám otázku. Osobní

otázku, mimo záznam.“

„Nejraději mám standardní misionářskou polohu, ale

nevzpírám se ničemu.“

„Co já chci vědět, je: Proč jste se zapletl s Frankem Bellarosou?“

„Ale to je dlouhé vyprávění, opravdu na dlouho.“

„Chci říct, viděla jsem vaši usedlost na Long Islandu. Můj Bože,

já jsem ani nevěděla, že takhle ještě lidé žijí.“

„Já bydlím v domě pro hosty usedlosti. V televizi jste to měli

špatně. A co záleží na tom, kde já bydlím?“

„No na tom záleží hodně, Johne. Mluvíme o televizi. Zábava.

A vy jste hvězda. Vypadáte jako hvězda. Chováte se jako hvězda.

Dobře se oblékáte, dobře se nosíte a výjimečně dobře mluvíte. Vy

jste klasický herec.“

„Děkuji vám.“

„I když, s tím červenáním jste mě zmátl.“

„To je to nejjednodušší, to dělám celý týden. Podívejte… Jenny,

jste velmi přitažlivá a já bych vás rád vzal nahoru, ale mám pocit, že

se mnou laškujete jenom proto, že ode mě chcete něco, co určitě

není sex. A to já vám nedodám, ani sex, ani informace. Jsem

věrným manželem, a ještě k tomu jsem impotentní a nesvéprávný.

Takže…“

„Co se děje?“

Od Oak baru na mě civěli Lenny a Vinnie. Myslím, že mne viděli

už v baru a přemýšleli, proč si dávám drink s televizní reportérkou.

Tvář Jenny Alvarezové byla v New Yorku dost dobře známá a na

zprávy se dívají dokonce i takoví kreténi, jako jsou Lenny a Vinnie. 486

Teď ale Kretén Jedna a Kretén Dva dělali hlavami takové ty stupidní pohyby, kterými mi naznačovali, abych se k nim připojil.

Paní Alvarezová se zeptala: „Kdo jsou ti pánové?“

„To jsou mí koncipienti.“ Nejlepší způsob, jak jsem se jich mohl zbavit, bylo Lennymu a Vinniemu jasně naznačit, že mé důvody, proč jsem s paní Alvarezovou mluvil, byly čistě sexuální a nikoli zrádné. Jak se to udělá nejlépe? No, objal jsem ji, a vedl jsem ji k výtahům. Řekl jsem jí: „Dejme si drink v mém pokoji.“

„Tak jo.“

Lenny a Vinnie nastoupili do výtahu s námi. Během jízdy jsem svým kumpánům řekl: „To je Jenny Alvarezová. Je to slavná

televizní reportérka.“

Jeden na druhého se podívali a Vinnie se zeptal: „Don s ní chce

mluvit?“

„Ne, já s ní chci mluvit. Sám, a nechci být rušen.“

Oba dva se začali ulizovat, po očku se na ni dívat a slintat.

Klasičtí herci.

Vyjeli jsme do osmého patra. Lenny odemkl dveře apartmá

a všichni jsme vstoupili. Bellarosa ležel bez bot na pohovce a sledoval televizi.

Jenny Alvarezová šla přímo k němu a zatímco on vstával, představila se mu. Bellarosa řekl: „Ale ano, vy jste ta dáma, co tomuhle chlapovi pěkně zatopila. Teď jste zase přátelé?“

Usmála se. „Ano, jsme.“

No a jako další samozřejmě začala do Franka hučet něco

o interview. Jo? Špatně. Ukázalo se, že ona je tou nejlepší herečkou večera. Řekla: „John mne pozval na drink. Doufám, že tu nebudu

muset pracovat.“

„Ale prd. My jsme tu na prázdninách,“ řekl Bellarosa. Já jsem paní Alvarezové řekl: „Pojďme do mého pokoje.“ Popadl jsem z baru láhev skotské a kyblík s ledem, zatímco ona vzala dvě

sklenky a láhev sodovky.

Ukázal jsem jí cestu do svého pokoje, ale když jsem ji chtěl následovat dovnitř, Bellarosa mi poklepal na rameno. Zavřel dveře mého pokoje a řekl: „To sis nemohl přivést nějakou hotelovou kurvičku, ale rovnou tu kurvu z televize?“ Upjatě jsem odpověděl: „Je to moje věc, s kým trávím svůj volný čas. Ale abychom v tom měli jasno oba, tak můj vztah k této ženě 487

zůstane čistě platonický.“

Bellarosa se podíval na skotskou a nádobu s ledem v mých

rukou a usmál se. Myslím si, že od člověka z jednoho světa někomu ze světa jiného to muselo znít celkem idiotsky, ale stejně jsem to řekl: „A stejně se nejedná o žádné obchodní vztahy.“

„Jó? No tak žádné romantické žvatlání. Okay? Dej si pozor na

všechno, co jí řekneš. Pochopil?“

Pokročil jsem ke dveřím, on ale neustoupil. Namísto toho se

zeptal: „Co tě trápí, advokáte? Něco ti vrtá hlavou?“

„Jestli jsi dnes večer mluvil s mou ženou a já si myslím, že

mluvil, tak to víš.“ Chvíli zůstal zticha, a potom přikývl. „Jo. Okay.

Mluvil jsem s ní. Ale ty jsi to špatně pochopil. To je špatné, to na co

myslíš. Je to velice nebezpečná věc, když si chlap něco takového

v duchu vykonstruuje. Viděl jsem, jak taková věc lidem dokáže

ublížit, nebo je i zabít. Takže na to prosím tě přestaň myslet.“

Popadl mne za rameno a zatřásl se mnou. „Okay?“

Takže jsem byl v otázce manželského trojúhelníku asi

přehlasován dva ku jedné. Řekl jsem: „Dobrá, Franku. Věc je uzavřena. Otevři mi dveře.“ Otevřel mi dveře do ložnice a já jsem vešel dovnitř i s lahví a kbelíkem s ledem. Dveře jsem za sebou nohou zavřel a položil jsem svůj náklad na koktejlový stolek. Jenny Alvarezová se zeptala: „A jste si jistý, že vás neruším při

práci?“

„Jsem si jistý. Udělejte si pohodlí. Posaďte se.“

Sedli jsme si do dvou klubovek, stojících v rohu proti sobě,

s koktejlovým stolkem mezi sebou.

Když jsem dával do skleniček led, všiml jsem si toho, že mé ruce nejsou příliš stabilní. Když člověk konfrontuje s otázkou nevěry

svou ženu, je to trochu napínavé, ale když konfrontujete toho

druhého muže, zejména pokud je to zabiják, tak to určitě nepatří mezi nejšťastnější okamžiky života. Ale cítil jsem jakýsi podivný klid, jako bych se zbavil nějakého těžkého břemene, které jsem zároveň předal těm dvěma lidem, jež mi je způsobili. Totiž, když si to rozebereme s chladnou logikou, tak to opravdu nebyl můj problém, leda že bych si ho chtěl vyrobit. Sice jsem stejně věděl, že má chladná logika brzy ustoupí mnohem přízemnějším pocitům, jako je zármutek, bolest, zklamání, žárlivost a další standardní 488

manželské lahůdky. Ale ten večer jsem se cítil vysoko nad tím vším a navíc jsem měl společnost k napití. Jenny Alvarezová řekla: „Pěkné apartmá. Zločin se vyplácí.“ Odpověděl jsem: „Děkuji, že jste nechala Bellarosu být.“ „Já jsem se sem přišla s vámi napít.“ „Správně.“ I když jsem hrozný cynik, věřil jsem jí a cítil jsem, že je dobře, když můžu pro změnu zase někomu věřit. Namíchal jsem nám whisky se sodou, přiťukli jsme si a napili se. Musím k vám být upřímný: Byl jsem nervózní. Řekl jsem: „A neměla byste být ve vysílání nebo tak něco?“ „Vy jste dnes večer moje jediná práce. Ale protože ve vysílání nebudete vy, nebudu tam ani já. Ale později jim zavolám.“ Dodala: „Dost pozdě na to, aby mi nemohli přišít před vysíláním nic nového. Takže jsem dnes večer volná. To zní dobře.“ No, to tedy znamená, že si kvůli mně změnila celý harmonogram, aby se se mnou mohla napít. Takže co jsem měl dělat? Vyhodit ji po prvním panáku? Nechat si od pokojové služby

přinést Monopoly? Odkašlal jsem si. „Jsem velice polichocen.“

Usmála se. Jé, ty rty! Musím vám říci, že většinou mě latinské

krásky neberou, ale tahle žena byla úplně úžasná. Měla světle

hnědou pleť, tmavé oči, které jiskřily, a husté černé vlasy, které jí

spadaly přes ramena. Když se usmála, měla ve tvářích ďolíčky,

kterých jsem se chtěl dotknout.

Řekla mi: „Žijete odděleně, jestli jsem to pochopila správně.“

„Já jsem o tom nic neslyšel.“

„No, já tedy ano.“

„Od koho?“

„Od lidí od vás, kde bydlíte.“

„A to jako fakt? Já jsem o tom ani nevěděl.“

Usmála se. „Většina mužů by v této situaci řekla ano.“

„Jenomže já nejsem většina mužů. Já mluvím pravdu. A vy

vdaná jste?“

„Byla jsem. Rodila jsem v televizi, pamatujete? Před dvěma

lety.“

Asi jsem si vzpomínal na nějaké nechutné a nevkusné reportáže

o jejím pokračujícím těhotenství a nakonec i porodu. Ale zase se na

zprávy v televizi tak moc nedívám a až dosud jsem si ani

neuvědomil, že je to tatáž žena. „Vzpomínám si na to,“ odpověděl

489 jsem. „Televizní kamery na porodním sále. Tak trochu vulgární.“

Pokrčila rameny. „Ne pro televizi.“

„Mám pocit, že si vzpomínám i na pyšného otce.“

„Teď jsem už rozvedená.“

„Už žádné mimina v televizi.“ Usmála se. „Ne, nějakou chvíli

ne.“

Trochu jsme si povídali, ale já jsem si přitom hlídal spotřebu skotské, to pro případ, že bych se musel chopit příležitosti. Když jsem naládovaný, tak nemůžu, což je velice frustrující, protože zrovna tehdy na to mívám největší chuť. Alkohol je zákeřná droga. Řekl jsem jí: „Podívejte, já jsem vás sem pozval, abych se schoval před těmi jeho gorilami. Chápete?“ „Myslím, že ano. Chcete, abych vydávala nějaké orgastické zvuky a potom odešla?“

„No… ne. Ve vaší společnosti je mi dobře. Ale… jenom jsem

chtěl, abyste věděla, proč jsem vás sem pozval.“

„Takže to tedy vím. A víte vy, proč jsem já to pozvání přijala?“

„Připadl jsem vám zajímavý.“

„To je pravda. Velice zajímavý. Zaujal jste mě.“

„Dobře, takže to je dobrá zpráva. Nemusíte tomu věřit, ale býval

jsem i pěkný tupec.“

„No není možné.“ Usmála se. „Kdy to bylo?“

„Ale, to už je dávno. V březnu nebo v dubnu. To jsem byl fakt

natvrdlý. A proto mě má žena opustila.“

„Řekl jste, že o tom nic nevíte.“

„No, nebyl jsem pár dní doma. Možná bych měl zavolat na

záznamník.“ Ale nezavolal jsem. Mluvili jsme o tom i onom, navzájem se zlobili i škádlili, ale nemluvili jsme o Franku Bellarosovi. Ale mezi

řečí jsem si uvědomil, že existuje víc způsobů, jak mu vrazit nůž do srdce. Jako, že bych tuhle ženu mohl využít k průniku do zpravodajských médií. Mohl jsem zůstat v anonymitě a ona by se za spolehlivost svého zdroje zaručila. Mohl bych média nakrmit všemi druhy věcí, které by Franka Bellarosu přivedly za mříže nebo do hrobu. A to by mě zbavilo mého křivopřísežného alibi, stejně jako by Frank Bellarosa zmizel z mého života. Mluvím o tom proto, že

mi to přišlo na mysl. Myslím, že už jsem se kolem Bellarosy motal dost dlouho. Byl jsem ale rozhodnutý, nenechat si život zničit

490

vendetou tohoto druhu. Cokoli mi udělal, tak s tím už se smířil,

a možná se z toho bude jednoho dne zodpovídat. Pomsta je má,

řekl Pán. Takže jsem přestal přemýšlet nad odplatou (pro tu chvíli), a vrátil se k tomu, co jsem měl před sebou. Řekl jsem Jenny

Alvarezové: „To není ale žádná protislužba, víte? Dokonce i když se

mnou strávíte noc, stejně vám nic neřeknu.“

„Řekla jsem vám, že jsem tu proto, že chci být s vámi. Já sexem

za příběhy neplatím a vy také neděláte návrhy ženám, které po vás

něco chtějí. Tuto hru jsme hráli dole.“

„A tady už hrajeme jinou hru. Vyšel jsem ze cviku.“

„Ale vedete si dobře. Pořád mě to ještě zajímá. Mimoehodem,

viděl jste se v televizi?“

„Jasně že jo.“

„Měl jste rozcuchané vlasy.“

„Já vím. A má kravata vypadala, že má nevhodnou barvu, i když

byla v pořádku. Můžu vám ji ukázat.“ „Ale já vám věřím. To se v televizi stává.“

Zazvonil telefon, který jsem ale nezvedl. Jenny zavolala do

studia a řekla jim, že bude celou noc mimo. Dal jsem si sladkou

sodovku, ona další skotskou. V jednu chvíli jsme si oba zuli boty. V ložnici byla i televize a my jsme se dívali na její show v jedenáct.

Zprávy o Bellarosovi trvaly asi minutu, a většinou to byly komentáře novinových článků včetně mého tiskového prohlášení. Ferragamo, který byl dobrý na desetisekundový šleh, řekl: „Vyšetřujeme alibi pana Bellarosy na sporný den, a pokud nalezneme důkazy, které by toto alibi vyvracely, budeme žádat, aby

byla kauce zrušena, pana Bellarosu znovu vezmeme do vazby

a zvážíme postup vůči osobě, která toto alibi poskytla.“

Deset sekund a je to. Ten chlap je profík.

„To myslí vás, nebo ne?“ tázala se paní Alvarezová.

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem.

„Postup jakého druhu? Co by vám mohli udělat?“

„Nic. Mluvil jsem pravdu.“

„Takže lhalo těch ostatních pět svědků? Ne, neodpovídejte.

Žádná práce. Je to zvyk, omlouvám se.“ Chvíli vypadala ztracená ve

svých myšlenkách, potom na mě vyhrkla: „Tohle ale prostě nedává

smysl, Johne.“ „A dává smysl to, že by Frank Bellarosa spáchal vraždu za 491

jasného denního světla?“

„Ne, ale… jste si jistý, že jste ho viděl?“

„Je to do záznamu?“

„Ne, mimo záznam.“

„Okay… takže jsem si jistý, že to byl on.“

Usmála se. „Jestli hodláte pořád mluvit o práci, budu muset

odejít.“

„Přijměte omluvu.“

Přišla řada na sport a mě potěšilo zjištění, že to Mets Montrealu

zase nandali, devět ku jedné. „Oni to asi vyhrají,“ řekl jsem.

„Možná. Ale Yankees vyhrají první čtyři utkání v sérii.“

„Yankees? Ti budou šťastní, jestli se jim podaří dokončit sezónu,

opravdu.“

„Ale blbost,“ řekla ona. „Viděl jste už letos Yankees?“

„Ono na nich není co vidět.“

O tomhle jsme se bavili ještě několik minut, a i když mohu říci,

že jakési znalosti měla, bylo evidentní, že je příliš jednostranná.

Vysvětlil jsem jí: „Oni nemají v týmu žádného dálkového

odpalovače.“ „Té hře se říká i nadhazovaná, kamaráde, a Yankees mají nadhazovače opravdu dobré.“ Tohle bylo velmi frustrující. Pokusil jsem se jí vysvětlit některá fakta o baseballu, ale ona řekla: „Hele. Můžu nás dostat do novinářského boxu na stadionu Yankees. Přijdete tam a uvidíte, jak Yankees hrají, a potom si o tom můžeme promluvit inteligentně.“

„Do Bronxu bych nejel, ani kdybyste mi za to zaplatila. Na zápas

Yankees se s vámi ale můžu dívat i v televizi.“

„Dobrá. Chci, abyste se díval, jak budou příští týden hrát proti

Detroitu.“

No, každopádně to byla dobrá noc a pěkně jsme se pobavili a ráno jsem se cítil o něco lépe než to ráno předtím. Capisce?

Kapitola 32 492

V hotelu Plaza jsme strávili ještě několik dní, ale Frank ani já

jsme se už k tomu bodu, že by Susan byla jeho milenka, nikdy

nevrátili. Mohu ale říci, že jeho to téma pořád trápilo, a on zase mohl říci, že mě ne. Nechci se vám pokoušet naznačit, že bych si s ním snad pohrával, protože on rozhodně nebyl člověkem, s nímž bych si já zahrával. Ale zřejmě měl i nějaké lidské city, stejně jako zbytek nás smrtelníků, a vycítil jsem, že i jemu došlo, že překročil

hranice snad i machiavelistického chování, a dopustil se

opravdového hříchu. No, ten Otec jak-se-jmenuje mu možná po

telefonu dá rychlé rozhřešení. „Odříkej dvakrát Zdrávas Maria,

Franku, až budeš mít čas. Uvidíme se na svatém přijímání.“

A během jednoho z těch dní, kdy jsme bydleli v Plaze, jsem

poobědval s Jackem Weinsteinem, jehož jsem si mezitím oblíbil.

Někdy předtím jsem zase já zavolal Alphonsi Ferragamovi, jehož

jsem si mezitím znechutil. Ale byl jsem na Alphonse hodný, protože

si to přál můj klient, a oba jsme se s panem Ferragamem dohodli,

že budeme bojovat čistě a fér, ale oba jsme lhali.

Alphonse – ne já – nakousl téma, že by můj klient mohl

spolupracovat na jiných případech, které zajímaly ministerstvo

spravedlnosti, výměnou za zproštění obvinění z vraždy. „On není

vinen vraždou,“ odpověděl jsem.

Pan Ferragamo mě informoval. „My si myslíme, že je. Ale já

vám řeknu co. Mluvil jsem s Washingtonem o možnosti úplné

imunity pro Bellarosu, v případě, že by chtěl mluvit.“

„A co takhle rozhřešení?“

Ferragamo se zakuckal. „To je mezi ním a jeho knězem.

Hovořím o imunitě před vyšetřováním, výměnou za dobré

informace.“

Dobré informace? Jaký druh informací měl ten blbý zkurvysyn

na mysli, že don má? Kde se na Staten Islandu scházejí

bookmakeři? Bellarosa měl dobrých informací moře – jen je nehodlal sdělovat ministerstvu spravedlnosti. „Imunitu za cokoli, o čem bude vypovídat pod přísahou,“ řekl Alphonse, ale nebylo to totéž, jako naprostá imunita výměnou za informace bez přísahy. Ten chlap to ale uměl hrát. Chvíli jsem přemýšlel. Kdyby Frank Bellarosa opravdu začal žalovat, mafie

v New Yorku by byla ochromena na celá léta, možná že navždy.

A možná že právě z tohoto důvodu jej jeho paesano s chtějí zabít.

493

Prostě toho hodně věděl a měl hodně dobrou paměť.

Řekl jsem Alphonsovi. „Pane Ferragamo, můj klient nic

o organizovaném zločinu neví. Ale i kdyby věděl, tak si myslím, že

by raději hovořil s úřadem státního žalobce, než s vámi.“

Tohle ho trochu nadzvedlo. To hezké na systému federální vlády

je to, že můžete poštvat jednu její složku proti druhé. To mě naučili v občanské výchově. No dobrá, tak nenaučili, ale měli. Alphonse řekl. „To není dobrý nápad, pane Suttere. To by vašeho klienta stejně nezbavilo zájmu vlády Spojených států.“

„A spolupráce s vámi zase mého klienta nezbaví zájmu vlády státu New York.“

„No… a co kdyby se mi podařilo vypracovat nějakou spojenou

imunitu? Bral byste to?“

„Možná. A máme ještě ve městě šest nezaplacených pokut za

parkování. Ty chceme zaretušovat také.“

Když jsem ho slyšel, jak předstírá smích, věděl jsem, že ho mám v hrsti. Řekl mi. „Takže tuto možnost nastiňte svému klientovi, pane Suttere. Vypadáte jako bystrý a zodpovědný muž. Možná by člověk jako vy dokázal vašeho klienta přesvědčit, aby udělal konečně něco chytrého.“ „Řeknu mu, o čem jsme mluvili.“ Musíte pochopit, že každý vyšetřovatel v Americe by alespoň jednou v životě něco podobného rád zažil. přinutit jednoho ultra špatného hocha, aby celý rok zpíval do magnetofonu a zradil další tisícovku jiných špatných hochů. Popravdě řečeno, to pro Franka byl dobrý návrh. Ferragamo vlastně Franku Bellarosovi nabízel život. Ale jen velmi málo z těchhle paesano s uzavírá nějaké dohody a Frank Bellarosa byl tím posledním člověkem v Americe, za nímž byste měli chodit s nějakým vládním návrhem. Alphonse mne o to ale žádal, a já jsem se musel ujistit, že nabízí něco skutečného, a také bylo mou prací mu to vyřídit. Státnímu zástupci jsem řekl. „Ale mezitím opravdu chceme soud někdy brzy, pane Ferragamo, nebo si začneme stěžovat tisku.“ „Můj případ je připraven, pane Suttere. A můj úřad už pracuje i na termínu.“

Leda hovno. „Výborně. A kdy budu moci mluvit s těmi vládními svědky?“

„Brzy.“ 494

Kupa hoven. „Děkuji vám.“ Pochopte to tak, že státní návladní nemluví často přímo se zástupcem obhajoby, a když už ano, bývá většinou arogantní

a samolibý. Ale pan Ferragamo si asi o Johnu Whitmanu Sutterovi

přečetl v novinách něco, z čehož musel získat pocit, že jsem někdo, kdo má moc, takže se rozhodl na mě být milý alespoň do doby, než si mě prověří. Také po mně samozřejmě chtěl, abych Franka přemluvil a on spolupracoval. Ale ještě tu byla ta moje křivá přísaha, která jej jistě uváděla do rozpaků. Řekl jsem mu. „Onehdy jsem vás viděl večer v televizi, pane Ferragamo, a opravdu se mi nelíbí váš závěr, že jsem lhal o místě pobytu svého klienta.“ „Ale já jsem neřekl konkrétně to, že jste lhal, ani jsem nepoužil vaše jméno. Řekl jsem, že vyšetřujeme vaše alibi.“ „Což znamená to, že jste poslal vyšetřovatele z ministerstva spravedlnosti, aby zjistili v mém okolí nebo v mých firmách, jestli

se tam nenajde někdo, kdo by řekl, kde jsem byl čtrnáctého ledna

tohoto roku. To se mi nelíbí.“

„I kdyby tomu tak bylo, pane Suttere, tak by to bylo přesně tak, jak takové věci musejí probíhat.“ Dodal: „Mohlo totiž klidně jít i o případ záměny identity z vaší strany, že ano?“ „Já vím, koho jsem viděl.“ „No, jestli jste ochotný to takhle podat a pokud vás neděsí deset let vězení za křivou přísahu, tak to se domnívám, že víte, kde jste byl čtrnáctého ledna. To bylo den předtím, než jste odletěl na dovolenou na Floridu, že ano?“

Mamma mia, napřed berňák a teď tenhle chlap. Proč se mě všichni snažili dostat do federálního vězení? Muselo to být něco ve mně. Odpověděl jsem. „Mrháte penězi daňových poplatníků a svým časem, pane Ferragamo. Oceňuji ale vaši důkladnost a vytrvalost.“ „Děkuji vám. Myslete prosím na to, co jsem řekl. Tak jako můžeme vždycky něco vymyslet pro vašeho klienta, můžeme něco nabídnout i vám.“

Kousl jsem se do rtu, do jazyka a nakonec jsem se zakousl do

tužky a odpověděl. „Děkuji vám za váš čas.“

No a druhý den jsem v jeho kanceláři v centru mluvil s Jackem

Weinsteinem, protože o takových věcech se po telefonu nemluví.

Zdůraznil jsem to, co řekl Alphonse Ferragamo, a dodal jsem. „Já

vím, co na to Frank odpoví, Jacku, ale možná je to jedna z jeho 495

posledních šancí, zachránit si život a začít život nový.“ Weinstein zůstal několik minut zticha a potom mi řekl. „Okay Johne, já jsem Ferragamo a dostal jsem vás za křivou přísahu a vy teď máte vyhlídku na možná deset let ve federálním vězení. No a co já po vás teď chci, jsou všechny informace, které máte na své příbuzné a obchodní přátele, které by je mohly dostat do maléru – za falšování daňového přiznání, za spekulace na burze cenných papírů, za to, že možná berou koks nebo kouří marihuanu, možná za fixaci cen a za všechny ty ostatní drobné věci, které bílé límečky dělávají, a nad nimiž jste celá léta přivíral oči. Tak jo – vaši partneři půjdou do basy, rodina vaší ženy půjde do basy, vaše rodina půjde do basy, vaši spolužáci půjdou do basy, a vy budete volný. Co byste na to řekl, Johne?“ „Na to říkám. Seru na tebe, Alphonsi!“ „Přesně. A u těchhle lidí to jde ještě mnohem hlouběji. Je to jakýsi druh pravěké nedůvěry ve vládu, jakýsi primitivné kodex cti a mlčení. Capisce? “

„Ano, ale svět se přeci změnil, Jacku. Opravdu změnil.“

„Já to vím. Ale těm lidem to ještě nikdo neřekl. Měl byste

Frankovi říct, že se svět změnil, a on že by měl prásknout i toho

nejposlednějšího paesana, kterého zná. Běžte a řekněte mu to.“

Vstal jsem, abych odešel. „Myslím si, že kdyby Frank Bellarosa

hrál podle starých pravidel, asi by mu patřil celý svět.“

„Myslím, že jste na to kápl, ale vy mu musíte říct to, co říkal

Ferragamo. Vyhraďte si na ten rozhovor asi tak dvě minuty.“

„Dobře.“

„Hele a jak by vám znělo ‚Weinstein a Sutter‘?“

No ne úplně nejlépe, Jacku. Ale usmál jsem se a odpověděl

jsem. „A co takhle ‚Sutter, Weinstein a Melzer‘?“

On se rozesmál. „Melzer? S tím bych se nedělil ani o krabičku od

zápalek.“

Z Weinsteinovy kanceláře jsem odešel s tím, že i navzdory mým

smíšeným pocitům z toho, že je Frank Bellarosa naživu, daří se mu

dobře a je volný, jsem svou práci odvedl.

Ale jen tak pro jistotu jsem mu Ferragamovu nabídku předložil.

Nepotřeboval jsem na to ani celé ty dvě minuty, protože mi

Bellarosa asi po třiceti sekundách řekl. „Seru na něj.“

„To je tvé konečné rozhodnutí?“

496

„Jebu jeho i jeho psa, S kým si kurva myslí, že jedná?“

„No, on to prostě jenom zkusil. Neber si to osobně. Musí dělat

svou práci.“

„Seru na něj i na jeho práci.“ A potom jsme jednou večer jeli s Frankem, Lennym a Vinnien do toho střeleckého klubu. Sešli jsme dolů do suterénu, kde už byla skupina jiných sportovců, všichni jsme byli ozbrojeni revolvery a pistolemi a celou noc jsme stříleli na papírové terče a popíjeli víno. Byla to dobrá zábava,. skoro jako střelba na ptáky v Hamptonech, jen že tu chyběla ta překrásná podzimní krajina, staří gentlemani ve tvídu, lahodné sherry a ptáci. Ale na Manhattan to nebylo špatné.

Jak se ukázalo, Lenny a Vinnie byli opravdu dobří střelci, což

jsem asi měl vědět. Jenomže já jsem na to přišel po zlém, až poté,

když nade mnou vyhráli asi dvě stě dolarů.

Takže jsem byl na mafiánské střelnici, pálil jsem do papírových

terčů s milencem mé ženy a jeho mafiánskými kamarády,

a přemýšlel jsem o tom, jestli jsem neměl raději jít do kina.

Jenomže z toho vína jsme byli stejně všichni trochu namazaní,

takže jsme stříleli čím dál zuřivěji, a jeden ze členů klubu

Bellarosovi dal terč, na nějž někdo nakreslil obličej Alphonse

Ferragama. Nebyla to malba zrovna jako od Michelangela, ale nebyla ani špatná, takže Alphonse bylo možno rozeznat podle jeho

sovích očí, orlího nosu, tenkých rtů a ostatních rysů. Frank si terč pověsil a na vzdálenost třiceti stop mu srdcem prohnal čtyři nebo šest kulek, což se všem kolem moc líbilo. Nebyla to špatná střelba,

vezmeme-li v úvahu, že vypil tolik vína, že se skoro ani neudržel na

nohou. Z toho celého mi ale bylo trochu trapně. Uplynulo několik dalších dní, plných telefonních rozhovorů a schůzek, většinou v apartmá. Očekával jsem, že muž jako je Bellarosa bude mít nějakou přítelkyni, možná že i více přítelkyň, nebo že si alespoň na jednu noc někoho, přivede. Ale za celou dobu, co jsme v hotelu Plaza byli, jsem nezahlédl ani náznaky nějakého nevhodného chování. Možná, že chtěl být věrný své ženě i své milence.

Co se týče mého nevhodného chování, Bellarosa mi řekl. „Hele, nevadí mi, když si sem budeš chtít přitáhnout baby, ale už žádné reportérky. Ona se stejně jenom snažila něco z tebe vydolovat.“

497

„Ne, ona prostě ráda byla v mé společnosti.“

„Hele, já tyhle typy znám. Vaginu využívají k tomu, aby se dostaly nahoru. V mém byznysu takové typy nenajdeš.“

A vlastně opravdu, nikdo ve Frankově byznysu nebyl ženského

pohlaví. Pokud ho vláda nedostane za vraždu nebo vydírání, možná

ho nachytají na diskriminaci při výběru zaměstnanců. On pokračoval. „Říkám ti, advokáte, že tě raději uvidím mluvit se samotným ďáblem, než s nějakou puttan‘, která si chce udělat

jméno.“

No, co jsem na to měl říct? Že jsem byl Jenny Alvarezovou přímo omámen a že to bylo přísně osobní? Bylo to velice těžké,

zachovávat svá morální stanoviska a udržet si výhodu i poté, co

jsem k sobě do pokoje zatáhl Jenny Alvarezovou a láhev skotské.

Chápete? Měl jsem já ale zapotřebí poslouchat kázání od Franka

Bellarosy? Možná že měl.

Biskup pokračoval. „Chlapský byznys je chlapský byznys.

Ženské nehrají podle stejných pravidel.“ „To ani muži,“ informoval jsem ho.

„Jó. Ale někteří jo. Já se snažím celý byznys udržet v rodině. Chápeš? Mezi svými. A proto jsem tě musel udělat čestným

Italem.“ Rozesmál se.

„A jsem Sicilián nebo Neapolitán?“

Zase se rozesmál. „Udělám z tebe Římana, protože jsi osina

v prdeli.“

„No to jsem poctěn.“

„Dobře.“

Skutečně byli všichni ve Frankově světě muži a skoro všichni to

byli Italové, z nichž většina pocházela ze sicilských předků nebo

z okolí Neapole, odkud byla i Bellarosova rodina. Tím se pravidla

chování i obchodu zjednodušovala, ale zase nebylo příliš mnoho věcí, které by do tohoto uzavřeného světa pronikly zvenčí. Jack Weinstein ale asi neměl kořeny v jižní Itálii, a možná že byl Bellarosovým spojením s vnějším světem. Náhodou jsem se dozvěděl, že Weinsteinova i Bellarosova rodina se znaly už ve Williamsburgu. Měli byste vědět to, že tato část Brooklynu nebyla převážně italská, ale hlavně německá, židovská a trochu irská.

Opravdový tavicí tyglík, mohu-li použít nevhodný výraz, protože

nikdo se tam s nikým moc nemíchal, ne tak, aby se ještě

498

přetavovali. Ale diky vzájemné blízkosti různých kultur nebyli

imigranti ve Williamsburgu tak nesnášenliví, jako imigranti

v jiných částech New Yorku, kteří si pro sebe vytvářeli malé a uzavřené světy. Proto například williamsburgští Italové, jako například ti z okolí Santa Lucie, chodili do školy a dokonce se

i kamarádili s ne-Italy. Tato informace pochází od pana Bellarosy, který sice nepoužil slova blízkost a nesnášenliví, ale i tak jsem

věděl, o čem mluví. V každém případě se on a Jack Weinstein znali dlouho, což mi přišlo zajímavé, a Jack Weinstein se stejně jako já nechtěl, a vlastně se ani podle mafiánského konstitučního zákona

nemohl, stát donem. Tím pádem byl Weinstein Bellarosovým

Henry Kissingerem, pokud tuto analogii přijmete. A jak jsem tedy do Bellarosovy zločinecké rodiny zapadal já? Já jsem rozhodně byl ten nejvznešenější Říman ze všech. Z hotelu Plaza jsme se odhlásili v neděli a na Long Island jsme se vrátili v koloně tří aut, která byla všechna nacpaná italskými muži a italským jídlem. My jsme s Bellarosou jeli v prostředním autě, jehož interiér smrděl po zrajícím sýru a doutnících. Nevěděl jsem, jestli si budu muset po tom šaty vyvařit, nebo je rovnou spálit.

Co se týče Susan, tak ta znovu nezavolala, tedy přinejmenším

nezavolala znovu mně. A já jsem jí nikdy nezavolal na oplátku,

a ani jsem nemohl, protože jsem její nové, tajné číslo vyhodil do

koše. Takže abych byl upřímný, byl jsem poněkud napjatý z toho,

jak to dopadne, až projdu dveřmi domů.

„Holky budou rády, že nás uvidí,“ řekl Bellarosa.

Neodpověděl jsem.

„Asi si myslí, že jsme si ve městě užívali. Kdykoli člověk vyráží

do města za obchodem, myslí si, že jede na ples. A ty se mezitím

můžeš ulítat, abys vydělal pár babek. Je to tak?“

„Je.“

„No ale víš co, Anna dnes večer uvaří všechny mé oblíbené jídla.“ Vzápětí začal ty své oblíbené věci vypočítávat a mluvil o nich takovým tím zpěvavě monotónním hlasem, jaký Italové používají, když mluví o jídle. Vlastně jsem několik z těch věcí poznal, protože jsem čestným Italem. Ale z těch řečí o jídle mu muselo vyhládnout, protože otevřel pytlík biscotti a rozbalil bochník sýra, který páchl jako ponožky do tělocviku. Půjčil si od Vinnieho stiletto, a začal sýr 499

krájet. Vynikající oběd. „Chceš taky?“ zeptal se.

„Ne, děkuji.“

„A víš, jak se v italské čtvrti říká popelářskému autu?“

„Ne, to nevím.“

„Jídlo na kolečkách.“ Rozesmál se. „Řekni mi taky jeden.“ „Slyšel jsi o tom přiblblém mafiánovi, kterého kamarádi požádali, aby ‚vykouřil‘ ty policajty v autě na rohu?“

„Ne.“

„Spálil si pusu o výfuk.“

Tenhle se mu zalíbil tak, že odsunul plexisklo v přepážce a řekl to Lennymu a Vinniemu, kteří se smáli, i když bych se vsadil, že to

nepochopili.

Chvíli jsme jeli tiše a já jsem se probíral posledním vývojem

událostí. Navzdory nevysloveným a nevyřešeným otázkám mezi

Frankem Bellarosou a mnou, jsem stále byl jeho právníkem,

a kdybych ho měl vzít za slovo, tak i jeho přítel. A rád bych věřil i tomu, že to nebylo jen proto, že jsem ze sebe udělal jeho alibi, a tak bylo v jeho zájmu mě i chránit, což svým způsobem dodávalo věcem barvy. Já už jsem vlastně ani nechtěl být jeho právníkem, ani jeho přítelem nebo alibi. Mohl jsem mu to říci před několika dny, ale protože se jeho obžaloba poněkud zkomplikovala v můj neprospěch, nemohl jsem s ním tak snadno přerušit styky. Jako právník a tím pádem jako soudní úředník jsem se před soudem dopustil křivé přísahy i přesto, že jsem nebyl pod přísahou. A jestliže jako právník odvolám to, co jsem řekl, budu pravděpodobně vyloučen z advokátního stavu, a to ani nemluvím o kulce do hlavy. Byla tu ale samozřejmě i druhá strana toho, že jsem se stal čestným Italem. Nebylo to jenom víno a rigatoni, byla tu i omerta, zákon mlčení, a hráli jsme my proti nim a bylo to něco jako nevyslovená přísaha věrnosti, kterou jsem musel složit, čímž jsem Bellarosu přijal za svého dona. Mamma mia, tohle se nemělo stát vznešenému episkopalitovi.

Bellarosa na špičku nože nabodl kus sýra a podržel mi jej pod nosem. „Vem si. Jsem z tebe nervózní, když se na mě při jídle díváš.

Mangia.“

Vzal jsem si sýr a zakousl jsem se do něj. Nebyl špatný, ale smrděl.

500

Bellarosa mne s uspokojením sledoval. „Dobrý?“

„ Molto bene.“ Nejen, že jsme byli druhy ve zločinu, ale my už

jsme začali i mluvit a páchnout stejně.

Po několika minutách ticha mi řekl. „Hej, já vím, že jsi na mě

kvůli některým věcem nasraný, víš, kvůli těm věcem, které si

myslíš, že jsem ti způsobil, jako třeba to s tím Melzerem. Ale jak už

jsem ti jednou říkal, někdy prostě nemůžeš jinak. Někdy se stane,

že dostaneš ránu a jsi rád, že ještě stojíš na vlastních nohou.

A potom, příště, budeš o něco odolnější a chytřejší.“

„Děkuji ti Franku. Ani jsem si neuvědomil, co všechno jsi pro

mě udělal.“

„Ale jo, uvědomil.“

„A už mi žádné další laskavosti nedělej, ano?“

„Okay. Ale dám ti ještě jednu radu zdarma. Ani ty mi nedělej

laskavosti tohoto druhu. Nemluv s takovýma lidma, jako byla ta

reportérská štětka, a ať tě ani nenapadne, že bys mohl srovnat skóre. Říkám ti to pro tvé dobro. Protože tě mám rád a nechci, aby se ti něco stalo.“ „Podívej, Franku, mě se netýká vendeta tak jako tebe. Já jsem dostal ránu a poučil jsem se z toho, přesně jak jsi řekl. Ale kdybych se chtěl pomstít za toho Melzera nebo za ty ostatní věci, tak ti zaručuji, že bys vůbec ani nevěděl, že to přichází. Takže co jsme si, to jsme si, dokončíme náš obchod a rozloučíme se jako přátelé.

Capisce? “

Dlouho se na mě díval a potom řekl. „Hele, ty jsi dost dobrý na

to, abys na mě vystřelil, ale nejsi na to dost tvrdý.“

„Zkus se mnou ještě jednou vyjebat a zjistíme to.“

„Jó?“ „Jó.“

Mohu říci, že ze mě nebyl nijak zvlášť nadšený, ale asi se nad tím zamyslel, protože řekl. „Dobrá, už s tebou nikdy nezkusím

vyjebat, takže to nikdy nezjistíme. Okay?“

„Jistě.“ Napřáhl ke mně ruku a já jsem ji uchopil. Potřásli jsme si, ale já jsem si nebyl jistý, na co jsme si to potřásli, a nemyslím si ani, že by to snad věděl on. On totiž nevěřil tomu, že se nebudu snažit nijak pomstít, a já jsem nevěřil jemu, že se mě nepokusí ojet při první příležitosti, kdy to bude v jeho zájmu.

501

Ale stejně, když jsme přijížděli k výjezdu z dálnice na Lattingtown, Bellarosa smířlivým tónem řekl. „Hej, přijďte dnes na večeři. Máme spoustu jídla. Anna pozvala pár lidí. Samí příbuzní.

Žádné obchody.“

„A my jsme příbuzní?“

„Ne, ale je to čest, být pozvaný na rodinnou sešlost.“

„Děkuji,“ řekl jsem nezávazně.

„Dobrá. A Susan taky. Myslím, že Anna s ní už mluvila.“ Dodal.

„Mám nápad. Udělejme dneska tu párty s tím obrazem. Budou tam vlastně všichni, kteří chci, aby ten obraz viděli. Udělejme to.“ Měl jsem vzdálený pocit, že všichni o tom už stejně ví. Mezi zdvořilou předměstskou společností by to byl zdvořilý úskok a pokus o to, dát pár znovu dohromady. Ale Frank BelIarosa měl jako vždycky několik úplně jiných důvodů. „Tvá žena bude čestným hostem,“ řekl. „Nevadí ti to?“ Ona ta představa, že bych se zúčastnil italského rodinného večírku na uvítanou pro mafiánského dona, kde by má odcizená žena byla čestným hostem, nebyla zase tak lákavá, jak byste si možná řekli.

„Okay? Uvidíme se kolem šesté.“

Vinnie najednou vybuchl smíchy a odsunul plexisklo. Podíval se

na mne. „Spálil si pusu o výfuk. Chápu.“

To jsem měl jet raději vlakem.

Kapitola 33

Konvoj odbočil ke Stanhope Hallu a jel po štěrkové cestě Bellarosova nově nabytého léna, až jsme dojeli k malé enklávě Susan Stanhopeové, kde jsem svým parťákům dal sbohem a prošel jsem s kufrem předními dveřmi. Susanin jaguár stál venku, ale to u lidí od koní nemusí nutně znamenat, že jsou doma, a když jsem vstoupil dovnitř, cítil jsem takové to, co člověk cítí, když je doma sám. Takže se radostný návrat odkládá. 502

Odešel jsem do pracovny, kde jsem ze záznamníku vymazal

šestadvacet vzkazů, potom jsem popadl haldu faxů, které jsem v krbu spálil bez přečtení. Poštou jsem se probral, protože rukou

psané dopisy respektuji. Takový tam ale byl jen jeden, od Emily, a ten jsem dal stranou. Všechno ostatní vypadalo jako obchodní

pošta, účty, reklamy a podobné svinstvo, takže jsem to spálil také. Sedl jsem si a přečetl dopis od Emily.

Drahý Johne,

kde, ve jménu Božím, jsi dostal tu příšernou kravatu? Snažila

jsem se nastavit si barvy na obrazovce, ale tahle kravata by ti

k obleku nešla, leda že bys měl zelený obličej. A taky jsem si všiml, že ještě pořád nenosíš kapesní hřeben. Viděla jsem tu Španělku, Alvarezová se myslím jmenuje, tady u nás v televizi, a ona tě

nenávidí nebo miluje. Zjisti, které z toho to je. Gary i já se máme

dobře. Přijeď sem k nám. Brzy! Miluji Tě

Ségra

Schoval jsem dopis do šuplíku ve stole a odešel do kuchyně. Máme tam takové rodinné centrum zpráv, kterému se dříve říkalo nástěnka, ale jediná zpráva na něm sdělovala, že Zanzibar, vet., úterý dopo. Zkurvený Zanzibar. Neumí ani číst a stejně mi do kuchyně nesmí.

Vynesl jsem si kufr nahoru, vešel do bývalé hlavní ložnice, které

se teď říkalo kurví ložnice, a hodil jsem kufr do kouta. Převlékl jsem se do džínů, tenisek a trička, a odešel jsem do koupelny. Z úst mi stále páchl ten děsný sýr, takže jsem si vykloktal mátovou ústní vodou, ale k ničemu to nebylo. Už jsem to měl v krvi. Vyšel jsem z domu a nasedl do bronca, kterému se nechtělo startovat, protože pár dní stálo nečinně. George Allard byl opravdu mrtvý. Motor se konečně protočil a já jsem zamířil po příjezdové cestě dolů. Jel jsem se podívat na svou loď, ale když jsem přijížděl k domku u brány, vyšla z něj Ethel a postavila se mi do cesty, měla na sobě své nedělní květinové šaty. Zastavil jsem bronca a vystoupil jsem. „Dobrý den, Ethel.“

„Dobrý den, pane Suttere.“

„Jak se máte?“

503

„Já dobře,“ odpověděla. „A vypadáte dobře.“ Ve skutečnosti dobře nevypadala, ale já jsem na čerstvé vdovy, sirotky a handicapované lidi hodný. Řekla mi. „Nic mi do toho není, pane Suttere, ale myslím si, že s vámi tisk nezachází slušně.“ Byla to vůbec Ethel Allardová? Použila opravdu ten Georgeismus. Nic mi do toho není? Tahle ženská byla jednoznačně posedlá duchem svého manžela. Odpověděl jsem. „Je to od vás velice hezké, že to tak cítíte, paní Allardová.“

„Musel jste si kvůli tomu hodně zkusit, pane.“ Myslím, že v tu chvíli jsem očima zabloudil k nebi, abych viděl, jestli se odtamtud neusmívá George. Ethel jsem řekl. „Omlouvám se za veškeré nesnáze, které vám tu mohli způsobit nezvaní návštěvníci.“ „Ale to je v pořádku, pane. Je to moje práce.“ Opravdu? „Ale stejně oceňuji vaši trpělivost. Obávám se, že by to mohlo ještě chvilku trvat.“ Na to ona přikývla, přesně tak kývla hlavou, jak to dělával George, aby naznačil, že slyšel a rozuměl. To už bylo trochu strašidelné, takže jsem řekl. „No, opatrujte se.“ Zamířil jsem zase do auta.

„Dnes ráno jsme byly s paní Sutterovou v kostele,“ informovala

mne.

„To je hezké.“

„Říkala, že možná dnes přijedete.“

„Ano.“

„Poprosila mne, abych vám řekla, že dnes odpoledne bude tady někde na pozemku. Možná se bude starat o zahradu, nebo bude

jezdit nebo bude ve stájích. Prosí vás, abyste se po ní podíval.“

Ethel váhavě dodala. „Posledních několik dní nevypadala, že by byla ve své kůži.“ To ani já, Ethel. Ani nikdo jiný tady kolem. A teď bych zrovna dal cokoli za to, aby se svět zase vrátil do dubna, kdy byl bezpečný a fádní. Ale teď jsem Susan opravdu vidět nechtěl, chtěl jsem se jet podívat na loď, ale dost dobře jsem nemohl ignorovat Ethelin vzkaz, takže jsem řekl. „Děkuji vám, porozhlédnu se tu po ní.“ Nastoupil jsem do bronca, otočil se a zamířil po té dlouhé cestě zase vzhůru.

504

Dojel jsem ke stájím a podíval se dovnitř, ale Susan tam nebyla, i když tam byli oba koně. Zapnul jsem bronca na pohon všech čtyř kol a projel přes terén ke Stanhope Hallu, ale ani tam jsem ji neviděl, že by se na terasovitých zahradách starala o zeleninu. Projel jsem i kolem altánku a bludiště, ale ani tam nebyla. Zatímco jsem se tudy projížděl, uvědomoval jsem si, že to už dlouho není majetek Stanhopeů, ale Bellarosův, a ve skutečnosti jsem sem i z Grace Lane přijel po té dlouhé příjezdové cestě, která nyní patřila Bellarosovi, ale předpokládal jsem, že ať už převod nemovitosti dělal pro Williama kdokoli, byl natolik inteligentní, že do smlouvy vložil klauzuli o věcném břemeni. Ale vlastně, vzhledem k tomu, že mně dům pro hosty nepatřil, proč bych se o to měl starat? Susan a Frank ať si to věcné břemeno a právo průchodu vyřeší. Co že je tohle za ubrečenou sebelítost? Schválně se zkuste situovat do mé pozice: bezzemek, bez peněz, bez moci, bez práce a parohatý. Ale zase jsem byl volný. A takový jsem mohl i zůstat, pokud bych nebyl takový blázen, že bych si obstaral nějaký pozemek, peníze, moc a práci a že bych dostal zpět svou ženu. Zatímco jsem procházel kolem švestkového hájku, konečně jsem si všiml slaměného klobouku na kamenné lavici na okraji hájku a zastavil jsem. Vystoupil jsem a viděl, že vedle klobouku ještě leží kytice lučního kvítí, jejichž stonky byly převázány stuhou z klobouku. Zaváhal jsem, ale potom jsem se do hájku vydal. Švestky byly vysázeny daleko od sebe, a navzdory tomu, že už mnoho let rostly

divoce, uvnitř hájku byla stále ještě mýtina. Viděl jsem ji procházet se o kus dál, v bílých bavlněných šatech a s proutěným košem v rukou. Sbírala švestky, kterých v tomto odumírajícím sadě bylo jen pár. Chvíli jsem ji sledoval, a i když jsem jí kvůli vzdálenosti neviděl jasně do obličeje, připadala mi sklíčená. Kdyby vám celá tahle scenerie chtěla připadat drobet zaranžovaná, ujišťuji vás, že stejně připadla i mně. Ona řekla Ethel, abych se tu po ní porozhlédl. Ale zase na druhou stranu Susan není

manipulativní, nemá sklony k využívání ženských lstí a vůbec.

Takže jestliže si dala tu práci s tím, aby to tak vypadalo, tak už to

samo o sobě něco znamenalo, chápete? Dobrá, dosti zahradnické

psychologie. Vypadalo to, že vycítila, že není sama, a podívala se na

mě a letmo se na mě usmála.

Teď si nás představte, jak běžíme proti sobě tím posvátným

505

hájkem, zpomaleně, větvě se rozhrnují, proutěný košík letí stranou,

na naše usmívající se obličeje dopadají sluneční paprsky, my

rozpřahujeme náruče. Jen si to představte.

Střih na Johna Suttera s rukama v kapsách džínů, sledující svou

ženu s chladnou lhostejností. Záběr zblízka na Susan a na to, jak se

její letmý úsměv mění na intenzivnější.

Nakonec se přece jen pohnula směrem ke mně a zavolala. „Ahoj,

Johne.“ „Ahoj.“

Stále ještě přicházela a košík se jí zlehka pohupoval u boku. Vypadala mnohem opálenější, než když jsem ji viděl před pěti dny, a dokonce i její pihy byly pryč. Všiml jsem si, že byla bosá a sandály měla v košíku. Momentálně vypadala tak na devatenáct let a když přišla jen na několik stop ke mně, cítil jsem, jak mi srdce buší.

Vytáhla z košíku švestku a podala mi ji. „Nechceš jednu?“

Mám jednoho předka, který si kdysi od nějaké ženské ovoce v sadu vzal, a ocitl se v těžkém maléru, takže jsem řekl. „Ne, děkuji.“

Takže jsme tam stáli, jenom pár stop od sebe, až jsem nakonec

promluvil já. „Ethel mi řekla, že se mnou chceš mluvit.“

„Ano, chtěla jsem tě přivítat doma.“

„Děkuji ti, ale já doma nejsem.“

„Jsi, Johne.“

„Podívej, Susan, jedna z prvních věcí, které jsme se naučili my, kteří jsme se nenarodili na velkém panství, bylo to, že si nemůžeš zákusek schovat a zároveň ho sníst. Za všechno musíš zaplatit nějakou cenu. Ty sama se rozhoduješ, Susan, a musíš také přijmout odpovědnost za své činy.“ „Děkuji za toto kázání pro protestanty ze střední třídy. Máš

pravdu v tom, že jsem byla vychovávána jinak než ty, ale já jsem se

zdejším novým skutečnostem přizpůsobila daleko lépe než ty. Byla

jsem ti dobrou ženou, Johne, a zasloužím si lepší zacházení, než je

tohle.“

„Ano? Znamená to, že popíráš sexuální románek s Bellarosou?“

„Ano, popírám.“

„Dobrá, takže já ti nevěřím.“

Tvář jí zrudla. „A proč se tedy nezeptáš jeho?“

„Nemusím, Susan, protože ty už jsi mu řekla to, co jsem tobě

506

řekl já. To mám jako věřit tobě nebo jemu, když je úplně jasné, že

jste se domluvili? To si snad myslíš, že jsem idiot?“

„Ne, ty jsi bystrý právník. Ale začal jsi být hrozně podezřívavý a cynický.“ Odmlčela se a dodala. „Já ti něco řeknu. Ze mne a Franka se stali celkem dobří přátelé a ano, povídáme si a povídáme si o tobě a o různých věcech, což se domnívám, že je

celkem nevhodné. Omlouvám se za to.“

Zadíval jsem se jí do očí a chtěl jsem jí věřit, ale na druhou stranu jsem měl příliš mnoho nepřímých důkazů. Řekl jsem jí.

„Susan, řekni mi, že s ním máš poměr, a já ti odpustím. Myslím tím bezpodmínečně a už nikdy o tom nebudeme mluvit. Na to ti dávám své slovo. Musíš mi to ale říci teď, v tuto chvíli, a nelhat mi.“ Dodal

jsem. „Tohle už máme za sebou.“

„Řekla jsem ti, jak se naše přátelství vyvinulo,“ odpověděla mi. „Bylo to těsné, ale nebylo to sexuální. Možná, že to bylo až moc těsné, a já se s tím budu muset vyrovnat. Ještě jednou se ti omlouvám za to, že jsem mu uvěřila, a jestli máš kvůli tomu vztek,

tak ti rozumím. Ale jsi jediný muž, kterého chci. Stýskalo se mi,“ dodala.

„A mě se stýskalo po tobě.“ Což byla pravda. Co pravda nebyla, to bylo její přiznání menšího hříchu. Je to starý trik a já jsem viděl, že tohle nikam nepovede. Susan je pěkně tvrdá, a i kdybych byl krutým právníkem a nechal ji na svědecké židli sedět osm perných hodin v kuse, stejně bych z ní nic nedostal. Ona se rozhodla, že bude lhát, nebo abych byl o něco přesnější, Beharosa to rozhodnutí udělal za ni, protože mu to tak vyhovovalo. Cítil jsem, že kdyby šlo o kohokoli jiného, odolala by a řekla by mi pravdu. Ale ten muž měl nad ní takovou moc, že ona se mi klidně mohla podívat do oči a lhát při tom, i když to odporovalo všemu, co se naučila a v co věřila. Cítil jsem se ještě hůř, než kdyby řekla. „Ano, šukám ho už tři měsíce.“ Vlastně jsem o ni měl strach, protože ona se s panem Bellarosou a jeho zkažeností nedokázala vyrovnat tak dobře jako já. Instinktivně jsem věděl, že není vhodná doba k tomu, abych na ni naléhal a pokračoval v konfrontaci. Řekl jsem. „Dobrá, Susan. Rozumím tomu tak, že tě sváděl jinak. A ano, mám zlost a žárlím kvůli tomu, jaké spolu máte vztahy, i když nejsou sexuální. Přál bych si, aby byly jenom fyzické, a ne metafyzické.“ To pravda

samozřejmě nebyla, protože jsem v první řadě muž, ve druhé řadě citlivý, intelektuální a moderní manžel, a teprve až ve třetí, nebo

507

možná až ve čtvrté řadě, milenec. Ale znělo mi to jako celkem

správná odpověď na její zpověď o emoční nevěře.

„Ale tebe on pokoušel a sváděl také, Johne,“ řekla mi.

„Ano, to je pravda.“

„No a mohli bychom být přáteli?“

„Můžeme na tom zapracovat. Ale pořád ještě jsem kvůli hodně

věcem naštvaný. A ty možná taky.“

„Ano, jsem naštvaná kvůli tomu, že mě obviňuješ z nevěry a jsi

celé měsíce emočně nepřítomný.“

„No,“ řekl jsem, „možná bychom měli chvilku žít odděleně.“

Zdálo se, že o tom přemýšlí, a potom odpověděla. „Raději bych

na našich problémech zapracovala, zatímco budeme bydlet spolu. Nemusíme spolu spát, ale ráda bych, abys bydlel doma.“

„Ve tvém domě.“

„Řekla jsem svým právníkům, aby do papírů doplnili obě naše

jména.“

Život je jedno překvapení za druhým, nebo ne? „Řekni jim, ač to

nedělají,“ řekl jsem jí.

„Proč?“

„Protože nechci žádný majetek, dokud mám problémy s daněmi.

A tvůj majetek nechci za žádných okolností. Děkuji ti ale za to

gesto.“

„Dobrá.“ Zeptala se mě. „No a zůstaneš tu?“ „Musím si to promyslet. Teď se chystám několik dní strávit na lodi. Obávám se, že se dnes večer nebudu moci zúčastnit odhalení

tvého obrazu.“

„Jestli chceš, řeknu… Anně, ať to zruší.“ Odpověděla.

„Ne, Annu by to mrzelo. Vyřiď jí, prosím tě, že ji pozdravuji.“

„Vyřídím.“

„Uvidíme se za pár dní.“ Obrátil jsem se, že půjdu.

„Johne?“ „Ano?“

„Zrovna jsem si na to vzpomněla. Onehdy tu byl pan Melzer. Ve čtvrtek nebo v pátek, myslím.“

„Ano?“

„Řekl, že bys měl složit nějakou počáteční splátku svých daní.“ „A řekla jsi mu, že jsme ještě nedostali peníze za prodej domu

508

v East Hamptonu?“

„Ano,“ řekla, „řekl mi, že uvidí, co se dá dělat, ale znělo to, že

z toho má starosti.“

„Spojím se s ním.“ Zaváhal jsem a řekl. „Susan, máme před

sebou dlouhou cestu.“

Přikývla. „Možná bychom spolu mohli někam odjet, až se to tady trochu uklidní. Jenom ty a já, Johne. Můžeme plout do

Karibiku, jestli chceš.“

Ona to zkoušela, ale já jsem to nebral. Bolest byla příliš hluboko a lži by tady nebyly k ničemu dobré. Náhle jsem měl obrovské nucení jí říci, že jsem spal se slavnou televizní reportérkou, a asi bych to i řekl, kdybych si byl jistý, že to k něčemu bude. Ale necítil jsem vůbec žádnou vinu, a Susan nepotřebovala slyšet zpověď, kterou bych jí řekl jen z pomstychtivosti. „Popřemýšlej o tom výletu lodí, Johne.“

„Zkusím to.“

„A, volali Edward a Carolyn. Vzkazují ti, že tě milují. Posílají dopisy, ale to asi ještě chvíli potrvá.“ Usmála se.

„Zavolám jim, až se vrátím. Uvidíme se za pár dní.“

„Dej na sebe pozor, Johne. Vážně bys neměl vyplouvat sám.“

„Zůstanu v Průlivu, nebude to nic nebezpečného. A budu v pořádku.“ Dodal jsem. „Hodně štěstí, dnes večer.“ Obrátil jsem se

a odcházel a slyšel jsem ji, jak za mnou volá. „A nepluj do Karibiku

beze mě.“

Do jachtařského klubu jsem přijel o hodinu později, poté, co jsem se zastavil v jednom lahůdkářství v Bayville, kde jsem nakoupil pivo, boloňské párky a chléb. Tři dny můžete klidně o párcích, chlebu a pivu žít, než na vás zaútočí kurděje a šeroslepost. Basu piva i pytel s potravinami jsem přinesl k lodi najednou a všechno složil na molo. Když jsem chtěl skočit na palubu, všiml jsem si papírového štítku, zataveného v průsvitném laminátu, visícího ze zábradlí na přídi. Sehnul jsem se a přečetl si, co tam stálo.

UPOZORNĚNÍ Zabaveno vládou Spojených států

509

Tento majetek byl zabaven pro neplacení daní Johnem

Sutterem finančnímu úřadu, z moci zajištění pohledávky, potvrzené oblastním ředitelem finančního úřadu.

Osoba, která bude s tímto majetkem jakkoli nakládat, se

vystavuje různým postihům podle zákona.

Chvíli jsem si ten štítek prohlížel a pokoušel se odhadnout, jak

asi se ta věc na mou loď dostala. Asi po minutě jsem vstal a naložil

zásoby na palubu.

Když jsem loď odvazoval, všiml jsem si, jak se na mě dívají lidé na okolních lodích. Jestli jsem k tomu všemu ještě potřeboval finální pokoření, tak to bylo ono. Ale hele, mohlo být i hůř. Nezapomeňme na to, že právě tady, na Long Islandu, byli v koloniálních dobách lidé zavíráni do dřevěných klecí a máčeni v rybnících, byli natíráni dehtem a vyváleni v peří, zamykáni na pranýři nebo veřejně bičováni. Takže jedna malá papírová kartička není zas nic tak hrozného. Alespoň jsem ji nemusel nosit na krku.

Nastartoval jsem motor a vyvedl jsem Paumanok do zátoky.

Všiml jsem si i toho, že na dveřích, vedoucích do podpalubí, visela táž kartička, jaká byla na zábradlí. A ještě jednu jsem viděl přivázanou k hlavnímu stěžni. Aha, takže teď jsem nemohl nikomu tvrdit, že jsem to neviděl, že? Vypnul jsem motor a nechal loď unášet větrem a proudy. Bylo pozdní odpoledne, krásná srpnová neděle, sice bylo trochu chladněji než obvykle, ale příjemně. Tohle mi na Manhattanu opravdu chybělo: vůně moře, horizonty, izolace a klid. Otevřel jsem si plechovku piva, sedl si na palubu a napil se. Udělal jsem si párkový sendvič a snědl jej, potom jsem si dal ještě jedno pivo. Po pěti dnech vybraných jídel, pokojové služby a restaurací to bylo velice příjemné, jíst sendviče s párky a zapíjet je pivem z plechovky.

Zatímco jsem proplouval zátokou, vypil jsem asi půl basy a zamýšlel jsem se nad smyslem života a konkrétně nad tím, jestli jsem v souvislosti se Susan řekl a udělal ty správné věci. Myslel jsem si, že ano, a ospravedlnil si i to, proč jsem jí neřekl, že nevěřím té její historce, a připomněl si, že ona i za nejlepších okolností byla napůl cvok. Nechtěl jsem v žádném případě zničit ji ani naše 510

manželství. Opravdu jsem chtěl, aby se to všechno zlepšilo. Víte, já jsem ji sice ještě pořád miloval, ale není nic trapnějšího, než když spolu žijí dva manželé, z nichž jeden měl poměr a ten druhý o tom ví. (To, co jsem provedl já, tomu se říká šuk, ale ona měla poměr. Bellarosa mi to vysvětlil tehdy, když jsme všichni večeřeli U Potoka, jasné?) Takže, lidé spolu samozřejmě nespí, ale není ani nutné žít odděleně a zažádat o rozvod. Zejména, pokud jsou oba ještě pořád emočně zainteresováni. Existují i méně civilizovaná řešení, jak se s takovou věcí vypořádat, jako například udělat velkou scénu, nebo ještě lepší bývá, když se jeden z manželů úplně zblázní a začne být agresivní. Ale v tomto případě se celá ta věc vyvíjela tak nějak bizarně, že jsem cítil, že jsem za to zodpovědný také. Susan vlastně nijak slovně nepotvrdila, že měla poměr s naším sousedem odvedle, což situaci tak nějak komplikovalo. Kdybyste k tomu potřebovali právní analogii, tak to bylo podobně, jako bych já vznesl obvinění, ale nikdy jsem nepředložil žádné důkazy, a obviněná využila svého práva zachovat mlčení, zůstat rozmrzelá a uzavřená. A po pravdě, i když Bellarosa aférku mlčky přiznal, měl jsem jen nepřímé důkazy o tom, jak do toho byla namočená Susan. Takže si myslím, že nám oběma došlo, že když se prostě budeme vyhýbat spornému tématu i jeden druhému, možná nakonec oba

uvěříme tomu, že se vlastně nic nestalo. Svým způsobem to měl být zpětný chod našich sexuálních fantazií, myslím si, jako bychom chtěli využít naší silné a dobře vytrénované představivosti k tomu, abychom předstírali, že to, co se stalo, bylo prostě jen další sexuální

melodrama, tentokrát nazvané. „John podezírá Susan z cizoložství.“

Po vypití desátého nebo jedenáctého piva jsem si uvědomil, že je to vlastně Frank Bellarosa, který stojí v cestě opravdovému trvalému smíření. Obloha začala získávat nachovou barvu, racci se střemhlav snášeli dolů a byl čas se vrátit. Nejistě jsem vstal, došel jsem do podpalubí a vzal jsem si požární sekeru, která byla připevněna k jedné přepážce. Došel jsem na příď a švihl jsem sekerou, čímž jsem v laminátovém trupu lodi prosekl pětipalcovou díru pod čarou ponoru. Vytáhl jsem sekeru z otvoru a sledoval, jak otvorem mezi

umyvadlem a sprchou proudí dovnitř mořská voda. Ještě několikrát jsem sekerou švihl, až jsem v trupu prosekal docela velkou díru. Moře se teď dovnitř valilo, zaplavovalo podlahu a teklo

511

i do přední ložnice. Vyšel jsem nahoru, otevřel vlajkovou skříňku a vytáhl devět praporků, které jsem připevnil k lanku. Potom jsem praporky vztyčil na hlavním stěžni. Byl jsem pyšný na svou idiocii a zatímco se Paumanok nakláněl

na pravobok a já na levobok, odešel jsem na zadní palubu a zpod

jednoho sedadla v kabině jsem vytáhl malý nafukovací záchranný člun. Na palubu člunu jsem uložil zbytek piva a dvě malá vesla a do člunu jsem si sedl. Otevřel jsem pivo a popíjel jsem, zatímco se má loď potápěla stále hlouběji do okolních vod. Moře se napřed dostalo k pravoboku, převalilo se přes nakloněnou palubu a o několik palců nadzdvihlo můj záchranný člun.

Trvalo to dlouho, než se Paumanok rozhodl potopit, ale

nakonec se do vody ponořila i záď, a člun volně odplul pryč. Sledoval jsem svou loď, pomalu se spouštějící do moře, asi v pětačtyřicetistupňovém úhlu nakloněnou na pravobok, s přídí vystrčenou a se stožárem, na němž vlaje mé devítipraporkové poselství světu, Seru na vás. Teď už byla skoro tma, a protože mě unášel proud, bylo už hodně obtížné zahlédnout loď, ale stožár s praporky jsem pořád rozeznával, protože teď trčely skoro kolmo z vody. Vypadalo to, že se kýl dotkl mořského dna a že loď už byla tak hluboko, jak to šlo.

Ještě chvíli jsem plul v proudu, pil další pivo a přemýšlel o tom i onom. To, co jsem udělal, byla hodně zlomyslná věc, ani nemluvě

o prvotřídním trestném činu. A co jako? Víte co, někdo se choval velice zlomyslně vůči mně. Nebo ne? V tomhle jsem cítil prsty

Alphonse Feiragama i prsty pana Novaka. A možná i prsty pana

Mancusa a přímluvu pana Melzera. Nic dobrého nevzejde z toho, když na sebe sešlete síly, mnohem mocnější, než jste vy. To byla pravda, ale mně se ten boj líbil.

Co se mi ale nelíbilo, byla ztráta mé lodi, která se za ty roky tak

nějak stala součástí mě samotného. Paumanok vždycky byl mým

esem v rukávu, mou kosmickou lodí do jiných galaxií, mým strojem

času. No, jak říkaly ty praporky. Seru na vás. Ale samozřejmě, pokud by se to nestalo tak impulzivně a zlomyslně, bych tu loď zase dostal zpět poté, co bych zaplatil

512

dlužné daně, ale o to tu nešlo. Šlo o to, aby Paumanok nemohl být využit jako zástava nebo nůž mezi mými žebry. Byla to dobrá loď a nezasloužila si mít na sobě tu potupnou cedulku o zabavení kvůli nezaplaceným daním. Takže jsem jí připil pivem, lehl si v záchranném člunu a nechal se unášet kolem zátoky. Kolem půlnoci, poté, co jsem napočítal milion hvězd a přál si tucet přání s létavicemi, jsem se zavrtěl a posadil se. Dopil jsem poslední půl plechovky piva, zorientoval jsem se a začal veslovat ke břehu. Zatímco jsem se opíral do vesel, v duchu jsem se ptal. „Co ještě může být horšího?“ Ale tuto otázku bychom nikdy neměli vyslovovat nahlas.

513 Díl šestý

Asi ve dvě hodiny po půlnoci se před námi, ve vzdálenosti asi šesti mil, objevila země.

KRYŠTOF KOLUMBUS,

Deník první plavby, 12. října 1492

514

Kapitola 34

„Musíte vyzkoušet ty sfogliatelli,“ řekl Frank Bellarosa. Susan si zákusek vzala a odložila jej na talíř, hned vedla dalších dvou „musíš zkusit“ zákusků. Divné bylo, že tahle žena, která vypadala jako holka z plakátu, spořádala všechno „musíš zkusit“ jídlo bez toho, že

by snad i jen zezelenala.

Anna Bellarosová si hlídala váhu, jak nám asi šestkrát

zdůraznila, takže si „jenom zobala“. Ovšem prozobala se dostatečným množstvím jídla, které by slumy v Kalkatě nasytilo na týden. Zobla také dva zákusky a potom si do kávy dala umělé

sladidlo.

Odehrávalo se to u Giulia a byla polovina září. Vlastně to byl pátek, sedmnáctého září, a vy se už brzy dozvíte, proč si ten den pamatuji tak přesně. Co se týče toho velkolepého odhalení, vyrozuměl jsem, že se obraz všem moc líbil a že se v tu noc všichni dobře bavili. Po mně kdyby chtěli nějakou omluvu, proč jsem se uměleckého zážitku nezúčastnil, tak jsem jednu velice dobrou omluvu měl. „Omlouvám se, ale měl jsem moc práce s potápěním své lodi, abych nasral federály.“ Co se tohoto týče, tak jsem o finančáku zatím ještě neslyšel, a pochybuji, že by tam vůbec věděli o tom, že Paumanak už není. Pro ně to stejně neznamenalo tolik jako pro mě. Možná to nakonec bylo bezvýznamné gesto, ale mně nebylo líto, že jsem to udělal. A kdyby se mě na to zeptali, řekl bych. „Ano, potopil jsem ji, stejně jako mí předkové naházeli čaj do bostonského přístavu.

Dejte mi svobodu nebo smrt.“ A asi bych dostal rok natvrdo a šesticifernou pokutu.

Ale už jsme měli stanoveno datum převodu easthamptonského domu a během několik týdnů už budu schopen svůj daňový delikt napravit. Potom bych mohl vytáhnout svou potápěčskou výstroj a sundat z lodi ty jejich kartičky. Co se týče stavu mého manželství, přijal jsem Susanin návrh zůstat v jejím domě. Ale stejně jsme už byli manželé jen jménem,

515

jak je zvykem popisovat manželský pár, bydlící v jednom domě a navštěvující společenská a rodinná setkání společně, ale již

neprovozující manželský sex. Tohle možná mohlo vyhovovat našim

předkům, ale pro moderní páry je to to nejhorší z obou světů. Teď ale zpět do Giulio’s, kde tlustá dáma pořád ještě zpívala, chrlila na nás italskou směsici sladce melodických písní a smutných songů, které některé ze starých pardálů donutily k pláči. Přidala i několik písní, které musely být pěkně sprosté, soudě podle toho, jak je zpívala a jak na ně reagovalo publikum. Publikum, mimochodem, bylo poněkud odlišné od těch, s nimiž jsme tu obědvali. Bylo tam sice několik potenciálních mafiánů, ale zase dost lidí z horního Manhattanu, což byli lidé, kteří celý svůj předměstský život tráví tím, že objevují nové restaurace, které zatím neznal vůbec nikdo, až snad na ty dvě stovky přítomných.

No, tihle lidé určitě budou mít po dnešní večeři o čem vyprávět. Mimo jiné tam sedělo i několik mladých, napomádovaných Italů se svými přítelkyněmi, které vypadaly jako mladé a štíhlé Anny,

umírající touhou se vdát a nafouknout se jako nadívané cannelloni.

A byl tu i ten starý paprika se čtyřdenním vousem, hrající na jakže se tomu říká – tahací harmoniku – zatímco tlustá dáma zpívala. Frank tomu starochovi dal dvacet dolarů, aby zahrál „Santa Lucia“, a asi to bylo něco z jejich hitparády, protože se ke zpěvu připojili všichni včetně Susan, která jaksi znala celý text v italštině. Vlastně to je docela hezká písnička a sám jsem se přistihl, jak si ji pobrukuji. V hospodě bylo narváno a smrdělo to tam česnekem a voňavkami a všichni byli v rozverné náladě.

Vypadalo to, že Susan je interiérem Giulio’s i jeho osazenstvem

opravdu fascinována. Při svých nepříliš častých návštěvách

Manhattanu se omezila jen na Midtown, Broadway a East Side,

a tady v těch etnických čtvrtích asi nebyla od té doby, co má firma před pěti lety pořádala večírek v Čínské čtvrti. Ale kdybych věděl, že se jí něco jako tohle bude líbit, raději bych ji brával do Malé Itálie, Čínské čtvrti, španělského Harlemu nebo kamkoli, jenom ne do klubu U Potoka. Ale když já jsem to nevěděl, a znovu opakuji, že

ona také ne.

No, od té doby, co jsem potopil Paumanok, se událo několik důležitých událostí, o kterých bych se měl ještě zmínit. Z jižních krajů se nám vrátili Edward a Carolyn, Edward byl hodně opálený a Carolyn si přivezla hlubší porozumění pro kubánský lid, ale

516

i krabičku doutníků Monte Christo číslo čtyři. Takže Sutteruv klan byl asi týden před Svátkem práce znovu v plné síle a užili jsme si celkem dobré zábavy až na to, že Paumanok byl na dně zátoky a easthamptonský dům byl prodaný. Shodou okolností jsem Susan neřekl o tom, že jsem Paumanok potopil, ale když se Edward s Carolyn vrátili, chtěli si zaplachtit. Takže jsem je všechny usadil ke stolu a řekl. „Vláda mi na loď navěšela kartičky, že mi ji zabavují kvůli daním, a vypadalo to hrozně neslušně, takže jsem ji vzal doprostřed zátoky a potopil ji.“ Dodal jsem. „Myslím, že její stěžeň ještě pořád trčí z vody, a jestli ano, mohli byste na něm vidět devět signálních vlajek, tvořících nápis ‚Seru na vás.‘ Doufám že není nebezpečná pro plavbu jiných lodí, ale jestli ano, pobřežní stráž se o ni postará.“

Nastala minuta ohlušujícího ticha, po níž Edward řekl. „Tos udělal dobře.“ Carolyn to potvrdila, ale Susan neřekla nic. Ale i tak jsme si udělali několik jednodenních výletů, šli jsme například na nějaké divadelní představení na Manhattanu, plavali

jsme ve Fox Pointu a jeden den jsme dokonce i hráli golf v klubu

U Potoka, i když jsem měl jakési tušení, že tam některým lidem nevoníme. Druhého dne jsem na své členství v klubu rezignoval – ne proto, že, jak řekl Groucho Marx, bývalý obyvatel Zlatého pobřeží. „Nikdy bych nechtěl patřit do žádného klubu, jehož jsem členem já sám,“ – ale proto, že kdybych tam patřil, tak bych tam patřil. A já jsem tam nepatřil, takže jsem tam nepatřil. Capisce?

Den po Svátku práce se Susan rozhodla navštívit svou

rodičovskou jednotku v Hilton Head a nechala Carolyn, Edwarda a mě, abychom poslední dny školních prázdnin strávili spolu. Bylo to pěkných pár dní, které jsme strávili většinou ve Stanhope Hallu, kde jsme se procházeli a projížděli na koních po pozemcích. Carolyn napadlo, že by o nemovitosti udělala fotografickou esej, což mi zabralo dva dny vyprávěním historie a dodáváním popisků k fotografiím, což jsem dělal podle svého nejlepšího svědomí. Carolyn nepatří mezi ty sentimentální typy, ale spíš jí asi došlo, že by tohle mohla být jedna z posledních příležitostí, kdy může něco takového udělat. Jednou v noci jsme všichni tři nocovali ve spacích pytlích v hlavní budově a na mramorové podlaze v jídelně jsme si udělali piknik za svitu svíček. Seděli jsme při svíčkách a skoro vypité lahvi vína a Carolyn mi řekla. „Změnil jsi se, tati.“

517 „Ano? A jak?“

Chvíli přemýšlela, a potom odpověděla. „Jsi tak nějak víc…

dospělý.“ Usmála se.

Na oplátku jsem se usmál také. „A změnil se mi hlas.“

Samozřejmě jsem věděl, co tím myslela. Posledních několik měsíců

bylo dobou problémů i změn, což si myslím, že bylo dobré pro můj

charakter. Mnozí američtí muži z vyšší střední třídy nevyrostou

nikdy, leda že by měli tolik štěstí, že by šli do války nebo by zažili

bankrot, rozvod nebo nějaké podobné významné protivenství.

Takže tohle léto mi podle Carolyn narostly chlupy v ohanbí a já

jsem se současně cítil dobře i špatně. Zeptal jsem se Edwarda.

„Myslíš si, že se tvůj taťka změnil?“

Edward, který není vždy naladěn na jemné lidské způsoby,

odpověděl. „Myslím, že jo.“ A dodal. „Můžeš se změnit zase

zpátky?“

„Ne. Zpátky už to nikdy nepůjde.“

Pár dní poté jsem najal dodávku a odvezl děti do školy. Napřed

jsme jeli na univerzitu Sarah Lawrenceové a Edward byl nervózní z toho, že bude na vysoké, ale já jsem ho ujistil, že studium

svobodných umění, které si on vybral, bude hodně podobné tomu, jak jsem to zažil já na Yale, a že jsem tam spal čtyři roky. Takto ujištěn s důvěrou vstoupil do školy, která bývávala jen pro dívky, s vlasy učesanými poprvé od svého křtu, a páchnoucí nějakou odpornou vodičkou.

Na Yale jsme s Carolyn jeli už sami a já se na svou starou alma mater vracím vždycky rád, protože mé vzpomínky na vysokou školu

jsou dobré, i navzdory těm zmatkům v polovině šedesátých let. Carolyn mi po cestě do New Havenu řekla. „Jste právně

rozvedení?“

„Ne. Tvá matka jen jela na návštěvu k rodičům.“ „Není to něco jako rozvod na zkoušku?“

„Ne.“

„A proč teda spíte v různých místnostech?“

„Protože nechceme spávat v různých městech. Konec

rozhovoru.“

A tak jsem ji odvezl na Yale. Protože už byla letos druhačka, nastoupila Carolyn na to, čemu my říkáme kolej, ale co je spíše

518

vlastně jen ubytovna, na níž stráví tři příští roky. Vlastně bydlí na mé staré koleji Jonathana Edwardse. JE, jak jsme jí říkali my, je překrásná, starogotická budova s oblouky, popínavým břečťanem a věžičkami kolem velkého čtyřúhelníku. Je to opravdu nejlepší místo na zemi a já jsem tam měl zůstat a nikam neodcházet. Pomohl jsem své dceři vyložit půl dodávky šatů a elektroniky, což se jí skoro ani nevešlo do pokoje. Byl to hezký pokoj, podobný

tomu mému starému dole v přízemí, vykládaný dubovým dřevem

a s krbem v obývacím pokoji. Seznámil jsem se s její spolubydlící, mladou a vysokou blondýnkou z Texasu jménem Halsey,

a zapřemýšlel o tom, jestli bych se neměl zase na JE vrátit na nějaké postgraduální studium. Na učení není člověk starý nikdy. To jsem ale odbočil. S Carolyn jsme si zašli do Liggettova drugstoru, což je taková tradice, a s několika stovkami ostatních studentů a jejich rodičů jsme nakupovali nezbytnosti i zbytečnosti. Tašky od Liggetta jsme uložili do auta a pěšky se prošli několik bloků po York Street, ‚ke stolům u Moryho, na to místo, kde Louie přebývá‘. Neptejte se mě na to, co to znamená. Mory’s je soukromý klub, a i když sem málokdy zajdu častěji než jednou ročně, stejně si zde poslední čtvrt století členství udržuji. Ale i když jsem rezignoval na své členství U Potoka, a možná nakonec rezignuji i na svou práci, manželství a na život všeobecně, na členství v Mory’s nerezignuji nikdy, protože tím bych přerušil pouta sám se sebou, s tím Johnem Sutterem, kterého jsem znával

a míval ho rád. Možná jsem opravdu byl tím malým jehňátkem, které zbloudilo, ale toho večera jsem byl zase doma. Takže jsme s Carolyn povečeřeli ještě se stovkou jiných rodin, u nichž jsem si všiml, že většině chybí jeden z rodičů. Carolyn členem Mory’s není a dost možná nikdy nebude, protože ona

soukromé kluby diskriminuje. Ale i tak jsem ji naládoval

historkami od Moryho a ona tam seděla a smála se na mě, někdy pobaveně, někdy unuděně, a jednou nebo dvakrát nesouhlasně. Naše‘ bývalé vysokoškolské pijatiky jsou asi v dnešní době něčím úplně normálním, ale možná je tomu i naopak. Byla to ale hezká večeře, několik nádherných hodin otce a dcery. Dubové desky stolů u Moryho byly zjizvené tisíci vyrytými jmény a monogramy, a přestože bychom mé jméno nenašli bez toho, že bychom ze stolu shodili něčí večeři, půjčil jsem Carolyn ostrý kapesní nožík, aby si vyřezala monogram, zatímco jsem se 519

procházel po jídelně a zdravil se s několika bývalými spolužáky.

Potom jsem s Carolyn odešel zpátky ke koleji Jonathana Edwardse, políbili jsme se a já jsem nasedl do dodávky, protože

jsem se rozhodl pro dvouhodinovou cestu zpět na Long Island, než

abych ten nostalgický výlet prodlužoval, protože by se z mé dobré nálady také brzy mohla stát kocovina.

A co se týče mé právnické kariéry, tak mé spojení s firmou Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds bylo tak nějak vágní, ne-li jen zkušební. Sám jsem si stanovil poloviční plat, což je podle mě fér, protože polovinu týdne jsem stejně strávil ve své kanceláři v Locust Valley, i když to bylo za zavřenými dveřmi a s vypnutými telefony. Cítil jsem ale jakousi odpovědnost ke svým starým klientům, takže jsem se snažil dát jejich případy dohromady a předat je jiným právníkům ve firmě. A co se týče mého působení na Wall Streetu, tak to je něco jiného. Mí klienti z Wall Streetu by vyhodili právníka, který se jim neozve už po druhém zmeškaném telefonu, takže můj smysl pro loajalitu a odpovědnost vůči těm klukům se žlutými vázankami není nijak hluboký ani reciproční. Musím ale vyřídit tu záležitost se svým postavením u firmy, a tak si myslím, že jestli se

ještě někdy v kanceláři na Wall Streetu ukáži, mohl bych to

prodiskutovat se staršími partnery.

Co se týče vývoje případu Spojené státy vs. Frank Bellarosa, tak

to vypadalo, že se to protáhne mnohem déle, než jak pan

Ferragamo slíbil. Nejen, že ještě nebylo stanoveno datum procesu, ale já jsem ještě ani neměl možnost vyslechnout nikoho z těch pěti lidí, kteří měli svědčit proti mému klientovi. Jednoho dne mne

Alphonse telefonicky informoval. „Všechny je ukrýváme v rámci

programu na ochranu svědků. Mají velký strach z toho, že budou svědčit při veřejném soudním procesu proti šéfovi mafie.“

„Žádná mafie neexistuje.“

Ha ha, řekl Alphonse a dodal. „Velká porota jim nevadila, ale teď mají, zdá se, nahnáno.“ „Čtyři kolumbijští drogoví ranaři a jedna pistolnická děvka že

mají nahnáno?“

„No a proč ne? A právě z tohoto důvodu jsem, pane Suttere,

požádal o odklad data procesu. Budu vás informovat.“ A potom

dodal. „Kam ten spěch? Měl byste být rád. Možná, že svědkové

odmítnou vypovídat.“ 520

„Možná, že lhali už od začátku,“ zdůraznil jsem.

„A proč by to měli dělat?“

Oba jsme dobře věděli proč, ale já jsem ho nesměl naštvat.

„Možná,“ řekl jsem, „to byl případ takové té záměny identity.

Všichni Italové přeci vypadají stejně, nebo ne?“

„To opravdu ne, pane Suttere. Já například vůbec nevypadám

jako Frank Bellarosa. Mimochodem, co se týče té záměny identity,

zjistil jsem, že jste byl čtrnáctého ledna kolem jedné odpoledne ve

svém klubu, kde jste se svou ženou obědvali.“

„A co? Řekl jsem, že jsem Bellarosu viděl kolem deváté

dopoledne, a potom znovu kolem poledne.“

„A to jste jel domů, postaral jste se o svého koně, asi jste se i osprchoval, převlékl se a v jednu už jste byli v klubu.“ „No, neříkají mi superman pro nic za nic.“ „Hmmm,“ řekl Alphonse. Ten chlap si asi myslel, že je inspektor Porifej Petrovič, nutící ubohého Raskolnikova, aby se přiznal, ale když já se u toho nudil. Ale teď jsem byl ještě více než dříve přesvědčený o tom, že Alphonse se zastavil a že zůstane stát až do té doby, než jeho problém vyřeší někdo na ulici. A nemusel čekat dlouho.

Co se týká mých vztahů s přáteli a příbuznými, tak na to si také musíme počkat. Jedním z důvodů bylo to, že jsem se snažil s nikým nesetkávat, což v dnešní době není nic jednoduchého. Zkuste si to. Ale odpojil jsem domácí fax, změnil si telefonní číslo na riové, které

není v seznamu, a veškerou poštu jsem si nechal posílat na P. O.

Box na poště v Locust Valley, kam jsem nikdy nešel. Také Ethel se jako vrátná ukázala daleko protivnější, než kdy byl George, a dokud ona byla v domku, nikdo se přes bránu nedostal. A když nebyla přítomna, brána byla zamčena. Jenny Alvarezová. No, i tento vztah je na čekačce, což je asi nejlepší pro všechny zainteresované, jak si muži a ženy říkávají, když se jim do života vloudí ta nervozita, panika, útěky, telefonáty, útěky a tak dál. Ale opravdu by nemělo smysl situaci komplikovat ještě více, než už byla. Já jsem vlastně ani nevěděl, jestli na tom Jenny Alvarezové ještě záleží, a ulevilo by se mi, kdybych se dozvěděl, že už ne, i když by mi to i pěkně ublížilo a naštvalo.

Sledoval jsem ji ale skoro každou noc ve zprávách v jedenáct, až se

mě Susan jednou zeptala, jestli jsem se nestal závislým na

521

televizním zpravodajství. Manželé, kteří mají starosti, se často vyznačují změnami chování, ale sledování televizních novin asi nic

neznamená. Ale stává se to.

Ale dívat jsem se díval a doufal jsem v to, že Jenny Alvarezová

jednou v přímém přenosu vykřikne „Johne! Johne! Chybíš mi!“ nebo alespoň, že až bude zase někde v terénu a bude vracet slovo do studia, tomu hlasateli Jeffovi jak-se-jmenuje, tak že řekne. „Zpátky k tobě, Johne.“ To se ale nikdy nestalo, alespoň tedy nikdy, když

jsem se díval já.

Ještě jsem se přestěhoval do jednoho z hostinských pokojů, do toho nejmenšího, špatně a chatrně vybaveného, původně určeného pro lidi, které jsme tu nechtěli mít déle než čtyřiadvacet hodin. Susan mi řekla. „Já samozřejmě chápu tvé důvody, proč nemůžeme spát ve stejné posteli. Jsem ale ráda, že jsi se rozhodl neodstěhovat se. Hrozně moc chci, abys zůstal.“ „No tak to zůstanu. Kolik stojí jedna noc?“ „Za tu místnost bude dvacet dolarů akorát, ale můžu ti dát i lepší, jenom o pět dolaru dražší.“ „Zůstanu v té menší.“ Takže jsme ještě nezapomněli žertovat, což byl celkem nadějný signál, že? Protože když to začne být opravdu zlé, je to nesnesitelné. Čili jsme žili v takovém tom chladném vztahu, který vymysleli a zdokonalili manželé a manželky právě pro tyto účely, kdy spolu musejí koexistovat do té doby, než si jeden z nich přistaví stěhovák, anebo než si konečně padnou do náručí a odpřísáhnou si věčnou lásku, což přeloženo z manželského jazyka do hovorové češtiny, znamená asi třicet dní. Popravdě řečeno, každé ráno jsem byl naštvaný, ublíženecký a pomstychtivý, ale kolem poledne už jsem byl filozofem, smířeným se světem i s tím, že si s ním osud naloží podle svého. Později odpoledne jsem byl ale zase osamělý a připravený bezpodmínečně odpustit a zapomenout. Ale druhý den ráno začal celý cyklus znovu. Naneštěstí mi Susan z Hilton Head zavolala jednoho dne kolem osmé ráno, kdy jsem byl ve stadiu jedna, a já jsem jí řekl pár věcí, kterých jsem potom večer litoval. Bylo to něco jako. „Jakpak se má William Kokotí Hlava?“

„No tak, uklidni se, Johne.“

Nebo. „Nechceš mluvit se Zanzibarem?“

522

„Běž si dát kávu a zavolej mi zpátky.“

Ten večer jsem měl sex, ale ona u toho nebyla. Ale jinak jsem se

za ten týden nebo kolik dní, než přijela, docela zcivilizoval.

No, takže jsme seděli v Giulio’s a večeřeli jsme, což bylo vhledem k okolnostem poněkud bizarní. Ale můj klient na téhle minislezině opravdu trval, i když mi nebylo jasné proč, leda že by se snad strašně rád ukazoval v Malé Itálii, kde všichni věděli, kdo je. Taková věc má samozřejmě i svou negativní stránku, zejména pokud jste ocejchovaný. Chci říci, že jestli opravdu existovala odměna, vypsaná na hlavu tohoto muže, kterýkoli z jeho kumpánů v restauraci se mohl kdykoli zvednout a zatelefonovat nějakým jiným kumpánům, až by se zpráva nakonec dostala k těm špatným kumpánům, a místo pobytu Franka Bellarosy by bylo zjištěno, za cenu pětadvaceti centů za hovor. Nemyslím si ale, že toto se tam, toho večera stalo, v ten pátek sedmnáctého září. Jsem si skoro jistý, že to byl Lenny, kdo svého šéfa práskl, jak se říká. Já jsem s touto večeří nakonec souhlasil, protože, řečeno bez obalu, by odmítnutí nebylo příliš machiavelistické. Tím pádem je jasné, že jsem byl na Franka a paní Sutterovou ještě pořád královsky nasraný, i když jsem se to snažil skrývat, protože kdybych

to dal najevo, okamžitě by zpozorněli. Cože? Pomsta? Vendeta? Že

jsem lhal Frankovi i sám sobě? A že jsem pořád čekal na

příležitost? No to se vsaďte. I když jsem neměl žádný nápad, co,

pokud vůbec něco, bych s těmi dvěma dělal, chtěl jsem, aby jejich

pozornost polevila a já měl více možností.

Srkali jsme tedy kávu a pojídali zákusky. Běžnou ostrahu

prováděli Lenny a Vinnie u svého oblíbeného stolu u dveří, zatímco

my jsme seděli u našeho oblíbeného stolu v zadním koutě. Frank

seděl ve své nejoblíbenější židli, čelem do místnosti a zády ke zdi.

Susan v jednu chvíli Frankovi řekla. „Je to od tebe velice hezké,

že jsi koupil svým zaměstnancům večeři. Většina lidí by je prostě

poslala do auta, aby tam čekali, než bude čas odejít.“

Buďto to bylo nejlegračnější nebo nejnaivnější sdělení, které

jsem za poslední rok slyšel, ale dodnes si nejsem jistý, kam to tedy

patří. Jak už jsem řekl, Susan si někdy hraje na naivku, ale tohle by bylo opravdu moc průhledné.

Chvíli jsem si prohlížel Annu Bellarosovou. Nemluvili jsme 523

spolu od toho rána, kdy mě v Alhambře muchlovala. Jistě mi byla vděčná za to, že jsem jejího muže dostal z basy, ale byl jsem si skoro jistý, že tradiční italská žena netelefonuje, nepíše ani nenavštěvuje

žádné muže, pokud to není její otec nebo bratr. Jak ubohé ženy to

jsou, pomyslel jsem si, ve všem závislé na svých manželích včetně svých názorů a dost možná i pocitů. Tahle žena například ani neměla řidičák. Zapřemýšlel jsem, jestli by Anna neměla ještě nějakou neprovdanou sestru, pro mě. Nebo možná požádám dona

o ruku Filomeny.

No ale i když jsme vypadali, že se při večeři dobře bavíme, nebyla to pravda. Už proto, že se Frank bůhvíproč rozhodl, že bude vůči Susan chladný, a mě že zase bude velebit jako nejlepšího právníka v New Yorku. Evidentně tím chtěl demonstrovat, že se mezi ním a mou ženou vůbec nic nestalo, a současně se pokoušel nás oba dát dohromady. Bellarosa byl v mnoha případech velice chytrý chlap, ale tohle jeden z nich určitě nebyl. I Susan vypadala, že je jí Bellarosovo špatné hraní nepříjemné. Jak byste také mohli očekávat, byla nervózní všeobecně. V některých okamžicích byla konverzace i velmi napjatá, a když si Frank uvědomil, že se večer nevyvíjí tak, jak ho naplánoval, už tak moc vtipem nesršel. Myslím si, že si toho všimla i Anna, ale divil bych se, kdyby byly natolik chytrá, aby si mohla domyslet

proč. V jednu chvíli jsem jí málem řekl. „Tvůj muž píchá moji ženu,“ ale jestliže mi nevěřila, že její mužíček je šéfem mafie, proč by měla věřit tomu, že je cizoložník? A i kdyby tomu uvěřila, co by s tím asi dělala? Nakonec Frank zaplatil účet v hotovosti a Lenny a Vinnie vyšli ven ze dveří. Frank řekl. „Zůstaňte všichni tady a dopijte si kávu. Já

se jdu podívat na auto.“

Anna se podívala dolů, na stůl, a přikývla. Uměla poslouchat. Susan vypadala, že se nemůže dočkat odchodu, ale stejně jako Anna poslechla Velikého Franka. Ale mně zase připadlo stupidní, abych tady seděl se ženskýma, zatímco pan Macho bude venku zajišťovat předmostí. Takže hloupý Honza vstal a řekl. „Já jdu s tebou.“ A šel jsem. Vyšli jsme s Bellarosou ze dveří, odkud jsem viděl Vinnieho, stojícího na chodníku a zkoumajícího okolí. Přijíždělo naše auto, černý prodloužený cadillac, který Frank pro tuto příležitost objednal u společnosti, pronajímající limuzíny. Za volantem seděl Lenny. Vinnie nám dal signál a my jsme prošli 524

dveřmi na chodník. Byl to velice příjemný večer a ve vzduchu se už vznášel náznak

podzimu. Po ulicích se procházeli lidé, tak jako vždycky v Malé

Itálii, ale nikdo z nich nevypadal podezřele. A jako vždycky, nikdo také nevěděl, kde Frank Bellarosa dnes večer bude, kromě něj samotného a jeho ženy. Dokonce ani já se Susan jsme to nevěděli,

i když já jsem si to tak trochu myslel, že jedeme ke Giuliovi. Vinnie

a Lenny si to mohli domyslet také, ale ve skutečnosti jsme mohli jít na večeři do kterékoli ze třech tisícovek restaurací v New Yorku,

New Jersey, Connecticutu nebo na Long Islandu. Teprve až když

jsme se usadili v Giulio’s, věděli to i Vinnie a Lenny jistě, ale Vinnie

se od nás celou dobu nevzdálil. Z dohledu jsme ztratili jenom

Lennyho, protože parkoval auto v garáži v ulici. Jak už jsem řekl, kdokoli z návštěvníků restaurace mohl zvednou telefon a zavolat si, ale já jsem si jistý, že to udělal Lenny Kretén. Byli dva, oba měli na sobě černé trenčkoty a rukavice. Nejsem si jistý, odkud přesně přišli, ale stáli na druhé straně limuzíny, a mě napadlo, že byli skrčení na straně u řidiče a vstali, když Vinnie hmátl po klice od zadních dveří, což způsobilo, že se rozsvítilo vnitřní světlo v autě. Možná to byl signál, který Vinnie bezděčně poskytl těm dvěma, protože mám pocit, že si vzpomínám, že oni vstali hned potom. Vinnie pořád ještě tahal za kličku u dveří a druhou rukou bouchal do okénka. „Hej, Lenny! Odemkni ty

zatracený dveře. Si blbý nebo co?“ V tom okamžiku Vinnie vzhlédl a přes střechu uviděl ty dva muže na druhé straně auta a slyšel jsem ho říkat. „Ach matko Boží…“ Měl bych ještě podotknout, že v jednu chvíli, když si obě dámy odešly přepudrovat nosy (takhle Anna říká močení), řekl jsem Bellarosovi. „Franku, tohle není nejlepší místo, kde bychom měli

být v noci.“

„Nelibí se ti snad hudba?“

„Ale di do prdele. Víš o čem mluvím.“ Na to mi odpověděl. „Ser na to.“

No, zkusil jsem to. Opravdu jsem to zkusil, protože bych tam

nedokázal zůstat a nic neříct. Bellarosovo ego mu ale neumožnilo

provádět nějaké změny v životním stylu, a také tu byla ta věc s tím,

jak pan Páv chtěl ohulit paní Sutterovou. Chápete, ne?

Takže teď se vraťme k té opravdu špatné záležitosti. Hleděl jsem

525

na ty dva chlapy a zjistil, že vlastně vidím dvě dvouhlavňové brokovnice, vzdálené ani ne deset stop od mého obličeje. Oba muži se lokty opřeli o střechu limuzíny, aby měli lepší mušku, i když s brokovnicí nemusíte na vzdálenost deseti stop nijak zvlášť mířit.

To celé se stalo velice rychle, samozřejmě, i když ani jeden z nich nevypadal, že by spěchal nebo byl nervózní, prostě jednali klidně. „Franku…,“ řekl jsem a strčil do něj. Vinnie samozřejmě hmátl po své pistoli, ale první výstřel jej zasáhl plně do obličeje, asi ze dvou stop, a doslova mu ustřelil hlavu, jejíž kousky dopadly na Bellarosu a na mě. Frank se k oběma vrahům otočil právě ve chvíli, kdy první výstřel připravil Vinnieho o hlavu. Bellarosa ustoupil, zvedl ruce v obranném gestu a zavolal. „Hej, hej!“

Druhý muž vystřelil z obou hlavní současně a Frank, který stál jednu nebo dvě stopy od mého levého ramene, dostal oba zásahy do

hrudi, což ho doopravdy zvedlo z chodníku a mrštilo s ním dozadu,

kde proletěl přední výlohou Giulio’s. Muž, který z jedné hlavně vypálil do Vinnieho obličeje, se na mě podíval, a já jsem se zase podíval na tu brokovnici, kterou na mě mířil. Ale já jsem civilista, a tak se nemám čeho bát, no ne? Tak proč s tou zbraní mířil na mě? Jaksi jsem si vzpomněl na to, že asi uvidím záblesk z hlavně, ale výstřel už asi neuslyším. Lidé, kteří něco podobného zažili, to popisovali jako. „čekání na věčnost“. A tento popis je přesný. A dokonce jsem viděl i to, jak mi před očima probíhá celý život. No, možná vám o tom mohu vyprávět jenom proto, že ten chlap se na mě zaculil, ale já jsem chtěl mít poslední slovo, tak jsem na něj vysekl ten italský pozdrav. On se usmál, odklonil hlaveň brokovnice ode mne, a vypálil. Opravdu jsem slyšel, jak mě vlevo míjejí broky, jako letící včely, a také jsem slyšel, jak Bellarosa několik stop za mnou sténá. Podíval jsem se a viděl ho ležet na zádech, polovinou těla v restauraci a s nohama visícíma ven. Kalhoty měl potrhané a mně došlo, že ta poslední rána mu opepřila právě nohy. Teď jsem vlastně viděl, že mu z kotníků a ponožek teče krev – někde po cestě přišel o boty – a jak stéká na chodník.

Z ulice jsem zaslechl zvuk podobný dalšímu výstřelu, otočil jsem se a viděl, že ti dva pistolníci nastoupili do limuzíny a ten zvuk, který jsem slyšel, byl zvukem zabouchnutých dveří. Potom to

526

dlouhé auto normální rychlostí odjelo. Teď jsem si všiml toho, že obě brokovnice zůstaly ležet na chodníku. Očima jsem sklouzl ještě níž a viděl jsem na chodníku ležet Vinnieho tělo, z jehož bezhlavého krku vytékala krev, jen několik stop od mých bot. Ustoupil jsem zpět. Nikdo na ulici nebo na chodníku kolem nekřičel ani neutíkal, všichni zůstali stát a byli tiše. Samozřejmě že se takové věci na Mott Street nestávají každý večer, ale tohle byli chytří lidé, z nichž nikdo nehodlal později tvrdit, že si mysleli, že to vystřelilo auto z výfuku, nebo že si děcka hrají s dělobuchy. Ne, všichni přesně věděli, co se stalo, i když nikdo nic neviděl, přirozeně. Uvnitř restaurace se ale křik ozýval, což si dovedu představit, když tam v záplavě skleněných střepů leželo Bellarosovo tělo, na stole u okna, a na bílou, kachlíkovanou podlahu z něj vytékala rudá krev.

Na ulici už toho moc k vidění ani k udělání nebylo, takže jsem se obrátil a vešel do restaurace. Měl bych zdůraznit, že od okamžiku, kdy jsem uviděl ty dva pistolníky do chvíle, kdy jsem vešel do restaurace, neuběhly ani dvě minuty. Susan a Anna stále ještě byly u stolu v rohu, i když stejně jako ostatní přítomní stály, a Anna se na mě dívala rozšířenýma a vyděšenýma očima. Susan se na mě dívala také, ale potom se její oči zaostřily někam přes mé rameno, jako by hledala Bellarosu. Uvědomil jsem si, že nikdo z přítomných si ještě neuvědomil, že to byl právě Frank Bellarosa, kdo se do restaurace vrátil oknem. Obrátil jsem se k oknu a hned jsem viděl, proč, kolem samozřejmě stálo několik lidí, ale také, když oknem prolétal, vzal s sebou garnýž i s restauračními závěsy, které teď částečně zakrývaly jeho obličej i tělo. Ruce měl rozpaženy a hlava mu visela přes hranu stolu, na němž napůl ležel. Všude se válely střepy z rozbitého skla, na podlaze, na stole i na Franku Bellarosovi.

Vřava v restauraci už pomalu utichla, takže jsem zcela jasně slyšel Annu, která se rozkřičela. „Ne! Ne! Frank! Franku! To je Frank! Můj Bože, Bože můj!“ a tak dál. Popošel jsem blíž k Bellarosovu tělu, a přitom jsem se letmo podíval doleva, kde teď stála Susan, kousek od Bellarosy, a dívala se mu do obličeje hlavou dolů. Ten byl bledý, ale vypadal klidně. Susan se od něj odvrátila, podívala se na mě a naše oči se setkaly. Věděl jsem, že mám na šatech nějakou krev nebo něco podobného 527 a byl jsem si zcela jistý, že to není moje krev, ale zbytky Vinnieho

hlavy. Susan to samozřejmě vědět nemohla, ale přesto se směrem ke mně ani nepohnula, aby se přesvědčila, zda jsem v pořádku. To Anna se naopak vytrhla z objetí několika číšníků a vyrazila směrem ke svému muži. Klesla na kolena, na sklem a krví potřísněnou podlahu, a vzala hlavu svého manžela do dlaní, přičemž z plných plic ječela a potom vzlykala, když hladila jeho zkrvavenou tvář.

Tou dobou jsem byl tak trochu mimo a nehodlám tvrdit, že jsem

si toho všeho, co tu popisuji, všiml přesně v tu chvíli, kdy se to nebo

ono stalo, nebo že mé postřehy odtamtud jsou tak přesné, jak by

měly být. Abych dal Susan výhodu, tak uvedu, že byla asi v šoku,

což by její katatonické chování mohlo vysvětlit.

Já jsem se ovládl a klekl jsem si do tratoliště krve vedle Anny,

abych jí trochu ulehčil a odvedl ji odsud. Ale vtom jsem si všiml, že

ten závěs z Frankova obličeje sklouzl a že má otevřené oči, ne jako mrtvola, ale prostě otevřeně otevřené. Ony ty oči vlastně slzely a protáčely se bolestí. Také jsem viděl, že se mu začíná zvedat hruď. Strhl jsem z něj celý závěs a viděl jsem, že i když má kravatu, košili i sako plně děr, nebylo tam žádné velké, krvácející zranění, kterým by se dvouhlavňová brokovnice prokousala k srdci a k plicím. Roztrhl jsem mu košili a samozřejmě jsem uviděl neprůstřelnou vestu s tucty měděných broků, ležících na stříbrošedé textilii. Podíval jsem se Bellarosovi do obličeje a viděl, že se mu pohybují rty, ale co bylo důležitějšího, viděl jsem i původ vší té krve kolem. Jedna skleněná střepina mu pronikla z boku do krku a ta krev vytékala z rány pod límcem, odkud stékala na podlahu. Ten chlap skoro vykrvácel.

No, tohle bylo hodně zlé, že? Povídejte mi o rychlém a jednoduchém řešení, které by vyřešilo složitý problém. Ale na druhé straně jsem ještě nedostal nic z peněz, které mi dlužil, ale to

bych si mohl odepsat jako životní zkušenost.

Mezitím se kolem shromáždili snad všichni zákazníci i personál,

ale nevypadalo to, že by mezi nimi byl nějaký doktor, stejně jako asi nikdo nerozuměl tomu, že Bellarosa potřebuje první pomoc. Jen Anna pořád plakala a držela svému muži hlavu. Frank otevřel oči, jeden na druhého jsme se podívali, a já si

myslím, že se usmál, ale možná že také ne. Byl jsem si jistý, že má 528

po nárazu výstřelu zlomená žebra a věděl jsem, že kdyby se s ním

někdo pokusil pohnout, žebra by mu propíchla plíce. Ale zatím mu

z úst žádná krev nevytékala a dýchal stejnoměrně, i když mělce.

Takže co dělat? To jsi jako skautík nebo co? Takže, vlastně ano.

Konkrétně Orlí skaut.

Rozepnul jsem mu límec a viděl jsem, že podle toho, jak moc zranění krvácí, je pravděpodobně zasažena krční tepna, a snažil jsem se nahmatat tepnu pod ránou, což se mi nakonec podařilo.

Stiskl jsem ji a krvácení ustalo. Potom jsem mu ohnutým loktem

zvedl hlavu, aby ji měl výš a aby se krev dostala až do mozku a vzal jsem ze stolu ubrousek, který jsem vstrčil do rány samotné. Netušil jsem, jestli tohle stačí, ale pan Jenkins, můj oddílový vedoucí, by na mě byl pyšný. Rozhlédl jsem se kolem sebe a obecně jsem oslovil okolostojící lidi. „Ustupte, prosím vás. Odveďte někdo jeho ženu. Děkuji.“ A tak jsem tam klečel, pokrytý Vinnieho mozkem i lebkou, jak jsem teď v lepším světle restaurace viděl, umazaný Bellarosovou krví, s prsty na donově krku tam, kde jsem je chtěl už tolikrát mít, i když z jiných důvodů. Když to spočítáte jedno s druhým, vyjde vám, že jsem si určitě neužíval jednoho z nejlepších večerů svého života.

Podařilo se mi podívat na hodinky a viděl jsem, že za pár minut bude půlnoc. Potom jsem si prohlédl Bellarosovu tvář a viděl jsem, že jeho pleť byla hodně bílá, takže jeho strniště teď vypadalo hodně tmavé. Dýchal ale pravidelně a cítil jsem rovnoměrný puls. Cítil jsem také, jak se mi v žaludku až k jícnu zvedá omáčka puttanesca, kterou se mi ale zase podařilo poslat zpátky. Zase jsem se mu podíval do obličeje a viděl jsem, že i on se dívá na mě, přestože oči neměl zaostřeny. Řekl jsem. „Zůstaň ležet, Franku. Vedeš si skvěle, budeš v pořádku. Odpočívej,“ a tak. Tohle se prý má říkat, aby lidé neupadli do šoku. Ale mně mezitím nikdo odvahu nedodával, v ústech jsem měl sucho, žaludek se mi točil dokola a hlavu jsem skoro necítil. Jen tak dál, Suttere. Slyšel jsem policejní sirénu a vyhlédl jsem rozbitým oknem ven

a viděl jsem, že se tu mezitím shromáždil dav, který asi viděl Vinnieho bezhlavé tělo na chodníku, protože se kolem restaurace zformoval do půlkruhu. Siréna teď zněla přímo přede mnou a slyšel jsem i houkačku sanitky.

529

Zase jsem se podíval dovnitř do restaurace, kde jsem o pár stolů vedle uviděl Susan, sedící na židli a sledující mě, s nohama zkříženýma a rukama složenýma na hrudi, jako by na mě byla kvůli něčemu naštvaná. Teď už venku stáli policisté a já jsem se tam zase podíval. Viděl jsem jednoho, stojícího na chodníku, který zrovna říkal. „Ježíši

Kriste, kde má hlavu?“

Na mé kravatě.

Dovnitř se vřítili dva policisté se zbraněmi v rukou. Obhlédli

situaci a pistole schovali do pouzder. Jednomu z nich jsem řekl.

„Tenhle člověk má přerušenou tepnu, takže mi neříkejte, abych

ustoupil. Rychle sem přiveďte chlapy od záchranky.“

Což udělali.

Oba záchranáři mě několik sekund poslouchali a potom se ujali

velení, kdy Bellarosu přemístili na pojízdná nosítka bez toho, že by

mu jeho žebry propíchli plíce, a jeden policista mu zatím držel ruku na krku.

Já jsem ustoupil a nechal jsem profesionály, ať to zvládnou sami. Někde po cestě chlapi v modrém zjistili identitu toho zraněného občana – asi od některého číšníka, ode mne ne –, takže teď už to bylo na nich, jestli chtějí, aby Frank Bellarosa po cestě do

Nemocnice sv. Vincenta vykrvácel k smrti. Moje starost už to nebyla.

Teď už jsem byl připravený jít domů, protože na jednu noc jsem si vzrušení užil až dost, ale mé auto ujelo a můj řidič, Lenny Krysa, ten už byl asi na cestě do Neapole.

A přijeli také detektivové, kteří měli takový nápad, že bych s nimi měl jet na stanici, kde bych jim řekl všechno, co vím. „Zítra,“ řekl jsem jim. „Jsem v šoku.“ Oni na mě ale tak mile naléhali, že

jsem s nimi nakonec ušil dohodu, podle níž oni nechají odvézt Susan na Long Island a Annu do Nemocnice sv. Vincenta, a já zase

pojedu s nimi. V tomhle městě člověk nedělá nic zadarmo, hlavně

ne pro policii, že ne, Franku?

Zatímco tohle všechno probíhalo, přinesl mi Lucio, majitel restaurace, krásný horký ručník, jímž jsem ze svých rukou a obličeje dostal Vinnieho i Franka. „Omlouvám se za to,“ řekl jsem Luciovi, i když to samozřejmě nebyla má vina. Ale nebyl tam nikdo

jiný, kdo by se omluvil za to rozbité okno, za ten zmatek i za ty 530

večeře zdarma. A já jsem měl Lucia i jeho ženu rád. Ale on si ušlý zisk jistě nahradí, teď když se Giulio’s zařadil mezi ostatní jídelny a střelnice se čtyřkulkovým hodnocením. To mi připomnělo novináře. Ti už byli určitě na cestě a já jsem určitě nechtěl, aby mi tady kladli hloupé otázky typu. „Viděl jste tváře těch mužů, kteří stříleli na Franka Bellarosu?“ a tak podobně. Možná bych se tu zdržel, kdybych věděl, že sem jede i Jenny Alvarezová, ale už bylo po půlnoci, takže ta teď už byla jistě doma s knížkou. Takže jsem jednomu, který nejvíc vypadal jako detektiv,

řekl. „Dostaňte mě odsud.“

„Tak jo. Pojďme.“

„Ještě minutku.“ Ještě pořád s ručníkem v ruce jsem odešel

k Anně, která sice stála, ale jenom proto, že ji podpírali tři policajti.

„Bude v pořádku, slibuji,“ řekl jsem jí.

Podívala se na mě, jako by mě nepoznávala, a vlastně měla oči

napuchlé pláčem a slzy ji skoro oslepovaly. Potom ale natáhla ruku

a dotkla se mé tváře. Promluvila velice potichu. „Johne… ach

Johne…“

„Zkusím za tebou později zajet do nemocnice.“ Odešel jsem od Anny a vydal se k Susan, která ještě seděla na téže židli. Řekl jsem jí. „Policie tě odveze domů. Já s nimi musím jet

na stanici.“

Přikývla.

„Možná se z toho dostane,“ řekl jsem.

Zase přikývla. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

Zase jsem měl ten dojem, že je kvůli něčemu naštvaná. Bylo to strašně nepříjemné. Řekl jsem tedy. „Okay, uvidíme se později.“

„Johne?“ „Ano?“

„Ty jsi mu zachránil život? To je to, co jsi tam dělal?“

„Myslím, že jsem se o to pokoušel. Ano.“

„Proč?“

„Dluží mi peníze.“

„Já bych to neudělala, kdybych byla na tvém místě,“ řekla mi. Zajímavé. Řekl jsem. „Uvidíme se doma.“ Obrátil jsem se a vydal se směrem k detektivovi, který na mě čekal. Slyšel jsem, jak

531

na mě Susan volá. „Johne!“

Otočil jsem se a ona se na mě usmála, potom vyšpulila ty své

božské rtíky a poslala mi polibek. Madonn‘, ta byla ale bláznivá. Ale

jak příčetný jsem byl asi já, když jsem ji pořád miloval? Vyšel jsem s detektivem na chodník, kde skupina policistů vyčistila a ohradila část Mott Street. Rotující světla na policejních autech házela na budovu červené a modré záblesky, a teď tu byla úplně jiná část ulice než ta, na níž jsem byl před malou chvílí.

Detektiv se zeptal. „To byla vaše manželka?“ „Ano.“

„Pěkná žena.“

„Děkuji.“

Když jsme došli k jednomu neoznačenému autu, řekl mi. „A

nejste vy ten právník? Sutter? Ten Bellarosův právník?“

„Správně.“

„Možná proto nesejmuli i vás. Oni právníky nedělají.“

„No to mám kliku.“

Otevřel mi dveře u spolujezdce a řekl mi. „Zničil jste si oblek,

pane Suttere.“

„Ten je stejně starý,“ řekl jsem, přestože kravatu jsem měl

novou.

Příštích několik hodin jsem strávil na stanici Midtown South se dvěma detektivy, když jsem jim popisoval události, které se staly asi během deseti minut. Opravdu jsem s nimi spolupracoval, přestože jakožto právník, a zejména jako právní zástupce oběti, jsem je mohl kdykoli přerušit a odejít. Vlastně, když se mě začali vyptávat, jestli náhodou nevím, kdo to udělal, řekl jsem jim, aby se drželi faktických otázek. Jeden z detektivů se mě ale nepřestal vyptávat na Sallyho Da-Da a já jsem mu řekl, ať se jde zeptat Sallyho Da-da. Ale ukázalo se, že pan Da-Da je na Floridě. Jak příhodné. A tak jsme pokračovali dál, a jeden detektiv, ta zlá polovina dvojice, se mě zeptal. „Proč jste mu zachránil život?“

„Dluží mi peníze.“

A ten hodný policajt řekl. „A teď vám dluží i život. Vzpamatuje

se z toho.“ „Jak mu je?“ 532

„Pořád žije,“ odpověděl hodný polda. Řekl jsem jim ten vtip o tom mafiánovi, který chtěl vykouřit ty policisty z ulice, ale vypadali nějak unaveně a skoro se ani nesmáli. Já sám jsem začal být hodně ospalý, ale oni mi přinesli kávu. Midtown South není jen obyčejnou policejní stanicí, ale spíš něčím jako velitelství pro tuto část Manhattanu a ve druhém patře, kde jsem byl já, pořád odněkud někam pobíhali detektivové. Ve druhém patře byla i velká místnost, kde uchovávali policejní snímky, a tam jsem strávil asi hodinu času, kde mi jeden detektiv ukazoval policejní alba s nadpisem Chytráci, což mi přišlo hodně legrační. Za tu hodinu jsem si prohlédl více italských obličejů, než jsem viděl v Lattingtownu během deseti let, ale na žádné fotografii jsem nepoznal ani jednoho z těch dvou sportovců s brokovnicemi. Vzpomněl jsem si na větu, kterou jsem kdysi slyšel v jednom gangsterském filmu a řekl jsem. „Možná použili nějaký talent zvenčí. Víte, třeba přiletělo pár chlapů z Chicaga. Zkontrolujte nádraží.“ „Nádraží?“

„No dobrá, tak možná letiště.“ Potom jsme od policejních snímků přešli k prohlížení diapozitivů několika tuctů paesano s, zachycených skrytými kamerami v jejich přirozeném prostředí. Detektiv mi vysvětlil. „Tito muži nebyli nikdy zatčeni, takže jejich snímky nemáme, ale všichni

jsou to chytráci.“

Takže jsem se díval na diapozitivy, dokud mi oči nevypověděly

službu, nezýval jsem a dokud mne hlava nebolela k prasknutí.

„Opravdu si vážíme vaší spolupráce,“ řekl mi ten detektiv. „To je v pořádku.“ Ale, označil bych já ty dva pistolníky, i kdybych jejich tváře poznal? Chtěl jsem snad být svědkem v procesu kvůli vraždě gangstera? Ne, to jsem nechtěl, ale byl bych. Nehledě na všechny ty hovadiny za posledních pár měsíců jsem i dál zůstával dobrým občanem, a kdybych tvář někoho z těch dvou poznal, řekl bych. „Stop! Tohle je jeden z nich.“ Ale zatím mi nikdo nepřipadal povědomý. Potom jsem ale začal některé obličeje rozeznávat a zamrkal jsem. Diapozitivy, na něž jsem se díval teď, byly nepochybně pořízeny z DePauwovy rezidence, protože v pozadí stála Alhambra.

533

Byla to vlastně přehlídka fotografií z velikonočního Božího hodu, na zvětšených detailech jsem viděl spoustu lidí v kostelových šatech, vystupujících z velkých černých aut. Řekl jsem. „Hele, na

ten den si vzpomínám.“ Byl tam Sally Da-da se ženou, která vypadala jako Annina sestra, byl tam i Tlustý Paulie se ženou, která

vypadala jako jeho bratr, a několik obličejů, které jsem znal od Giulia a z hotelu Plaza, ale žádný z těchto obličejů se na mě nikdy nedíval přes hlavně těch velkých kanonů. Potom se obraz změnil na záběry Alhambry v noci a my jsme viděli chytráka Johna Suttera, mávajícího do kamery, s pěknou Susan v červených šatech po boku, dívající se na mne pohledem plným zmatené netrpělivosti. Řekl jsem. „Tohle je on! Jeho obličej nikdy nezapomenu!“

Oba detektivové se rozesmáli. Jeden z nich řekl. „Jo, vypadá

jako zabiják.“

„Zločineckej kukuč,“ souhlasil ten druhý. No, ale potom promítání skončilo, a abych řekl pravdu, ty dva jsem identifikovat nedokázal, ale řekl jsem jim. „Podívejte, chci

vám v tom pomoci co nejvíc, ale už ne dnes.“

„Ono je to nejlepší, dokud máte všechno v čerstvé paměti,

pane.“

„Ale je to příliš čerstvé. Všechno, co vidím, jsou ústí čtyř hlavní.“

„Rozumíme vám.“

„To je dobře. Dobrá, tak tedy dnes.“

Ale ne tak docela. Strávil jsem ještě několik hodin u policejní

kreslířky, pěkné mladé ženy, díky níž to celé bylo celkem snesitelné.

Hrozně mě to pokoušelo, abych jí popsal rysy Alphonse Ferragama,

ale když policajti berou tyhle věci hrozně vážně, a já asi také. Takže

jsem se snažil slovy si vybavit to, jak ti dva kumpáni vypadali na

slabě osvětlené ulici, schovaní za autem a s obličeji částečně zakrytými brokovnicemi. Linda – tak se ta kreslířka jmenovala – mi dala alba s nákresy očí a úst a všech těch věcí, takže to byla celkem zábava, asi jako pexeso, a my jsme seděli bok po boku vedle sebe, skrčení nad jejím stolem. Voněla příjemným parfémem,

o němž mi řekla, že je to Obsession. Co se mě týče, tak můj deodorant už vyprchal a ty drobné kousíčky smrtelnosti na mých šatech už začínaly zavánět. Ale stejně se jí podařilo vyrobit dvě kresby, které s trochou

534

fantazie nebo po menších úpravách ty dva chlapy s puškami

připomínaly. Ale tou dobou už jsem byl tak utahaný, že jsem fakt už neviděl rovně. Linda mi řekla. „Vzhledem k okolnostem jste byl hodně všímavý. Většina lidí má okno, víte, je to nějaká hysterická slepota, a někdy ani nedokáží říct, jestli byl ten člověk černý nebo

bílý.“

„Děkuji vám. Už jsem se zmínil o tom, že ten chlap vpravo měl na bradě malý uher?“ Usmála se. „Opravdu?“ Vzala si čistý papír a řekla. „Seďte rovně,“ a potom mi rychle nakreslila portrét uhlem, což mi bylo trošku nepříjemné. Odtrhla list z bloku a podala mi ho přes stůl. Zvedl jsem ho a chvilku jsem si ho prohlížel. Ta žena už asi příliš dlouho kreslila zločince, protože ten člověk na portrétu vypadal jako drsňák. Řekl jsem jí. „Potřebuji se vyspat.“

Ono už se totiž skoro rozednívalo a já jsem zase byl venku celou noc, když tu – kdo se to na stanici Midtown South neocitl, jako pan

Felix Mancuso z Federálního úřadu pro vyšetřování. „Na

obchůzce?“ zeptal jsem se ho.

Ale on neměl na mé vtípky náladu. Abych řekl pravdu, tak já

vlastně také ne.

„Jak se vede mému klientovi?“ vyzvídal jsem.

„Žije, ale moc dobré to není, obávám se. Ztratil hodně krve

a říkali něco o možném poškození mozku.“

Neodpověděl jsem.

S panem Mancusem jsme si potom ještě asi deset nebo patnáct

minut povídali v soukromí a já jsem se mu svěřoval a on mi uvěřil,

že nevím absolutně nic víc, než jsem už řekl NYPD, a že už určitě

nedokážu poznat nikoho z alb ani z promítáni diapozitivů. A také

jsem naznačil, že součástí spiknutí mohl být i Lenny Patrelli.

„To už víme,“ odpověděl. „Limuzínu jsme našli zaparkovanou na

letišti v Newarku a Patrelliho tělo bylo v kufru.“

„To je hnusné.“

Pan Mancuso se na mne podíval. „Mohl jste být mrtvý, víte.“

„Vím.“

„Ještě pořád se mohou rozhodnout, že vás zabijí,“ řekl.

„To mohou.“

„Nemyslíte si, že to jsou hodní hoši, protože vás nechali naživu?

Nejste jim vděčný?“

535

„Byl jsem. Ale už mě to přešlo.“

„Nechcete federální ochranu?“

„Ne, mám svých problémů dost. A opravdu si nemyslím, že bych

byl na seznamu.“

„Nebyl jste, ale teď už možná jste. Viděl jste jím do tváří.“ „Tohle ale novinám neřekneme, že ne, pane Mancuso?“ „Ne, ale ti chlapi, co to udělali, vědí, že jste je viděl pěkně zblízka, pane Suttere. Oni si asi nepředstavovali, že se ocitnete tak blízko nim nebo Bellarosovi, a nemohli si být jisti tím, kdo vlastně jste. Profíci nestřílejí na lidi, na které nemají smlouvu a zálohu. Podle toho, co oni mohli vědět, jste taky mohl klidně být policajt nebo kněz v civilu. Takže vás raději nechali být, než aby měli problém s tím, kdo si je na tu práci najal. Ale teď jsme se dostali do jiné situace.“ Pozorně mne sledoval. „Ale já z toho opravdu velký strach nemám,“ řekl jsem. „Ti chlapi byli profesionálové, jak jste řekl, a byli odněkud odjinud, pane Mancuso. Už jsou dávno, dávno pryč, a já bych nebyl vůbec překvapen, kdyby se i oni teď převraceli v kufru.“

„Vy jste tedy chladnokrevný, pane Suttere.“

„Ne, jsem realista, pane Mancuso. A nezkoušejte mne prosím

vyděsit. Už tak se bojím dost.“ Přikývl. „Okay.“ Potom se mi podíval do očí a řekl. „Ale říkal jsem vám to, nebo ne? Říkal jsem vám, že z toho nevzejde nic dobrého. Říkal jsem vám to, že?“ „Správně. A já jsem zase říkal vám, pane Mancuso, o co se bude

snažit Alphonse Ferragamo. Nebo ne? Takže jestli chcete k tomuto

pokusu o vraždu nějakého spoluviníka, jděte si promluvit s ním.“

Ubohý pan Mancuso vypadal ospalý, smutný a opravdu

znechucený. Řekl mi. „Já tohle nenávidím. To zabíjení.“ Já jsem svatého Felixe informoval o tom, že mně je to celkem jedno. A co se týkalo tématu smrtelnosti, informoval jsem ho ještě.

„Smrdím krví. Odcházím.“

„V pořádku. Odvezu vás. Kam chcete jet?“

Chvíli jsem přemýšlel, a pak jsem odpověděl. „Do hotelu Plaza.“

„Ne, chcete jet domů.“

Možná že měl pravdu. „Dobrá. Nevadí vám to?“

„Ne.“

Takže po několika formalitách s NYPD včetně slibu, že nebudu

536

opouštět město, jsme Midtown South opustili, nastoupili jsme do panu Mancusovi vládou přiděleného auta a vydali se do

midtownského tunelu, který vede na východ k dálnici. Vycházelo

slunce a bylo překrásné ráno.

Pan Mancuso musel myslet na totéž co já, protože se mě zeptal.

„Jste šťastný, že žijete?“

„Stoprocentně.“

„To rád slyším.“

To i já. „Jak se má paní Bellarosová?“ zeptal jsem se.

„Když jsem ji viděl před pár hodinami, vypadala v pořádku.“

Potom se zeptal on mne. „A co paní Sutterová? Nebyla moc naštvaná?“

„Když jsem ji viděl naposledy, vypadala celkem vyrovnaně.“ „Tyhle věci se někdy projeví až se zpožděním. Měl byste na ni

dohlédnout.“

Měl jsem na ni dohlížet od dubna a myslím si, že to je přesně to,

co mi tím chtěl říci on. „Ona je silná žena.“

„Dobře.“

Po cestě k vycházejícímu slunci jsme si trochu povídali a musím

mu přičíst ke cti, že se nesnažil ze mě vytáhnout to nebo to, takže

ani já jsem ho už neotravoval s Ferragamem.

Ale ať už jsme mluvili o čemkoli, muselo to být hrozně nudné, protože jsem usnul a probudil jsem se až tehdy, když do mě dloubl ve chvíli, kdy jsme projížděli branami Stanhope Hallu, které Susan nechala otevřeny. Mancuso zajel k domku pro hosty a já jsem začal vystupovat a mumlal jsem přitom slova díků. Řekl mi. „Budeme na vás dávat pozor, když už tu stejně jsme.“

„Jo.“

„Chcete si vzít ten obrázek? To máte být jako vy?“

„Nechte si ho.“ Vystoupil jsem, dopotácel se ke dveřím a vstoupil dovnitř. Po cestě nahoru po schodech jsem ze sebe

sundával zakrvácené šaty a nechával jsem je ležet na schodech, kde

se s nimi může vypořádat lady Stanhopeová. Do koupelny pro hosty jsem došel zcela nahý (kromě prstenu z Yale) a dal si sprchu vsedě.

Madon‘, to byla ale blbá noc.

Potom jsem odešel do malého pokojíku, kde jsem se zřítil do postele. Ležel jsem na zádech, civěl do stropu a do oken mi začalo vstupovat ranní slunce. Slyšel jsem Susan na chodbě a potom i na

537

schodech. Znělo to, jako by sbírala ty šaty.

O několik minut později mi zaklepala na dveře a já jsem řekl.

„Pojď dál.“

Susan vstoupila, na sobě župan a v ruce sklenici pomerančového

džusu. „Vypij to,“ řekla mi.

Vzal jsem si džus a vypil ho, i když jsem měl žaludek plný

kyseliny kávové.

„Ten policista, který mne vezl domů mi říkal, že jsi šťastný člověk,“ řekla mi. „Jsem v každém ohledu klikař. Zítra zkusím akrobatický

parašutismus.“

„Ale ty víš, co tím myslel.“ Dodala. „A já mám kliku, že tě mám

doma.“

Neodpověděl jsem a ona tam chvíli stála tiše, než se zeptala. „Je

mrtvý?“

„Ne, ale je v kritickém stavu.“

Přikývla.

„Jak se kvůli tomu cítíš?“ vyzvídal jsem.

„Nevím,“ odpověděla a dodala. „Možná jsi udělal správnou věc.“

„To nám řekne až čas. Teď jsem unavený,“ informoval jsem ji.

„Nechám tě se vyspat. Můžu ti přinést ještě něco?“

„Ne, děkuji ti.“

„Hezky se vyspi.“ Odešla a zavřela za sebou.

Zatímco jsem se snažil usnout, znepokojeně jsem myslel na to,

že jsem správnou věc udělal, ale ze špatného důvodu. Chápete, jako

že mé lidské instinkty mi velely, abych mu zachránil život. Intelekt

mi ale říkal, že světu by bez Franka Bellarosy bylo lépe. Zejména téhle části světa.

Já jsem mu ale život zachránil, a snažil jsem sám sebe

přesvědčit, že jsem to udělal, protože to bylo správné. Ale ve skutečnosti jsem to udělal proto, že jsem chtěl, aby trpěl, aby se cítil ponížený tím, že se stal terčem svých vlastních lidí a aby byl vystaven soudu společnosti a ne soudu té sebranky, která nemá žádné morální ani legální právo k ukončení jakéhokoli života včetně života jednoho z nich. A také jsem z něj chtěl kousek pro sebe. Ale i když jsem si to takhle přebíral, připustil jsem si, že mám 538

toho chlapa rád. Jako že jsme si padli do oka hned od začátku. A jestli je Frank Bellarosa teď při vědomí, určitě myslí na to, jaký

kámoš jsem byl, že jsem ho nenechal vykrvácet k smrti. Mamma

mia, měli jsme si nechat přivézt pizzu.

Víte, když se člověk snaží si vyčistit hlavu a zároveň i svědomí, je to hrozně namáhavé, takže jsem začal prožívat sexuální fantazie s Lindou kreslířkou a usnul jsem.

Kapitola 35

Ten silný zkurvysyn samozřejmě přežil, hlavně díky tomu, že jsem chodíval do skautu a že jsem se na vojně naučil poskytovat první pomoc. Tisk to zase pojal jako velkou věc, že jsem zachránil

život Bellarosovi, a v jednom týdeníku se dokonce objevila taková ta idiotská fotoanketa na téma. Zachránili byste život

mafiánskému bossovi? Všech šest respondentů odpovědělo ano, s odvoláním na křesťanství a humanitu a tak. Sally Da-da by na to asi měl poněkud odlišný názor, kdyby se ho někdo zeptal, a ve mně vzklíčilo podezření, že je na mě asi trochu nasraný. No, teď byla polovina října, Kolumbův den, abych byl přesný, a možná právě proto jsem se rozhodl navštívit pana Franka Bellarosu, kterého asi před dvěma týdny pustili z nemocnice a který se teď zotavoval v Alhambře. Od té nešťastné večeře u Giulia jsem ho neviděl a ani jsem s ním nemluvil, a po pravdě jsem mu ani neposlal pohled nebo kytici. Vlastně dlužil kytici on mně. Ale zato jsem sledoval televizní zpravodajství, týkající se jeho zdravotního stavu a tak. Také jsem se

občas scházel s Jenny Alvarezovou, na obědy na Manhattanu, a ta mi dodávala nejčerstvější klepy z podsvětí. Úplně nejnovější bylo tohle. Na rozdíl od jiných nezdařených mafiánských vražd, kdy zamýšlená oběť přežila a tím pádem měla garantovánu milost výměnou za to, že uznala, že málem dostala, co si právem zasloužila, smlouva na Franka Bellarosu pořád ještě platila. Vztah mezi paní Alvarezovou a mnou se náhodou přesunul spíše do duševní a intelektuální roviny, čímž vám chci naznačit, že ji 539

nepíchám. Což je také dobře. Hodně to komplikuje situaci. No – v to slunné dopoledne o Kolumbově dni jsem se do Alhambry vydal zadem, přes zahrady, kde jsem byl poblíž Panny Marie zastaven dvěma muži v modrých větrovkách, na nichž se skvěla písmena FBI. Oba měli černé M-16. Představil jsem se jim, a oni mě požádali o identifikaci, i když vypadali, že dobře vědí, kdo jsem. Podal jsem jim průkaz a jeden z nich někam zavolal malou vysílačkou. Část rozhovoru jsem vyslechl a znělo mi to, jako by se ten na druhé straně musel přesvědčit, zda pan Bellarosa přijímá, jak se říká. Asi přijímal, protože mi ten jeden z FBI řekl, že mě musí prohledat, což také udělal. Potom mě doprovodil do domu. Samozřejmě jsem věděl, že se stráže v Alhambře vyměnily. No, dva z původní osádky byli mrtví, to zaprvé. Ale Tony a ostatní postavičky, které jsem tu v létě vídával, zmizelí, buďto z vlastní vůle nebo z vůle vlády. Prostě teď tu veleli federálové a Frank, i když byl ve větším bezpečí, byl o něco méně volný, asi jako ti jeho ptáci v pozlacených klecích. On nebyl úplně zatčený, podle tisku jenom změnil strany. No co, vy byste se mu snad divili? Ten chlápek od FBI s M-16 mi během chůze řekl. „Rozuměl jste tomu, že už nejste jeho právním zástupcem a že tedy nic z toho, to

vám řekne, už nebude důvěrné?“

„Tak nějak jsem si to domyslel.“ Většina z agentů FBI jsou

právníci, a možná že dokonce i tenhle, ve svém vládou dodaném stejnokroji od L. L. Beana a s puškou v ruce, byl právník také. Rád

vidím, když právníci dělají chlapskou práci. Je to dobré pro image

naší profese.

Zeptal jsem se. „Je jeho žena doma?“

„Ne dnes, je u příbuzných.“

„A pan Mancuso tu je?“ „Nejsem si jistý.“

Přešli jsme přes patio, pokryté podzimními listy, a prošli jsme kolem pece na pizzu, která už měla na dvířkách rez. Do domu jsme vstoupili zadními dveřmi, kde se mě ujal jiný agent v obleku, a ten mě doprovodil do atria. Atrium bylo zaplněno koši i kyticemi květin, které Frank dostal na brzkou zotavenou, a páchlo to tam jako v pohřebním ústavu. Mamma mia, tihle lidé jsou do květin úplně šílení. Prošel jsem se několika kartičkami, a na tom největším květinovém daru jsem 540

našel jednu, na níž stálo. Vítej doma, Franku. Uzdrav se. S láskou Sal a Marie. Ne. Mohl to být Sally Da-da? Jakže se jmenuje Annina

sestra? Myslím, že to byla Marie. Neuvěřitelná drzost.

V atriu bylo přítomno ještě několik dalších federales, a zatímco

jsem se věnoval květinám, jeden z nich mne objel detektorem kovů.

Detektor zapípal a on mi řekl. „Vyprázdněte kapsy, prosím,

pane.“

„To zapípalo proto, že mám koule z olova,“ informoval jsem je,

ale kapsy jsem stejně vyprázdnil. Měl jsem na sobě tvídový střelecký kabátek, což možná pro tuto příležitost nebyl nejvhodnější oděv, a aby to bylo úplně jasné, v jedné z kapes jsem měl zavírací nožík, kterého si při prošacování nevšimli a který jsem

používal k vytahování nábojnic, zaseklých v brokovnici. O tom jsem

se ale nezmiňoval, protože oni ti chlapi už tak vypadali dost napjatě.

„Mohu si to nechat, pane?“

Já jsem mu nůž dal a on kolem mne znovu přejel detektorem. Zatímco se toto odehrávalo, zahlédl jsem, jak přes atrium přechází ošetřovatelka. Byla to starší žena, a ne nějaká rozpustilá pornoherečka, a vypadala dost tvrdě, asi jako ty sestřičky, které

dávají ledové klystýry bez lubrikace.

Ten pán mne potom doprovázel po schodech, ale já jsem mu

řekl. „Jestli je v pracovně, tak tam trefím.“

„Já s vámi ale musím jít celou cestu, pane,“ odpověděl.

No páni, tady to ale začíná být divoké.

Došli jsme k zavřeným dveřím pracovny, agent na ně jednou

zaklepal a otevřel je. Já jsem vešel dovnitř a agent za mnou zavřel.

Bellarosa seděl v lenošce, tam, kde seděl tehdy, když jsme tu

spolu pili grappu. Měl na sobě župan s modrými pruhy a papuče,

díky nimž nějak vypadal starší nebo možná jenom jako hodný

člověk. Všiml jsem si, že by potřeboval oholit.

Stále v sedě ke mně napřáhl ruku a řekl. „Víš, těžko se mi

vstává.“

Vzal jsem ruku a potřásli jsme si. Teprve teď jsem si všiml, že jeho jinak opálená pleť je nezdravě nažloutlá, a také jsem viděl jizvy na jeho obličeji a krku, kam jej zasáhly broky. „Jak se máš,

Franku?“

„Není to zlý.“

541

„Ale vypadáš děsně.“

Rozesmál se. „No jo, nemůžu se ještě moc hýbat. Žádné cvičení.

Ještě pořád mi z nohou tahají ty zkurvené kuličky a prsa mě bolí,

jako by do mě narazil náklaďák. Musím teď používat tyhle berle.“

Popadl jednu berli, stojící vedle lenošky. „Jako babička.“ Zvedl ji do

vzduchu. „Praštím každého, kdo půjde kolem.“

Já jsem si sedl do křesla naproti.

„Nechceš kávu? Filomena tu ještě pořád je. On je jediná, kdo mi

zůstal. Zbytek jsou zasraní federálové. Tak chceš kafe?“

„Jasně.“

Zvedl malou vysílačku a zaburácel do ní. „Kafe!“ Odložil ji

a usmál se. „Pořád je zaměstnávám.“

On opravdu vypadal špatně, ale žádného poškození mozku jsem

si nevšiml. Ve skutečnosti se zdál být ve stejné formě jako vždycky,

jenom trochu zesláblý, i když to mohlo být v důsledku sedativ.

„Jak je na tom Anna?“ zeptal jsem se.

„Ta je v pořádku. Je u své přiblblé sestry v Brooklynu.“

„U Marie? U té, co si vzala Sallyho Da-da?“

Podíval se na mne a přikývl.

„Ty víš, co si federálové myslí o tvém švagrovi,“ řekl jsem.

Pokrčil rameny.

Já jsem pokračoval. „On je teď ve vedení, že?“

„Ve vedení čeho?“

„Impéria.“

Rozesmál se. „Nevím nic o žádném impériu.“

„No to by sis raději měl vzpomenout, Franku, nebo se jednoho

dne probudíš, a venku už žádní chlapi s M-16 nebudou. Budeš tu

jenom ty a Sally Da-da tě přijde navštívit. Capisce? “ On se usmál. „Poslouchej se chvilku. Teď kurva mluvíš jak ten

Mancuso.“

„V novinách se píše, že spolupracuješ.“

Zafrkal. „Další blbost. Další Ferragamova lež, abych vypadal

jako krysa. Ten čurák mě furt chce zabít.“ Po pravdě řečeno bych se moc nedivil, kdyby Frank Bellarosa teď pracoval pro Alphonse Ferragama. Řekl jsem. „Podívej, Franku, podle Jacka Weinsteina už tvůj právník nejsem, ale kdybych ještě byl, doporučil bych ti spolupracovat s vládou. Mám za to, že jsi

542

o tom přinejmenším přemýšlel, protože jinak by kolem tebe žádní

FBI nebyli.“

On si chvíli pohrával se svou berlou, přičemž vypadal jako

stařeček, a potom řekl. „Jsem pod ochranou, protože jsem byl

svědkem vraždy. Zabili Vinnieho, víš. Přesně jako ty, víš? Já jsem

teď terčem útoku organizovaného zločinu.“ Další úsměv.

„Franku, ale ty nedlužíš žádnou loajalitu těm lidem, kteří se tě

pokusili zabít. Toto je tvá poslední šance nedostat se do vězení,

zůstat nažiw, a odejet s Annou někam, kde můžete začít znovu.“

Celou minutu mne sledoval, než řekl. „Co se to s tebou děje?“

Dobrá otázka. „Možná mám starost o Annu,“ odpověděl jsem.

„Možná mě zajímá spravedlnost. Jsem přece občan,“ dodal jsem.

„Jó? Tak to vám něco řeknu, pane Občane. Frank Bellarosa

federálům nic neřekne.“

„Tví vlastní lidé se tě pokusili zabít, Franku.“

„Ale to bylo nedorozumění. Víš přece, že se to stává. Ten pičus

Ferragamo to na mě nalíčil. Ale se svými lidmi jsem si to už

všechno urovnal.“

„Jo? Tak se vydej na projížďku zemí se Sallym Da-da.“

„Hele, advokáte, o tom ty nevíš vůbec nic.“

„Já vím, že jsem viděl výkonnou část dvouhlavňové brokovnice.

Viděl jsem, jak Vinnieho hlava praskla jako dýně, a taky jsem tě

viděl proletět oknem, po zádech.“

Usmál se. „No a víš už, proč svým právníkům platím tolik?“

Když už o tom začal, tak jsem od něj pořád ještě neviděl ani

niklák, ale teď se mi to nechtělo vytahovat. Ale řekl jsem alespoň.

„Rád bych, abys mi vysvětlil, proč jsi mě propustil.“

Pokrčil rameny. „Nevím. Důvodů bylo víc. Co ti řekl Jack?“

„Nic moc. Řekl mi jenom to, že bych si měl po tom všem

odpočinout, protože jsem určitě rozrušený. Taky mi řekl, že mě asi

zavolá jako svědka kvůli alibi, jestli nakonec ten soud pro vraždu

přeci jenom bude. To moc rozrušující není.“

„Jó. No, uvidíme. Hele,“ dodal, „ti federálové tě nemají rádi.

Takže jsem jim udělal malou laskavost a nechal jsem tě jít.“ „To je zajímavé. A jakou laskavost ti oni za to udělají na

oplátku?“

Na to mi on neodpověděl, ale řekl. „To ale neznamená, že bychom nemohli zůstat přátelé. Ono nám vlastně bude líp, když

543

budeme jenom sousedi a přátelé, že?“ „Asi ano. Jsem ještě pořád čestný Ital?“ Rozesmál se. „Ale jasně. Hej, vlastně ještě lepší, udělám z tebe čestného Napoletano. A víš proč? Protože jsi tam stál a ukázal jsi tomu chlapovi fakáče, když přemýšlel o tom, jestli tě nemá

odprásknout taky.“

Jak, ve jménu Božím, mohl vědět tohle? Ale věděl jsem, že lepší

bude se neptat.

Tím se Bellarosa trochu rozveselil a řekl. „Hele, a pořád ještě

pícháš tu Alvarezovic kurvu nebo jak?“

„Jsem ženatý muž.“

Usmál se.

Já jsem řekl. „Řekla mi, že v ulicích se šušká, že smlouva, kterou na tebe tvůj švagr uzavřel, ještě pořád platí. A ty tam necháš spát

svou ženu?“

„Jedno nemusí mít nutně spojitost s druhým.“

Napadlo mě, že asi ještě pořád nerozumím italským vztahům.

Pokusil jsem se představit si situaci, kdy by Susan odjela

k příbuzným, kteří se mě snaží zabít. Vlastně se něco hodně

podobného stává vždycky, když jede do Hilton Head. Ale William

Kokotí hlava jenom chce, abych umřel, na to, aby někoho najal, je moc velký škrťa. „Sally ti poslal kytky,“ řekl jsem Bellarosovi. „To sem přišel na návštěvu?“

Na tuto otázku mi neodpověděl přímo, ale řekl. „Ten chlap je Sicilián. A Siciliání mají takové přísloví. Své přátele si drž nablízku, ale nepřátele ještě blíž. Capisce? “

„To jo, ale myslím si, že jste všichni cvoci. Já cvok nejsem, Franku. Ale vy cvoci jste.“

Pokrčil rameny.

Zeptal jsem se ho. „Zaplatí těm dvěma za to, že se netrefili?“

Usmál se. „Oni si nechají tu půlku, co dostali předem. Tu

druhou ale nedostanou.“ Po chvilce dodal. „Ale já bych to udělal

jinak.“ „Jak to?“

Odpověděl mi, jako by si to promyslel. „No, ty brokovnice byly dobré na to, aby člověka sejmuly nebo někomu ustřelily palici. Ale toho chlapa, po kterém jdeš, musíš dokončit kulkou do hlavy, protože spousta lidí teď nosí vesty, chápeš?“

544

„Jasně, techniky jsou různé. Hele Franku, jak to, že ty jsi měl

vestu a já ne?“

„Ale říkal jsem ti, že jsi civilista. Nemusíš mít strach. Hele, chceš

vestu? Dám ti jednu ze svých.“ Znovu se rozesmál.

Na dveře někdo zaťukal a dovnitř vešel jeden od FBI,

následovaný Filomenou, nesoucí podnos. Vstal jsem, abych jí

pomohl, ale ona mi dala gestem najevo, že jí překážím, tak jsem si zase sedl. Na světě není mnoho žen, jejichž vzhled by zlepšily vousy, ale Filomena mezi ně patří docela určitě. Složila podnos na stůl a nalila kávu do dvou šálků. Frank jí něco řekl italsky, ona mu na to něco odpověděla, a zase byli v sobě. Zatímco se hádali o bůhvíco, ona mu kávu vylepšila cukrem a smetanou a namazala mu vdoleček máslem. Navzdory hádkám jsem mohl říci, že se ti dva měli rádi. Řekl jsem Bellarosovi. „Řekni jí, že se mi líbí.“

Usmál se a něco řekl Filomeně italsky. Podívala se na mne a vydala jakési zachrčení, a potom na mě něco vyštěkla. Bellarosa mi to přeložil. „Řekla, že máš pěknou ženu a že se máš chovat slušně.“ Potom dodal. „Italské ženy si myslí, že když jim

polichotíš, že bys je hned ojel. Myslí si, že všichni chlapi jsou

prasata.“

„Taky že jsou.“

Filomena po mě šlehla pohledem a odešla.

Já jsem popíjel kávu, ale všiml jsem si toho, že Bellarosa svou

ignoruje, stejně jako koláčky. Řekl jsem mu. „Franku, já tu nejsem proto, abych dělal práci za vládu, ale musím ti říct, že by sis měl nasadit tu svou machiavelistickou myslitelskou čapku a zvážit, co jé dobré pro tebe, pro tvou ženu a tvé syny. A to ti říkám proto, že tě

mám rád,“ dodal jsem.

Teď opravdu vypadal, že o tom přemýšlí, a potom odpověděl. „Já ti něco řeknu, advokáte. Věci se teď řeší jinak. Před dvaceti lety by se s prokurátorem nebo s FBI nikdo nebavil. Ale teď tu jsou lidi, kteří to chtějí oběma způsoby. Chtějí mít peníze a prožít si život, ale potom se dostanou do menšího problému se zákonem, a nechtějí si odsedět maličký trest. Chápeš? Takže zpívají. Oni nechápou, že když se dáš na tenhleten byznys, musíš být připravený si odsedět dvacet let, jinak bys na tenhle byznys měl zapomenout. Ale všichni 545

teď mají středostavovské ambice, tihle lidi. Chtějí se svýma ženama a přítelkyněma spát každou noc, vozit děcka ze školy a možná i hrát golf. Za časů mého strýce si chlap odseděl dvacet let bez toho, že by kurva pípl, vyšel ven a jeho žena ho objala, děti mu políbily ruce, a kamarádi mu řekli, co je nového. Rozumíš? Ale kdo má dneska

takové koule? Proto ten zajebaný státní návladní nabízí dohody. Ale

já žádné dohody s federálama dělat nebudu, abych si zachránil prdel. A mí přátelé to měli pochopit. Měli by pochopit to, že Frank

Bellarosa není taková krysa, jako je polovina z nich. Víš, co jsem se

naučil v La Salle? Že máš jít příkladem. Nesmíš zkompromitovat svou čest. A tahle věc, tahle organizace musí fungovat dál, a tak já musím všem ukazovat, jak to povedu dál. Musím jim dát příklad, dokonce i když se mě pokusili zabít, a dokonce i když jsem teď obklopený federály. Tomu se říká mít koule, advokáte. Koule,

Capisce? “

Samozřejmě že jsem chápal. Koule na nesprávném místě, ale

koule. „ Capisco.“

Usmál se. „Jó. Hele, organizace možná v posledních dnech pár

věcí zbodala, ale nemůžeš říct, že by neměli vychování a styl.

Nechali tě být, nebo ne?“

Odpověděl jsem. „Oni také rozumějí špatné reklamě. Zabít tebe

je jedna věc, ale zabít mě je něco jiného.“

„Jo, nám pořád záleží na dobré reklamě. My chceme dobrou

reklamu. My dobrou reklamu potřebujeme. Melanzanes

a Španěláci střílejí všechny, a potom se diví, že je nikdo nemá rád.

Žejo?“

„Jak jsem řekl, technika se liší.“

„Jo, ale tihle sráči ani žádnou techniku nemají.“

Určitě jsem se nechtěl bavit o výhodách mezi soupeřícími

zločineckými organizacemi. Ale Bellarosa měl několik postřehů.

Konkrétně. Dokonce i kdyby mě chtěl Sally Da-da zabít, protože

jsem ho naštval, věděl, že kdyby mě zabil, nebyla by to dobrá

reklama a nebylo by to ani dobré pro byznys. Takže gentleman

John Sutter prošel krví a ohněm, aniž by si při tom zničil něco víc, než jen jeden oblek a kravatu, protože byl chráněn aurou zamýšlené moci a bezvadné společenské pověsti. Na ulicích Malé Itálie žádná modrá krev nepoteče. Není divu, že si Frank nemyslel, že bych potřeboval neprůstřelnou vestu. Ale jen pro případ bych raději

546

jednu měl, tehdy když na mě ten opičák namířil pušku. Chvíli jsem sledoval Bellarosu. I když měl strhanou tvář a její rysy byly poněkud nezřetelné, jeho pupek se snažil dostat ze županu ven. Ono opravdu, takový zásah třemi brokovými střelami

ráže osm, není pro lidské zdraví dobrý, ani když máte vestu. Když jsem ho tak pozoroval, tu fyzickou trosku, nemohl jsem

nepřemýšlet nad tím, jestli se náhodou nezhoršil i jeho psychický stav. Rozumíte mi, on vypadal dobře, ale byl nějaký jiný. Možná to bylo tím, že má v domě federály. To by stresovalo každého. Požádal mě, abych mu podal láhev sambucca, kterou měl ukrytou za knihami v poličce, a já jsem ji našel. Na téže polici jsem také viděl čerstvě natrhanou kytici měsíčku, velkých žlutých měsíčků přesně toho druhu, jaký jsme s Georgem vysázeli ve Stanhope Hallu. Zajímavé.

Podal jsem mu láhev a on si do svého kávového hrnku nalil

pořádnou dávku, vypil to a nalil si další. „Nechceš taky?“

„Na mě je trochu brzy.“

„Jó.“ Řekl mi. „Ta zatracená sestra mě nenechá se napít. Že prý

kvůli těm antibiotikům, které do mě cpou. Ale kurva, vždyť

sambucca sama o sobě je antibiotikum, no ne? Dej to zpátky.“

Uložil jsem láhev za knihy. No koukejme, jak se věci v Alhambře

změnily. Teď jsem byl stresovaný já. Podíval jsem se na hodinky,

jako bych musel odejít. On mě viděl a řekl. „Sedni si na minutku.

Musím ti něco říct.“ Naznačil mi, abych přišel blíž a řekl. „Sedni si

sem, na opěradlo.“ Ukázal prstem ke stropu, jako by mi chtěl

naznačit, že tam má štěnici.

Sedl jsem si na kraj lenošky vedle něj.

Naklonil se ke mně a tiše mi řekl. „A teď ti dám radu já,

advokáte. Moc se toho ke mně zvenku nedonese, ale slyšel jsem, že

ti chce Ferragamo nakopat prdel. A ne proto, abych já přišel o své

alibi, on to dělá proto, že jsi ho u toho soudu nasral, a protože jsi mi

zachránil život a celé jsi to zmrvil. Takže on teď myslí na vendetu.

Dej na sebe pozor.“

„Já vím.“ Ironie všech ironií. Frank Bellarosa se s vládou

dohodne, ale já asi dostanu deset let za křivopřísežnictví. A jediný člověk, který by mohl svědčit proti mně, byl Frank Bellarosa. Ten tomu určitě rozuměl, a jsem si jistý, že mu ta ironie neunikla. Teď se na mě usmál a řekl. „Hej, advokáte, já tě nepodrazím. I kdyby

547

mě chytili za koule a musel bych někoho prásknout, tak tebe

Ferragamovi nedám.“

Chápete to? Ten člověk mě dostal do vážného maléru, potom mě z něj dostal, potom mi řekl, že mu za pomoc dlužím laskavost, já jsem mu prokázal laskavost, která mě dostala do ještě většího maléru, a tak pořád dokola. Teď jsem si třeba myslel, že mi chce poděkovat. Stejně tichým hlasem, jakým mluvil on, jsem mu řekl. „Franku, neprokazuj mi prosím tě žádné další laskavosti. Víc tvých laskavostí bych už asi nepřežil.“ Rozesmál se, ale asi mu to hodně namáhalo žebra, protože sebou cukal, a v obličeji byl najednou ještě bledší. Dopil zbytek sambucca, chvíli zůustal ležet bez hnutí, než se mu dech ustálil, potom se zkusil narovnat a zeptal se mě. „Jak se má tvá žena?“

„Která?“

Usmál se. „Susan. Tvá manželka.“

„A proč se ptáš mě? Vždyť sem chodí.“

„No… ale už jsem ji pár dní neviděl.“ „No to ani já. Teprve včera přijela domů.“ „Ajo. Takže se byla podívat na děti do školy, že?“ „To je pravda.“ Předtím se ovšem byla ještě znovu podívat v Hilton Head, kam patřil i výlet na Key West za jejím bratrem Peterem, který byl evidentně fototropní. Se Susan jsme si už pěkně dlouho nepovídali, ale vyměnili jsme si několik vět, v nichž jsem jí navrhl, aby sem už nikdy nešla. Vypadalo to, že s tím souhlasí, ale asi sem přišla stejně. Nejpozději asi včera, pokud byly ty květiny od ní. Frankovi to nějak muselo vyklouznout z paměti. Samozřejmě že jsem se měl přestěhovat, ale takové stěhování je těžká věc. Už proto, že jsem věděl, že jsem částečně odpovědný za všechny ty věci, které se tu od dubna odehrály. Kromě toho byla Susan spíš pryč než doma, takže to stěhování zase nebylo tak naléhavé. Se Susan spolu také dokážeme nemluvit celé dlouhé

týdny, peněz jsem, upřímně řečeno, neměl zrovna nejvíce, a mezi řádky vám sděluji, že jsem ji pořád miloval a ona milovala mě, a také mne požádala, abych zůstal. Takže to jsem byl celý já, osamělý manžel domácí, žijící v manželčině domě, skoro na dně, pořád známý jako svědek mafiánského dona, možný cíl popravy, společenský pária, kapitán

548

bez lodi a přítěž mé právnické firmy. Firma mi náhodou poslala doporučený dopis do kanceláře v Locust Valley, který jsem se rozhodl otevřít. Dopis mne žádal, abych se okamžitě vyvázal z firmy

Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds. Tento dopis podepsali všichni

starší společníci, aktivní i penzionovaní, dokonce i ti, kteří si svá jména nemohli pamatovat, ne tak ještě to mé. Jeden z podpisů patřil i Josephu P. Sutterovi. Taťka je děsnej srandista.

No co, seru na firmu Perkins, Perkins, Sutter a Reynolds.

Všichni by potřebovali pár ran olověnou trubkou. Mezitím by mi

mohli nabídnout něco za to, že odejdu.

Bellarosa řekl. „Jsem rád, že na mě není naštvaná.“

Podíval jsem se na něj. „Kdo?“

„Tvá žena.“

„A proč by měla?“

„Protože jí málem zabili manžela,“ odpověděl.

„Ale nebuď hloupý, Franku. Vždyť mi zrovna onehdy říkala.

‚Ach Johne, už se nemůžu dočkat, až se bude Frankovi dařit lépe,

abychom zase mohli všichni jít ke Giuliovi‘’“

Pokusil se nesmát se, ale nedokázal to a žebra ho zase rozbolela.

„Hej… nech toho… ty mě zabiješ…“

Vstal jsem. „Okay, Franku, mám tu i něco, co tak legrační není.

Ty sakra dobře víš, že my se Susan spolu moc nemluvíme, a taky

sakra dobře víš proč. Jestli sem ona chce chodit, tak je to její věc,

ale já nechci, abys se mnou o ní mluvil, jako by ses jenom ptal ze slušnosti. Okay?“

Bellarosa se díval do blba, což jak jsem se naučil, byl signál k tomu, že chce změnit téma hovoru. Řekl jsem mu. „Už musím jít.“ Popošel jsem ke dveřím. „Mám říct sestře, že potřebuješ na nočník?“ Mou narážku ignoroval a řekl mi. „Hele, už jsem ti poděkoval za

to, žes mi zachránil život?“ „Pokud si vzpomínám, tak ne.“

„Aha. A víš proč? Protože ‚děkuju‘ v mém byznysu neznamená ani hovno. ‚Děkuju‘ se říká ženským a cizím lidem. Co řeknu já tobě, advokáte, je, že ti dlužím.“

„Ježíši Kriste, Franku, doufám že tím nemyslíš laskavost.“ „Ale jo. Laskavost. Ale ty laskavostem nerozumíš. Laskavosti

jsou u Italů jako peníze, uložené v bance. My ty laskavosti sbíráme,

549

my laskavosti směňujeme, počítáme je jako aktiva, necháváme si je a spoléháme na ně. A já ti dlužím jednu velkou laskavost. Za svůj

život.“ „Nech si ji.“

„Ne. Musíš si o něco říct.“ Podíval jsem se na něj. Bylo to, jako bych mluvil s italským duchem z lahve. Ale duchům se nedá věřit. Řekl jsem. „Kdyby tě soudili za vraždu a já bych tě požádal o to, abys Jacku Weinsteinovi řekl, aby mě nepředvolával jako tvého svědka, udělal bys to i v případě, že by to znamenalo odsouzení za vraždu, kterou jsi

nespáchal?“

Vůbec nezaváhal. „Až si řekneš, máš to mít. Dlužím ti svůj

život.“

Já jsem přikývl. „No, tak mě o tom nech popřemýšlet. Možná dokážu přijít na nějakou větší a lepší laskavost.“ „Jasně. A hele, stav se ještě.“ Otevřel jsem dveře, ale potom jsem se k němu zase otočil. „Znáš to, jak ti indiáni stáli někde na pláži, když se tam zrovna vylodil Kolumbus, který jim řekl. ‚Buon giorno!‘ A jeden z těch indiánů se obrátil ke své ženě a řekl. ‚Jo kurva, to budou sousedi.‘“ Když jsem za sebou zavíral dveře, slyšel jsem, jak se směje a kašle při tom.

Kapitola 36

Konečně jsem se rozhodl, že navštívím svou wallstreetskou kancelář, abych si tam uspořádal své záležitosti. Seděl jsem v kanceláři, v bývalé kanceláři svého otce, a divil se, jak jsem mohl na takovém místě promarnit tolik let svého života. Ale abych ukázal, že mám dobrou vůli, ponořil jsem se do práce, a dělal tam pro svou firmu a pro své klienty totéž, co jsem dělal v Locust Valley, to znamená, že jsem psal poznámky ke každému případu a o každém klientovi, a všechno jsem předával konkrétním právníkům, o nichž jsem byl přesvědčený, že budou nejlépe vyhovovat klientovi i případu. To bylo víc, než před svým odchodem udělal můj otec, a mnohem víc, než udělal Frederic

550

Perkins předtím, než o kousek dál po chodbě vyskočil z okna. Ale i tak, navzdory mé loajalitě a uvědomění jsem byl v čísle 23 na Wall Streetu vítán asi tak, jako čtyř set bodový pokles na Dow Jonesově indexu. Stejně jsem se tam ale flákal celý týden, přičemž jsem nemluvil s nikým jiným, než se svou sekretářkou Louisou, která na mě byla pěkně naštvaná za to, že jsem ji posledních několik měsíců nechal bránit post, a ona musela neustále odpovídat na všechny možné dotazy klientů i partnenerů, na všechny možné případy a záznamy pana Suttera. Proto, abych mohl ve wallstreetské kanceláři pracovat co nejdéle, ale i z jiných důvodů, jsem se ubytoval v Yaleském klubu na ManHattanu. To je obrovský a velmi komfortní komplex na

Vanderbilt Avenue, a i pokoje tam jsou celkem pěkné. Ani snídaně a večeře nejsou zlé, a v baru se chovají přátelsky. V koktejlovém salonku je i dálnopis, propojený s burzou cenných papírů, takže si tam člověk může hned zkontrolovat, jestli si takové ubytování může dovolit. Je tam i tělocvična s bazénem a squashovým kurtem a klientela pochází z Yalu. Co víc by si mohl chlap přát? Člověk by tu mohl zůstat možná i celý život, a mnozí členové v mé situaci by to asi i udělali, ale klub nerad trpí dlouhodobé pobyty náladových manželů, a v poslední době i náladových manželek. Co se těch manželek týče, tak by tady v klubu mohl člověk i spadnout do maléru, ale já už jsem jich měl i tak dost, takže jsem si po večeři prostě jen přečetl noviny ve velkém salonku, stejně jako ostatní staří balíci jsem si dal doutník a portské a odcházel do postele. Jednou večer jsem tam vzal na večeři Jenny Alvarezovou, a ta mi na adresu klubu řekla. „Žiješ ve zvláštním světě.“

„Myslím, že jsem nad tím nikdy moc neuvažoval.“

Mluvili jsme spolu o Světovém poháru, a ona mě popichovala

stran dojemné prohry čtyři nula, kterou utrpěli Mets od Yankees.

Kdo by tomu byl věřil?

A vůbec jsme spolu mluvili o všem možném, kromě Bellarosy,

televizního zpravodajství a sexu, asi abychom si navzájem dokázali,

že jsme si vypěstovali dobré přátelství a že máme hodně společných zájmů. Jenom že se ukázalo, že kromě zájmu o baseball nemáme společného skoro nic. Skončili jsme u hovorů o dětech, a ona mi ukázala fotografii svého syna. Přestože na nás bylo celkem jasně vidět, že po sobě ještě vzájemně toužíme, nahoru do pokoje jsem ji

nepozval. 551 Nakonec jsem v Yaleském klubu strávil skoro dva týdny, což mi

velice vyhovovalo, protože jsem se nemusel setkávat s přáteli a příbuznými na Long Islandu. O víkendu jsem navštívil Edwarda

a Carolyn na školách.

V polovině příštího týdne mi už došly veškeré výmluvy, proč nejsem v Lattingtownu, takže jsem se z klubu odstěhoval a vrátil se

do Stanhope Hallu, jenom proto abych zjistil, že Susan odjíždí na

další návštěvy do Hilton Head a Key West. Možná byste mohli lidem, jako jsme my, závidět čas a peníze, které musíme utrácet, když se chceme vyhnout nepříjemným věcem, a možná byste nám záviděli právem. Ale v mém případě peníze docházely, stejně jako můj čas, a to celé mě nebolelo o nic méně, než kdybych byl třeba stavitel nebo státní zaměstnanec. Něco se muselo srát. Předtím, než Susan odjela, jsem jí řekl. „Kdybychom se odsud odstěhovali navždycky, tak si myslím, že bych se s tím, co bylo, asi dokázal

vyrovnat. Myslím, že bychom mohli začít znovu.“

Na to mi ona odpověděla. „Miluji tě, Johne, ale nechci se odsud

stěhovat. A nemyslím si ani, že by to bylo k něčemu dobré. Tady

musíme naše problémy vyřešit, nebo se tady musíme rozejít.“

„Pořád ještě chodíš vedle na návštěvy?“ zeptal jsem se.

Ona přikývla.

„Rád bych, abys tam nechodila.“

„Musím to udělat po svém.“

„Udělat co?“

Neodpověděla mi přímo, ale řekla jen. „Ty jsi tam byl. A jeho

právní zástupce už nejsi. Proč jsi tam byl?“

„Susan, to není totéž jako když tam jdeš ty. A nezkoušej mě

nasrat tím, že by ses ptala, proč je to jiné.“

„No, ale já ti zase řeknu, že ty jsi tam možná neměl chodit taky,“

odpověděla.

„Proč ne? Copak já věci komplikuji?“

„Možná. Ono je to dost složité.“

A po této poznámce odjela na letiště.

Ale co, i navzdory Susanině dobře míněné radě jsem se asi o týden později, jednoho hnusného a mrholivého listopadového dne rozhodl, že si půjdu pro peníze, které mi Bellarosa dlužil, a co bylo důležitějšího, vybrat si laskavost. Protože bylo škaredě, šel jsem

552

hlavní branou. Ti tři muži od FBI byli mimořádně dotěrní a já jsem si nostalgicky vzpomněl na Anthonyho, Lennyho a Vinnieho. Zatímco jsem stál pod okapem strážního domku, viděl jsem jednoho z chlapů, jak s někým telefonuje. Druzí dva aganti FBI stáli s puškami vedle mne. Řekl jsem jim. „Je na mém pasu něco špatného? Nebo Il Duce nepřijímá? V čem je problém?“ Jeden z agentů pokrčil rameny. Ten, co byl vevnitř, po chvilce vyšel veň a řekl mi, že pan Bellarosa není dosažitelný. Řekl jsem mu. „Má žena chodí tam a zpátky, kdykoli se jí zachce. Takže teď se vraťte k tomu zatracenému telefonu a vyřiďte mi vstup, pronto.“ Udělal to. I když čert ví, proč vypadal, že je na mě naštvaný. Jeden z těch chlápků s puškou mě doprovodil po dlážděné příjezdové cestě, kde si mě u dveří převzal jiný chlap v obleku s kravatou, který mne opět prohledal kvůli nebezpečným kovovým předmětům. Oni snad nechápali to, že kdybych chtěl pana Bellarosu zabit, udělal bych to holýma rukama. Všiml jsem si, že květiny jsou už pryč, a atrium vypadalo nějak větší a prázdnější. Potom jsem si všiml, že zmizely i všechny klece s ptáky. Zeptal jsem se na ně jednoho z FBI, kterých tam bylo dost, a ten mi odpověděl. „Neměl se o ně kdo starat. A některým hochům už lezli na nervy.“ Potom se usmál a řekl. „Už tu máme jenom jednoho ptáčka zpěváčka. A ten je nahoře.“ Takže mě nahoru odvedl, ale tentokrát do Bellarosovy ložnice.

Bylo kolem páté odpoledne, ale on byt v posteli, v níž sice seděl, ale nijak dobře nevypadal. Já jsem v hlavní ložnici Alhambry nikdy nebyl, ale teď jsem viděl, že tato místnost je součástí velkého apartmá, do nějž patřil i velký obývací pokoj po mé levici a šatna přede mnou, k níž zřejmě patřila i hlavní koupelna. Ložnice sama nijak velká nebyla, a díky tmavému a těžkému středomořskému nábytku a červenému sametu vypadala ještě menší a poněkud depresivní. Bylo tam jenom jedno okno, po němž zrovna stékal déšť. Kdybych byl nemocný já, raději bych ležel v atriu.

Bellarosa mi pokynul ke křeslu vedle postele, což podle mne

bylo asi křeslo pro ošetřovatelku, ale já jsem řekl. „Postojím.“

„Takže, co pro tebe můžu udělat, advokáte?“

„Pro něco jsem si přišel.“

„Jó? Už potřebuješ tu laskavost? Řekni mi, co potřebuješ.“

553

„Jedno po druhém. Přišel jsem si i pro peníze. Poslal jsem ti

vzkaz i fakturu, asi přede dvěma týdny.“

„A jo.“ Z nočního stolku si vzal sklenku červeného vína a napil

se. „No… víš, já už nejsem svobodný člověk.“

„Což znamená co?“

„Prodal jsem se jako kurva. Teď dělám to, co mi řeknou.“

„A oni ti řekli, abys mi neplatil můj účet?“

„Jó. Říkají mi, které účty mám platit. A tvůj mezi nimi nebyl,

advokáte. To ten tvůj kámoš Ferragamo. Ale já se na tebe zeptám

někoho výš postaveného, jo?“

„Neobtěžuj se. Odepíšu si to jako bolestnou zkušenost.“

„Dej mi vědět,“ řekl a zeptal se. „Nechceš víno?“

„Ne.“ Prošel jsem se po pokoji a na nočním stolku jsem si všiml

nějaké knihy. Nebyl to Machiavelli, ale obrázková kniha o Neapoli.

Bellarosa mi řekl. „Co mi doopravdy vadí je to, že se už nemůžu

starat o své lidi. Pro Itala to je, jako by mu uřízli koule, Capisce? “

„Ne, a ani už nechci nikdy Capisce žádnou další zkurvenou věc.“

Bellarosa pokrčil rameny.

„Takže ty teď pracuješ pro Alphonse Ferragama?“ řekl jsem.

Tohle se mu vůbec nelíbilo, ale neřekl nic.

Zeptal jsem se. „A můžeš mi říct, co kolem Stanhope Hallu

dělají všechny ty buldozery?“

„A jo. Kopají základy. Dělají cesty. Berňák mi dovolil prodat to

pro další výstavbu.“

„To jako fakt? Celý život mi jde do prdele, a ty mi ještě říkáš, že

mi za barákem vyrostou chajdy.“

„Co sakra myslíš tou chajdou? Budou to pěkné domy. Budeš mít mraky dobrých sousedů.“ On to stejně nebyl můj majetek, který by byl přerozdělen nebo obklíčen nepřáteli, takže jsem se o to dál nezajímal. Zeptal jsem se

ale. „A co se stalo se Stanhopeovým panstvím?“

„Tak to nevím. Ten, co to koupil, měl nějaké Japonce, kteří by tam chtěli mít něco jako rekreační zotavovnu na venkově, chápeš? Oni jsou pořád nervózní, tak aby si měli kde odpočinout.“ Tak tohle byla opravdu deprimující novinka. Odpočívárna pro vypálené japonské byznysmeny, obklopená třiceti nebo čtyřiceti

novými domky tam, kde kdysi byla krásná usedlost. Zeptal jsem se. 554

„A jak se ti podařilo dosáhnout územních změn?“ „Mám teď přátele na vysokých místech. Jako na berňáku. Říkám ti, oni opravdu chtějí vydělat, takže se s jejich pomocí musím všeho zbavit. A Ferragamo proti mně začal vytahovat ty věci, co se týkají RICO, takže se snaží urvat svoje předtím, než si to vezme finančák. Je to, kurva, jako by mě vlci trhali na kusy.“ „Takže mi říkáš, že jsi na mizině?“ Pokrčil rameny. „Jak už jsem ti kdysi říkal, advokáte, co je císařovo dej císaři. No a císař už je ve vedlejším pokoji a chce to své.“

Usmál jsem se. „Ale nikdy ne víc, než patnáct procent, Franku.“

On se na oplátku usmál také. „Možná, že tentokrát dostane víc.

Ale s tím co zbude, zkusím udělat, co budu moct.“

„To je dobrá zpráva.“ Chvíli jsem si ho prohlížel, a opravdu mi

teď připadal jako poražený člověk. Fyzicky na tom nepochybně nebyl nejlépe, ale při bližším pohledu byl i zdrcený na duchu a ztratil jiskru. Myslím, že to bylo přesně to, co jsem doufal, že uvidím, když jsem mu zachraňoval život, ale teď jsem z toho radost neměl. Jistým zvráceným způsobem můžeme všechno připisovat pirátu, rebelovi a psanci. Jeho existence je důkazem toho, že život nemusí zdrtit každého a že naše státní zřízení nás nemusí nutně všechny zahnat do úzkých. Ale život i státní zřízení nakonec největšího psance v zemi dohonili a složili ho k zemi. Bylo to nevyhnutelné, a on by to měl vědět pro případ, že by si dělal plány do budoucnosti, která nebude. „A co Alhambra?“ zeptal jsem se ho.

„Ale jo, i tohle jsem musel prodat. Federálové to tu chtějí zbourat. Zmrdi. Asi nechtějí, aby lidi říkali. ‚Tady kdysi bydlíval Frank Bellarosa.‘ A já na ně seru. Ale domluvil jsem si s nimi, že Dominic bude stavět domy pro toho, kdo si koupí pozemek. A já Dominika přemluvím, aby tu postavil malé Alhambry, pěkné, malé, štukované vilky se střechami z červených tašek.“ Usmál se.

„Sranda, ne?“

„Asi jo. A co Fox Point?“

„Ten dostali ti Arabové.“

„Ti Íránci?“

„Jo. Seru na ně. Takže všichni vy blbečci, co jste tu nechtěli mě, se teď budete dívat na všechny ty písečný negry, jak v těch svých

555

velkých autech jedou do svého chrámu, a celou dobu ječí a ječí.“

Slabě se zasmál a zakašlal.

„Jsi v pořádku?“

„Jo, mám jenom tu zatracenou chřipku. Ta sestra je teda pěkná

kurva. Jednoho dne vyhodili Filomenu bez toho, že by mi o tom

něco řekli, a deportovali ji nebo co, a dovolili jenom Anně, aby sem jednou na čas přijela. Už je zase v Brooklynu. Nemám tu nikoho,

s kým bych si mohl povídat, jenom ty zkurvené federály.“

Já jsem přikývl. Ministerstvo spravedlnosti opravdu dokáže člověku znepříjemnit život, když se k tomu rozhodne a když po vás ve stejnou dobu jde i finanční úřad, tak to si klidně můžete strčit hlavu mezi nohy a políbit si prdel na rozloučenou. Řekl jsem. „A ty jsi to všechno dovolil výměnou za co? Za svobodu?“ „Jo. Za svobodu. Jsem volný. Všechno je odpuštěno. Ale mezitím jsem musel všechny zradit a nechat je, aby si se mnou hráli

jako s hračkou. Ježíši Kriste, tihle lidi jsou horší než komunisti.“

Podíval se na mě. „Tohle jsi mi přece radil, advokáte, nebo ne?

Udělej výprodej, Franku, a začni nový život.“

„Ano, tohle jsem ti radil já,“ odpověděl jsem.

„Takže jsem tvou radu přijal.“

„Ne, ty jsi provedl své vlastní rozhodnutí, Franku. Myslím si, že

to nejdůležitější – to opravdu nejdůležitější – je to, že začneš nový život. A asi teď budeš žít s novou identitou, že?“ „Jo. Teď spadám do programu na ochranu svědků. A jestli budu dobrý, dopracuju se i k nové identitě. A v mém novém životě chci být knězem.“ Přinutil se k unavenému úsměvu a sedl si zpříma. „Hele, dej si se mnou trochu vína.“ Z nočního stolku vzal čistou sklenku na vodu, kterou mi nalil plnou. Vzal jsem si ji a usrkl jsem. Chianti acido, fermentované v akumulátorových, bateriích. Jak

může nemocný člověk něco takového pít? „Nezněl bych nikomu říkat, kam pojedu, ale vracím se zpátky do Itálie.“ Poklepal na knihu na nočním stolku. „Ale stejně je to legrační, že říkáme ‚zpátky‘, jako bychom, odtamtud byli. A to já jsem zdejší třetí generace. Za posledních třicet let jsem v Itálii byl možná desetkrát. Ale pořád tomu říkáme ‚zpátky.‘ Ty taky říkáš ‚zpátky‘, když mluvíš o… odkud že to… o Anglii?“

„Ne, já to tak neříkám. Možná si to ale někdy myslím. Ale já jsem tu navždycky, Franku. Já jsem Američan, stejně jako ty. Ty jsi

556

vlastně takový hloupý Američan, že tomu ani neuvěříš. Chápeš to?“

Usmál se. „Jó. Já vím, já vím. Jako že se mi nebude v Itálii líbit

život, že? Ale je to tam bezpečnější a je to lepší než vězení a než být mrtvý, aspoň myslím. Federálové už to všechno s italskou vládou domluvili, dodal. Možná že bys někdy mohl přijet na návštěvu.“ Neodpověděl jsem. Oba jsme chvíli byli zticha a jen jsme upíjeli víno. Nakonec Bellarosa promluvil, ale vlastně ani ne ke mně, ale spíš asi sám k sobě nebo ke svým paesano s, které prodal ve velkém. „Starý zákon mlčení už neexistuje,“ řekl. „Už neexistují žádní opravdoví chlapi, žádní hrdinové, žádní ranaři, a to na žádné straně zákona. Všichni jsme středostavovští úředníčci, policajti i lumpové, domlouváme se, když musíme, když si musíme zachránit zadek,

peníze nebo životy. A každého klidně podrazíme, a ještě jsme rádi,

že jsme to mohli udělat.“

Já jsem mu neodpověděl.

„Jednou jsem byl v base, advokáte,“ pokračoval, „a to není místo

pro lidi, jako jsme my. To je pro ty nové špatné hochy, pro ty

černější a odolnější. Mí lidé už koule na stůl nedávají. My už jsme

jako tví lidé. Kurevsky jsme vyměkli.“

„No, možná si budeš moci tam u Sorrenta zřídit farmu.“

Rozesmál se. „No jo. Farmář Frank. No to by se mi líbilo.“

Potom se mi podíval do očí a řekl. „Zapomeň na slovo Sorrento,

Capisce? “

„Slyším tě.“ Tichým hlasem jsem dodal. „A teď ti něco poradím,

Franku. Nevěř federálům, že tvou novou adresu udrží v tajnosti.

Jestli v Sorrentu zůstaneš, nezůstávej tam dlouho.“

Zamrkal na mě. „Bylo dobře, že jsem z tebe udělal Neapolitána.“

„A myslím, že si s sebou bereš i Annu, takže si dej pozor na to,

jaké známky a razítka na nich posílá domů. Hlavně své sestře.“

Zeptal jsem se. „Ona s tebou jede, že?“

Chvíli váhal a potom řekl. „Jo, jasně. Je to moje žena. Co by jako měla dělat? Jít studovat a pracovat pro IBM?“ „A je kvůli tomu stěhování stejně nešťastná, jako když jste se stěhovali sem?“ „Na to se snad nemusíš ptát. Nikdy v životě nechtěla matčin dům opustit, pro Kristovy rány. Víš, ty si ty imigrantky představuješ jako ženské, co sem přijely ze slunné Itálie, a zabydlely se v činžácích v New Yorku. A jejich dcery a vnučky jsou 557

teď úplně v prdeli, když se jim rozbije ta podělaná myčka. Chápeš

to? Ale co, my nejsme o moc lepší, že ne?“

„Správně,“ řekl jsem. „Možná že se v Itálii přizpůsobí lépe než

v Lattingtownu.“

„Ale prd. Všechny vdané Italky jsou nešťastné. Bývají to šťastné holky a šťastné vdovy, ale nešťastné manželky. Už jsem ti říkal, že je nemůžeš učinit šťastné, takže je prostě ignoruješ.“ Potom dodal. „No ale pořád tu ještě mám děti. Anna se z toho asi zcvokne. Možná budou chtít přijet a žít tam. Víš? A možná, že se jednoho dne vrátím

já. Možná že jednoho dne vejdeš do pizzerie v Brooklynu a já budu

stát za pultem. Dáš si pizzu na osm nebo na dvanáct dílků?“ „Dvanáct, mám hlad.“ V žádném případě jsem si nedokázal představit sebe v pizzerii v Brooklynu, a stejně tak jsem si nedokázal představit Franka Bellarosu za pultem, a stejně tak ani Frank Bellarosa. Něco z toho si určitě vymyslel, možná kvůli mně, nebo možná kvůli federálům, kdyby poslouchali. Člověk jako Frank Bellarosa může být chvíli na kolenou, ale nikdy s ním nesmíte přestat počítat. Ihned jak se dostane ze spárů ministerstva spravedlnosti, zase se vrátí k nějakým černotám. A jestli někdy bude v nějaké pizzerii pracovně, tak proto, aby vyhrožoval majiteli. „Ale víš co,“ řekl mi. „Pořád nemůžu uhodnout, jakou laskavostí ti to splatím.“ Odložil jsem svou sklenku vína a řekl jsem. „Okay, Franku, rád bych, abys řekl mé ženě, že to mezi vámi dvěma skončilo a že ji s sebou do Itálie nebereš, protože já si myslím, že v to ona doufala, a taky si přeji, abys jí řekl, že jsi ji jenom využíval k tomu, aby ses dostal ke mně.“ Dívali jsme se upřeně jeden na druhého, až on přikývl. „Splněno.“ Já jsem se vydal ke dveřím. „My dva už se nikdy neuvidíme, ale ty mi odpustíš, že ti nepodám ruku.“

„Jasně.“

Otevřel jsem dveře.

On na mne zavolal. „Johne.“

Myslím, že nikdy dřív mi křestním jménem neřekl, a dost mě to překvapilo. Ohlédl jsem se na něj, sedícího na posteli. „Co?“ „Já jí řeknu, že jsem ji jenom využíval k tomu, abych se dostal k tobě, ale není to tak. To bys měl vědět.“

„Já to vím.“ 558

„Okay,“ řekl. „Teď jdeme oba svou cestou, advokáte, a za pár let se na to budeme dívat jako na dobré časy, na časy, kdy jsme brali i dávali a kdy jsme se navzájem od sebe něco naučili. Okay?“

„Jasné.“

„A hlídej si zadek. Teď po tobě půjde několik mých paesano s –

Alphonse a ten druhý. Ale dokážeš to ustát.“

„To určitě dokážu.“ „Jó, tak hodně štěstí.“

„Tobě taky.“ Odešel jsem.

Kapitola 37 Rozhodl jsem se, že navštívím Emily v Galvestonu, a také jsem

si na tak velký výlet zabalil dostatek oblečení. Návštěva příbuzných je něco jako útěk z domova, ale v přestrojení. Susan utekla naposled, a teď, když se vrátila, byla zase řada na mně. Chtěl jsem jet broncem, namísto toho abych letěl, protože ty

státy na západ od New Yorku možná nejsou jenom státy, nad

kterými se přelétává letadlem, ale třeba to jsou i místa, která stojí za to vidět, obydlená lidmi, které stojí za to potkat. A kromě toho to byl krok správným směrem. Už jsem se těšil na svou první zastávku u McDonalda, na to, jak budu přespávat v motelích z betonových bloků i na to, jak si v 7Eleven koupím RC Colu. Trošku mě ale strašilo pomyšlení na samoobslužné pumpy, protože jsem si nebyl jistý, jak se to tam

dělá. Asi se napřed budu muset chvíli dívat z odstavného pásu, a teprve potom tam zajedu. Ale asi se tam napřed platí a potom

tankuje.

Chtěl jsem vyrazit ráno, hned za rozbřesku. Od mé poslední návštěvy Franka Bellarosy uplynulo jen několik dní a mezitím se z Hilton Head a z Floridy vrátila Susan, která teď vypadala velmi čile a byla opálená. Jak mne informovala, její bratr si Key West zamiloval a rozhodl se, že se konečně usadí a podnikne něco se

svým životem.

„Jako co, třeba?“ zeptal jsem se. „Nechá se ostříhat?“

559

„Nebuď cynický, Johne.“ Mou zprávu o výletě napříč zemí přijala se smíšenými pocity. Na druhou stranu má absence ze situace sejme hodně napětí, i když

ona opravdu vypadala, že jsem jí chyběl, když jsme nebyli spolu.

Ono není nijak snadné milovat dva lidi současně.

No, ale když jsem si toho večera balil věci, přišla Susan do

hostinského pokoje, kde jsem měl stále ještě rezidenci, a řekla mi.

„Chystám se vyjet si na koni.“

Měla na sobě jezdecké rajtky, boty, rolák a na míru ušitý tvídový kabátek. Vypadala dobře, hlavně díky tomu opálení. Odpověděl jsem. „Ty buldozery tady hodně změnily terén, Susan. Buď

opatrná.“

„Já vím. Ale dnes večer je světlo jako ve dne.“

Což byla pravda. Právě vycházel druhý podzimní úplněk a noc

byla tak pěkná, že jsem jí málem nabídl, že bych se k ní připojil.

Vzhledem k tomu, že budou naše dva pozemky rozděleny na menší,

že si Fox Point koupí Íránci a že s námi zbytek zdejší šlechty

nemluví, jsou dny našeho ježdění u konce, a bude to chybět dokonce i mně. Té noci jsem se ale rozhodl, že jezdit nejdu. Teď

mám pocit, že jsem vycítil, že chce být sama.

„Možná se opozdím,“ řekla mi.

„To je v pořádku.“

„Kdybychom se dnes v noci už neviděli, tak mě prosím vzbuď,

než ráno odjedeš.“ „Vzbudím.“ „Dobrou noc.“

„Pěknou projížďku.“

Odešla. Když se nad tím zamýšlím zpětně, tak vypadala

naprosto normálně, ale já už jsem vám předtím říkal, že se zcvokla,

a ten úplněk jí moc nepomohl.

Asi kolem jedenácté večer jsem hodlal jít do postele, protože jsem

chtěl vstát hodně brzy a protože jsem měl před sebou celý den na

cestě. Susan ale ještě pořád nebyla doma, a víte jaké je to s manžely

a s usínáním, když ten druhý ještě není doma. Domnívám se, že je to napůl strach a napůl žárlivost, ale ať je to co chce, tak ten, kdo je doma, chce před usnutím slyšet auto na příjezdové cestě, dokonce

i když s tím druhým. z páru nemluví. 560

V tomto případě jsem já samozřejmě nečekal na zvuk motoru auta, ale na zvuk kopyt, který jsem teď někdy slýchával, protože stáj byla k domu blíž. Ale to, co mi před domem zastavilo, bylo auto, jehož reflektory jsem viděl mnohem dřív, než na štěrkové cestě

zavrzaly jeho pneumatiky. Já jsem tou dobou byl ve své ložnici ve

druhém patře, stále ještě oblečený, a když jsem scházel po schodech, slyšel jsem zabouchnutí dveří u auta, a hned po něm

zazvonil domovní zvonek.

Cizí auto přede dveřmi a zvonek kolem jedenácté v noci, to

málokdy znamená dobré zprávy. Otevřel jsem a uviděl jsem pana

Mancusa, který stál přede dveřmi s podivným výrazem ve tváři.

„Dobrý večer, pane Suttere.“

„Co se děje?“ to bylo to jediné, co jsem dokázal říci, protože

jsem měl srdce až v krku.

„Vaše žena…“

„Kde je? Je v pořádku?“

„Ano. Omlouvám se… nic jí není. Ale myslím, že byste se mnou

měl jet.“

Takže jsem ho v manšestrových džínách a v tričku následoval do

auta. Zatímco jel po příjezdové cestě, nepromluvili jsme. Když jsme

projížděli kolem domku u brány, viděl jsem Ethel Allardovou,

hledící z okna, a jeli jsme tak blízko, že jsme navázali oční kontakt,

a mě napadlo jenom to, jestli vypadám tak znepokojený, jak jsem

byl.

Vjeli jsme na Grace Lane a odbočili vlevo k Alhambře. Řekl jsem

panu Mancusovi. „Je mrtvý?“

Podíval se na mě a přikývl.

„Myslím, že tentokrát neprůstřelnou vestu neměl.“

„Ne, to neměl. Máte dobrý žaludek?“ dodal.

„Viděl jsem, jak chlapovi ustřelili hlavu, a měl jsem žaludek

plný.“

„To je pravda. Víte, není přikrytý a já si myslím, že ho uvidíte, protože jsme zatím ještě nezavolali policii. Já jsem pro vás přišel ze

známosti, pane Suttere, abych vám prokázal laskavost, takže si se

ženou můžete promluvit předtím, než přijedou detektivové.“

„Děkuji vám. Ale vy jste mi žádné laskavosti nedlužil,“ dodal

jsem, „takže teď asi dlužím jednu já vám.“

„Dobrá. Řeknu si o ni hned. Dejte si do pořádku to, co vám ze

561

života zbylo. To mě potěší.“ „Splněno.“ Mancuso nijak nespěchal, jako by ho zdržovalo něco podvědomě, takže nám to chvíli trvalo, než jsme se dostali na dlážděnou cestu. Naprosto bez souvislosti jsem si všiml, že všechna světla v Alhambře jsou rozsvícena. Mancuso mi řekl. „To je ale barák! Ale jak řekl Kristus. ‚Jaký prospěch vzejde člověku, který získá celý svět, ale ztratí svou duši?‘“ Neměl jsem pocit, že by sv. Felix porozuměl pravé povaze Franka Bellarosy. Odpověděl jsem. „On ale neprodal svou duši, pane Mancuso. On spíš kupoval, než prodával.“

Zase se na mne podíval. „Myslím, že máte pravdu.“

„Je tu paní Bellarosová?“ zeptal jsem se.

„Ne. Je v Brooklynu.“

„A tak tu mohla být má žena.“

Na to neodpověděl.

„Ono to vlastně pro pana Bellarosu a paní Sutterovou bylo

hrozně výhodné, posílat paní Bellarosovou do Brooklynu na

prodloužené návštěvy.“

Zase mi neodpověděl.

„A vy jste to nejen dovolili, ale vy jste jim i napomáhali

a schvalovali jste to,“ řekl jsem.

Tentokrát odpověděl. „To nebyla naše práce, pane Suttere. Byla

to vaše práce. Vy jste to věděl.“

„Já vím, že vy své svědky musíte udržovat v dobré kondici, pane

Mancuso, ale kuplíře jim dělat nemusíte.“

„Chápu, že jste zahořklý.“

„Tak chápejte i to, pane Mancuso, že ani já, ani vy nejsme tak

čistí, jako jsme byli o Velikonocích.“

„To vím. Byl to velice hnusný případ. A nemůžu ani říci,“ dodal,

„že by účel světil prostředky. Ale já se s tím vyrovnám po svém. Vy

byste měl udělat totéž.“

„Já si to odepíšu.“

„Z profesního hlediska není nikdo rád, že Frank Bellarosa

zemřel dříve, než nám stačil říci všechno, co věděl. Nikoho netěší to, co paní Sutterová udělala. Možná, že jsme dostali to, co jsme si zasloužili za to, co jsme udělali, za to, že jsme porušili pravidla a nezkontrolovali ji ani detektorem kovů. Za to se budeme muset

562

zodpovídat, což vás možná potěší.“

„Ani trochu.“

Auto zastavilo před Alhambrou, kde jsem rychle vystoupil a vešel do domu. V atriu bylo šest mužů od FBI, dva v normálním oděvu a s puškami, zavěšenými přes rameno, čtyři byli v oblecích.

Všichni se obrátili a dívali se na mě. Dva z nich ke mně přišli

a prohledali mne. Potom jsem podstoupil kontrolu detektorem

kovů, kterou měli aplikovat na mé ženě. První věcí, které jsem si všiml, když jsem se začal rozhlížet, byla velká palma v květináči, ležící na boku poblíž sloupoví, vedoucího do jídelny. Keramická nádoba se při pádu rozbila a na podlaze z červených dlaždic byla roztroušena hlína a zbytky palmových listů. Částečně skryté, za velkým květináčem a palmou, leželo na zemi tělo. Došel jsem k němu.

Frank Bellarosa ležel na zádech, s rukama a nohama

roztaženýma a v rozhaleném pruhovaném županu. Viděl jsem zhojená zranění i drobné ďubky na pažích, krku a nohou, kde jej před pár měsíci zasáhly broky. Na těle měl ale ještě i tři nové rány, jednu nad srdcem, jednu v žaludku a jednu v podbřišku. Přemýšlel jsem nad tím, kam vystřelila první ránu. Samozřejmě tam byla spousta krve, na něm, na županu, na podlaze a dokonce i na té palmě. Krev na všech třech ranách se už částečně srazila a vypadala jako nějaký červený krém. Teď jsem si všiml, že krev je rozstříknutá i kus od jeho těla a došlo mi, že sem přes zábradlí spadl z mezipatra. Vzhlédl jsem vzhůru a uvědomil jsem si, že stojím v místech, kde o patro výš byla jeho ložnice.

Znovu jsem se podíval Bellarosovi do obličeje. Oči měl doširoka rozevřeny, ale tentokrát jsem v nich neviděl žádné známky života nebo bolesti, žádné slzy, jenom věčnost. Klekl jsem si a zatlačil jsem mu víčka. Za sebou jsem uslyšel hlas pana Mancusa. „Ničeho se

prosím nedotýkejte, pane Suttere.“

Vstal jsem a naposledy jsem se na Franka Bellarosu podíval.

Napadlo mě, že Italové vždycky chápali, že jádrem životních problémů jsou lidé s příliš velkou mocí, příliš velkým charismatem a příliš velkými ambicemi. Italové takové lidi považují za polobohy, ale současně je k smrti nenávidí, právě kvůli těmto jejich kvalitám.

Zabití Caesara, dona, duceho – to se tím pádem stalo

psychologickým komplexem, obsahujícím hřích a současně

563 i spasení.

Možná že Susan, která patří k lidem, kteří nikdy nikomu neubližují, absorbovala spolu se séměm svého milence i část jeho psýché a rozhodla se, že na Bellarosův problém použije Bellarosovo řešení. Ale cožpak jsem to mohl vědět jistě? Možná si John jenom

vymýšlí.

Mancuso mi poklepal na rameno a obrátil mou pozornost ke

druhé straně atria. Susan tam nohu přes nohu seděla na proutěné židli, mezi jedním sloupem a nějakým stromkem v květináči tak, aby neviděla na to tělo. Teď byla úplně oblečena ve svých jezdeckých šatech, ale tehdy jsem nevěděl a vlastně jsem se ani nikdy nedozvěděl, jestli byla plně oblečena i předtím. Ale její dlouhé rudé vlasy, které předtím měla svázány pod jezdeckou čapkou, teď měla rozpuštěné a rozcuchané. Jinak ale vypadala velmi vyrovnaně. A také velice dobře. Došel jsem k ní. Když jsem se k ní přiblížil na několik stop, podívala se na mě, ale ani pohybem nenaznačila, že by chtěla vstát a přivítat se se mnou. To už jsem si všiml, že poblíž sloupu stojí jeden příslušník FBI, který ji pozoroval, tedy vlastně asi hlídal. Pohlédla na něj, on přikývl a Susan vstala a vyšla mi naproti. Napadlo mne, že je divné, jak rychle se i vznešení naučí, jak se mají chovat, pokud se ocitnou v zajetí. Je to deprimující.

Stáli jsme od sebe několik stop, takže jsem si všiml, že předtím plakala, ale teď už vypadala dobře. Vyrovnaně, jak jsem řekl. Domnívám se, že naše obecenstvo očekávalo, že se obejmeme, že se jeden z nás zhroutí, nebo že si možná půjdeme po krku. Byl jsem si

jistý, že v případě té poslední varianty bylo připraveno zakročit

a zaskočit šest nebo sedm mužů. Chlapi byli samozřejmě

vystresovaní, protože už přišli o jednu osobu, kterou měli hlídat.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se konečně své ženy.

Přikývla.

„Kde jsi vzala tu zbraň?“

„To on mi ji dal.“

„Kdy? Proč?“

Vypadala, že je lehce mimo, což je za takových okolností

normální, ale po chvilce přemýšlení odpověděla. „Když přijel domů z nemocnice. FBI mu prohledávali dům a on si ji schoval, aby mi ji

dal a já mu ji pohlídala.“ 564

„Aha.“ Tak tos posral, Franku. Ale vlastně, kdyby to nebyla pistole, byl by to nůž nebo pohrabáč, nebo prostě cokoli, co by bylo po ruce. Věřte mi. Zeptal jsem se. „Už jsi tu udělala nějaké

prohlášení?“

„Prohlášení? Ne. Jenom jsem jim řekla… Zapomněla jsem to…“ „Tak jim ani nic neříkej, ani policii, až sem přijedou.“

„Policie?“

„Ano, už jsou na cestě.“ „Copak nemůžu jít domů?“

„Obávám se, že ne.“

„Půjdu do vězení?“

„Ano. Já se tě zítra pokusím dostat ven na kauci.“ Ale vlastně,

možná že tentokrát ne.

Přikývla a poprvé se usmála. Byl to sice úsměv nucený, ale byl její. „Jsi dobrý právník,“ řekla mi. „Jo.“ Všiml jsem si, že je celá bledá a třese se, takže jsem ji zase odvedl k židli. Letmo se podívala na ten zmatek na druhé straně atria, potom na mě a řekla. „Já jsem ho zabila.“

„Ano, to vím.“ Usadil jsem ji, klekl si a vzal ji za ruku. „Nechceš

něco k piti?“

„Ne, děkuji,“ řekla a dodala. „Udělala jsem to za tebe.“

Rozhodl jsem se, že tohle budu ignorovat.

Dorazila okresní policie, uniformovaní důstojníci, detektivové v civilu, skupina ze soudního lékařství, osádky sanitky, policejní fotografové a další lidé, které je možno vídat na místech zločinů.

Vypadalo to, že mnohem víc než její mrtvý majitel je zajímá

majestátnost Alhambry, ale nakonec se své práci věnovat začali. Susan jejich aktivity sledovala, jako by s tím neměla nic společného. Nemluvili jsme, ale já jsem u ní zůstal, klečel jsem vedle křesla a držel ji za ruku. Viděl jsem, že Mancuso hovoří s nějakým statným chlapem se zdravě červeným obličejem a že se při řeči oba dívají na nás. Nakonec k nám ten velký chlap vykročil a já jsem vstal. K němu se přidala uniformovaná policistka. On se zeptal. „Vy jste její manžel?“

„A její právní zástupce. Kdo jste vy?“

Evidentně se mu nelíbil můj tón, nebo má otázka, ale na tyhle chlapy prostě špatný dojem udělat musíte, protože si vás už stejně

565

zařadili. Řekl mi. „Jsem poručík Dolan, okresní oddělení vražd.“

Obrátil se Susan a řekl. „Vy jste Susan Sutterová?“

Přikývla.

„Okay, paní Sutterová, teď vám přečtu vaše práva v přítomnosti

vašeho manžela, protože jsem vyrozuměly že je vaším právníkem.“

Dolan vytáhl stejnou malou kartičku, jakou jsem předtím viděl

u Mancusa, a přečetl Susan její práva. Dobrý Bože, člověk by řekl,

že si po dvaceti letech recitace několika jednoduchých vět už

pamatují text. Chápete, já vám můžu předmluvu ke Canterburským

povídkám odříkat slovo od slova, a to jsem je četl před dvaceti lety

a jsou napsány angličtinou z patnáctého století.

Dolan se Susan zeptal. „Rozuměla jste svým právům?“

Znovu přikývla.

Obrátil se ke mně. „Rozuměla?“

„Ve skutečnosti ne,“ odpověděl jsem. „Ale oficiálně ano.“

Zase oslovil Susan. „Přejete si v tuto chvíli učinit nějaké

prohlášení?“ „Já…“

Přerušil jsem ji. „Ne. Je evidentní, že žádná prohlášení dělat nebude, poručíku.“ „Dobře.“ Dolan zamával na uniformovanou policistku, která k nám přišla. Tvářila se poněkud sebevědomě, řekl bych. Dolan se zase obrátil k Susan. „Vstaňte prosím, paní Sutterová.“

Susan se postavila.

Dolan jí řekl. „Zatýkám vás za vraždu. Otočte se, prosím.“

Policistka Susan vlastně obrátila za rameno a chystala se jí

spoutat ruce za zády, ale já jsem ji chytil za zápěstí. „Ne. Vepředu.“

Podíval jsem se na Dolana. „Ona se vás těmi pouty nepokusí

uškrtit, poručíku.“

Tím jsem ho asi moc nepřesvědčil, ale po chvilce zírání kolem

dokola Dolan policistce řekl. „Vepředu.“

Předtím, než jí spoutali ruce, jsem Susan svlékl tvídový kabátek,

a potom jí policistka spoutala ruce před tělem. Je to pohodlnější,

není to tak ponižující a vypadá to lépe, protože si přes ta pouta

můžete přehodit svrchník, což jsem teď udělal s jejím kabátkem.

Tou dobou už jsme se s Dolanem navzájem poznali trochu lépe a to, co jsme zjistili, se ani jednomu z nás moc nelíbilo. Dolan oslovil policistku, ale tak, abych to slyšel i já. „Paní Sutterová byla

566

ihned po zadržení prohledána federálními agenty, kteří tvrdí, že u sebe nemá žádnou další zbraň, ale vy ji na stanici prohledejte ještě jednou a zaměřte se na jedy nebo jakékoli jiné prostředky, které by mohla využít k sebevraždě, a ze stejného důvodu u ní celou noc držte hlídku. Nechci o ni přijít.“ Podíval se na mne a policistce potom řekl. „Okay, odveďte ji.“ „Počkejte,“ zadržel jsem je. „Chci si ještě se svou klientkou promluvit.“

Poručík Dolan se ale nechystal spolupracovat tak, jako pan Mancuso na skoro stejném místě, jen o pár měsíců dříve. „Jestli s ní chcete mluvit, pojeďte na stanici,“ řekl. „Mám v úmyslu s ní mluvit teď, poručíku.“ Já jsem Susan držel

za pravou ruku, zatímco ta policistka za levou. Ubohá Susan. Poprvé za tu dobu, co jsem ji znal, vypadala, jako by snad nebyla pánem situace.

Těsně předtím, než by se nám situace vymkla z rukou všem, přispěchal Mancuso, který Dolana objal kolem ramena a odvedl ho stranou. Asi minutu spoolu hovořili a potom se Dolan obrátil obličejem k nám a zamával na policistku, aby poodstoupila.

Vzal jsem Susaniny spoutané ruce do dlaní a jeden na druhého

jsme se dívali. Nic neříkala, jen mi tiskla ruce. Nakonec jsem řekl.

„Susan, rozumíš tomu, co se tu stalo?“

Přikývla. Teď už vlastně vypadala daleko bdělejší a dívala se mi do očí. „Johne, moc se omlouvám za to, že jsem ti způsobila nějaké nepříjemnosti. Měla jsem počkat, až odjedeš.“ To by sice mohl být dobrý nápad, ale Susan vůbec neměla v úmyslu mě nechat odejít. Řekl jsem. „Možná jsi ho neměla zabíjet vůbec.“

Buďto nebyla duchem přítomná, nebo o tom nechtěla nic slyšet, protože řekla. „Mohl bys pro mě něco udělat? Zanzibar je uvázaný vzadu. Mohl bys ho odvést domů? Nemůže tam zůstat stát celou

noc.“

„Samozřejmě se o Zanzibara postarám,“ řekl jsem.

„Děkuji. A mohl by ses na Zanzibara a Yankeeho ráno podívat?“

„Udělám to.“

„Budu už odpoledne doma?“

„Možná. Jestli se mi podaří vyjednat kauci.“

„No, šekovou knížku mám ve stole.“ 567

„Nemyslím si, že by přijímali osobni šeky, Susan,“ odpověděl jsem. „Ale zkusím něco vymyslet.“ „Děkuji ti, Johne.“ Víc jsme si toho asi ani říci nemohli, když bylo postaráno o koně a když jsem věděl, kde je šeková knížka. Hele, možná nebyla nejvhodnější doba pro sarkasmus, ale kdybych vám řekl, že jsem se při tom vůbec nebavil, lhal bych. Ale zase jsem se nemohl bavit moc, stejně jako jsem se nemohl rozplakat, protože ani to by nepomohlo. Takže jsem se jí proti svému nejlepšímu přesvědčení zeptal. „Proč jsi ho zabila?“ Podívala se na mě, jako bych jí položil hodně hloupou otázku. „On nás zničil, vždyť to víš.“ Okay. Takže to necháme tak. Podle toho jsme tedy měli šanci znovu sladit naše životy. Udělala to pro nás. Konec příběhu. Na lžích se ale stavět nedá, takže jsem jí řekl. „Nelži mi, Susan. Řekl ti, že tě opouští? Řekl ti, že kvůli tobě neopustí Annu? Že tě s sebou nevezme do Itálie? Řekl ti, že tě využil jenom k tomu, aby se dostal ke mně?“ Hleděla na mě, tedy vlastně skrze mne, a mně bylo jasné, že je zase ve svém vnitřním světě. Myslím, že jsme si o tomhle mohli promluvit někdy jindy, i když jsem byl zvědavý, jestli bezprostřední příčinou Bellarosovy smrti bylo to, že Susan řekl, že ji jenom využíval. A vy můžete přemýšlet o tom, jestli jsem měl tušení, co se stane, když jsem celou věc dal do pohybu. To je hodně složitá otázka. Budu si to muset rozmyslet.

Podíval jsem se na Susan. „Jestli jsi to udělala pro nás, Susan, tak ti děkuji, že jsi se pokusila zachránit naše manželství a náš společný život. Ale na to jsi ho nemusela zabíjet.“ „Ale ano, musela jsem. Byl to ďábel, Johne. Oba nás zkazil. On se vždycky při různých věcech stavěl na tvou stranu, a ty se teď zastáváš jeho. A já jsem teď naštvaná na vás oba. Muži jsou všichni stejní, že? Vždycky se sebe navzájem zastávají, ale tenhle byl jiný než ostatní. Byla jsem jím posedlá, ale snažila jsem se ovládnout,

opravdu jsem se snažila, ale nemohla jsem se s ním přestat stýkat, dokonce i když jsi mě o to požádal. On mě využil a zneužil, slíbil mi, že chce Stanhope Hall zachránit, ale to nechtěl, a využil i tebe, Johne, a tys věděl, co se děje, takže se na mě takhle nedívej.“ Takhle Susan pokračovala ještě chvíli a já jsem si uvědomil, že

568

bych mohl operovat se záchvatem nepříčetnosti, ale že ráno bude

zase normální, což sice neznamená, že nebude blázen, ale že o tom nebude mluvit. Vzal jsem do dlaní její hlavu a pohrával jsem si s jejími hebkými

zrzavými vlasy. Přestala žvatlat a dívala se na mne. Její kočičí oči teď hleděly přímo do mne, a zcela při smyslech mi řekla. „Udělala jsem to proto, že ty jsi nemohl, Johne. Udělala jsem to proto, abych ti vrátila čest. To ty jsi to měl udělat. Ty jsi neměl právo ho nechat umřít, ale měl jsi ho zabít.“

Tedy, kdybychom žili v jiné době nebo v jiné zemi, měla by pravdu. Ale neměla ji v dnešní době a v této zemi. I když, stejně jako Frank Bellarosa a jako Susan, jsem měl i já jednat podle svých nejnižších pudů, na základě padesátitisícileté zkušenosti lidského rodu. Ale já jsem namísto toho rozumně vysvětloval, filozofoval a intelektualizoval tehdy, když jsem měl naslouchat svým instinktům, které mi pořád říkaly. „Je to hrozba pro tvé přežití.

Zabij ho.“

Podíval jsem se na Susan, která řekla. „Polib mne,“ a našpulila

ty své úžasné rtíky. Políbil jsem ji.

Přitiskla mi hlavu na hruď, kde asi minutu plakala, než zase odstoupila. „Dobrá,“ řekla ostrým a chladným hlasem, „jdeme do vězení. Zítra chci být venku, advokáte.“

Usmál jsem se.

„Řekni, že mě miluješ,“ vyžadovala. „Miluju tě.“

„A já jsem vždycky milovala tebe, Johne. Navždycky.“ „Já vím.“

Policistka přistoupila a něžně Susan uchopila za paží. Potom ji odvedla ke dveřím.

Sledoval jsem, jak odchází, ale ona se ani jednou neohlédla. Byl

jsem si vědom té spousty mlčících lidí kolem a uvědomil jsem si, že nejlepší bude, když se rychle vypařím, abych je mohl nechat dělat

jejich práci.

Zamířil jsem do zadní části domu, abych se postaral

o Zanzibara, jak jsem slíbil. Po cestě přes atrium jsem slyšel své kroky na dlaždicích a koutkem oka jsem viděl, že po mé levici stále ještě leží Bellarosovo tělo, nepřikryté. Frank Bellarosa byl obklopen

569

lidmi, kteří jej shledávali zajímavým. policejními fotografy, dvěma

laborantkami a koronerem.

Když jsem tělo míjel, všiml jsem si něčeho vpravo. Zastavil jsem se a podíval jsem se tam pořádně. Stál tam velký mosazný stojan na obrazy, na němž visela olejomalba, zarámovaná ve světlezeleném rámu. Ten rám byl vlastně celkem pěkný. Na obraze bylo samozřejmě zpodobněno poničené atrium Alhambry a já jsem si ho teď prohlížel. Byl to opravdu celkem dobrý obraz, možná jeden z nejlepších, jaké jsem od Susan viděl. Jenomže, co já vím o umění? Studoval jsem obraz zničeného atria, paprsky slunečního světla, pronikající rozbitou skleněnou kopulí, plesnivé štukované zdi, révu, vinoucí se po mramorových sloupech a plevel, vyrůstající z rozpraskaných dlaždic v podlaze. A teď jsem v tom neviděl podivínské nebo romantické vyjádření psychického rozkladu, ale jako v zrcadle zakreslený obraz zničené a rozpadající se mysli, ne zmizelý svět bývalé slávy, ale zmizelý svět mentálního a duchovního zdraví. Jenomže, co já vím o psychologii? Napřáhl jsem se a prorazil plátno pěstí, přičemž jsem na zem shodil celý stojan, který se při pádu rozložil. Nevypadalo to, že by to někoho zajímalo.

Kapitola 38

Byl leden a dny byly krátké a studené. Bylo kolem čtvrté hodiny odpoledne a slunce už vlastně zapadalo, ale já jsem moc světla nepotřeboval a vlastně ani nechtěl.

Litinovou bránu Alhambry nový majitel prodal a nahradil ji

ocelovou bezpečnostní branou, která byla zamčená na řetěz, ale zase ne tak pevně, abych se mezi jejími křídly nemohl protáhnout. Prošel jsem kolem strážního domku, který teď fungoval jako stavitelova prodejní kancelář, byla ale neděle, takže uvnitř byla tma. Vydal jsem se po dlouhé příjezdové cestě, zachumlaný do vlněné parky. Byly prodány i ty kočičí hlavy z cesty, takže jsem šel po zmrzlém blátě, které bylo místy kluzké, a musel jsem jít opatrně a pomalu. Květiny, které cestu lemovaly, byly samozřejmě pryč, ale 570

stály tu ty topoly, i když teď byly holé, šedé a vysoké. Na nádvoří na konci příjezdové cesty stále ještě stála ozdobná fontána, ale někdo z ní na podzim zapomněl vypustit vodu, takže mramor byl rozpraskaný a plný špinavého ledu. Za nádvořím, tam,

kde kdysi stávala Alhambra, ležela obrovská hromada sutin,

červené střešní tašky, bílé štukování, krokve a trámy. Opravdu celé panství srovnali se zemí, přesně jak Bellarosa říkal, že to udělají. Neměl jsem ale jak zjistit, jestli to byl zlomyslný akt, nebo jestli se stavitel prostě jenom chtěl zbavit toho bílého slona. Protože byla neděle, nehlučely tu stavební stroje, a kolem asi ani

nikdo nebyl. Bylo tam ticho, takové to hluboké zimní ticho, kdy

slyšíte, že vám pod nohama praská země, a ve studeném větru vrzaly stromy. Klidně bych vám mohl říci, že jsem slyšel i zvuky kopyt, dusajících do země, ale neřeknu to, protože jsme tam se Susan už na vyjížďky nejezdili. Vzpomněl jsem si také na minulý leden, na černý cadillac, který tam byl, nebo nebyl a na muže, kterého jsem viděl, nebo neviděl. Napadlo mne také, že kdyby se tehdy nebyl ztratil a nezahlédl při tom toto místo, asi by dnes bylo všechno jiné. Pravděpodobně mnohem lepší, protože si nedokážu představit nic o moc horšího. Co se týče Bellarosovy smrti, tak z ní stále ještě mám smíšené pocity. Zpočátku jsem cítil uvolnění a byl jsem celkem rád, to musím přiznat. Ten chlap mi totiž způsobil spoustu nepříjemností a sváděl mi ženu (nebo to snad bylo jinak?), a jeho smrtí se vyřešilo mnoho mých problémů. Ani když jsem ho viděl ležet na podlaze, polonahého a v krvi, necítil jsem nic. Ale teď, když uplynul nějaký čas, jsem si uvědomil, že mi vlastně chybí, že odešel navždy a že jsem ztratil přítele. No, ale jak říkám, měl jsem smíšené pocity. Po cestě jsem si všiml čtyř dlouhých beden a když jsem se k nim přiblížil, viděl jsem, že v nich jsou ty čtyři kartaginské sloupy, připravené k přepravě, i když jsem nedokázal odhadnout, kam tak asi pocestují tentokrát. Jistý jsem si byl jenom tím, že zpátky do

Kartága to nebude, ale možná do nějakého muzea, nebo do domu nějakého jiného bohatého člověka, možná je také vláda prohlásila za prodejný majetek, a tak navždy zmizí v nějakém skladišti. Pokračoval jsem v chůzi a proplétal se mezi hromadami sutin v zadní části pozemku. Všude kolem stály ještě hromady stavebního materiálu a stavební stroje. Všiml jsem si, že do země tu jsou zabodány zeměměřičské kůly, propojené šňůrkami s bílými pruhy 571

látky, inženýrské kůly, zednické kůly a spousta dalších věcí, které byly všechny zapíchané do půdy, jako by někdo chtěl tento kus vyhřezlé země rozpitvat. Po cestě jsem napočítal asi padesát základů, které už byly vykopány a zality betonem. Přestože většina stromů byla ušetřena, krajina tu byla nenávratně změněna, protkána vodovodním, plynovým a odpadním potrubím, překřižována elektrickými dráty a vydlážděna betonem a asfaltem. Dalších několik stovek akrů se změnilo z venkova na předměstí, z krásné panenské přírody na staveniště, a mířily sem stovky lidí odněkud nebo odjinud. I když o tom ještě nevěděli, ti lidé si s sebou už vezli své starosti a budoucí

rozvody, propanové grily ‚a dopisní schránky s čísly, a v neposlední

řadě i naději, že jejich nové životy budou lepší než ty minulé.

Protože americký sen, víte, pořád potřebuje nové území.

Pozemek, patřící Stanhope Hallu, zmizel samozřejmě také,

a několik domků už na něm bylo skoro hotových, takových těch moderních domů ze dřeva a thermopanu, se spoustou denního světla, obrovskými garážemi a centrální klimatizací, nejsou špatné,

to musím uznat, ale zase nejsou nijak moc dobré. Hlavní budova, bývalý Stanhope Hall, byl nakonec opravdu

prodán nějaké japonské firmě, ale ještě jsem tu neviděl žádné nervózní gentlemany z Nipponu, kteří by se poflakovali po cestičkách nebo cvičili na trávníku kalanetiku. To místo vlastně vypadalo úplně stejně opuštěné, jako bylo v posledních dvaceti letech. Místní zvěsti u McGladea, kde jsem trávil příliš mnoho času, říkaly, že ti malí lidičkové se chystají celé panství kámen po kameni rozebrat a poslat je do Japonska, i když jsem měl pocit, že nikdo u McGladea netuší, proč. Přežil i chrám lásky, a majitel pozemků používal jeho fotografii ve svých inzerátech, v nichž sliboval nádheru Zlatého pobřeží první stovce lidí, kteří dokáží zaplatit hypotéku za půlmilionové chajdy. Svatý hájek samozřejmě zmizel, protože nikdo by za domem nechtěl mít deset akrů odumírajících švestek. Ale altánek a bludiště ze živého plotu jsou součástí hlavní budovy, takže možná přežijí, i když já bych přepracovaným orientálním byznysmenům to bludiště nedoporučoval.

Takže pozemky Stanhope Hallu i Alhambry byly rozparcelovány

jako kořist z dávných válek a jejich zdi a brány už nesloužily

k tomu, aby za nimi udržely jiné lidi, a velké stavby samotné byly 572

zničeny nebo budou někde využity pro zábavu nebo jako stavební materiál. Tohle už ale nebyl můj problém. Dál jsem kráčel po tvrdé zemi, až jsem došel tam, kde bývávala kašna, nebo kde jsem si myslel, že bývala. Teď tam ale byly otevřené základy a kolem místa, kde kdysi stávala imitace románských ruin, teď vedla nedlážděná cesta. Neptun i s Marií byli pryč; asi znechuceně odešli. Obrátil jsem se a vydal se zpět kolem hromady suti, přičemž jsem šel po té cestičce, po níž kráčela Anna, když mě tu toho velikonočního rána uviděla. Při té vzpomínce jsem se musel usmát. Pokračoval jsem dál a došel až k zadnímu patiu, které bylo stále ještě nedotčené, i když z něj zmizely lampy i pec na pizzu. Přešel jsem přes patio a podíval se na zdemolovaný dům. Polovina suti už byla odvezená, ale pořád ještě bylo možno rozeznat některé místnosti, zejména atrium ve středu budovy, a vlastně jsem viděl i to místo, kde jsem naposledy spatřil mrtvé tělo Franka Bellarosy.

Na pravé straně byla kuchyň a snídaňový pokoj, v němž nás Bellarosa bavil na víc, než jeden způsob, vlevo byla tančírna, někdy také známá jako obývák, kam si Susan už málem přinesla papuče. Za touto místností byla konzervatoř, nyní v troskách – zbyla z ní jen kupa rozbitého skla, stolků pod rostliny a květináčů. Otočil jsem se k domu zády a vydal se mezi hromadami ruin zpět, než jsem se zase ocitl před domem na nádvoří, poblíž rozbité kašny, kde kdysi parkoval Susanin jaguár a kde jsme spolu jednou

stáli v dokonalém obraze, jako bychom dělali reklamu na něco dobrého a drahého. Teď jsem si představoval, že tam se Susan stojíme v tom jarním večeru zase a čekáme, až nám někdo otevře dveře. Vracel jsem se po dlouhé příjezdové cestě a choulil se před větrem. Za bránou, přes Grace Lane, jsem viděl DePauwův dům, z jehož koloniálních oken zářila světla. Byl to úchvatný pohled, leda že byste na úchvatné pohledy neměli náladu. Za chůze jsem přemýšlel o Susan a o chvíli, kdy jsem ji viděl naposledy. Bylo to v listopadu, na Manhattanu. U federálního

soudu na Foley Square probíhalo slyšení, u něhož jsem byl přítomen, i když ne jako Susanin právník nebo manžel, ale jako svědek událostí, předcházejících zabití federálního svědka, pana

573

Franka Bellarosy. Ale vyvinulo se to tak, že jsem o svědectví nakonec ani požádán nebyl, a komisi trvalo jen několik hodin, než doporučila, aby případ nebyl předložen před velkou porotu. Zjistili, že přestože Susan Sutterová nebyla nesvéprávná, nebyla za své činy ani odpovědná. Tomu jsem sice moc nerozuměl, ale zaslechl jsem něco o malých kapacitách a o slibu Stanhopeových, že pro svou dceru vyhledají profesionální pomoc. Doufám, že William

a Charlotte tím nemysleli hodiny malování a střelby z pistole. Vláda se tímto případem zabývala samozřejmě také, ale paní Spravedlnost své dítě nejen že nedonosila, ona ho přímo potratila. Nemohu ale vládu obviňovat z toho, že od tak choulostivého a citlivého případu utekla a jsem rád, že to udělala, protože má žena do vězení nepatří. Podařilo se mi se se Susan potkat na schodech před soudem. Byla obklopena rodiči, třemi otcovými právníky a dvěma psychiatry, které si rodina zaplatila.

William se z nějakého důvodu nezalykal blahem, když mě viděl,

a Charlotte ohrnula nos – a to myslím doslova, tak jak to známe ze

starých filmů. Člověk by si měl dávat pozor, jestliže takovéto gesto

dělá během chůze ze schodů.

Susan se od stanhopeovské stráže odtrhla a přišla ke mně.

Usmála se. „Ahoj, Johne.“

„Ahoj, Susan.“ Poblahopřál jsem jí k úspěšnému konci soudního líčení. Byla tím nadšená a plná elánu, což se dalo očekávat, když byla osvobozena v případě vraždy, které bylo svědky šest federálních agentů. Ti si naštěstí na celý incident nemohli

rozpomenout jasně.

Krátce jsme si promluvili, většinou o dětech a ne o rozvodu.

V jednu chvíli jsem se jí zeptal. „A jsi opravdu blázen?“

Rozesmála se. „Jenom tolik, abych dokázala vyjít ze soudní síně. Neříkej to nikomu.“

Usmál jsem se také. Oba jsme se shodli na tom, že se cítíme

hloupě kvůli Anně, ale že se teď má asi lépe, i když to nebyla pravda. Susan se mě zeptala, jestli jsem Frankovi šel na pohřeb. Já jsem na něm byl a Susan řekla. „Měla jsem tam jít taky, ale možná

by to bylo trapné.“

„No, to by asi mohlo být.“ Protože jsi ho zabila. Myslím jako

zabila, Susan. Možná už se ale od toho nepěkného incidentu

574

odosobnila.

Mimochodem vypadala velice dobře, na sobě měla na míru ušitou šedou sukni a sako, velmi vhodné pro dopoledne před soudem, a na nohou měla vysoké podpatky, u nichž se pravděpodobně už nemohla dočkat, až je odkopne. Nevěděl jsem, kdy, nebo jestli vůbec ji ještě uvidím, takže jsem jí řekl. „Pořád tě miluju, víš.“ „No to bys teda měl. Navždycky.“

„Ano, navždycky.“ „Já tebe taky.“

Tam na schodech jsme se rozdělili; ona jela zpátky do Hilton Head, já na Long Island. Teď jsem sdílel domek u brány s Ethel Allardovou, protože ta na tom trvala, když Susan dům pro hosty prodala. S Ethel teď vycházíme o něco lépe, než se nám dařilo v minulosti. Já ji vozím do obchodů a v neděli do kostela, i když já sám už do obchodů ani do kostelů nechodím. Toto uspořádání nám celkem funguje a já jsem rád, že mohu pomáhat někomu, kdo pomoc potřebuje, a Ethel je zase ráda, že má konečně možnost starat se o nějakého bezdomovce. Otec Hunnings to schvaluje také. Dům pro hosty, v němž jsme se Susan strávili dvaadvacet let našeho manželství a kde jsme vychovali naše dvě děti, si náhodou koupil mladý a vášnivý pár, který se sem přistěhoval z Dubuque nebo Duluthu nebo odkud a který se už zapojil do společenské hry šplhání a pádů ze společenských žebříčků. Oba dva odjíždějí před svítáním na Manhattan, odkud se vracejí po setmění. Nejsou si moc jisti, kde se zrovna nacházejí – geograficky, ani sociálně –, ale už se nemohou dočkat, až bude rozdělení Stanhopeova pozemku dokončeno, aby získali nové přátele a sestavili bowlingový tým nebo tak něco. Občas se vídám i s Jenny Alvarezovou, ale ta teď chodí s nějakou baseballovou hvězdou, ještě ke všemu se středopolařem z Mets, ale když se potkáváme, tak jí tohle nepředhazuji. Jak jsem říkal Susan, na tom Bellarosově pohřbu jsem opravdu byl. Bohoslužba se samozřejmě konala ve Svaté Lucii, a Monsignor Chiaro sloužil opravdu překrásnou mši a o zesnulém mluvil pěkně, takže si myslím, že ten šek byl krytý.

Pohřeb samotný se odehrál na starém hřbitově v Brooklynu a byla to opravdová mafiánská událost, se stovkami černých

575

limuzín a tak bohatými květinovými dary, že zcela zakryly dvanáct jiných hrobů všemi směry. Byl tam samozřejmě i Sally Da-da a vzájemně jsme si přikývli na pozdrav, byl tam i Jack Weinstein, s nímž jsme se domluvili, že se někdy sejdeme na oběd. Byl tam Anthony, kterého kvůli nějakému obvinění pustili na kauci. Byl tam i Tlustý Paulie a jakýsi chlap, který měl polovinu obličeje pryč, takže jsem si domyslel, že je to můj kmotr, Aniello. Byly tam samozřejmě i obličeje vcelku, na něž jsem si vzpomínal z našeho večírku v hotelu Plaza nebo od Giulia. Anna v černém nevypadala nijak zvlášť dobře, nebo vlastně vůbec nevypadala dobře. Obklopovalo ji tak strašně moc ječících ženských, že mne ani jednou nezahlédla, což bylo vlastně dobře. S Annou přišli samozřejmě její tři synové, Frankie, Tommy a Tony. Frankie byl nejstarší, takový velký nemotora, který vypadal

spíše laskavě, než nebezpečně. Tommy, ten student z Cornellu, vypadal jako normální americké dítě, takový ten kluk, který klidně může skončit pracovat u firmy Fortune 500. Tony, s nímž jsem se potkal, přijel v uniformě La Salle, v níž stál pěkně vzpřímeně a byl i vkusně ostříhán, ale když se člověk podíval skrz tu uniformu a pod krátce střižené vlasy, viděl tam Franka Bellarosu. Očima zkoumal a odhadoval všechny a všechno. Vlastně se chvíli díval i na mě, jako by si mne měřil, a ta podoba s jeho otcem byla tak neuvěřitelná, že jsem opravdu musel zamrkat, jestli se nedívám na ducha. V jednom

okamžiku, během bohoslužby u hrobu, jsem si všiml, že Tony hledí na svého strýčka Sala, alias Sally Da-da. Kdybych já byl strýček Sal,

dal bych si na toho kluka majzla.

Představte si, že tam byl přítomen i pan Mancuso, ale stál taktně stranou, spolu se čtyřmi fotografy, kteří celou událost zaznamenávali pro potomstvo, nebo možná kvůli něčemu jinému. Vzpomínám si na to, co starý Monsignor Chiaro řekl u hrobu, když citoval Timotěje. Nic jsme si na tento svět nepřinesli a je jisté,

že si. ani nic nevezmeme s sebou. Což pro mne byla nejlepší zpráva od doby, kdy jsem slyšel. „Touto cestou se vydáváme jen jednou.“

A tak, jak jsem si uvědomil, zatímco jsem se procházel mezi těmi topoly, které u Alhambry tak zaujaly Franka Bellarosu, u všech lidských činností existuje příliv a odliv, čas výstavby a demontáže, v historii a v krátkých životech mužů a žen existují kratičké okamžiky štěstí. Existuje údiv i cynismus a existují sny, které se

splní, ale i ty, které se splnit nemohou. 576

Byla doba, víte, která je vlastně asi tak vzdálená, jako mé vlastní dětství, kdy všichni věřil v budoucnost a nedočkavě jsme se jí řítili v ústrety. Ale teď, všichni které znám, nebo jsem je znával, se snaží rychlost světa zpomalit, protože budoucnost se čím dál více podobá místu, kam určitě jet nechceme. Možná to ale není záležitost kulturního nebo celonárodního fenoménu a je to jenom můj střední věk, můj současný stav mysli, v kombinaci s tímto temným zimním obdobím.

Ale jaro přijde stejně jistě, jako že skončí zima, no ne? A já už mám vyhlédnutou použitou pětapadesátistopou jachtu třídy Allied, kterou si budu moci ještě v zimě koupit, pokud se mi podaří

dohodnout se se svou prestižní právnickou firmou. Carolyn

a Edward mi budou o Velikonocích dělat posádku na naší plavbě, a v létě budu připraven se svými dětmi vyplout znovu, jestli se jim bude chtít přijet, když tak vypluji s kýmkoli jiným, kdo bude chtít sloužit na palubě lodi Paumanok II. Zastavím se v Galvestonu, abych navštívil Emily, a jestli se mi ji podaří i s Garrym přemluvit, vyplujeme s nimi nebo s jakýmikoli dvěma nebo třemi jinými lidmi na cestu kolem světa. A proč ne, hele? Vždyť žijeme jenom jednou.

Protáhl jsem se bránou Alhambry a vydal jsem se na cestu

k domku u brány, protože mne očekávala Ethel a její nedělní pečeně.

A možná, pomyslel jsem si, až se dostanu zpátky do Ameriky,

přistanu v Hilton Head, abych se podíval, jestli navždycky znamená

navždycky.