Sběratel Nevěst

Ted Dekker

Metafora (2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Brutální psychopat si pořizuje sbírku mladých dívek.Bohužel mrtvých....

Přeložil Viktor Faktor

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, lokality a děje vylíčené v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie. Veškerá podobnost se skutečnými událostmi, místy a osobami, ať už žijícími, či zesnulými, je čistě náhodná.

THE BRIDE COLLECTOR

Copyright © 2009 by Ted Dekker

Translation © Viktor Faktor, 2010

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-254-7

„DÍKY, DETEKTIVE. Přebíráme to tady.“

Zvláštní agent FBI Brad Raines stál v širokých vratech malé stodoly a pohledem prozkoumával zšeřelý interiér. Stará prkenná podlaha byla pokryta letitou vrstvou prachu, nyní narušenou mnoha otisky podrážek bot. Slunce zapadalo. Dírami v propadlé střeše sem pronikaly dlouhé paprsky světla.

Stodola byla už dlouho opuštěná a nepoužívaná. Ideální místo pro zločin.

„Ve vší úctě k vaší práci, agente Rainesi, vám připomínám, že je tu můj tým. Může tu práci udělat.“

„Ale neudělá, detektive Lamberte.“

Raines pomalu otočil hlavu a pozorně obhlížel místo činu. Stodola měla obdélníkový půdorys, asi čtyři a půl krát dvanáct metrů, a plechovou střechu. Stěny byly z patnáct centimetrů širokých prken. Deset, dvacet, třicet, třicet dva prken na užší straně. Odhadem přibližně necelých pět metrů. Po pravé straně zahlédl dvě lopaty a vidle. Špinavé tabulky matného skla v jediném okénku byly opředené dávno opuštěnými pavučinami.

V koutě se válelo letité dřevěné vědro s rezavým špinavým držadlem. Nějaký dávný tulák nebo táborník, který tu zřejmě kdysi párkrát přenocoval, po sobě zanechal i rozházené plechovky od konzerv sterilovaného hrášku a párků, dnes už tak zrezavělé, že papírový obal byl téměř nečitelný. O stěnu se opírala stará radlice, ponk u protější stěny byl ještě starší.

Nic zvláštního. Ale Brada zajímalo něco jiného.

Na levé stěně viselo ženské tělo jako na kříži. Paže rozpažené, ruce svěšené bezvládně dolů. Stejně jako u těch ostatních tří.

„… náčelníka Lorenza, aby zajistil místo činu,“ dolehla k němu detektivova slova. Lambert tam ještě byl.

Brad se ohlédl přes levé rameno na Nikki Holdenovou, hlavní soudní psycholožku, která si mrtvou důkladně prohlížela těma svýma velkýma modrýma očima. Porozuměla Bradovu pohledu, který ji vyzýval: „Zbavme se toho poldy!“ Otočila se k detektivu Lambertovi. Brad se vrátil k prohlídce stodoly.

„Omlouvám se, detektive,“ prohlásila klidně, „ale určitě oceníte, že jsme sem přijeli. Dopřejte mému týmu několik hodin. Jestli to není ten, koho hledáme, budete první, kdo se to dozví. Policejní oddělení nám zatím velice pomohlo.“

Brad zvedl hlavu, aby zamaskoval svůj chápavý úsměv. Ze zašedlého stropního trámu svítil světlejší odstín, což bylo jasným důkazem, že trám je čerstvě zlomený.

„To se mi nelíbí,“ odsekl Lambert. „Jen tak pro informaci.“

Brad odvrátil pohled od místa činu a usmál se na detektiva. „Děkujeme, detektive. To je známá věc. V této kauze je toho spousta, co se nám nelíbí. Jestli vaši chlapi můžou zajistit místo, bylo by to fajn. Forenzní tým tu bude každou chvíli.“

Lambert se na něj na okamžik zadíval, pak se obrátil k chlapíkovi, který stál za ním. „Tak dobrá, Larry, odvolej naši skupinu, od této chvíle vyšetřování přebírá FBI. Řekni Billovi, ať zajistí místo činu a dohlédne na ně.“

Larry tlumeně zaklel a odhodil stéblo slámy, které sebral z jednoho starého balíku. Bílá policejní dodávka už pomalu přijížděla po štěrkové cestě označené žlutou bezpečnostní páskou. Skupině ohledačů trvalo hodinu, než se sem po westdillonské silnici z oblastního pracoviště v Denveru dostali. Farma evidentně kdysi patřila k neobdělávanému poli v Louisville, něco přes dvacet mil severozápadně od Denveru ve směru na Boulder.

Brad rychle pohlédl na Nikki. „Řekni jim, ať začnou venku,“ nařídil stroze. „Ať nás tu chvilku nechají pracovat. A přiveď sem Kim, až dorazí.“

Kim Petersonová, soudní patoložka, jim poví o mrtvém těle vše. Nikki beze slova zamířila k dodávce.

Brad zase obrátil pozornost k malé stodole. Vlastně spíš kůlně. Jakémusi přístřešku na nářadí. K doupěti vraha. Zbytek příběhu se ukrýval tady, v jeho temných koutech. Jeho stěny viděly, jak vrah promyšleně ukončil život jedné ženy. Ponk poslouchal jeho slova, kterými se vyznával ze svých vášní a strachů, pokřivených jeho nutkáním vraždit. Byl svědkem toho, jak oběť prosila o slitování. Slyšel její smrtelné výkřiky.

Brad se opatrně vyhnul stopám v prachu a došel k místu, kde byla mrtvá přibitá ke stěně. Zastavil se a naslouchal hlasům asi deseti mužů zákona, které sem doléhaly zvenčí. Zvuky podrážek na asfaltu hlavní silnice vzdálené asi dvě stě metrů od příjezdové cesty se spojily s rytmem jeho dechu. Ale vše ustoupilo do pozadí, když se soustředil jen na to, co viděl před sebou.

Nahé tělo ženy bylo v mdlém světle paprsků pronikajících střechou velmi bledé. Vypadalo to, jako by se nějakým kouzlem vznášela nad zemí proti stěně, obě paže roztažené. V podpaží je podpíraly dva kulaté dřevěné kolíky. Paty měla u sebe, ale špičky tvořily obrácené V.

Přes obličej měla pečlivě přehozeny jemný závoj, aby tvář zůstala zakrytá jako u nevěsty.

Pozice mrtvého těla v něm vyvolala řadu útržkovitých vzpomínek na hodiny výtvarného umění – na Venuši milétskou, na tisícovku zpodobení Ježíše na kříži, na sochu okřídlené bohyně vítězství Niké z Louvrů, na její mramorová ňadra čnící vpřed jako socha na přídi nějaké pradávné lodi, která rozráží vlny Středozemního moře.

Ale nebyl v muzeu. Nacházel se na místě zločinu a směsice krutosti a nevkusné okázalosti plynoucí z tohoto „uměleckého díla“ v něm vyvolala náhlou vlnu nevolnosti.

Zvolna se v něm ozvaly jeho analytické schopnosti.

Mrtvá byla nahá, oděná jen do tenkých bavlněných kalhotek a závoje. Plavovlasá. Bílá pleť. Její tělo bylo dokonale symetricky naaranžováno. Poloha obou rukou byla naprosto stejná, palec a ukazováček se dotýkaly, ramena a boky pečlivě vyrovnané jako podle osy souměrnosti. Perfektní rovnováha. Kromě hlavy.

Hlava se jí mírně svezla doleva, aby jí dlouhé vlasy splývaly přes levé rameno a zvlnily se pod levým podpažím. Přes závoj viděl, že má zavřené oči. Žádný kaz, žádná známka utrpení, žádná krev.

Jen požehnaný mír a krása. Stejně tak mohla být andělem, kterého vytvořil Michelangelův štětec. Dokonalá nevěsta.

Sedmnáctiletý Brian Jacobs sem po vyučování přivedl svou dívku, bůhví, co tu s ní chtěl dělat, a objevil tak čtvrtou oběť Sběratele nevěst. Brad je raději v duchu nazýval anděly.

Podíval se pozorněji a v hlavě mu zazněla zvláštní slova soucitu.

Pláču s tebou, anděli. Prolévám slzy pro tebe. Pro každý tvůj pramínek vlasů, které ti už nikdy nebudou vlát ve větru, pro každý tvůj úsměv, který už nikomu nerozjasní den, pro každý pohled plný touhy, který už žádnému muži nezrychlí tep. Je mi to tak líto!

„Je krásná,“ ozvala se Nikki za jeho zády.

Pocítil chvilkový záchvěv lítosti, že tak přerušila jeho spojení s tou ženou na stěně. Nikki prošla kolem něj s pohledem upřeným na mrtvou a přitom se zlehka dotkla prsty jeho paže. Slyšel její pravidelný dech, poněkud napjatější než obvykle. Věděl proč: Pohledem na vrahovo dílo zkoumala, co se odehrávalo v temných vodách jeho mysli.

Bolest jeho vztahu k Nikki mu na okamžik zavalila mozek jako lavina… a pak zmizela a nahradil ji obraz její postavy stojící před mrtvou ženou. Plavovlasý anděl vznášející se nad brunetkou. Jedna s pažemi rozpaženými v naprosté odevzdanosti, druhá je má založené na prsou. Jedna skoro nahá, druhá v modré hedvábné blůzičce a černém kostýmku.

Je krásná, pomyslel si.

„Taková škoda!“ pronesla tiše Kim Petersonová a její povzdech ve zšeřelém prostoru vystihl to, co by se ti dva styděli vyjádřit slovy. Soudní patoložka se postavila vedle Brada, vyndala z tašky bílé rukavice a položila ji na zem. „Tak co víme?“

Brad by uvítal, kdyby mohl s obětí strávit víc času o samotě, ale ta příležitost už minula. „Žádný průkaz totožnosti. Před hodinou ji tu objevila nějaká mladá dvojice.“

Chvilku na mrtvou jen mlčky upřeně hleděli.

„Je krásná,“ konstatovala Kim.

„Ano.“

„Čili už jsou čtyři.“

„Vypadá to tak.“

Patoložka popošla před Nikki, která mlčela a zamyšleně si pozorně prohlížela mrtvé tělo.

Kim si dřepla a zlehka zvedla mrtvé prsty u nohy, aby lépe viděla na chodidlo. „Nechceš nám říct, jak se to podle tebe stalo, než začnu s předběžným ohledáním?“

Brad samozřejmě nebyl připraven, ještě ne, ne bez úplné analýzy důkazů, které bylo potřeba teprve shromáždit. Ale bylo o něm známo, že má mimořádnou schopnost přesně posoudit události i z těch nejnepatrnějších známek vedoucích k rozuzlení. Od té doby, co před rokem opustil Miami a začal pracovat v Denveru, vyřešil už tři velké případy v okrsku Four Corners. Ve svých dvaatřiceti už měl našlápnuto hodně vysoko a jeho nadřízení jej hodnotili jako velice schopného člověka.

Ale netušili, že jeho motivace nijak nesouvisí se služebním postupem.

„Muž, velikost boty podle stop čtyřicet čtyři a půl. Nějakou dobu tady pobyli, možná tak den…“

„Proč myslíš?“ zeptala se Nikki.

Dolehl k němu vzdáleny hovor: Jeden policista mluvil s nějakým zvědavým řidičem a nařizoval mu, aby se vrátil na hlavní silnici. Střecha stodoly tiše praskala, jak se začala v pozdním odpoledni ochlazovat.

„Podle té vůně. Fazole v rajské omáčce. Měl hlad, tak se najedl. Konzervu nenajdeme. Nenechal tu žádné stopy DNA.“

„Ještě žila, když ji sem přivedl?“

„Ano. A zabil ji stejným způsobem jako ty ostatní, nechal ji vykrvácet z pat. Žádný zápas. Celta pod ponkem zachytila většinu průkazných stop – tělní tekutiny, kožní buňky, vlasy. Dával si pozor, aby nepoužil příliš velkou sílu, udržoval ji na hranici vědomí, aby cítila jeho převahu. Ležela na břiše, dal jí sedativa a byla při plném vědomí, když jí umrtvil paty a vrtal do nich. Musel odstranit krev z ponku a taky ze země, kam stekla z celty. Pak důkladně zalepil rány, zvedl ji do této pozice, musel ji dlouho držet, než lepidlo na lopatkách důkladně přilnulo ke stěně, znovu jí otevřel rány na patách a díval se, jak krev odtéká do přistaveného kbelíku.“

To vše Brad vydedukoval ze stop na ponku a na zemi. Pod nohama mrtvé byl kruhový otisk kbelíku, neměla po těle žádné zhmožděniny. Fyzické důkazy mu v mysli vytvořily obraz tak jasně, jako by se díval na nějakého Rembrandta.

„Udělal to z úcty, ne ze zuřivosti,“ dodal.

„Z lásky,“ připojila Nikki.

Přikývl, byl ochotny něco takového připustit. „Z lásky.“

„Obě rány na patách jsou zalepené tmelem tělové barvy jako u těch tří předchozích.“ Kim vstala. „A o jakou lásku tady jde?“

„O lásku ženicha,“ řekl Brad zvolna a vychutnával svou odpověď.

Ve dveřích se objevil zvláštní agent Frank Closkey. „Pane?“

Brad jen zvedl ruku, ani se neohlédl. „Dejte nám ještě pár minut, Franku.“ Agent se vzdálil.

Kim pokračovala v ohledání, zlehka dloubla ženě do svalů, zkontrolovala oči, zvedla vlasy, zkoumala zezadu ramena. Ale Brad už věděl, co zjistí.

Otázka zněla proč? Jaký má Sběratel motiv? Podle jakého klíče si vybírá? Jak uvažuje? Že koná dobro, nebo páchá zlo? Co mu kdo udělal, že ho to motivovalo k takovému způsobu vraždění? Koho si vybere příště? A kdy k tomu dojde?

Kde je teď?

Tyhle otázky vířily Bradovi hlavou v podobě jediné, ale dokázal je rozlišit. Některé byly zřetelnější, ale všechny šeptané odněkud z neznáma, pokoušely ho, aby jim naslouchal, protože každá otázka v sobě už obsahuje i odpověď. Musí ji prostě jen najít a přečíst.

Nikki přecházela sem a tam, jednu ruku měla položenou na břiše a druhou si podpírala bradu. Rychle si uvědomil, že dvě z obětí byly také brunetky jako ona. A všechny čtyři měly jako ona nádhernou pleť.

Co by vraha napadlo, kdyby se v této chvíli díval dírou v prknech stodoly na Nikki? Brad potlačil chvilkový impulz zkontrolovat stěnu za jejich zády, jestli tam opravdu není otvor po vypadlém suku, kterým na ně zírá čísi oko.

Místo toho si dopřál pohled na Nikki – na její pěkně tvarovaná lýtka pod lemem černé sukně. Na její dlouhé vlnité vlasy, které jí splývaly na ramena, na její jasné oči, ve kterých se zračila otázka. Ukazováčkem si zamyšlené přejížděla po plných rtech. Dokonale symetrický obličej.

Cítil by vrah nějakou touhu?

Ne. To nebyla touha, že ne? Byla krásná, ale krásných žen je všude plno. Sběratele nevěst lákalo něco jiného, stejným způsobem, jako teď něco jiného přitahovalo Brada, i když to nedokázal přesně definovat.

V uplynulých deseti letech chodil s mnoha ženami, ale jen čtyři vztahy mu vydržely dva měsíce nebo déle a každý z nich skončil dřív než ten předchozí. Nikki ho jednou nařkla, že si hraje na zlobivého kluka. On se domníval, že by se pro něj spíš hodil výraz vybíravý. Koneckonců měl vkus.

Po tom, čím prošel, musel být vybíravý.

Nikki bylo jednatřicet. V devatenácti se vdala a po šesti měsících rozvedla. Doktorát z psychologie získala na Kalifornské univerzitě. Byla velice inteligentní a vtipná, oboje zredukované do hluboké introspekce kvůli výjevům, nad kterými by většina lidí jen lapala po dechu.

Tohle vraha vzrušuje, ne? A kdyby na něj Nikki narazila, vzrušilo by ho to taky?

Ne, pomyslel si.

„Líbila by ses mu,“ poznamenal nahlas.

Nikki se na něj ohlédla, ruku měla pořád položenou na břiše. „Prosím?“

Chytil se do pasti. Byl to jeden z těch četných okamžiků, kdy nebylo moudré být upřímný.

„Jen jsem přemýšlel o tom,“ že se mu líbila. Řekl jsem jen: „Líbila ses mu‘. Mluvím k oběti. O něm. Líbila ses mu znamená, že mluvím o ní.“

Zachránila ho Kim. „Už si taky povídáš s mrtvými, Bradě? Nelam si s tím hlavu, já to dělám pořád.“

„Řekl jsi to jinak a díval ses při tom na mě,“ nedala se obalamutit Nikki.

„No tak jo. Mám k tomu sklony.“

„Co, civíš na ženy? Nebo hlavně na mě?“

„Občas obojí.“

Přes rty jí přeletěl nepatrný úsměv. Mrkla. Ne úplně, ale pravé víčko nepochybně mžiklo. Nebo ne?

Nikki se zase obrátila ke stěně a Brad se cítil jaksi nepatřičně. Pokoušel se pomoct té ženě na stěně a zároveň tím nějak narušil její soukromí. Zatím o ní nic nevěděl a zasloužila si, aby se k ní choval s úctou.

Ticho. Pocit viny. Hanba.

„Pane?“ ozval se znovu Frank.

Brad se otočil a přistoupil ke dveřím. „Přiveďte svou skupinu. Vyfoťte každý centimetr, sejměte otisky z každé volné plochy. Krev, pot, sliny, vlasy uložte do sáčků a opatřete nálepkami. Do večera chci mít předběžné výsledky z laboratoře.“

„Ehm… Už je dost pozdě. Ne –“

„On už pozoruje nějakou špehýrkou další ženu, Franku. Nemáme na to ani celý týden, jestli ho nechceme nechat projevit jí svou lásku. Večer chci předběžné výsledky.“

Brad vyšel ze stodoly a myslel na to, že mohl zvolit vlídnější tón, aby vyjádřil naléhavost, která mu spalovala jeho nervovou soustavu.

FBI, terénní pracoviště, Stout street, Denver, 21:00 hodin.

Nikki Holdenová stála vedle Brada u nerezového stolu v suterénní pitevně. Dívala se, jak Kim opatrně otáčí mrtvolu na záda. Patoložka dávala pozor, aby nepoškodila kůži na lopatkách, kde museli tělo odříznout od stěny.

Obětí byla jednadvacetiletá Caroline Rediková. To jméno vyskočilo na obrazovce, když nechali v laboratoři prověřit její otisky prstů prostřednictvím AFISu, automatického systému pro identifikaci otisků prstů. Tato neustále se rozšiřující databáze nyní obsahovala údaje o každém, kdo žádal o cestovní pas, což Caroline učinila před rokem, když z dosud neznámých důvodů jela do Paříže.

Drobná Kim s plastovým chráničem na obličeji si počínala klidně. Tuto třiačtyřicátnici už máloco vyvedlo z míry. Dokázala stejně tak zanořit ruku do zkrvavené střelné rány, jako bez okolků kohokoli odpálkovat dobře mířenou poznámkou. Blond vlasy nosila nakrátko ostříhané, aby jí nepřekážely při práci. Jestli někdo představoval na pracovišti mateřský typ, byla to právě ona. Její suverénní přístup k práci byl v přímém kontrastu s tím, co se o ní povídalo: že je posedlá po mužích.

Nikki zase obrátila pozornost k mrtvému tělu. Mladá žena měla velmi světlou pleť, skoro průsvitnou, takže pod ní byly vidět modré žíly. Ležela natažená a vypadala jako krejčovská panna, odhalená ňadra měla dokonaly tvar, ploché břicho, štíhlé boky. Nikki teď vlastně připadala dost hubená. Když visela na stěně, nevystupovaly kosti tak nápadně jako nyní. V poloze na zádech však působila vychrtle.

Modré oči bez života nehybně zíraly do stropu. Silné halogenové světlo odhalilo, že je nalíčená, což předtím v příšeří stodoly nebylo znát. Měla pečlivě nanesené oční stíny a linky, což bylo důkazem, že líčení prováděla nějaká zručná a zkušená osoba. Je vrah zběhly v kosmetice? Nebo je dokonce transvestita? Nikki také viděla svislé šmouhy, které narušovaly dokonalou hladkost obličeje, jako by ubohá Caroline při poslední úpravě plakala.

Nikki vytanula na mysli vzpomínka na otce. Bylo jí dvanáct a otec si k ní klekl, aby jí setřel slzu z pravé tváře, kde tehdy měla velké mateřské znaménko. „Jsi krásná, Nikki, a to znaménko tě dělá ještě krásnější. Nemusíš ho zakrývat. A jestli to kluci nevidí, je to jen proto, že jsou to ještě hloupí puberťáci.“ Pak jí dal pusu na tvář.

Při té vzpomínce se jí ještě i dnes svíralo hrdlo, možná proto, že otce jeho vznešené ideály ve skutečnosti nepřežily. Když jí bylo osmnáct, nechala si znaménko chirurgicky odstranit.

Kdyby měla možnost udělat to znovu, rozhodla by se dnes stejně?

„… léky v krvi,“ říkala právě Kim. „Benzodiazepin, totéž psychoaktivní sedativum, které použil u všech předtím. Dávka bohatě stačila k tomu, aby byla oběť svolná s jakýmikoli návrhy.“

„Žádná známka sexuálního kontaktu?“ zeptal se Brad.

„Ne.“

Nikki zachytila Bradův pronikavý pohled. „To neznamená, že to nebyl sexuální čin,“ poznamenala.

Lehce přikývl. Bylo to jen takové obyčejné gesto, že uznává a oceňuje její postřeh. Bylo zvláštní, jak jí dokázal vylepšit náladu, aniž v nejmenším tušil, jak na ni celkově působí.

Ostatní kolegyně v práci tvrdily, že je blonďatým klonem George Clooneyho, jen o nějakých deset let mladší. I ona viděla tu podobu. Tmavé a neustále se usmívající oči, které se člověku umějí ponořit až na dno duše. Krátké vlasy, jemný chlapecký obličej, mírně prodloužený. Vzhled dokonalého džentlmena často ještě podtrhoval svým pozorným a zdvořilým chováním.

Když ho během jejich spolupráce poznala blíž, zjistila, že navzdory těmto vlastnostem Brad není žádný měkkota a někdo, který by sebou nechal mávat. Navenek vždy upravený, věnoval velkou pozornost každé maličkosti, ale zároveň dost sebejistý, aby vždycky na rovinu řekl, co si myslí, když bylo potřeba.

Jeho nesporný dar přitahovat ženy svým chlapecky hezkým vzhledem a sebejistým vystupováním byl trochu zkalen faktem, že se neustále nehodlal na žádnou vázat. Což z něj zase činilo jednu velkou hádanku.

Nikki ve svých úvahách o tomto muži dospěla k závěru, že v minulosti utrpěl tolik šrámů na duši, až mu nezbylo nic jiného než kolem sebe vztyčit ochrannou bariéru. I proto se tak dlouho bránila přiznat sama sobě, že ji přitahuje. I kdyby se o ni zajímal (a měla podezření, že tomu tak je), nebyla si jistá, že by ona měla stát o muže, kterého si k sobě nedovede pevně připoutat. Byla psycholožkou a patřilo k její práci, že nahlížela i do těch nejskrytějších hlubin lidské duše. V případě Brada se jí to však nedařilo, a proto se před ním musela mít neustále na pozoru, což ji dost žralo.

Jeho oči byly mírné a laskavé, ale to, co se skrývalo za jeho pohledem, ji drželo ve střehu. Něco neznámého. Už jednou se spálila a nechtěla to udělat znovu. Nadarmo nestudovala behaviorální vědy. Už dávno nebyla důvěřivou naivkou.

„Nebyl netrpělivý,“ řekla. „Ten čas, který s ní strávil, si vychutnal.“

Další přikývnutí, tentokrát s pohledem upřeným na mrtvou. „Ano.“

Kim vzhlédla a přešla k nohám oběti. Teatrálně přejela ukazováčkem mrtvé po prstech, po každém zvlášť. Vždycky se trochu předváděla, když se jí naskytla příležitost.

„Upravil jí nehty. Lak je čerstvý, nanesený v průběhu posledních čtyřiadvaceti hodin. Ale ona taky věnovala nohám péči, vlastně pečovala o celé své tělo, a to dlouhodobě.“

„Vyžívá se v líčení a pedikúře,“ shrnula Nikki.

V patě byla centimetrová díra, teď už černá a bez krve. „Použil opět vrták o průměru jednoho centimetru, možná tentýž, se kterým pracoval předtím. Vedl ho přímo přes kůži do patní kosti, narušil šlachu na peroneus longus a provrtal se do přední holenní tepny. Postupoval stejně jako u těch třech předchozích. Až na tohle.“ Kim sjela ukazováčkem k pravé patě oběti. „To je novinka.“

Vyndala malou ruličku zakrváceného papíru, možná pět centimetrů dlouhou, a držela ji dvěma prsty. „Tentokrát nechal v pravé patě toto.“

Brad popošel dopředu. „Psaníčko?“

„Vidím tam nějaké znaky, ano. Ale ještě jsem to nerozbalila. Myslela jsem si, že se na to budeš chtít podívat, než to pošlu do laboratoře.“

Bradovi se nepatrně rozjasnil obličej.

Vrah jim zanechal vzkaz.

HLAVNÍ zvláštní agent James Temple seděl za stolem v konferenční místnosti a sledoval je svýma hnědýma, jakoby skleněnýma očima. Rukama si podpíral bradu. Nikki se opírala o zeď, paže zkřížené na prsou, pohled upřený na obrazovku se zvětšenou fotografií Sběratelova vzkazu. Další, dva agenti, Miguel Ruffino a Barth Kramer, se rozvalovali na židlích a jejich oči těkaly z obrazovky na hlavního agenta, Nikki a Brada, který přecházel sem a tam v čele stolu.

Není divu, že ti dva jsou jen dobří, a ne skvělí, pomyslel si Brad. Chybí jim ten pravý zápal, nedokážou se naplno soustředit na jediný úkol.

„Tak vida,“ pronesl Temple směrem k Bradovi. „Máme tu úředně potvrzeného magora. Totálního cvoka, který v nějaké zapadlé stodole vrtá díry do ženských, aby se mohl vyjádřit.“ Pobaveně přehlédl všechny přítomné. „Samozřejmě to nemyslím jako vtip.“

Ruffino a Kramer se zachechtali, ale Nikki na agenta vrhla pronikavý pohled. „Neřekla bych, že –“

„Ušetřete mě vašich psychologických žvástů.“ Temple vstal a vrazil ruce do kapes. „Jestli tenhle nemá papíry na hlavu, tak nevím.“

Temple byl skoro metr osmdesát vysoký, svalnatý jako býk. Hlavu měl vyholenou a zakládal si na svém těle, které pravidelně a nelítostně trápil v posilovně. Mít něco takového tady v Denveru, to je neštěstí, řekl si Brad. Dole na jihovýchodě, odkud sem byl Temple před měsícem převelen, se takový týpek vyjímal určitě líp. Ale v Denveru neměli pistolníky v lásce a James Temple určitě pistolníkem byl – horkokrevný, zbrklý, zkrátka cholerik až do morku kostí.

„Když to uvážíme, většina sériových vrahů jsou duševně vyrovnaní lidé,“ nedala se Nikki. „Jsou vzdělaní, finančně zajištění, často hezcí, zdánlivě nekonfliktní a klidní. Na rozdíl od masových vrahů, kteří se opájejí klamnými představami o nadřazenosti, sérioví vrazi zabíjejí kvůli osobnímu zisku nebo z pomsty. Postupují přitom promyšleně a s rozvahou. Takže sotva jde o nějakého totálního cvoka, jak jste to nazval.“

„Přečtěte si to.“ Temple se zamračil a bradou s výrazným dolíčkem pokynul směrem k obrazovce. „Každý idiot na první pohled vidí, že tenhle pámbíčkářský rapi blábolí samé nesmysly. Nebo vy v tom snad vidíte něco jiného?“

Nikki zrudla, ale udržela se a nepotvrdila mu, že se právě svým hloupým názorem veřejně prohlásil za idiota. Podívala se na obrazovku.

Text byl psán tenkým černým písmem, černou propisovačkou na rovně zastřiženém obdélníčku papíru asi pětkrát osm centimetrů velkém. Vrah lístek nejdřív několikrát přeložil a teprve potom jej sroloval a vsunul mrtvé do díry v patě, přinejmenším několik dní poté, co jej napsal.

Brad podivnou báseň přečetl nahlas.

Krása ráje je stracená

Tam kde se soustředí inteligence

Přišel sem k ní a ona rozbila hadovy hlavu

Hledal sem a našel

Tu sedmou a krásnou

Bude odpočívat

V mý hadí díře

A já budu zas žít

„Vždyť tam má plno hrubek,“ hučel Temple.

Brad si ho změřil pohledem. „Nezlobte se, Jamesi, ale podle mě to není žádný imbecil.“

Hlavní agent zvedl obočí, přitáhl si židli a posadil se. V takových momentech se vždycky ukázalo, že Bradová pověst má svou váhu. Navíc taky pracoval v Miami, než přišel zazářit do Four Corners. To měl s Templem společné, Temple se tak alespoň domníval. Proto si pořádně rozmyslí, jestli zneváží to, co chce Brad říct.

„Opravdu? No tak prosím…“ Otočil ruku dlaní vzhůru. „Vysvětlete nám to.“

Nikki se zadívala do tmavého okna a stěží potlačovala své znechucení.

„Myslím, že to Nikki zhodnotila správně,“ začal Brad.

„Máme co dělat s vysoce inteligentním jedincem, který v kontextu svého vlastního světa ví přesně, co dělá.“

„To, že umí vrtat díry a uklidit po sobě, ještě neznamená, že není úplný pako.“

„To ne,“ vložila se do toho Nikki, „ale i když nejspíš trpí psychózou, nemusí nutně být zvíře.“

„Vidím motivaci a záměr,“ pokračoval Brad a kývl bradou k textu na obrazovce. „Ale bylo by závažnou chybou domnívat se, že autor nevěděl, co píše a proč.“

„Říkáte, že předěsily svůj další tah,“ pravil Temple a podíval se na obrazovku. „Jak?“

„Já si myslím, že to psal vzdělanec, básník s inteligencí Hemingwaye. A je to určené nám. Schválně tam udělal nějaké chyby, aby to vypadalo, že je dost hloupý.“

„Pravopis má jen málo společného s inteligencí,“ podotkla Nikki.

„Toho jsem si vědom. Ale uvažujte se mnou. Co doopravdy říká?“

„Krása ráje je ztracená,“ četla Nikki. „Pád nevinnosti.“

Temple na okamžik zavřel oči, aby dal najevo svou netrpělivost. „Dobrá. Něco míň polopatického.“

Brad pokynul Nikki. Zvědavě na něj pohlédla, pak se spokojeně usmála a vrátila se k obrazovce.

„Říká, že v ráji kdysi vládly krása, nevinnost a rozum, ale ten ráj je teď ztracen. Může za to had – ať už tím myslí zlo, nebo ďábla, to je jedno. Nejsem si jistá třetím řádkem – přišel jsem k ní a ona rozbila hadovi hlavu – tomu nerozumím.“

Podívala se na Brada.

„Motivace,“ objasnil. „On, ten had, zničil krásu, ale byl přitom zraněn. Je podrážděný. Pokračuj.“

Nikki přitakala. „To by šlo. Ty poslední tři řádky jsou jasné. Chce nahradit tu krásku, která padla, aby zase mohl žít.“

„Hledá manželku,“ navázal Brad. „Novou Evu.“

„A jak nám tohle pomůže?“ zeptal se Barth Kramer.

Temple ho zcela ignoroval, vstal a začal zase přecházet sem a tam. „Dobrá, souhlasím. Řekněte mi víc.“

Brad došel za stůl a nespouštěl zrak ze slov, která vrah vlastnoručně napsal. Dokázal si to všechno představit: Psací stůl. Pěkně uspořádaný. Dokonalý pořádek. Tužka se vznáší kousek nad papírem a vrahovi zní hlavou slova, která si už tisíckrát recitoval, jako by je zpíval nějaký sbor, mocný sbor. Burácivé rekviem vyjadřující pravdu, která chce být vyslyšena.

Teď tu pravdu zredukoval na pár slov na malý kousek papíru, aby ji jeho největší nepřátelé viděli. Je to jako být nahý, zároveň ho to děsí i vzrušuje. Vrah se odhaluje. Je tu celý jeho život, tady, na tom útržku papíru.

Brad si odkašlal. „Jeho vraždy jsou rituální, směřují k životu. Nedělá to z hněvu. Žádné místo činu nevykazovalo známky zuřivosti.“

První oběť byla nalezena před třemi týdny ve stodole směrem na jih od křižovatky Grand Junction, ve vyprahlém Grand Valley nedaleko hranic Utahu s Coloradem. Sereně Barkerové bylo třiadvacet a policie se domnívala, že se stala obětí satanského rituálu. Byla mrtvá už tři dny a jakýsi kojot jí ohryzal levou nohu.

Denverská kancelář FBI se zapojila, když se devadesát mil severovýchodně od Denveru vjednom domě kousek od dobytkářského městečka Greeley našlo druhé tělo. Karen Neelyová, čtyřiadvacet let. Tělo bylo při svém posledním vystavení opět pečlivě upravené, téměř bez poskvrnky. Případ svěřili Bradovi a ten si okamžitě vyžádal kopii spisu z Grand Junction. Tamější svědomitý detektiv Braden Hall případ zdokumentoval s přímo pedantskou pečlivostí. Nebylo pochyb, že mají před sebou sériového vraha.

Sběratel nevěst zabil svou třetí oběť o týden později v Parkem, jižně od Denveru. Julii Paxtonové bylo dvacet a byla nalezena ani ne osm hodin po smrti. Vrah ji v obvyklé pozici přilepil na zeď jejího vlastního domu.

Všem třem bylo méně než pětadvacet. Všechny byly dlouhovlasé. Mimořádně krásné. V novinách se psalo jen o jedné z vražd – o vraždě Julie Paxtonové, protože byla známou modelkou Victoria’s Secret. Kromě specifického způsobu smrti nemohli určit nic, co by tyto tři ženy spojovalo.

Pokud šlo o vraha, odhadli ho podle hloubky stop bot na muže o váze devadesát až sto kilo. Žádná DNA, která by se dala prověřit systémem CODIS sloužícím k tomuto účelu. Žádné vlasy nebo vzorky tkáně. Žádné sliny, krev, semeno nebo latentní otisky prstů, které by se s ním daly spojit.

Byl v podstatě duch.

„Jeho motivem je najít život,“ pokračoval Brad, „ne rozsévat smrt. Je přesvědčeny, že ty ženy vede do života.“

Temple na něj vytřeštil oči. „Počkejte, tady už mi začíná drnčet můj výstražný zvonek před psychologickýma žvástama. Odpusťte mi, že považuju někoho, kdo mučí a zabíjí žensky, aby je ‚přivedl do života‘, za totálního magora.“

„Snad psychotika,“ namítla Nikki. „Možná duševně chorého člověka. Ale nemusí nutně byt hloupější než kdokoli z nás. Přímá spojnice mezi psychózou a inteligencí je u několika případů dobře zdokumentována. Měli bychom předpokládat, že je Sběratel nevěst inteligentnější než každý ze zde přítomných. Pokud to neuděláme, vážně riskujeme, že ho podceníme.“

„To je váš profil vraha? Náš muž je génius?“

Zaváhala. „Ano.“

Temple zkřížil paže a znovu se usadil za stůl. „Dobrá, nechám vás při tom.“

Brad se znovu ujal slova. „To ještě není všechno. Chce, abychom věděli, že jde po krásných ženách, to z jeho psaní nepochybně vyplývá. Řekl bych, že je mu jasné, že prokoukneme jeho pokus vypadat hloupě. Chce, abychom hledali mimořádně inteligentního člověka, který má slabost pro vraždění krásných žen, protože mu jedna taková dala kopačky. Ve skutečnosti to není tento případ. Souhlasíš se mnou, Nikki?“

Vykulila modré oči. Zamyšleně přikývla. „Je to až děsivě pravda.“

Temple bubnoval prsty o stůl. „Dobrá, tak budeme tu jeho hru hrát. Budeme hledat ty nejkrásnější ženy v Denveru a okolí.“

„To právě po nás chce,“ řekl Brad.

„Jsem otevřeny návrhům. Pokud žádné nemáte, budeme ho udržovat zaměstnaného, i když to znamená hrát jeho hru. Uchovejte to v tajnosti. Nepotřebujeme, aby každá ženská, která si myslí, že je hezká, propadla panice. Našly se v té stodole nějaké stopy?“

„Žádné.“

„Máme něco?“

„Zatím je cisty. Ty čerstvé vlasy, tělní tekutiny a otisky prstů patří oběti. Zkoumáme teď další tři vzorky vlasů. Ty ale můžou být od někoho, kdo se tam pohyboval před vraždou.“

Temple přikývl a podíval se na ostatní. „Nějaké další nápady?“

Nikki se odlepila od stěny a začala přecházet sem a tam. „Jestli chcete přistoupit na jeho hru, začněte se všemi známými případy duševně chorých v Coloradu.“

„Takže je to přece jenom magor?“

„Vy mě neposloucháte. Znovu opakuju, že být géniem a zároveň duševně chorým se navzájem nevylučuje.“

„Ale jste ochotna připustit, že by mohl být cvok.“

Pomalu se nadechla. „Myslím si, že náš muž by mohl být silně narušený, ale ne cvok. Může trpět psychózou nebo klamnými představami, možná má akutní schizofrenii, ale neslintá.“

„Takže dokud se nedozvíme něco jiného, budeme vycházet z předpokladu, že je duševně nemocný a zároveň geniální. Může být?“

Přikývla. „Ti, co nejsou úplní samotáři, se scházejí na internetu, v psychiatrických ordinacích nebo na psychiatrických odděleních. To je startovní čára.“

„Takže teď se začneme zajímat o záznamy jakýchkoli anomálií nebo modelových případů v různých psychiatrických ústavech a podobných zařízeních.“ Temple se rychle obrátil k Bradovi. „Stáhněte si všechny možné zdroje informací, porovnejte vše, co o Sběrateli víme, s lékařskými zprávami všech známých psychoušů propuštěných z kteréhokoli zařízení v průběhu posledních –“ podíval se na Nikki – „deseti let?“

„To je hrozně moc případů. Duševní choroby jsou mnohem rozšířenější, než si myslíte. Ročně je v téhle zemi hospitalizováno 700 000 duševně nemocných. Začněte posledním rokem.“

Temple se tvářil užasle. Bradovi přišlo divné, že hlavní agent tyto statistické údaje nezná. „Pomoz pánbůh.“ Podíval se na nástěnné hodiny, které ukazovaly už skoro deset. „Takže rok. Musím jít.“

Brad promluvil dřív, než mohl Temple vykročit. „Měli bychom také předpokládat, že má v úmyslu zabít sedm žen. Ta sedmá a nejkrásnější bude možná jeho konečným cílem.“

Vyvolalo to chvíli mlčení.

„Pokud už nezabil tři další, aniž se to zjistilo,“ upozornil Frank.

„Pokud budeme počítat s nejhorším, má tři ještě před sebou.“ Podíval se na Nikki. „A protože je z nás nejchytřejší, je mu jasné, že my to víme. Chce, abychom věděli, že hodlá zabít ještě tři ženy.“

„To sedí.“

Brad rychle pokračoval: „Hodlá to udělat v nejbližších dnech. Jestliže mu trvá jen pár dní, než někoho zabije, už má pravděpodobně vyhlédnutou další oběť. Je to krátký cyklus pro vraha, který zabijí určitým způsobem a vraždí z nutkavé potřeby. Ale metoda našeho muže je založena na rozumu, ne na čirém nutkání.“

Upřeně na něj zírali, paže zkřížené.

„Dobrá. Musím jít.“ Temple popadl svůj mobil a zamířil ke dveřím. „Předpokládáme, že náš muž je někde venku, je chytřejší než my troubové tady a sleduje nějakou krásnou ženskou, kterou má v úmyslu v nejbližších dnech zabít.“ U dveří se otočil. „Pro všechno na světě, zastavte ho.“

QUINTON GAULD se právě chystal, že si pochutná na pořádném kusu prvotřídního krvavého bifteku v podniku zvaném Elway. Restaurace proslulá steaky se nacházela na rohu Devatenácté a Curtisovy, jen o jednu ulici dál než budova FBI na Stout Street v Denveru ve státě Colorado ve Spojených státech v Severní Americe, na světě, ve vesmíru a nekonečnu.

Pomyšlení, že je tak blízko hrstce právě těch, kteří by mu dokázali všechno zhatit, jej přimělo k chladné kalkulaci. Nastal čas, aby uvažoval, aby sám sebe prověřil, aby se podíval pravdě do očí.

A při takové introspekci se cítil naprosto spokojen.

Číšník, vysoký blonďák s mírně vystouplým bříškem a ostrými lokty, před něj postavil keramicky talíř, který přinesl v plátěném ubrousku smetanové barvy, aby si nepřipekl dlaně a prsty jak ten biftek. Jmenoval se Anthony.

„Opatrně, je to horké.“

„Díky, Anthony.“

„Je vše v pořádku, pane?“

„Za okamžik vám řeknu.“

„Nechcete ještě něco? Zeleninu? Chléb?“

„Není třeba, Anthony.“

„Něco k pití?“

„Mám vodu, Anthony. Ta docela dobře spláchne tu krev.“

Číšník se rezervovaně usmál, čímž chtěl dát najevo, že oceňuje Quintonovu volbu slov pro skutečnost, že k získání bifteku bylo nutno porazit krávu. Ale Quinton měl na mysli Caroline, ne tu krávu. Caroline nebyla kráva a nešla na jatka.

Byla jednou z oblíbenkyň Boha a měla provrtané nohy. Teprve potom vykrvácela.

Požehnej mi, Otče, neboť jsem zhřešil.

Quinton vzal vidličku a chvilku ji držel ve své velké kostnaté ruce. Na okamžik se zarazil a upřeně se zadíval na svůj zlatý manžetový knoflíček. Rukáv) ‚ modré košile od Armaniho, kterou si šetřil jen pro slavnostní příležitosti, byly lemované bílým proužkem.

Nikdy nepracoval v obleku a kravatě, protože jej příliš omezovaly. Dával přednost nahotě zakryté pouze černými slipy.

Na okamžik jej fascinovala chromovaná vidlička, kterou držel v prstech. Větší než běžné vidličky. Vidlička pro opravdového chlapa. I on měl prsty dobře o dva centimetry delší než normální smrtelník. Podle velikosti ruky by jej někdo mohl odhadnout na člověka vysokého přes dva metry. I když měřil ve skutečnosti jen metr devadesát.

Sklonil zápěstí, zaujal ho pohled na biftek, do kterého zapíchl vidličku, tvrdý kov v objetí měkkého masa. Kdysi mu jeho ruce připadaly nepřiměřeně velké a neohrabané, jako nějaké cizorodé přívěsky na konci dlouhých kostí. Tak se rozhodl, že jim bude věnovat zvláštní péči, a v průběhu toho procesu si jich začal opravdu cenit. Byly mimořádně krásné a on o tomto tématu věděl víc než kdokoli jiný. Dovolil různým ženám z Asie, aby mu dvakrát týdně prováděly manikúru a pedikúru, už to provozoval skoro rok a výsledky byly úžasné.

Quinton pohnul ukazováčkem. Pak ještě jednou a snažil se sledovat zprávy, které se mu šířily neurony v mozku, zhruba šest set za vteřinu, než je nervy odeslaly do svalů v ruce. Z mozku mu do ruky proudily v této chvíli malé dávky energie, přesně nasměrované, i když si vůbec neuvědomoval, jak a kdy jeho mozek začal nebo ukončil ten cyklus. Jak se z rozhodnutí stane pokyn. Jak se pokyn přemění v pohyb.

Mozek je pro většinu lidí záhadou, jeho nevyjímaje.

Uvědomil si, že ho to zkoumání jemných záležitostí života stálo něco přes minutu. Což nebylo tak zlé, protože se sem přece přišel potěšit. Žádné potěšení nemohlo přesáhnout moc ducha a existovat samo o sobě.

A po celou dobu, kdy hloubal nad svou rukou a nástrojem, který držela, byl dokonale sladěn se vším ostatním, co se odehrávalo v restauraci Elway.

S barmanem se stříbrnými náušnicemi, který se omluvil jedné zákaznici, že jí polil pivem ruce. Nabídl té ženě pití zdarma. Odmítla, ale dívala se na něj za jeho neopatrnost spatra. Byla to skutečná kráva, kterou její vnitřní klamný hlas přesvědčil, že na ní její černé polyesterové kalhoty nepraskají ve švech, i když v posledních třech měsících přibrala pět kilo kvůli nějakým lékům. Řekl by, že nad ní zvítězila deprese.

Se dvěma novými zákaznicemi, jedna s sebou měla rozjívené děti, které vešly do restaurace poté, co zvedl vidličku.

S manželským párem o dva boxy dál, který se dohadoval o ceně nové dodávky a o tom, jestli má být modrá nebo šedá. Černá se rychle špiní. Ne, bílá se rychle špiní. Quinton se na okamžik bavil myšlenkou, že jim podrobněji objasní význam slova špinavý.

S krásnou servírkou, která měla na sobě bílou halenku s odhalenými zády a která se na něj usmála, když šla kolem jeho stolu. Připadal jí zajímavý. Hezký. Opravdový džentlmen, soudě podle jeho vzhledu a držení těla. Poznal to nejen z jejího pohledu, ale věděl to i proto, že mu to ženy často samy říkaly. Tuhle konkrétní ženu, která se podle štítku na blůzičce jmenovala Caren, nejspíš také zaujal svou vysokou postavou. Na výšce prý nezáleží, ale většina žen ji upřednostňovala. Caren se líbili velcí muži.

V okně po jeho pravici uvízla moucha.

Když tak hloubal nad vidličkou, jeho mozek zaznamenal sto dalších podnětů. Neposledním z nich byla voňavá pára, která stoupala z jeho bifteku připraveného na roštu.

Quinton držel vidličku v levé ruce a jedním prstem na ni shora tlačil, aby měl jistý vpich. Zakrojil do křehkého masa nožem se zubatým ostřím, nožem Jonathana Elwaye, slavného zadáka týmu Denver Bronco, který podle Quintonova průzkumu provedeného před třemi dny, kdy si pečlivě vybíral restauraci pro tuto slavnostní příležitost, byl mezi Božími dětmi opravdu velice oblíben.

Požehnej mi, Otče, neboť jsem zhřešil.

Muže se záviděníhodnou silou a inteligencí, který dokázal hodit nahuštěný kožený míč takovou silou a s takovou přesností, že to jen málo obránců stihlo zaznamenat, natož aby jej zastavili před zamýšleným cílem.

Na svém Bohem daném hřišti byl Jonathan Elway, známý zbytku světa coby John Elway, naprosté eso. On se o sobě mylně nedomníval, že jím je, jako to dělá většina lidí, kteří si zoufale přejí, aby se jejich klamné představy splnily. On bohem skutečně byla nejspíš o tom sám ani nevěděl.

Quinton vložil první sousto masa do úst, rozžvýkal měkký kousek a zavřel oči. Ucítil nebeskou chuť. Křupavá kůrčička zlehka praskla a zuby se zakously do šťavnatých vláken. Šťáva mu zaplnila ústa a usadila se pod jazykem, stoličky se hlouběji zabořily do masa.

Jeho chuť byla tak lahodná, že pocítil naprosté uspokojení a dal ho najevo tichým zasténáním. Ještě dvakrát přežvýkl se zavřenýma očima, aby jej nerozptylovaly žádné vizuální vjemy. Rozkoš vyžadovala vokalizovanější pochvalu. Tentokrát zašeptání.

„Mmmm… Mmmm… Vynikající.“

Bylo důležité chovat se přirozeně. Kdyby něco předstíral, jen by umenšoval to, kým je. Většina lidí nasazovala společenskou masku ve snaze zakrýt své nedostatky a slabosti. Celý svět byl nepřirozený, obydlený lidmi, kteří si na něco hráli, ale skočili jim na to jen hlupáci. Smutné bylo, že své masky nosili tak dlouho, až si toho dokonce přestali být vědomi.

Jsem důležitý vedoucí pracovník, který vydělává hodně peněz – moje rolexky na zápěstí o tom snad dostatečně svědčí.

Jsem mocný milenec a poskytovatel lásky, což dokazuje způsob, jak jsem vypracoval svoje tělo, aby bylo silné a symetricky svalnaté.

Jsem se sebou spokojený, což dávám najevo tím, že i v teplákové soupravě a tričku dokážu kráčet zcela nenuceně.

Jsem nikdo. Ale prosím, prosím! Nikomu to neříkejte.

Mozek mu drásal hlas nevychovaného spratka, který teď seděl v boxu na opačné straně lokálu. Počastoval ho znechuceným pohledem. Bylo důležité chovat se přirozeně, ale zároveň bylo důležité nevstupovat na výsostné území těch druhých. Ten kluk narušoval rovnováhu klidu a ticha v lokále. Každý stálý zákazník by mu s chutí zacpal pusu ponožkou nebo botou, kdyby se tak nebáli, že tím dají najevo, jací opravdu jsou.

Vytěsnil kluka z mysli a soustředil se na koncert chutí, který se mu rozezněl v ústech. Začal důkladně žvýkat, pevně svíral a rozevíral čelisti a posílal šťávu z úst do hrdla. Pečlivě polykal.

Hlavou mu proběhly podrobnosti jeho nedávné činnosti, kterou teď oslavoval porušením jinak velmi přísného vegetariánství. Krásný čas strávený s Caroline jej naplňoval radostí jako všechny velké úspěchy. I když nepociťoval žádné fyzické potěšení z toho, že ji nechal vykrvácet.

Ale jíst biftek… To bylo skutečně jako sex. A protože Quinton nepoznal od té hrozné noci před sedmi lety žádné sexuální uspokojení, vychutnával si jakýkoli fyzicky požitek, který mu připomínal, že je to skutečně nezměřitelný dar.

Zpráva o Carolinině smrti brzy naplní svět jedinou otázkou: Kdo to je? Kdo je to? Je to můj soused, je to ten prodavač z potravin, je to ten ředitel školy?

Lidé byli předvídatelní. Jako živé uhlíkové jednotky. Jako krásně vystřižené figurky z tvrdého papíru, pěkně upravené, mající daleko do předstírané dokonalosti. Existoval jen jeden člověk, který byl opravdu důležitý, a v této chvíli to byl on. Ostatní byli jen křoví. Na tomto jevišti byl jedině on opravdovým hercem.

Diváci sledovali jen jeho, zbytek tvořili komparsisté. Všichni na tom byli stejně, ale jen málo z nich našlo tolik odvahy, aby pochopili nebo si přiznali tuto jedinou krásnou, hořkou pravdu: Někde uvnitř každý věřil, že je středem vesmíru.

Ale v tomto okamžiku jím byl Quinton a měl dost rozumu, aby tento fakt přijal.

Bůh si vyvolil Quintona Gaulda. Prosté. Nepopiratelné. Definitivní.

Což Quintona přivedlo k úkolu, který měl před sebou. Ještě tři, jak to viděl. Zakončit vše tou nejkrásnější.

Hošík v boxu hlasitě kňoural, že nemá rád hrášek. Naprosto výborná zelenina, ale ten tmavovlasý kluk, který vypadal tak na deset nebo jedenáct, odmítal tento důvod přijmout, částečně proto, že ho jeho otec ani nevyslovil a místo toho se snažil kluka nalákat na něco jiného. „A nechceš teda zmrzlinu, Joshie? Nebo humra, co říkáš?“

Quinton si ukrojil další sousto a vychutnával je. Taková lahůdka! Málokdy si takhle dopřával. Ale ten kluk mu požitek z masa kazil a Quinton cítil, jak spratkovo chování neblaze působí na jeho psychiku. Joshie se choval jako blázen, aniž k tomu měl nějaký rozumný důvod. Byl prostě úplně mimo. Úplně ujel. Hnil už zaživa.

Quintonovi už máloco lezlo na nervy. Jeden lékař kdysi diagnostikoval jeho stav jako „schizoafektivní poruchu“. Domníval se, že Quinton trpí poruchami myšlení a střídáním protichůdných nálad. Quinton pak prožil pět let v jakémsi mlžném stavu způsobeném silnými léky, ale pak se tomu útlumu postavil tiše na odpor.

Naopak, jeho stav byl největším darem, který dostal do vínku, ne nemocí. Pořád sice užíval malou dávku léků, aby udržel pod kontrolou tiky – přirozený vedlejší produkt příliš dokonalého mozku ale jinak spoléhal na svůj vlastní úsudek a osvícení.

V této chvíli musel zmobilizovat každé vlákno svého nadpřirozeného intelektu, aby zůstal klidný. Sousto opečené krávy, které měl v ústech, teď chutnalo spíš jako kus kartonu než maso. Po významném činu, který dnes vykonal, nebesa plesala, ale pozemské krysy ho vůbec nevzaly na vědomí. Na světě nebylo už ani špetky úcty.

Otec navrhl Joshiemu, aby si rozmyslel, co bude chtít, a kluk s ječením odběhl na toaletu. Zdálo se, že nikoho v místnosti jeho chování nepohoršuje.

Tento malý výstup už představoval víc, než byl Quinton ochoten snést. Klidně odložil vidličku a zlehka si poklepal na ústa ubrouskem, sedmkrát, střídavě na jeden a druhý koutek. Byl to zvyk, který vnášel do jeho mysli řád. Zhluboka se ještě jednou napil čisté vody, položil na stůl stodolarovou bankovku a vstal.

S úsměvem kývl na servírku, která po něm jela, a zamířil k toaletě.

Bylo důležité nevyčnívat z davu, když člověk současně žije životem bez přetvářky. Nefalšovaným životem. Tím pravým životem, který je zároveň hnusný a postrádá hrdost. To byl právě problém toho kluka: vyčníval z davu a choval se, jako by byl hýčkaným princátkem, které se láduje zmrzlinou, zatímco zbytek království je odsouzen k tomu, aby se živil hrachem.

Quintonův problém naopak spočíval v tom, jak toho hocha osvítit a zároveň neudělat stejnou chybu a neupoutat na sebe pozornost. To nechtěl a ani nepotřeboval, hlavně ne teď.

Než vešel na toaletu, ještě se pohledem ujistil, že se tam v nejbližší době nikdo jiný nechystá, aby si ulevil od požitého jídla nebo pití. Dveře se za ním s tichým klapnutím zavřely. Kluk stál u pisoáru a dlouze a žalostně vzlykal, což by se hodilo do pohřebního průvodu, ale ne sem, a hlavně ne poté, co mu někdo nabídl zmrzlinu.

Quinton nechtěl se svým poselstvím otálet, proto rychle zkontroloval, že jsou obě kóje prázdné, a pak přistoupil ke klukovi.

Poklepal Joshiemu na rameno. Ten si už zapínal kalhoty a s krátkým vyjeknutím se otočil. Protivné fňukání mu uvízlo v hrdle.

„Proč pláčeš, chlapče?“ zeptal se Quinton.

Joshie se vzpamatoval z prvotního úleku a narovnal zkřivenou pusu. „Starejte se o sebe,“ odsekl a chtěl odejít.

Quintonovi to už bylo jasné: Ten kluk je silně narušený. Možná duševně chorý, ačkoli s největší pravděpodobností jen naprosto zkažený. Pokud měl vstoupit do dospělosti mentálně vyrovnaný, bylo rozumné a zároveň nezbytné, aby Quinton zasáhl.

Natáhl ruku a zadržel ho. „Ne tak rychle, mladý muži. Na něco jsem se tě ptal a očekávám odpověď.“

Pevně mu sevřel rameno a strhl ho zpátky.

„Au! Nechte mě!“

„Nechovej se jako malý,“ pokáral ho Quinton klidně. Pak doplnil: „Jinochu,“ protože to zastaralé slovo dodalo celé větě náležitou váhu. A tady šlo o vážnou věc.

„Řekni mi, proč sis myslel, že máš právo plakat. Když mi správně odpovíš, možná tě pustím jen s výstrahou.“

Kluk se mu chtěl vyškubnout. „Pusťte mě, cvoku jeden!“ Ústa se mu zase zkřivila. Copak neměl ani kouska rozumu? Copak si ani trochu neuvědomil, s kým má tu čest?

Quinton jej sevřel ještě pevněji a naklonil se k němu, aby nemusel řvát. Přísně zašeptal: „Někdo ti v nejbližší době vpálí kulku do hlavy. Za jiných okolností bych to udělal já. Nejsi pupkem světa a věř tomu, že většina lidí by tě raději zabila, než by poslouchala to tvoje kňourání!“

Kluk na něj zděšeně třeštil oči. Kolem zipu kalhot se mu šířila tmavá skvrna. Očividně svému měchýři přece jen dostatečně neulevil.

„A dej si pozor, co jim řekneš. Stejně ti neuvěří, že jsem tě praštil, protože jsi od toho brečení ještě pořád rudý jako rak. Ale kdyby ses přece jen vrátil ke stolu a žaloval, že jsem tě udeřil, můžu se vplížit k tobě do pokoje, až budeš spát, a vytrhnout ti jazyk z pusy.“

Ale kluk udělal to, co dělá většina lidí, když jsou v úzkých. Začal řvát, jako by ho na nože brali.

Quinton s promyšlenou silou napřáhl ruku a jeho dlaň přistála na chlapcově tváři. Kdyby Joshiemu stále pevně nesvíral rameno, kluk by po tom políčku obloukem odletěl na druhou stranu místnosti, i když by neměl přeraženou čelist ani zlomený vaz.

Plesk!

„Žehnám ti, chlapče, protože jsi hříšník.“

Stačilo to, aby kluk zmlkl. A aby se složil. Quinton odhodil jeho bezvládné tělo do kouta mezi zeď a pisoár.

Byl spokojený, že to zvládl, přešel k zrcadlu, upravil si límeček a povytáhl manžety košile tak, aby byl vidět bílý okraj, přihladil si levé obočí, které se mu při tom rozruchu trochu pocuchalo, a opustil toaletu.

V rušném lokále mu nikdo nevěnoval pozornost. Všichni by třeba mohli povstat a propuknout v jásot, kdyby jim oznámil, že Joshie usnul vedle pisoáru. Když budou dostatečně dlouho držet palce, Joshie jednou usne i za volantem, prorazí zábradlí na nějakém mostě a zřítí se do řeky, kde ho bude čekat ledová smrt.

Quinton byl se svým činem dvojnásobně spokojen. I když se mu nepodařilo dojíst svůj biftek, dokázal pomoct Joshiemu a všem krysám v tomto podniku, aniž by musel nad jediným z nich povytáhnout obočí. Samozřejmě kromě Joshe. A pro toho kluka udělal víc než jen tohle.

Quinton procházel mezi stoly a zachytil pouze pár letmých pohledů, které vyjadřovaly uznání tomu, kdo tady vypadá nejlíp. Jen málo lidí si uvědomovalo, kolik psychicky narušených členů společnosti je dnes a denně míjí v obchodě s potravinami nebo v restauraci. Ještě víc by je vyděsilo, kdyby tušili, kolik obyčejných lidí je duševně chorých a nevědí o tom.

Cestou ke dveřím mrkl na servírku, pak poděkoval Anthonymu za výborné jídlo. Hosteska se s ním přívětivě loučila.

„Byl jste spokojen?“

„Ano. Ano, Cynthie, byl. Nemáte náhodou jednotlivě balená párátka?“

Podívala se na skleněný držák plný nebalených párátek, pak sáhla pod pult a vyndala krabičku, v níž bylo každé párátko zabalené zvlášť. Znalecky se usmála.

„Děkuji.“ Odpočítal jich sedm, pak pokývl a na vysvětlenou dodal: „Pro přátele.“

„To je v pořádku. Vezměte si celou krabičku, jestli chcete.“

„Ne, to nemůžu. Pochybuju, že by Johna potěšilo zjištění, že ho někdo okradl.“

Rozesmála se. „O tom pochybuju zase já. Pan Elway je velice štědrý.“

„No, soudě podle velikosti bifteků určitě neskrblí, to vám můžu dát za pravdu. Přeji vám hezky večer, Cynthie.“

„Díky. Dobře dojeďte.“

Zastavil se u dveří a ještě se ohlédl. „Ach, málem jsem zapomněl. Myslím, že vám nějaký chlapec usnul na toaletě.“

„Opravdu?“

„No nevím, ale mně se zdálo, že tam spí.“ Mávl ležérně rukou na pozdrav. „Ještě jednou moc děkuju.“

Pak osaměl, obklopen večerní tmou. Zhluboka a s požitkem nasál intenzivní vůni grilovaného masa, která se kuchyňskými ventilátory šířila až ven.

Výběr auta o člověku hodně prozrazuje. Kdysi slyšel, že si nějaký hrozně bohatý muž, jehož jméno schválně zapomněl, raději pořídil starou dodávku než mercedes. Quintona tenkrát hned napadlo, že ten člověk buď naprosto postrádal sebedůvěru, nebo byl úplný cvok. Nikdo, kdo se cítí jisty v kramflecích, by se nesnažil skrývat své bohatství, pokud by si nemyslel, že okolí neschvaluje, když jsou lidé bohatí nebo bohatí chtějí být. Proto se takhle maskoval.

Quinton velice uznával delikátní chování, tedy něco, co Josh pochopil teprve před pár minutami. Ale jezdit v dodávce, když je vaše hodnota sto miliard, nemá s delikátností nic společného. Pokud ten člověk netrpěl pocitem nejistoty, nalhával si, že když bude předstírat, že je úplně obyčejný, tak se jím i stane. V každém případě mu takové nezvyklé počínání zajistilo větší pozornost okolí, než si zasloužil. Možná mu právě o tohle šlo, nechtěl být jen další z řady boháčů, který se vozí v nákladném autě, a byl to právě nedostatek sebevědomí, a ne šílenství, co ho k takovému kroku vedlo.

Takto logicky uvažoval a výsledný jasný závěr v něm vyvolal úplnou nevolnost. Quinton si už dříve nad touto otázkou mockrát lámal hlavu a nikdy nedospěl k definitivní odpovědi.

Obešel restauraci a přistoupil ke svému Chrysleru M 300. Hned si všiml, že vedle něj parkuje BMW M6. Takový vůz stojí přes sto tisíc dolarů, je to nejdražší typ firmy BMW, a ten, kdo ho vlastní, dává přehnaně najevo nadbytek testosteronu. Maličké logo „M6“ stačilo k tomu, aby každý, kdo šel kolem, pochopil, že jde o mnohem dražší vůz než jeho jinak k nerozeznání stejný bratříček.

Ale vzhled toho auta byl opravdu delikátní. Pokud chtěl někdo vyniknout, zvolil rozumně. Blesklo mu hlavou, že by mu mohl proříznout pneumatiky, ale okamžitě ten nápad zavrhl. Něco takového by udělal jen omezenec.

Quintona těšilo vědomí, že necítí žádnou nelibost nebo závist vůči lidem, kteří předstírají, že jsou důležitější než on. Mohl by teď vejít do kterékoli banky nebo se procházet po Wall Street a uvítali by ho tam se stejnou ochotou a úslužností jako kteréhokoli jiného úspěšného podnikatele, a přesto necítil žádné nutkání něco takového udělat. Zároveň jej tohle vědomí nenaplňovalo žádnou přehnanou radostí, ani se za to sám sobě nevysmíval.

Stejně tak dobře by si mohl natáhnout jedny ze svých mnoha šedivých plátěných kalhot, k tomu modré tričko s krátkým rukávem, navléct si snubní prsten, sednout do své starší zelené dodávky, kterou měl raději než M 300, a v kterémkoli baru nebo ve frontě u pokladny obchodu s potravinami by jej považovali za úctyhodného fotříka odněkud ze sousední čtvrti.

Quinton si sundal sako a usadil se za volant. Než pojede domů, zastaví se u domu Melissy Langdonové. Ta dorazí během následující půlhodiny. Kdyby sebou hodil, byl by tam dřív než ona.

Trvalo mu plných pětadvacet minut, než se z I 25 dostal na C 470 a pak zamířil na sever na Santa Fe Drive, kde bydlela slečna Langdonová. Zastavil v ulici sousedící s Peakview, dost vzdálené, aby v nedalekém modrém domě vzbudil nějaké podezření, ale taky dost blízko, aby slečnu zahlédl, až se bude vracet domů.

Večer byl klidný, žádná pouliční světla nerušila tmu. Většina rodinných domků tu měla garáž pro dvě auta, ale vešlo se do ní pohodlně jen jedno, což nutilo zdejší obyvatele parkovat druhy vůz na příjezdové cestě nebo rovnou na ulici. Jeho černý chrysler zůstal stát mezi tuctem podobných vozů, které vyjedou zase až ráno.

Podíval se do zrcátka, nejdřív do pravého, pak levého, pak zase do pravého a znovu do levého. Pokaždé získal víc informací, prohlédl si větší kus ulice a zaznamenal bílý mustang, hydrant, křižovatku, řadu jalovcových keřů dva domy zpátky, kočku, která přeběhla kolem značky Stop o ulici za ním.

Ale žádní lidé. Žádné ohrožení.

Když sedmkrát pohlédl do zrcátek, vypnul motor a ve voze se rozhostilo ticho. Vyndal jedno párátko, opatrně odstranil obal, aby se nedotkl ostrého hrotu, vsunul si je do úst a pečlivě si začal čistit mezizubní prostory.

Modrý dům Melissy Langdonové vpředu tiše čekal, světlo nad vchodem svítilo. Byl vystavěn ve stylu ranče, zhruba nějakých šest set metrů plochy. Do ulice vedlo sedm oken, včetně koupelny vedle ložnice. Zahrada byla velká, ale ona teď měla plné ruce práce s roznášením nápojů a sušenek v desetikilometrové výšce a neměla čas se jí zabývat.

Když Quinton posledně obcházel dům, tráva mu sahala skoro po kolena. Z křoví tenkrát vyběhla kočka a vylekala ho tak, že upadl. Ihned ji uškrtil a vysloužil si přitom ošklivé škrábance. Bylo zvláštní, oč nebezpečnější bylo odeslat na onen svět tupé zvíře než nechat vykrvácet několik dospělých žen. Pak kočku položil pod přední pneumatiku svého auta, aby to vypadalo, že ji někdo nešťastnou náhodou přejel. Nechtěl, aby ji sousedka našla zardoušenou v Melissině zahradě a hned o tom obyvatelku modrého domu informovala.

Někomu by mohlo vrtat hlavou, proč si Bůh zvolil právě Melissu. Byla krásná, toho si musel všimnout každý, ale ani Quinton to nepoznal hned. V té chvíli, kdy letuška procházela uličkou a zeptala se ho, jestli chce něco k pití, si to ještě neuvědomoval. Ale na konci letu už věděl: Bůh si jeho prostřednictvím vybral.

Melissa byla sladká a její úsměv byl upřímný, na rozdíl od většiny štětek, které to jen předstíraly. Kulatý sympatický obličej rámovaly rovné blond vlasy, nosila je dlouhé po ramena. Rubínové nehty měla krátké, ale pečlivě upravené, její prsty se pohybovaly s jakousi vznešeností, jako by laskaly každou věc, které se dotkly. Během letu si je často otírala dezinfekčním ubrouskem.

Ale tu naprostou pravdu jste mohli vyčíst až z jejích zelených očí. Učiněná nevinnost. Byly hluboké jako jezírko v džungli. Melissa byla jednou z favoritek.

Nedokázal od ní odtrhnout pohled, nakonec si musel nasadit sluneční brýle. Když letadlo přistávalo, měl úplně propocenou košili a levá ruka se mu třásla. Při výstupu se na něj příjemně usmála a pokývla mu na rozloučenou. Podal jí ruku, chtěl tím gestem vyjádřit své díky.

Přijala ji. Dotyk její chladné suché dlaně v něm vyvolal příjemné mrazení v zádech. Ten jediný kontakt s ní jej tak vyvedl z míry, že se na letišti zamotal, úplně zapomněl, že ještě pokračuje v letu, a opustil bezpečnostní zónu. Musel znovu projít kontrolou a zmeškal kvůli tomu spojení.

Quinton jí minulý týden sebral z nočního stolku rozpis služeb, takže věděl, že pokud její letadlo z New Yorku nemělo nějaké nečekané zpoždění, přistálo na denverském letišti zhruba před hodinou. Doufal, že Melissa pak pojede rovnou domů a nebude se už nikde stavovat.

Cítil ve svém dechu vůni masa a jako by mu to brzdilo ruku. Když se ptal té poslední, Caroline, jestli je jí příjemný jeho dech, v slzách přikývla. Tři dny předtím přešel na zubní pastu Crest, i když dříve kdovíjak dlouho používal Colgate a…

Ulici ozářily reflektory auta. Melissin modrý civic projel kolem jeho M 300.

Quinton pocítil slabost, zalekl se a znejistěl při vyhlídce na blížící se vzrušující zážitek. „Požehnej mi, Otče. Požehnej mi.“ Polkl nasucho, úplně zkameněl a pozoroval ji, jak zpomalila a odbočila na příjezdovou cestu k domu. Vrata garáže se otevřela a zase se za jejím autem zavřela.

Jeho nevěsta dorazila domů.

ŘÍJEN V DENVERU. Jednoho dne mohla byt zima a nazítří vedro. Jako při práci na případu, pomyslel si Brad. Cestička po stopě se může každou chvíli obrátit jiným směrem. Obvykle kvůli běžnému vyšetřování, sbírání hromad důkazů a jejich pečlivému třídění.

Někdo mu kdysi řekl, že být dobrým lékařem znamená dlouhý proces, při kterém se eliminují potenciální choroby, až lékař dospěje k nejpravděpodobnějšímu onemocnění, které odpovídá příznakům. Práce detektiva byla stejná.

Pokud během vyšetřování vylučujete podezřelé, posunujete se kupředu. To bývalo Bradovi někdy jedinou útěchou při neustálém tlaku.

V případě sériového vraha, jako byl Sběratel nevěst, měnilo vědomí, že podezřelý hodlá pokračovat, proces vyřazování v šachovou hru. Úspěch nespočíval jen v prosívání důkazů z minulosti, ale i ve snaze odhadnout, co se stane dál.

Předvídat další vrahův tah znamenalo vlézt mu do hlavy. Samozřejmě ne proto, že byste po tom toužili. Nikdo normální by po takovém výletě neprahl. Šlo čistě o nezbytnost.

Brad si dal pozdě večer skleničku v hospodě U McKenzieho kousek od svého bytu a pak se dlouho neklidně převaloval v posteli, jak se snažil proniknout do Sběratelovy mysli.

Probudil se brzy a zamířil do koupelny, aby se osprchoval. Už se nemohl dočkat, až se vrátí na místo činu. Pak si všiml, že jsou teprve tři ráno. Vrátil se do postele a znovu zabořil hlavu do polštáře. Přemýšlel o šílenství.

Vyšinutý člověk. Duševně chorý.

Sběratel nevěst.

Pak bylo sedm – přece jen se mu podařilo usnout, i když až pozdě k ránu. Osprchoval se, oholil a oblékl si modré plátěné kalhoty a bílou košili. Vylil nedopitý hrnek kávy i skleničku citrónové šťávy do dřezu a spláchl to vodou.

Zapínal si košili a přešel přitom k oknu. Zadíval se na město.

Jeho byt byl v pátém patře desetipodlažní budovy vedle Colfaxu, měl dva pokoje se stěnami ze zrcadlového skla. I když v noci svítil, nebylo dovnitř vidět, ale pokud stál u dřezu, mohl se dívat přes protější denní bar na rozlehlé centrum Denveru.

Na obzoru se zvedaly štíty Skalistých hor, jejichž vrcholky se nořily do mraků na zářící obloze. Směrem na jih si dokázal představit vzdálenou špičku Pikes Peaku. Když se otočil doprava, k severu, zahlédl mohutné svahy Longs Peaku, který byl králem Národního parku Skalisté hory a zároveň nejsevernější výspou tohoto velkého pohoří.

Vzdychl. Někde mezi těmito dvěma mezníky, v rušném městě, které mu leželo před očima, se teď pravděpodobně probudil i vrah.

A bohužel i jeho budoucí oběť.

Vidím tě, ale ty mě nevidíš. To platí pro vyšetřovatele. Platí to i pro vraha. Kolik hodin a dní se vrah skrýval za tmavým sklem svého auta nebo dodávky a pozoroval další možné oběti, ženy, které upoutaly jeho pozornost, protože splňují určitou představu? Krásné, slabé, důvěřivé, nevinné.

Koho sleduješ teď? Čí klidný a nadějný život brzy zničíš?

Zastavil vodu a přehlédl kuchyň. Byla bez poskvrnky. Ostatně jako celý byt. Nábytek v obýváku byl kombinací chrómu a polstrování z černého sametu. Skleněné stolky, ale ne ty levné, které lze pořídit v každém obchodě s nábytkem. Brad měl vytříbený vkus. Díky značnému dědictví mu mohl dát volný průchod.

U protější stěny stály dvě velké vázy s obarveným rákosím. Byt nebyl nijak extravagantní, ale vše bylo dobře rozmístěno a pečlivě udržováno. Tak se to Bradovi líbilo. Měl rád kolem sebe pořádek, aby pak neztratil jasný náhled na chaotický a zmatený svět.

Zkontroloval kohoutek, jestli je dobře utažený. Pohledem na hodinky se ujistil, že má ještě čas, a odeslal Nikki na mobil zprávu, že ji čeká na místě činu v devět. Pak si šel do ložnice pro boty. Sáhl dolů do skříně pro jedny černé mokasíny a všiml si pohozeného oranžového kousku prádla. Dámské tílko. Hned je poznal. Patřilo Lauren, zapomněla ho tady při své návštěvě před třemi týdny. Jak se ocitlo v jeho šatníku a proč si ho nevšiml dříve, to mu bylo záhadou.

Zvedl je a vybavil si podrobnosti té noci. Znal se s ní už skoro rok, byla to fantastická ženská, která bydlela o patro níž. Pracovala jako módní návrhářka u Nordstroma. Veselá a bezstarostná, velice smyslná. Neměli spolu nějaký důvěrný vztah, vídali se tu a tam a on nehodlal měnit jejich silné přátelství v něco jiného.

Ale té noci… Tenkrát to bylo zajímavé. Přesto dokázal odolat tomu, aby jí od té doby zavolal.

Znovu se podíval na hodinky, pořád měl ještě dost času. Složil ten titěrný kousek oblečení do konopné obálky a připsal vzkaz pro Lauren: Sejděme se zas na kus řeči.

Vzal aktovku z měkké kůže, do které si večer připravil věci, sešel o patro níž a podstrčil obálku pod dveře Laurenina bytu. Pak sjel výtahem do přízemí.

Vrah s největší pravděpodobností bydlí v nějakém bytě nebo domě na odlehlém místě, takže si nikdo nevšimne, že přichází domů nebo odtamtud odchází v neobvyklou dobu. Nebo je to naopak nějaký nápadný typ a žije někde na předměstí a jeho nic netušící sousedi a prodavači jej přátelsky zdraví?

„Dobré ráno, pane Rainesi,“ pozdravil ho ze své kukaně Mason, jeden ze šesti vrátných, kteří se tu pravidelně střídali.

Brad pohlédl na modrou oblohu. „Vypadá to, že dnes bude pěkně.“

„Tak, tak. Ještě líp než v Miami. Ale přijeďte sem v lednu a budete si přát, abyste byl raději na Floridě.“

„Nezapomeňte, že jsem tu už v zimě bydlel…“

„To je pravda. Pořád lepší než v Minneapolis,“ zazubil se Mason.

Brad vyjel z podzemní garáže a zamířil do Maci’s, kam se chodilo zejména na snídaně a obědy. Znovu mrkl na hodinky: sedm dvacet tři. Stále nemusel spěchat. U vchodu si vzal noviny a nechal se majitelkou Becky usadit u okna do ulice v zadní části bufetu. „Amanda u vás bude cobydup, Bradě.“

„Díky, Becky.“

Amanda přispěchala ve žlutých šatičkách a bílé zástěrce, jaké tu nosily všechny servírky. Byl to pěkný pracovní oděv, který měl svými odstíny trochu ladit s barvami tohoto státu, ale Amandě obzvlášť slušel. Bylo jí osmadvacet a byla rozvedená.

„Kávu se Stevií,“ řekla a postavila před něj šálek a misku se sladidlem.

„Díky, že si to pamatujete.“

„Že jste hezký, to ještě neznamená, že před vámi budu ihned omdlévat jako ty davy žen, co se kolem vás točí.“

Ušklíbla se a on se rozesmál, aby zakryl fakt, že se začervenal. „Nevím, jestli to mám považovat za kompliment, nebo za plácnutí přes ruku.“

„Ale jděte. Prstýnek ještě nemáte.“

„Myslím, že nejsem z těch, co se ženou do chomoutu.“

„To vám vůbec nemám za zlé.“ Flirtovala s ním, protože se dobře znali. Chovala se vždycky příjemně, což byl jeden z důvodů, proč sem rád chodil. Ale nikdy nepřekročila meze.

„Udělám vám smažená vejce. Obrácená, se dvěma celozrnnými topinkami. A půlku oloupaného pomeranče. Bude to jedna dvě.“

Usmál se na ni a poděkoval. Odkráčela s pobaveným úsměvem. Tady se cítil doma. I když v Denveru bydlel teprve rok, měl ve zvyku chodit do stejných restaurací, obchodů a jezdil ke stejným benzinovým pumpám, takže tam už zdomácněl.

Jestli je Sběratel nevěst psychopat, jestli je opravdu duševně chorý, bude pro něj těžší zapadnout do normálních společenských vztahů. Pokud ovšem jeho inteligence nevykompenzuje nestabilitu jeho mysli.

Brad opustil bufet v 7:44, zamířil na sever po dálnici směrem na Boulder a dorazil na místo činu kousek od Šestadevadesátky v 8:29. Zaparkoval své BMW vedle hlídkového vozu, vzal aktovku a došel k policistovi ve službě, který střežil prostor označený žlutou páskou.

„Dobrý den,“ pozdravil a mávl průkazem. „Brad Raines, FBI.“

„Dobrý den, pane.“

„Vše v pořádku?“

„Nastoupil jsem v šest. Předtím jsem tu nebyl.“

„Potřebuju nějaký čas. Nepouštějte sem nikoho kromě Nikki, ano?“

„Provedu.“

Vstoupil za žlutou pásku a zamířil do boudy. Napadlo ho, že i vrah slyšel to křupání štěrku pod podrážkami, když tudy kráčel, jako teď on. Ale měl s sebou Caroline. Šla s ním dobrovolně? Nesl ji? Na jejím těle se nenašla žádná vlákna tkaniny, která by svědčila o tom, že ji do něčeho zabalil. Ani na zápěstí neměla stopy po tom, že by ji vlekl v poutech. Byla pod vlivem sedativ, ale stačila ta dávka k tak úplné povolnosti?

Co jim říkáš‘? Jak dosáhneš toho, že tě poslechnou?

Prostor byl stejný jako včera, jen chybělo tělo, jehož obrys byl teď křídou načrtnutý na stěně.

Přisunul jedinou židli k ponku, vyndal několik knih o duševních chorobách, notebook, vrtačku. Na stěnu vedle křídového obrysu připevnil fotografie všech obětí, Carolininu do obrysu těla. Kolem každé z nich rozmístil další tucet snímků s detailními záběry na jejich andělskou polohu a provrtané nohy.

Na ponku běžela vrtačka.

Na sousední stěnu napsal novou křídou Sběratelovo vyznání.

Krása ráje je stracená

Tam kde se soustředí inteligence

Přišel sem k ní a ona rozbila hadovy hlavu

Hledal sem a našel

Tu sedmou a krásnou

Bude odpočívat V mý hadí díře

A já budu zas žít

Brad položil křídu na ponk, poodstoupil a zlehka si přiložil sepjaté dlaně k bradě. Obhlížel svou přibližnou představu Sběratelovy činnosti. Díval se na boudu, na ty ženy, na vrtačku. Na vyznání.

Co vrahovi běželo hlavou, když poprvé uchopil vrtačku, přiložil hrot k masu a čekal, až ucítí, že pronikl ke kosti? Jako zubař směřující ke svému cíli.

V tomto případě krev. Zhluboka se nadechl a posadil se. Střecha praskala ve slunečním žáru. Pohroužil se do atmosféry toho místa, nespěchal s tím, aby se mermomocí dobral pravdy, když ještě nikde nevyplouvala na povrch.

Z jeho vlastní mysli.

Na okamžik měl pocit, že se stává, i když jen maličko, Sběratelem nevěst. Nebo se alespoň zdálo, jak si pozvolna, jednu po druhé, obouvá Sběratelovy boty.

„Jsem psychopat,“ zašeptal nahlas. „Nikdo neví, že jsem psychopat – proč?“

„Protože působíš dojmem normálního člověka,“ ozval se za ním tiše Nikkiin hlas.

Přišla dřív.

Aniž se otočil, pozdravil: „Dobré ráno, Nikki.“

„Dobré ráno. Spal jsi dobře?“

„Ani ne.“

„Já taky ne.“

Předtím chtěl byt sám, ale po její odpovědi pocítil jakousi úlevu.

„Vybírám si krásné ženy,“ pokračoval Brad stále v roli vraha. „Řekni mi bez dlouhého přemyšlení proč.“ Postavila se vedle něj. „Protože závidíš.“

„Zabíjím ze závisti. Proč?“

„Protože tě někdo přinutil, aby sis připadal ošklivý.“

„Když mi vražda krásné ženy zvýší sebevědomí, proč nezohavím její tělo?“

Nikki zaváhala. Ona byla první, kdo použil tuhle techniku rychlé reakce, kdy je potřeba zachytit myšlenku, která by se při promyšlené řeči nedala vyjádřit tak přesně.

„Necháváš jim jejich krásu, ale bereš jim duši.“

„Proč jim beru duši?“

„Potřebuješ ji, aby ses udělal krásným uvnitř.“

„Proč jim vypouštím krev?“

„Protože krev je jejich životní síla. Jejich duše.“

„Ne, beru jim krev, abych je udělal krásnými.“

Další zaváhání. Brad cítil, jak mu na čele vyrazil pot. Zatím to všechno byly jen domněnky. Nikki převzala roli vyslýchajícího.

„Proč jim vrtáš paty?“

„Protože je to nejspodnější část těla, většinou neviditelná, takže tím nezničím jejich krásu.“

„Proč potřebuješ zabít sedm krásných žen?“

„Protože sedmička je symbolem dokonalosti. Boží číslo.“

„Bojíš se Boha?“

„Ano.“

„Jsi věřící?“

„Hluboce.“

„Jsi křesťan?“

„Ano.“

„Katolík?“

„Ne.“

„Protestant?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jsou to lháři. Sami nedokážou žít tak, jak kážou ostatním.“

„Ale ty naopak žiješ pravdivě?“

„Naprosto. Proto jsem tak jiný. Proto zabíjím: abych sám sobě nelhal.“

„Proč sedm žen?“

„Už jsem to řekl. Sedmička je dokonalé číslo.“

Návrat k již vyslovenému byl nitkou intelektuální poctivosti, která zrcadlila běžné postupy výslechu.

„Dobrá. Promluvme si o tom, jak si vybíráš oběti. Proč –“

„To nejsou oběti.“

„A co?“

„Neubližuju jim.“

Odmlčela se, nejspíš proto, že neodpověděl na její otázku.

„Proč je ráj ztracený?“

„Ztracená je krása ráje. Byla pošpiněna nevinnost.“

„Kde se soustředí inteligence?“

„V mysli. Nevinnost byla ztracena v mysli.“

„To ty jsi ten had?“

„Ne.“

„Kdo mu rozbil hlavu?“

„Ona.“ Brad kývl bradou směrem k fotografiím z místa činu.

„Ublížila ti?“

„Ano.“

„Ale ty nejsi had. Nebo jsi?“

„Ne. Ne pokaždé.“

„Proč ji zabíjíš?“

„Abych mohl zabít zase.“

Ne, tohle Brad nechtěl říct. Zvedl ruku na znamení, že ještě zvažuje správnou odpověď.

„Znovu zabít, nebo znovu žít!“ zeptala se Nikki. „Bude odpočívat v mé hadí díře a já zas budu žít. Ta jeho báseň naznačuje, že to dělá, aby zase mohl žít.“

„Chtěl jsem říct znovu žít.“

Oba hleděli na vrahovo vyznání na stěně.

„Ale jestli on hraje roli hada v tom svém příběhu, který sám naplňuje, vypadá to, že zabíjí, aby mohl žít zase jako had a zabít znovu,“ řekla Nikki.

„To je pravda.“

Podívala se na něj. „Tak potom by Temple mohl mít pravdu. Hledáme schizofrenika, který trpí klamnými představami a právě u něj došlo k psychotickému zlomu.“ Odhrnula si pramen tmavých vlasů, který jí spadl do tváře, a bezděčně si mnula krk. Dlouhé jemné prsty, francouzská manikúra.

Už několikrát zaznamenal, že se Nikki upíná ke zdánlivě nevýznamným detailům. V jejím postoji k životu bylo jakési zanícení: Pravdu je potřeba říct, i kdyby to mělo stát tolik energie, kterou on sám v sobě nedokázal zmobilizovat. Každý den hodinu běhá, aby získala stabilitu, jak povídala. Pracovala dvanáct hodin denně. Zdálo se, že má dost energie, aby mohla vést čilý noční život, jestli všechny ty drby nelhaly, a on neměl důvod jim nevěřit.

Jejich vztah vždycky zůstal čistě platonický. Byly chvíle, kdy litoval, že se před ní drží zpátky.

„Možná,“ souhlasil Brad. „Včera večer jsme dospěli k závěru, že je nejspíš psychopat.“

„Vy snad, ale já o tom nejsem přesvědčená. Duševně chorý sériový vrah je netypický, absence duševní choroby je způsobena silným traumatem čelního laloku při zranění hlavy. Jinými slovy, téměř všichni vrazi, kteří zabíjejí podle určitého vzorce, jsou lidé se středními až vysokými příjmy, jsou hezcí a obvykle se i dobře vyjadřují. Téměř všichni vraždí ze sexuálního nutkání nebo z touhy po pomstě. V obou případech byla většina z nich týrána svými matkami a oni na to reagují nějakým rituálním činem, který ulevuje jejich nutkání ukojit se nebo pomstít. Většina sériových vrahů se formuje vlivem prostředí, není to otázka psychózy. Tohle není profil duševně nemocného jedince.“

Brad tohle všechno samozřejmě věděl, ale práce vyšetřovatele spočívala v neustálém důkladném opakování podrobností, v trpělivém odhalování nových skutečností.

„A přesto ten vzkaz naznačuje pocit nadřazenosti, což je forma psychózy.“

„Ano,“ přisvědčila.

Podíval se na vrtačku a začal přecházet sem a tam. „Nezdá se, že by jeho vraždění mělo sexuální motiv. Je rituální. Usiluje o pocit nadřazenosti. Je inteligentní. Zabíjí, aby mohl zabít znovu, protože – podle svého uvažování – pokud jednou vypadne ze své role, nedokáže ji už dál hrát a žít.“

„Správně,“ potvrdila. „A ať je ta role jakákoli, není to role kata ani trestajícího. Myslí si, že svým obětem prokazuje dobrou službu. Miluje je.“

Minutu stáli mlčky.

„Tak. Můžeme projít záznamy z psychiatrické léčebny ve Four Corners, což bude vyčerpávající práce,“ prohlásila Nikki. „Evidenci z dalších menších ústavů, vězení, protokoly o trestných činech duševně nemocných… To je tuna údajů.“

„Frank už pověřil šest agentů, aby se tím zabývali. Povolali jsme na pomoc terénní pracoviště v Cheyenne, Colorado Springs a Albuquerque. Požádal jsem Franka, aby prošli odkazy na doznání ve všech souvisejících databázích. Nechal ten vzkaz, protože chce, abychom něco našli.“

„Správně.“

Založil si ruce v bok a pozorně si prohlížel stěny. „My tu máme zatím skrytá tajemství, tady, na místě, kde vrah pracoval.“

Nikki přikývla. „Už tě to unavuje?“

„Práce v terénu?“

„Snažit se vidět dál, než kam ti člověk umožní.“

Zvláštní volba slov. „To nemůžu říct.“

„Jen chci, aby ses nad tím zamyslel. Všichni máme svá tajemství, ne? Žijeme své životy a necháváme ostatní, aby z nich viděli jen to, co chceme my. Trvá to roky, dokonce i v manželství, než někoho dobře poznáš. To ty ale nevíš, Bradě.“

Poslední větu pronesla s veselým úsměvem.

„A i tak,“ pokračovala, „kolik manželů a manželek nakonec dostane nějakou podpásovku, kolik z nich odhalí o svém partnerovi nějaké temné tajemství, i když byli přesvědčeni, že ho znají jako své boty?“

„O tom není sporu,“ přitakal a doufal, že se takovému marasmu vyhne. „Každý něco skrývá.“

Přikývla. „Klasický existencialismus. Lidská bytost je nakonec sama. Všichni jsme konfrontováni s vlastní složitostí, kterou se snažíme rozluštit, ale celou tu dobu čelíme i vlastní izolaci. Z toho se asi máme poučit. Proto se tolik lidí upíná k víře, ke vztahu, který nezávisí na jiné lidské bytosti.“ Zkřížila paže a pozorně se na něj zadívala. „A co ty, Bradě? Jaká tajemství skrýváš ty?“

Nejdřív si nebyl jist, jestli slyšel dobře. Vždycky k sobě byli upřímní, ale nikdy se jeden druhého na nic důvěrného nevyptávali. V první chvíli nevěděl, co si o tom má myslet.

„Nechci ti šťourat do soukromí,“ omlouvala se. „Každopádně ne moc.“

Tvář jí zjemněla úsměvem, a když se jí zadíval do modrých očí, měl najednou chuť jí všechno říct. Jak se na studiích v Austinu zamiloval do mladé tenistky Ruby, v té bláznivě bezstarostné době, kdy jim svět ležel u nohou a každý, kdo je viděl spolu, to věděl. Jak jí zářily oči a tenisovým kurtem zněl její smích. Jak se jí naprosto celý odevzdal.

O její sebevraždě.

Při pomyšlení na tu událost mu v krku narůstal známý knedlík. Tenkrát mu trvalo tři roky, než odkryl tajemství, které vedlo Ruby k rozhodnutí vzít si život.

„Přemýšlej o tom, Bradě. Ten vrah si s námi hraje. Zkouší nás. Popichuje nás, hecuje, vyzývá nás, abychom ho zastavili. Moje práce spočívá v tom, abych přijala jeho výzvu a porazila ho v jeho vlastní hře. Odhalila jeho pravé já. Tak jak někoho přiměješ, aby ti odkryl svá tajemství?“

Mluvila o vrahovi, ale stejně tak i o Bradovi.

Kývl bradou ke stěně. „Dělají to z nějaké bolesti a já to trochu chápu. Ne ten způsob, jakým reagují, ale tu bolest. Taky jsem miloval a zažil žal z hrozné ztráty. Ztratil jsem kdysi dívku, se kterou jsem chodil. Proto se do toho dokážu vcítit.“

Odmlčel se, nevěděl, co chce vlastně říct. Najednou se cítil nesvůj.

Nikki k němu po chvilce přistoupila a pohladila ho po rameni. Projev účasti. Ale zřejmě byla v rozpacích, on nakonec taky. Stáhla ruku a otočila se ke stěně.

„Nikdy ses o tom nezmínil. Nevěděla jsem to.“

„Já vím. Mluvili jsme o dlouho uchovávaných tajemstvích, vzpomínáš?“

Přikývla. Nastala dlouhá odmlka, kterou se Brad nesnažil zkrátit.

„Je mi líto, že sis tím musel projít,“ pravila konečně.

„Nedá se nic dělat. Každého někdy potká podobné trápení.“

Ale nebyl si tím tak úplně jist. Bolest, kterou tenkrát prožíval, v něm samotném vyvolala přání zemřít. Svým způsobem i teď vedl svou osobní kampaň proti smrti. Když o tom tak přemýšlel, dal se k FBI právě proto.

„Ale máš pravdu,“ vrátil se k předešlému tématu, „součástí toho, abychom poznali někoho druhého, je, že se sami odkryjeme.“

Podívala se na něj a pak se usmála tomu, jak se vyjádřil.

„Abych tak řekl…“ tak, pomyslel si s úlevou. Už jsme zase na známé půdě. Neškodné žertování. Jejich obvyklá rovina.

Zazvonil mu mobil. Byl rád, že je vyrušil z tohoto rozhovoru.

Volal Frank. Jeho lidi narazili na zajímavou věc, když procházeli vrahův vzkaz a databázi psychiatrických léčeben.

„Slyšel jste někdy o instituci, která se jmenuje Středisko zdravého života a inteligence?“

„Myslím, že ne. Moment.“ Brad se zeptal Nikki, jestli to zařízení zná. Na chvilku se zamyslela, pak zavrtěla hlavou.

„Je to soukromá léčebna v horách jižně od Boulderu, která přijímá jen ty duševně choré pacienty, kteří mají vysoké IQ,“ vysvětlil Frank. „Alespoň Se zdá, že je to tak.“

Brad rychle pohlédl na stěnu. To vyznání. Zadíval se na jediný řádek. Kde se soustředí inteligence. Středisko zdravého života a inteligence. Nikki sledovala jeho pohled a viděla to, co on.

„Program vyhledal slova soustředit a inteligence –“

„Pochopil jsem, Franku. Pošlete mi sms s adresou a dejte vědět řediteli toho zařízení, že tam jedeme.“

„Ano, pane.“

Brad ukončil hovor.

„Myslíš, že to k něčemu bude?“

„Je to vodítko,“ řekl. „Hraje si s námi, ne? Tak pojďme hrát.“

PODLE seznamu coloradského Odboru duševního zdraví tato státní organizace zřídila a financovala padesát tři zařízení, která se starala o duševně choré, počínaje státními nemocnicemi přes ústavy sociální péče až k pečovatelským domům.

Středisko zdravého života a inteligence na tomto seznamu nebylo, šlo o soukromé zařízení, které nemělo státní certifikát.

Mezi lety 1960 a 1990 byla uzavřena spousta státních ústavů a nemocnic pro choromyslné. Ulice se zaplnily duševně nemocnými pacienty, neexistoval nikdo, kdo by jim poskytl potřebnou péči a zabýval se jejich případem. Mnozí z nich, podle některých odhadů celá polovina, skončili ve věznicích.

Postupem času vznikla řada zařízení, která začala uzavřené léčebny nahrazovat, ale systém zdravotní péče žádného státu dosud nedokázal zřídit stejný počet ústavů, které byly kdysi úděsně vedeny a jimiž se celá země tehdy hemžila. Brad se už v Miami dozvěděl řadu hrůzných informací o tom, jak špatně se v takových ústavech s pacienty zacházelo. Někteří lidé tvrdili, že tato problematika je jedním z mála temných tajemství, která v zemi ještě zbývala. Nikomu se nechtělo zavírat tyto pacienty do nákladných institucí. Zároveň nikdo nevěděl, jak s nimi účinně naložit jinak. Nejlepší je zamést je někam pod koberec, ukryt v zapadlých ulicích a nenápadných zákoutích moderního velkoměsta.

Nechali Nikkiino auto na místě činu a zamířili na východ k Eldorado Springs. Městečko leželo schoulené na úpatí skalistých hor, zhruba deset kilometrů jihozápadně od Boulderu.

Silnice, která k němu vedla, se vinula mezi kopci, lemovaly ji nízké duby a zakrslé borovice. „Tady jsem nikdy nebyla,“ poznamenala Nikki.

„Já taky ne.“

Pneumatiky vozu tiše šustily po dvouproudé silnici.

„Je tu krásně,“ řekla.

„Klid.“

„Hmm.“

Duševní choroba. Brad dumal nad těmi dvěma slovy. Tajemství mozku ukryté pod úbočím hor, daleko od spletitostí života ve velkoměstě. Nic z této poklidné scenerie k němu nepromlouvalo o vrahovi. Před necelou půlhodinou se dívali na stěnu, kam jakýsi šílenec přilepil ženu, jíž provrtal paty a nechal ji vykrvácet. A teď projížděli boží krajinou. Z rozpornosti těchto dvou obrazů začalo Bradovi trochu hučet v hlavě.

Brad řídil a Nikki nahlížela do svého bloku, kam si naškrábala pár poznámek během rozhovoru s ředitelkou střediska, Allison Johnsonovou.

„Je na ní něco zvláštního.“

„Na té ředitelce?“

Nikki se podívala dopředu. „Tamhle to bude. Říkala, že máme před vesnicí odbočit na štěrkovou cestu a jet po ní asi tři kilometry směrem na jih.“

Brad zpomalil, odbočil a BMW ujíždělo dál po klikatící se vozovce. „Zapadlé místo.“

„Myslím, že o to právě jde. Je to soukromé zařízení pro rodiny nebo pacienty, kteří si mohou dovolit platit si bydlení a stravu. Býval to klášter pro jeptišky. Podobné místo je v Colorado Springs. Zdravy vzduch kdysi lákal ošetřovatelky i pacienty.“

„Je to církevní zařízení?“

„Vlastně nevím. Ale nepřekvapilo by mě to, protože zdravotní péče poskytovaná katolickou církví má už dlouhou tradici.“

„Říkala jsi, že ta ředitelka je zvláštní.“

Nikki přikývla. „Zvláštní možná není to správné slovo. Ať si to nevykládáš špatně, byla ráda, že přijedeme. Jen mi připadala trochu výstřední.“

„Třeba je, když mezi nimi žije,“ podotkl Brad a hned dodal, aby si nemyslela, že těmi lidmi opovrhuje: „Třeba jsme trochu výstřední všichni.“

„Říkala, že přijímají jen pacienty, kteří vykazují mimořádnou inteligenci.“

Brad nevěděl, co si pod tím představit.

Projeli zatáčkou a hned spatřili vchod s velkou bránou. Bily nápis nad těžkými železnými vraty hlásal: Středisko zdravého života a inteligence. A pod ním motto: Život poskytuje spoustu příležitostí.

Od brány vedl oběma směry vysoký plot, silně připomínal ploty koncentračních táborů s ostnatým drátem nabitým elektřinou. Za ním bylo vidět dlouhou dlážděnou cestu lemovanou vysokými borovicemi a pečlivě upravený trávník. Brad se pochvalně uchechtl. Středisko zdravého života a inteligence připomínalo spíš honosné letovisko.

Zajel k vrátnici a vytáhl průkaz. „Brad Raines a Nikki Holdenová. Jedeme za Allison Johnsonovou.“

Muž v uniformě se jmenovkou Bob přikývl a prohlédl si průkaz.

Brad ukázal na ostnatý drát. „Pěkný plot.“

„Není tak hrozný, jak vypadá.“ Vrátný jim vrátil průkazy. „Ostnatý drát a kamery instalovali loni, protože se sem někdo vloupal a znásilnil dvě pacientky.“ Stiskl tlačítko a brána se otevřela. „Jeďte po cestě, parkoviště pro návštěvníky je vlevo. Allison najdete v přijímací kanceláři.“

„Díky, Bobe.“

„Není zač.“ Posadil se a sáhl po telefonu, nejspíš aby ohlásil, že už jsou tady. Na stole měl rozečteny román od Brada Meltzera. Tady bylo na čtení asi spousta času.

Pomalu pokračovali mezi borovicemi ke kruhové příjezdové cestě, vedla kolem vodotrysku z bílého kamene. Po pravici nějaká žena ve žlutých květovaných šatech a velkém slamáku stříhala keře do dokonalého tvaru čtyř pudlů: jeden velký a za ním tři štěňata. Mávla na ně, když ji míjeli, pak přestala s prací a dívala se za nimi.

„Milá,“ poznamenal Brad.

„Velmi milá.“

„Je to…“

„Očividně.“

Zaparkoval v prostoru vyhrazeném pro návštěvy a vystoupil z auta. Ucítil svěží horský vzduch. Nad hlavami jim cvrlikali ptáci. Nedaleko se zvedal horský masiv, stíny se střídaly se svahy zalitými veselým sluncem. Odněkud bylo slyšet, jak kdosi hlasitě mluví, ale byl daleko. Brad se ohlédl a setkal se s očima té ženy ve žlutých šatech, která na ně stále se zájmem hleděla.

Mylně si vyložila jeho pohled jako výzvu, protože hned vykročila směrem k nim. Nikki taky vystoupila, žena se zastavila a dívala se z jednoho na druhého. Vypadala neškodně a usmívala se. Mohlo jí být něco přes šedesát, měla šedé vlasy a jasné oči.

Utkvěla očima na Bradovi. „Máte moc hezkou postavu. Mohla bych vás tady zvěčnit, vystříhat z keře. Stál byste mi modelem? Líbí se vám moji pudli? Začala jsem s nimi dnes ráno, protože Sami říká, že nesnáší psy. Mám moc ráda psy a taky holuby, ale místo jednoho pudla je potřeba udělat dvacet sedm holubů. Pudlové nejsou jako krysy. Ty se množí rychle a žerou sušenky. Já mám nejradši sušenky bez prášku do pečiva.“

Všechno to povídala s milým úsměvem.

„Díky, Flower.“ Z hlavní budovy vyšla další šedovlasá žena, asi padesátnice. Měla typické rysy lidí žijících na úpatí hor. Pronikavé zelené oči, na štíhlých zápěstích spoustu stříbrných náramků nejroztodivnějších tvarů. Byla oblečená v džínách a bílé halence. Na krku měla tři stříbrné řetízky, jeden s křížkem posázeným průsvitnými kamínky. Působila dojmem člověka, který hodlá brát všechno, co život nabízí, ale zároveň nevypadala nijak křiklavě.

„Myslím, že by se tento laskavý džentlmen na našem předním trávníku vyjímal úplně báječně. Jaká skvělá nabídka.“ Podívala se vědoucíma světle modrýma očima na Brada a spiklenecky mrkla. „Co vy na to, pane Rainesi? Trvalo by jí to jen půl hodiny, je dost šikovná.“

Zaskočila ho. To je určitě Allison Johnsonová. Myslí to vážně?

„Ne?“ zeptala se. „Máme trochu naspěch, že?“

„Vlastně ano, tlačí nás čas.“

Ředitelka se obrátila na Flower, která bez hnutí stála a čekala na verdikt. „Je mi líto, Flower, ale on spěchá. Můžeš ho udělat zpaměti?“

Flower se rozzářila, hbitě se otočila a už bez jediného slova odešla k živému plotu. Po deseti krocích se zastavila a ohlédla, poměřila si ho z té vzdálenosti rukama a pak zase pokračovala svižným krokem dál.

„Vítám vás ve středisku,“ řekla Allison. „Pojďte prosím se mnou.“

Allison Johnsonová na Brada okamžitě zapůsobila dojmem ženy, která už něco v životě zažila, a přesto zůstala nekompromisní a odvážná. Moudrá žena, která své zkušenosti nosí s krásou a elegancí jako nějaký šperk. Zjistil, že si ho ihned získala, aniž se musela nějak namáhat, což ho trochu znervóznilo.

Zavedla je do místnosti, která byla zařízena spíš jako obývací pokoj než přijímací kancelář. Kolem oválného dřevěného stolku stála dvě pohodlná křesla s kostkovanými potahy a gauč se zlatým polstrováním. Vedle gauče byl krb, ve kterém se teď netopilo, a nad ním visel velký obraz jakési přímořské vesnice ve Středozemí. Velká okna vedla na dlážděnou terasu, za ní se opět prostíral velký trávník s několika kovovými lavičkami a dvěma košatými javory. Zahlédl několik pacientů, někteří měli na sobě džíny, jiní plátěné kalhoty, jedna žena byla dokonce v noční košili nebo to možná byla nějaká zástěra.

Allison se zeptala: „Chcete se posadit tady, nebo se projdeme po zahradě?“

„No…“ Brad se cítil podivně vyvedený z míry.

„Oni nekoušou, zvláštní agente Rainesi. Moje děti se málokdy chovají násilně.“

„Málokdy?“

„Ale jděte, každého z nás přece občas popadne záchvat vzteku.“

Brad kývl směrem k trávníku. „Tak tedy až po vás.“

„Dobrá volba.“ Otočila se a prošla skleněnými dveřmi. „Jsme na náš domov moc pyšní.“ Lehký vánek jim nad hlavami šustil velkými listy javorů. Všude panoval takový nerušený klid.

„Tak, pane Rainesi, řekněte mi, co ode mě potřebujete.“

„Toto je Nikki –“

„Soudní psycholožka, která s vámi pracuje. Já vím, říkala mi to. Předpokládám, že ví víc než dost o tom, co se tady děje.“ Odmlčela se. „Hledáte nějakého vraha?“

Měl podivně nepříjemný pocit. Jako když se na něj někdo upřeně dívá. Rozhlédl se a vskutku, pohledy všech pacientů, kteří postávali nebo posedávali v zahradě, se teď upíraly na ně. Brada napadlo, že ne ti pacienti, ale oni dva jsou teď něco jako opice v zoo. Pacienti museli považovat za rušitele svého dokonale normálního světa jeho.

„Ano. Sériového vraha, kterého jsme pojmenovali Sběratel nevěst. Během minulého měsíce zabil čtyři ženy a máme důvod se domnívat, že má v úmyslu zabít ještě tři. Náš tým prověřoval vzkaz, který nám vrah nechal, a při vyhledávání zařízení, která v našem státě poskytují péči duševně chorým, našli odkaz na vaši instituci.“

„Bydliště,“ opravila ho. „A prosím nepoužívejte před nimi výrazy jako pacient nebo duševně chorý. Opičákům to moc nesedí.“ Usmála se a mrkla. „Můžu to vidět?“

„Co?“

„Ten vzkaz.“

Brad zachytil Nikkiin zvědavý pohled. Zdálo se, že je fascinovaná. Možná pobavená. Vyndal kopii vzkazu a podal ji ředitelce. Četla ji za chůze a pak mu ji vrátila. Její úsměv se zmírnil, ale všiml si, že se jí rozzářily oči.

„Jak je vraždí?“ zeptala se.

„Ještě jsme nikomu neposkytli žádné informace.“

„Já to nikomu neřeknu, agente.“

„No dobrá. Vypadá to, že si vybírá ženy, které považuje za krásné, ještě je vylepší, aby byly úplně bez poskvrnky, a pak jim vrtá paty. Přilepí je na zeď a nechá je vykrvácet.“

„Páni. To je příšerná představa, že? Ten vzkaz svědčí o klasické schizofrenii. Proč si myslíte, že je velice inteligentní?“

Slova se ujala Nikki. „I přes zjevné velikášství, které vzkaz vyjadřuje, je jasné, že by se dokázal vyvarovat těch pravopisných chyb. Nebýt toho vzkazu, nezaměřili bychom se v první řadě na někoho, kdo trpí duševní chorobou. Většina vrahů duševně nemocných není, jak jistě víte.“

„Ale kromě slov středisko a inteligence nemáte žádný důvod k podezření, že vrah nějak souvisí s naším zařízením,“ namítla Allison. Ukázala na kulatý dům za trávníkem. „To je naše hlavní budova. Hrajeme tam hry, scházíme se tam, je tam televize, kavárna, všechno v jednom. Na druhé straně jsou dvě křídla, jedno pro muže a jedno pro ženy. Dbáme na podrobný rozvrh a prostředí, aby naši obyvatelé nebyli z ničeho zmateni. Naším hlavním cílem je usnadnit jim návrat do společnosti tím, že jim pomáháme žít s jejich talentem a schopnostmi. Svět umí byt pěkně nepřátelsky. Doufáme, že jim poskytujeme potřebné dovednosti, které jim pomohou, aby se v něm orientovali a zároveň využili všechny dary, které od Boha dostali.“

„Dary?“ opakovala Nikki. „Promiňte mi, že to tak říkám, ale není to trochu naivní? Většina lidí na duševní chorobu nahlíží jako na nějakou kletbu.“

„Přesně tak. A to je právě to, že? Staráme se o šestatřicet lidí a věnujeme tomu veškery svůj čas. A dáváme si dobry pozor, koho sem přijmeme. Všichni musí mít čistý trestní rejstřík. Oni nebo jejich blízcí musí mít tolik prostředků, aby si mohli zaplatit bydlení, stravu, naši péči a léky. Musí prokázat vysokou úroveň inteligence na základě řady testů, které si sami připravujeme. V současné době tu máme přes polovinu chovanců, kteří jsou podle výsledků testů géniové. Většina z nich je velice kreativní. Svět se na ně dívá jako na blázny. Podle nás jsou to opravdu talentovaní jedinci. Nesouhlasíte se mnou?“

Nikki zvedla obočí. „Když se to vezme takhle… Chápu vaše hledisko. Proč jen ty inteligentní?“

„Aha, proč? No samozřejmě, proč.“

Allison sešla z cestičky a zamířila k velkému javoru. Kývla na mladíka, který na ně zíral z lavičky. Kostkovanou košili měl pečlivě zapnutou až ke krku. „Dobrý den, Same. Jak se dnes vede?“

„Dvě stě sedmdesát tři tisíc,“ řekl. „Plus minus tři sta.“

„Výborně.“

„Dnes ubylo listí. Vítr. Díky, dobře. Mám se dobře, Allison Johnsonová.“

Allison vzdychla. „Ne že bych si nepřála, abychom je sem mohli vzít všechny. S těmi takzvaně duševně chorými se sakramentsky dlouho zacházelo jako s bezcenným odpadem. Nejdřív je zavírali do útulků, pak do vězení.

V padesátých letech je krmili thorazinem, až z nich zbyla jen tělesná skořápka. Teď je stát odmítá léčit a jsou ponecháni napospas, dokud se neukáže, že jsou nebezpeční pro své okolí. V takovém případě jdou za mříže. Nejméně jedna třetina dnešních vězňů jsou takzvaně duševně nemocní. Nemluvím o těch, u kterých se už v raném věku projeví autismus nebo retardace. Mluvím jen o psychózách, ty se ukážou později. Je to dost rozšířeny jev. Víte, kolik procent světové populace trpí nějakou formou schizofrenie?“

„Asi jeden ze sta,“ odpověděla Nikki.

„Přesněji řečeno sedm procent. V naší zemi trpí téměř tři miliony lidí nějakou chronickou duševní chorobou. Jen v Coloradu odhadujeme sedmdesát tisíc neléčených případů v kteroukoli danou dobu. Péče o duševně nemocné je příliš nákladná a podle většinového názoru je taková nemoc stejně nevyléčitelná. Můžete do nich nacpat léky na potlačení dopaminu, aby byli utlumení, ale nemůžete je vyléčit. Je to jako oslepit člověka, který příliš dobře vidí, nebo uspat člověka se zlomenou nohou, aby neupadl. Podle moderních metod může mozek vyléčit zase jen a pouze mozek. A jsme u toho.“

„Jejich inteligence vyvažuje jejich chorobu,“ nadhodila Nikki.

„Možná, ale ne tak docela. Vezměte si Flower, kterou jste potkali u vchodu. Její diagnóza zní schizoafektivní porucha – jak bipolární, tak psychotická, porucha myšlení, která se někdy projevuje rychlým spádem myšlenek, však jste to slyšeli. Někdy je to legrační, ale vždycky fascinující. Kdyby měla Flower běžnou inteligenci, její dar, jak tyto věci rádi nazýváme, by jí velice komplikoval život. Bez léků a rodiny, která by se o ni starala, by mohla skončit na ulici jako bezdomovec, jako se to stalo mnohým s podobnými potížemi. Myji trénujeme, pomáháme jí, aby svůj dar zvládla, takže ona se s ním nejen vyrovnává, ale dokáže se o něj podělit se světem.“

„Tím, že stříhá plot do určitého tvaru.“

„Ále, to je ten nejmenší z jejích mnoha talentů. Do této skupiny patří mnoho lidí, kteří nějak výrazně prospěli světu. Vzpomeňte si třeba na ten známy film Čistá duše, na postavu schizofrenického profesora Johna Nashe. Ale mnoho z nich mělo duševní chorobu. Abraham Lincoln, Virginia Woolfová, Beethoven, Lev Nikolajevič Tolstoj, Isaac Newton, Ernest Hemingway, Charles Dickens… však víte. Naše středisko poskytuje prostředí, které umožňuje takovým Johnům Nashům, aby byli sami sebou. Akceptujeme je, pomáháme jim a velmi pečlivě regulujeme podávání léků, případ od případu.“

Brad se znovu zkoumavě rozhlédl. Celé to vypadalo až moc pěkně, než aby to mohla být pravda.

„Jestli se nepletu, tohle býval klášter,“ prohodila Nikki. „Jste pořád církevním zařízením?“

„Církevním? Dostáváme nějaké příspěvky od katolické církve, jestli se ptáte na tohle. Ale úředně pod žádnou organizaci nespadáme. Středisko je v soukromých rukou a podle toho také funguje. Jeho duchovním otcem je Morton Anderson, bohatý podnikatel. Jeho syna Ethana zavřeli v jednadvaceti letech do vězení, když měl jeden z psychotických zlomů, vnikl do domu nějakého kongresmana a oblékl se do šatů jeho manželky. Našli ho, jak sám večeří při svíčkách v ženském oblečení. Před touto příhodou se připravoval na závěrečné zkoušky na Coloradské univerzitě, byl výborný student. Jak se říká, mezi genialitou a šílenstvím je velice křehká hranice.“

„Čímž chcete říct, že v některých případech žádná,“ podotkl Brad.

„Samozřejmě. Ale svět bohužel vzal některé z těch největších mozků, které nám Bůh dal, a zavřel je do klecí. Většina velmi nadaných nebo kreativních lidí připadá obyčejným lidem divná. Géniové jsou téměř vždycky vyděděna. Inteligentní lidé jsou šikanováni. Vidí svět jinak, a ostatní se jich proto straní. V nejlepším případě skoro všichni skončí jako osamělci, v nejhorším se ocitnou pod zámkem. Lidstvo tíhne k tomu udržovat daný stav a distancovat se od těch, kdo se na svět dívají nějak jinak.“

Allison se posadila na lavičku a složila ruce do klína. „Když už o tom mluvíme, ještě dodám, že některé zdejší pracovnice a i já jsme kdysi byly jeptiškami. Ale vraťme se k tomu vašemu vrahovi. Jak vám můžu pomoct?“

Brad k ní přisedl a Nikki si pozorně prohlížela chovance, které už přestalo bavit pozorovat návštěvníky a vrátili se ke svým původním činnostem. Jakýsi muž v modře pruhovaném županu hrál něco jako panáka a každý skok doprovázel slovy: „Hop!“ nebo „Hopsá!“

Zastavil se a ukázal na nebe. „A o tomhle mluvím, ty jeden nafoukanej pitomče! Vím, kdy obloha padá, a vím, jak vysoko dokážu vyskočit!“ A zase poskakoval dál. Byl to ten muž, kterého slyšeli na parkovišti.

„Za předpokladu, že máme co do činění s inteligentním sériovým vrahem, který je duševně chorý,“ vysvětloval Brad, „a s přihlédnutím k jeho výběru slov musíme vzít v úvahu možnost, že nějak souvisí s vaším střediskem.“

„Hledáte chovance, který u nás byl a pak odešel páchat tyto brutální činy.“

„Tak nějak.“

„Psychotik s pocitem nadřazenosti. Někdo, kdo měl sklony k násilí, je to tak?“

„Ano.“

Allison svraštila čelo a zamyslela se. Brad si všiml, že i když se mračí, vypadá, jako by se usmívala. „Za těch sedm let, co existujeme, se tu vystřídaly stovky lidí. Většina našich pacientů od nás odchází nejpozději za šest měsíců. Někteří tu zůstali déle. Hrstka z nich je tu od začátku. Sklony k násilí mělo tak sedm nebo osm lidí.“

„A co třeba tací, u nichž se objevily sklony k regresi?“ zeptala se Nikki. „K návratu do původního stavu?“

„No, i to se může stát. Kontroly jsou samozřejmě dobrovolné a nemoc se může po nějakém čase zhoršit. Je těžké něco předvídat, když nemáme…“

Zamrkala a otočila se s rozzářenýma očima k Bradovi.

„Detektivní práce, že? Myslím, že by se vám možná líbilo sejít se s Roudym.“

„A to je kdo?“

Allison vstala, její nápad ji potěšil. „No ovšem! Roudy je jeden z našich chovanců. Úplný detektiv! A je tu od začátku. Pamatuje si úplně všechno o každém, kdo tu kdy pobýval.“

Nikki zachytila Bradův pohled a přikývla. „Tak jo. Zní to slibně.“

Brad nevěděl, jak slibně, protože to vypadalo, že Allison víc fascinuje její obor než rozřešení případu. Ale na jejím náhlém nápadu neshledával nic špatného.

„Nebo ještě líp s Paradise,“ řekla Allison a byla tím nápadem očividně nadšená.

„Paradise?“

„Paradise. Když budete mít štěstí, možná s vámi bude i mluvit. Ona je opravdu mimořádná. Vidí to, co mnozí nevidí.“ Allison vykročila ke kulaté budově mezi oběma křídly a při chůzi se ještě ohlédla. „Určitě se vám budou moc líbit, to vám slibuju. Ale neříkejte, že jsem vás nevarovala!“

ŠKATULE, jak Allison nazývala hlavní budovu, bylo atrium s pohovkami, polstrovanými křesly a automaty na nápoje a sladkosti. Na stěnách visely obrazy s motivy květin a na dvou protilehlých stěnách pronikavě zářily dvě ploché plazmové televizní obrazovky. Kulaté stolky s židlemi byly rozestavěné porůznu po celé velké místnosti. Její výbavu ještě doplňoval plynový krb, o kterém Allison prohlásila, že ve skutečnosti nikdy nehřeje, a dva pultíky s občerstvením.

Za jedněmi dveřmi byla kavárna, jak hlásal nápis nad nimi, a do opačné části budovy vedla široká chodba. Venku bylo vidět jezírko, bezpečně ohrazené, aby do něj žádný pacient nespadl. U stolků, u dlouhého stolu s občerstvením a před televizemi sedělo asi deset lidí, na obou obrazovkách běžel nějaký seriál. Když Brad a Nikki vstoupili, ohlédla se po nich jen polovina osazenstva, ostatní byli příliš zabráni do nějaké činnosti.

„Lidičky, pozdravte naše hosty,“ vyzvala je Allison.

Jako dobře secvičená skupina jednohlasně zvolali: „Dobrý den, naši hosté!“

Jakýsi muž černé pleti, vyšší než většina fotbalistů, se hrbil u stolku nad šachovnicí. Zvedl hlavu. „Dobrý den, hosté.“ Jeho hlas zaduněl jako basová kytara. Několik lidí se zahihňalo.

„To se ti povedlo, Goliáši,“ pochválil ho hubený mužík ze skupinky kolem televize. „Pozdravit hosty o tři a půl vteřiny později, než chtějí.“

„To nevadí, Nicku,“ řekla Allison. „Nemyslíš si, že je Goliáš hloupý, že ne?“

„Neřekl jsem, že je hloupý.“

„Chceš si dát odvetu?“

Ticho.

„Není špatný hráč,“ pravil Goliáš. Otočil se k Nickovi a uculil se od ucha k uchu. „Ale dostal jsem tě, Nicku. Byl jsi nejlepší a já tě v deseti hrách rozdrtil.“

U televize zavyla smíchy nějaká žena a Nick se rychle ohlédl, co zmeškal. Goliáš se zase shrbil nad šachovnici, táhl pěšcem.

„Neviděli jste někdo Roudyho nebo Paradise?“ zeptala se Allison.

„Roudy je ve své kanceláři,“ ozval se kdosi.

Allison je vedla přes místnost do chodby. Jedna starší žena s tmavými vlasy, které vypadaly, jako kdyby proletěla roštím, Brada celou dobu upřeně sledovala.

Brad se zamyslel a konečně přišel na to, co ho na tomto místě nejvíc vyvádí z míry: nebylo to nějaké nenormální chování zdejších obyvatel. Naopak, byl to právě nedostatek nenormálnosti, kterou by tu očekával. Každý projev chování těchto lidí mu brnkl na nějakou opotřebovanou strunu v jeho mysli a rozezněl ji nesčetnými známými tóny. Mohl o nich říct, že jsou dětinští, hluční, svérázní, protivní či bůhvíco ještě, ale byly to všechno sklony, které zaznamenal i sám u sebe.

„Je dobrý?“ zeptal se.

„Goliáš? Světová třída. Běžně hraje šachy deset hodin denně. Naším úkolem je pomoct mu, aby své schopnosti uplatnil i v jiných činnostech.“

„A jak se to daří?“

Rozesmála se. „Spolupracuje s nějakou laboratoří, která se zabývá výzkumem rakoviny. Ukazuje se, že některé obory medicíny nejsou o moc jiné než šachová hra. Kdo by to byl řekl.“

„A kde jsou všichni zaměstnanci?“ zajímala se Nikki.

„Všude. Jsou mezi nimi. Tak, tady to je.“

Vstoupili do malé učebny s bílou tabulí a deseti lavicemi. Pod oknem, ze kterého byl vidět vodotrysk na trávníku, stál gauč. V místnosti byli tři lidé. Na gauči se pohodlně rozvaloval muž středního věku, měl na sobě černý hedvábný župan a bílé kožešinové bačkory. Před tabulí přecházela sem a tam mladá, sotva dvacetiletá blondýnka a kousala si nehty. A zády ke katedře seděl muž s kozí bradkou. Měl na sobě manšestráky a na krku motýlka.

Trojice očividně nečekala, že je někdo vyruší. Chvilku zírali na Allison a oba návštěvníky jako na mimozemšťany, kteří právě vystoupili z létajícího talíře. Pak se oba muži pomalu narovnali. Dívka se usmála.

„Dobry den, přátelé,“ pronesla Allison. „Chci vás seznámit s našimi hosty.“

„Dobry den, hosté.“

„Potřebujete od nás něco?“ tázal se ten s bradkou a prohrábl si vous.

„Ano, Roudy. Chtěli by si s tebou promluvit.“

„To že by chtěli? Ale samozřejmě že by chtěli. Slyšel jsi to, Cassi? Přišli si promluvit se mnou.“

Cass, muž v hedvábném županu, vstal, uhladil si oděv, pohled upřeny na Nikki. „Bude ji mnohem víc zajímat, co mám na srdci já.“ Popošel k ní s povytaženým obočím a vilným úsměvem.

„To není nic pro tebe, Cassi,“ pokáral ho Roudy. „Ustup, člověče. Chovej se slušně. O čem se mnou chtějí mluvit? Říkáte, že tenhle džentlmen a jeho dáma mají co do činění s Federálním úřadem pro vyšetřování?“

Dívka u tabule se zachichotala a pak si rychle zakryla dlaní pusu. „Já jsem Andrea,“ představila se mile.

„Myjí říkáme Mozek,“ dodal Roudy. „Ale nepředpokládám, že to hraje nějakou roli ve vašem úsudku, že? Přišli jste si promluvit se mnou a já se rozhodnu, jestli mě zajímáte natolik, abych vám byl nápomocen.“

„Co se děje, Sherlocku?“ zeptala se Allison, jako by se nechumelilo. „Ty už mi nedůvěřuješ? Nepřivedla bych je za tebou, kdybych si nemyslela, že tě budou zajímat.“

„To je pravda. To víte, že vám důvěřuju, paní ředitelko. A že mě zajímají.“ Pohrával si s motýlkem. „Byl to jen takový řečnický obrat, taková zdržovací taktika, aby se dostali do střehu, než se já ujistím, že moje dedukce byla správná. Byla?“

Brad stěží potlačil úsměv. „Jak jste to věděl?“

„Cha!“ Roudy luskl prsty. „Věděl jsem to! FBI je zase tady! A proč bych to nevěděl? Jste tu denně, prosíte mě o můj názor. Jsme my Britové opravdu tak chytří? Nebo v americkém mozku něco chybí a vás to nutí koukat za velkou louži?“

Muže v županu zajímala pouze Nikki a během Roudyho řeči se k ní přiblížil. Teď ji vzal za ruku, zvedl ji a s pohledem upřeným do jejích očí ji políbil.

„Jmenuji se Enrique Bartholomew. Říkají mi Casanova. Slyšela jste o něm?“

„Cass je svůdník,“ potvrdila Andrea velice ironickým tónem. Byla nervózní a přešlapovala jako malá holčička, co potřebuje na záchod. Říkají jí Mozek. Nějaká vědkyně?

Enrique se po ní ohlédl, aniž pustil Nikkiinu ruku. „Prosím tě, Mozku, netvař se, že jsem z tebe tu ženu, kterou dnes jsi, neudělal já!“ Otočil se zase k Nikki s ještě lascivnějším pohledem. „Jste velice rozkošná.“

Okamžik trapného ticha.

Brad se usmál a v duchu musel uznat, že Nikki ví, jak nějakého dotěru zpražit pohledem nebo mrazivě mlčet, když to okolnosti vyžadují.

„Přišli si promluvit se mnou, Enrique,“ vyjel na něj Roudy.

„A já jsem ten, kdo ti řekl, že když se hodíš do gala, budou ti věřit. Podívejme, kdo přišel na večeři.“

Znovu se dotkl rty hřbetu Nikkiiny ruky, pak odstoupil a mrkl na ni. Brada překvapilo, že nic nenamítala. Zájem o nový objekt zkoumání překonal její strach z bakterií.

„Podívejme, kdo přišel na večeři?“ opakoval znechuceně Roudy. „Přicházejí každý týden, ty idiote.“

„Říkají mi Mozek,“ prohlásila Andrea zabraná do svého světa a s pohledem upřeným na Brada. Pořád ještě hrála roli plaché dívenky. „Myslím, že se musím osprchovat.“

Celý rozhovor proběhl v rychlém tempu. Teď se zdálo, že jim došla pára.

„Viděl někdo z vás Paradise?“ zeptala se Allison.

Jen se na ni podívali a zavrtěli hlavami.

„To nevadí, vy tři to zvládnete sami.“ Kývla bradou směrem k Bradovi. „Toto je zvláštní agent Brad Raines a jeho kolegyně, slečna Holdenová. Nechám vás s nimi chvilku o samotě. Prosím, snaž se, Roudy. Pan Raines a slečna Holdenová jsou opravdu z FBI a rádi by se s tebou poradili o jednom případu.“

„O případu! Báječné.“ Roudy začal rázovat sem a tam. „Tak to jste na správné adrese, to vás můžu ujistit.“

Andree vstoupily slzy do očí a zdálo se, že by ji to mohlo vyvést z míry. Byla pečlivě nalíčená a blond vlasy měla hladce vykartáčované. Brad se na ni teď pozorně podíval. Když vstoupili, neměl čas uvědomit si její prostou krásu. Ale teď už mu to neuniklo.

„To je v pořádku, Andreo,“ chlácholila ji Allison.

Andrea prudce odvrátila pohled do prázdného kouta. „To není to, co říká Betty.“

„Ne. Ale Betty nemá pravdu. Poslouchej Brada.“ Pohladila ho po rameni. „Má dobré srdce.“

Andrea se na Brada letmo podívala a třela si roztřeseným prstem nos.

„Sluchové halucinace,“ zašeptala Allison Bradovi tak tiše, že jí téměř nerozuměl. „Andrea slyší hlasy. Jeden z nich jí právě řekl něco, co ji málem rozplakalo,“ připojila na vysvětlenou.

„Budu v přijímací kanceláři, až skončíte. Nemusíte spěchat,“ pravila nahlas.

A s úsměvem je opustila.

Brad se zhluboka nadechl, nastalá situace jej trochu zneklidňovala a zároveň fascinovala. Přinejmenším. Chvilku mu trvalo, než si znovu připomněl, proč vlastně do Střediska zdravého života a inteligence přijeli.

Roudy alias Sherlock pokročil k němu a podával mu ruku. „Teď jsem vám plně k dispozici.“

Brad jí potřásl. „Děkuji, Roudy. Nebude mi vadit, když mi pomůžete všichni tři.“

Roudyho to zarazilo nebo urazilo, Brad to nedokázal rozpoznat, a rychle přehlédl své dva druhy.

„Vy budete mít samozřejmě hlavní slovo,“ ujistil ho Brad. „Ale nejdřív bych o lidech, které zaměstnám, rád věděl víc. Nebude vám vadit, když vám položím pár otázek?“

„Vy nám za to zaplatíte?“ zeptala se Andrea.

Roudy zvedl ukazováček. „Samozřejmě že nám zaplatí. Dokážou ocenit kvalitu, když ji vidí. Moje sazba je tisíc dvě stě dolarů za hodinu.“

„To je jen jedenáct centů,“ řekla Andrea.

Kromě Enriqua, který pořád nevyzpytatelným pohledem sledoval Nikki, se k ní všichni obrátili.

„Za vteřinu,“ doplnila Andrea a znejistěla. „Třicet tři centů za minutu děleno třemi. Až se odsud dostanu, koupím si nové auto, dům a pěkné oblečení.“ Obličej se jí stáhl a z pravého oka se vylila slza. Vyrazila ze sebe vzlyk a otřela si mokrou tvář.

„Promiňte. Promiňte. Promiňte.“

„Nic se nestalo –“

„Nesmysl!“ vykřikla. A pak zase tiše: „Promiňte. Promiňte, promiňte. Já se nejdřív osprchuju.“

„Chovej se slušně, Mozku. Dal mi to na starost a tohle já nestrpím.“ Roudy si vzdychl. „Dobrá, rozdělím to. Tisíc dvě stě dolarů děleno třemi.“

Uvažovali tak rychle, během okamžiku se zaměřili na něco jiného, ve tvářích se jim střídaly emoce a Brad z toho byl trochu vedle. I když se chovali dětinsky, každý z nich měl takové schopnosti, až si on sám připadal nekompetentní.

Jsou to nejspíš géniové. Cítil se z toho všeho trochu jako omámeny.

„Obávám se, že vám za to nebudeme moct nabídnout nic víc než naši vděčnost,“ oznámil jim Brad.

Roudy a Andrea se zarazili. Dokonce i Enrique se teď ohlédl.

„Ale pokusím se. Přinejmenším nám možná dokážete pomoct zachránit životy dalších obětí Sběratele nevěst.“

„Sběratel nevěst?“ Roudy se zájmem pokročil vpřed. „Řekněte mi všechno, co víte. Je to sériový vrah?“

„Nejdřív se budeme ptát my,“ zarazil ho Brad a zdvihl ruku. „Souhlasíte?“

Andrea se rychle podívala za něj. Brad se ohlédl, jednak kvůli jejímu pohledu, jednak měl sám pocit, že někdo vstoupil.

Ve dveřích stála drobná mladá žena, mohlo jí být něco přes dvacet. Vlasy jako provázky měla rozdělené pěšinkou uprostřed a rámovaly jemné rysy obličeje – malý nosík a našpulené rty. Světlehnědé oči jiskřily životem.

Brad si ji prohlédl od hlavy až k patě. Byla malá, tak metr padesát, na sobě modré seprané tričko s logem Nike na prsou. Džíny jí byly trochu krátké a odhalovaly staré bílé tenisky.

Stála s rukama podél těla, klidně, křehká jak pápeří, jako by ji měl sebemenší závan větru odfouknout. Paže měla světlé, neopálené, z prstů jí viděl jen palce a hned si všiml, že má nehty okousané až do masa. Na rozdíl od Andrey nebyla nalíčená, dokonce se ani nepokusila zakrýt pár červených pupínků akné na čele.

Zdálo se, že pronikavé oči nové příchozí hledí skrz Brada. Její výraz byl neproniknutelný, jako by nebyla rozhodnutá, jestli má s jejich přítomností souhlasit nebo ne.

„To je Paradise,“ vysvětlil Roudy.

„Znamená to, že budeme muset naši odměnu rozdělit na čtyři díly?“ ptala se Andrea a tvářila se znepokojeně. „To je jen osm celých tři centy za vteřinu.“

„Pomůžeme FBI vyřešit případ,“ opáčil Roudy. „A Paradise je dobrá, co se týče mrtvých lidí.“

Brad nevěděl jistě, jestli se mu zrychlil tep kvůli tomu, co o Paradise slyšel od Allison, nebo kvůli tomu, jak se na něj ta mladá žena dívá. Každopádně nedokázal odtrhnout zrak od jejích očí. Paradise.

Teď odvrátila pohled, přešla k Andree a teprve pak se na něj zase podívala, stále ještě nerozhodnutá.

Brad se znovu nemohl zbavit pocitu, že spadl do králičí díry a ocitl se jako ta Alenka v Říši divů. Ředitelčino ujištění, že všichni jsou vysoce inteligentní jedinci, ovlivnilo jeho uvažování. Kdyby někdo nezasvěcený vyslechl jejich bizarní rozhovor, mohl by si pomyslet, že to nemají v hlavě v pořádku.

Taky že ne, připomněl si s jistotou, která už dostávala trhliny. Má před sebou všechny klasické příznaky schizofrenie: paranoiu, slyšení a vidění věcí, které neexistují, hlasy a výhrůžky. Andrea má nutkání ke sprchování, u Roudyho a Casanovy se projevuje pocit nadřazenosti a velikášství.

„Myslím, že Allison by nevadilo, když k nám přibude ještě jeden člověk,“ poznamenala Nikki. „Díky, že jste přišla, Paradise. To je krásné jméno. Prosím říkejte mi Nikki.“

Neodpověděla.

Bradovi bylo okamžitě jasné, že tato dívka, opak hezké Andrey, si nejspíš svým vzhledem hlavu neláme, ale pro kohokoli jiného je tvrdým oříškem, jak ji ohodnotit. I když se tvářila klidně, bylo cítit, jak je zranitelná, sálalo to z ní jako horko z rozpálené silnice.

Kývl na ni. „Dobrý den, Paradise.“ Pak se obrátil ke všem. „Tak začneme, ano? Řekněte nám, kdo jste. Jaké máte… dary.“

„No, no, no!“ zvolal opovržlivě Roudy. „Takže chcete vědět, co z nás všech dělá cvoky, že?“

„Ne,“ opravila ho Nikki a přistoupila blíž. Zdálo se, že se mezi nimi cítí jako ryba ve vodě. „Víme, že jste všichni vysoce inteligentní. A že každý z vás oplývá nějakými vzácnými schopnostmi. Nebo snad ředitelka neměla pravdu?“

Všichni na ni zírali, jako by uvažovali, jestli to myslí vážně. Když usoudili, že ano, promluvili všichni najednou, kromě Paradise.

Nikki se usmála a zkřížila paže. „Začněme u vás, Roudy.“

„Ovšem.“ Pohlédl na novou příchozí. „Ředitelka mě pověřila, abych to tady řídil, Paradise.“ Neodpověděla, tak pokračoval.

„Měřím sto sedmdesát sedm centimetrů, je mi čtyřicet let a jsem umístěn v tomto tajném objektu už sedm let. Někteří o mně tvrdí, že jsem cholerik, a je pravda, že jsem přirozený vůdce, ale mými prvořadými přednostmi jsou vynikající postřeh a schopnost dedukce. Většina běžných případů, se kterými se na mě FBI pravidelně obrací o radu, se dá snadno rozluštit pomocí algoritmu, který mi pomáhá vyčlenit klíčový důkaz. Podílím se na několika dlouhodobějších operacích, o kterých tady nejsem oprávněn hovořit.“

Upravil si motýlka. Nohavice měl také trochu kratší, než by měly být, takže odhalovaly černé kožené polobotky, na jedné chyběla tkanička. Nebylo pochyb, že si v souladu se svým pocitem nadřazenosti zvolil Sherlocka Holmese za vzor, pokud šlo o styl oblékání. Přesto Bradovi nepřipadal jako někdo, kdo se producíruje s lupou a dýmkou.

„Díky, Roudy.“ Nikki se podívala na Casanovu, který bez dalšího pobízení převzal slovo.

„Jmenuji se Enrique Bartholomew, třicet dva –“

„Osm,“ přerušil ho Roudy.

„Tak osm, zapomněl jsem. Prý jsem schizofrenik, ale říkám všem dámám, že všichni bojovníci a milovníci byli taky schizofrenici. Allison mi tvrdí, že ne všechny ženy dokáží ocenit –“ rozhodil rukama, aby dodal svým slovům důraz „– zkušeného, neohroženého milence. Ale já si myslím, že nemá pravdu. Co vy na to, Nikki?“ Ostýchavý úsměv.

Brad si v duchu říkal, od kolika žen už Casanova za ty roky slízl facku.

„Nevím, Enrique. Ale ten muž, o kterého se zajímám, je silný a jemný zároveň.“

„Cass se pokusil sbalit prezidentovu manželku, když byla na návštěvě v Denveru,“ řekla Andrea s potutelným úsměvem. „Zabásli ho za to.“

Enrique jí úsměv oplatil. „Nebyla moc chytrá,“ objasnil. „Vlastně to ani nebyla ženská. Ani nevím, co jsem na ní tenkrát viděl. Máte dnes večer nějaký program?“

„Mám. Ale díky za optání. A co vy, Andreo?“

„Devatenáct. Jsem tu rok. Maniodepresivní psychóza. Bipolární. Obsesivně-kompulzivní porucha. Obrovsky génius, ale tohle není pravda.“

„Nesmysl,“ odsekl Roudy. „Je nejchytřejší z nás všech. To, že věnuješ pozornost svému tělu, ještě neznamená, že jsi idiot.“

Andrea se omluvně usmála. Zavrtěla prsty se zeleně nalakovanými nehty. „Ráda… ráda o sebe dbám.“

„Ráda se sprchujete.“

„Někdy.“

„Kolikrát?“

„Dneska?“

„Jistě,“ řekla Nikki. „Dvakrát.“

Bylo deset hodin ráno.

„A pokaždé si nalakujete nehty a umyjete vlasy?“

„Ano.“

„Je čisťounká a taky chytrá jako opice,“ pravil Roudy. „Nejchytřejší informátor, jakého jsem kdy poznal.“

Brad se podíval na Paradise. Zdálo se, že je spokojená, že ostatní mluví a jí se nikdo na nic neptá. „A co vy, Paradise?“

Pohlédla na ostatní, pak na Brada. Nedokázal říct, jestli se cítí trapně nebo odstrčená. „Ehm… O co jde?“

„Promiňte, jsem Brad Raines z FBI. Toto je Nikki Holdenová, soudní psycholožka. Přišli jsme sem zjistit, jestli byste nám mohli pomoct odhalit nějaké informace o vrahovi jménem Sběratel nevěst.“

„Nikdy jsem o vrahovi, co se jmenuje Sběratel nevěst, neslyšela. Nikoho s takovým jménem neznám,“ odvětila.

„Tak jsme si ho pojmenovali my.“

„Další podrobnosti,“ požádal Roudy a začal zase přecházet sem a tam. „Jestli vám mám pomoct, potřebuju vědět všechno, co víte vy. Velikost bot?“

Brad se rozhodl, že to probere s ním. „Čtyřicet čtyři a půl.“

„Aha. Odhadovaná váha podle stop?“

„Devadesát, sto kilo.“

„Zanechal nějaké stopy?“

„Ne. Na žádném místě činu se nenašly žádné tělní tekutiny. Žádné vlasy, oděrky kůže, žádné otisky prstů, nic.“

„Máte s sebou spis?“ Natáhl ruku. „Ne.“

„Paradise vám o sobě nic neřekla,“ vložila se do toho Andrea.

„Nemáte spis? Jak tedy můžete očekávat, že vám pomůžu?“ rozčiloval se Roudy.

„Co těm ženám dělá?“ zajímal se Enrique. Brad se na oba podíval. „Zabíjí je. Nejdřív je zkrášlí, pak je zabije a tělo přilepí na stěnu.“ Rozhostilo se ticho.

Andreina tvář se zkroutila, začala plakat a zakryla si obličej dlaní. „Promiňte. Promiňte. Promiňte.“

„Je to drastické, já vím. Neznáte někdo někoho, kdo tu byl nebo ještě je a hodil by se na něj tento popis? Roudy, ředitelka nám říkala, že si pamatujete každého, kdo prošel tímto zařízením.“

„Myslím, že bych se měla osprchovat,“ prohodila Andrea. „Víte, svědí mě kůže. Velikost čtyřicet čtyři a půl, měří sto osmdesát dva. Velké ruce, dokázal by jimi snadno zlomit vaz. Takoví sem nesmějí. Používá na ně líčidla?“

Brad zaváhal. „Ano.“

Andrea se zase dala do pláče, tentokrát se zlehka dotýkala svého nalíčeného obličeje.

„To nic, Andy,“ promluvila poprvé Paradise. Měla tichý příjemný hlas, ale působil jistě a autoritativně. „Jsme tu v bezpečí. Máme stráže a slečnu Allison. A Roudy a Enrique by nikdy nedopustili, aby se nám něco stalo, že?“

„Nikdy,“ prohlásil Roudy. Enrique se zamračil.

Andrea přistoupila k Paradise a podala jí ruku. Paradise ji uchopila a začala ji hladit po rameni. „Nedovol jim, aby tě strašili. Řekni si, že je to jen nějaký smyšlený příběh.“

„Paradise píše romány,“ vysvětlil Roudy. „Ale musím říct, že si nedokážu vybavit žádného zdejšího obyvatele, který by odpovídal vašemu popisu – za předpokladu, že máte na mysli člověka, který by tu nějak projevil sklony k takovémuto druhu násilí. Ale kdybyste mi mohli dodat spis, téměř určitě bych dokázal vnést do vašeho případu trochu světla.“

„Určitě máte dnes večer nějaký program?“ zeptal se Enrique. Hleděl na Nikki.

„Mám. Ale ještě jednou díky.“ Usmála se.

Brad se zhluboka nadechl, najednou ho zaplavil zdrcující pocit uhánějícího času. Sériový vrah se neúprosně připravuje na další úder, zatímco on tady utrácí drahocenné hodiny ve společnosti několika duševně chorých pacientů. A bylo jasné, že i když asi jsou úžasní a nadaní, sériového vraha jim zastavit nepomůžou.

„Paradise neřekla, co dělá,“ ozvala se Andrea.

Brad přikývl a pomyslel si, že by už měli jet. „Andrea má pravdu. Povězte nám něco o sobě, Paradise.“

Začervenala se. „Myslím, že vám nedokážu pomoct.“

„Vidí mrtvé lidi,“ dodal Roudy.

Psychotické halucinace, pomyslel si Brad. Paradise se to nesnažila popřít.

„A duchy,“ upřesnila Andrea.

„Myslíte strašidla?“

Pokrčila rameny. „Něco takového.“

„Kdyby se dotkla těla té ženy, věděla by, kdo ji zabil,“ pokračovala Andrea. „Že je to tak, Paradise?“

„To pochybuju. Přestaň, Andy, teď jenom kecáš.“

„Je to pravda.“

„Jak jste tu dlouho, Paradise?“

„Sedm let. Přišla jsem, když mi bylo devatenáct.“

Tahle dívka byla trochu jiná než ostatní. Vlastně žena. Na rozdíl od nich si svá tajemství střežila.

„A nic vás nenapadá, když vám tady popisuju toho vraha? Žádný muž, kterého jste za tu dobu poznala?“

Vteřinku přemýšlela. „Ne.“

Andreu to očividně neuspokojilo. „Paradise mužům nevěří. Ublížili jí.“ Začala zase plakat a Paradise ji chlácholila.

Brada napadlo, jaké by to bylo, kdyby byl jednou z těch dvou žen. Jaké by to bylo s nimi žít. Strávil deset posledních let svého života smutkem nad ztrátou Ruby, anděla z nebes. Byla mu vyrvána a on se zhroutil. Od té doby hledal někoho, kdo by ji nahradil, ale při vzpomínce na ni se nedokázal spokojit s nikým jiným.

Ale jeho bolest se určitě nemůže rovnat té tajné bolesti, kterou v sobě skrývá Paradise. Jaké okolnosti ji sem přivedly, sem, do tohoto zařízení pro zapomenuté? Kdo miloval tuhle ztracenou ženu? Jaké naděje vedly její kroky životem?

Zaplavil ho soucit a zároveň pocítil osten hanby. Ve srovnání s touto jedinou ženou si žil jako král. A přesto trávil svůj život sám a v lítosti. Litoval sám sebe.

Ten pocit byl tak silný, až se na okamžik zalekl, že si toho ostatní všimnou, i když se snažil, jak nejlíp uměl, aby zůstal nezaujatý. Pohlédl stranou.

Nikki to vzala za něj. „Někteří tvrdí, že je možné vycítit různé věci o lidech, napojit se na jejich… energii, i když jsou mrtví. Takhle jste to asi myslela, že, Paradise?“

„Nevím, jak to se mnou je, prostě to cítím. Moji doktoři říkají, že to jsou vizuální halucinace. Že jsem psychotik trpící schizofrenií. Vidím nějaký obraz a nedokážu říct, jestli je to vzpomínka nebo jen představa.“

„To je pravda, takhle se to tvrdí. A vy s tím nesouhlasíte?“

„Jak jsem řekla, nevím. Já jen vím, co vidím.“

„Berete nějaké léky?“

„Ne.“

„Já ano,“ vložila se Andrea. Její hezký obličej se zase zkřivil, opět hrozilo, že se rozpláče.

„Má čerstvě za sebou krátký maniakální cyklus,“ objasnila Paradise a v jejím hlase nebylo ani stopy po otrávenosti nebo opovržení. Obrátila se k Andree a zeptala se jí s nefalšovanou účastí: „Chceš si jít dát sprchu hned teď?“

„Musím, Paradise. Měla bych jít. Promiňte. Promiňte, promiňte.“

Rychle vyšla z místnosti a konečně se mohla rozvzlykat.

„Znamená to, že nedostaneme těch tisíc dvě stě dolarů?“ zeptal se Roudy. „Přineste mi ten spis a předložte všechny důkazy. Věřte mi, bude to těch nejlacinějších tisíc dvě stě dolarů, jaké kdy FBI utratila.“

„Moje milá,“ řekl Enrique a znovu se chopil Nikkiiny ruky, „vy jste tu kdykoli zase vítána. Počkám na vás a ukážu vám nebe.“

Nikki se tentokrát zavěsila do Brada. „Ale já mám milence, Enrique. Každopádně je to od vás milé.“

Nepřestal se usmívat. Neodradilo ho to. Brad měl sto chutí ocenit to nějakým uznalým gestem.

Pohlédl na Paradise a viděl, že se na něj upřeně dívá. Hnědé oči měla rozzářené. Obličej jí rozjasňovalo jakési tajemství, vypadala jako jeden z těch duchů, které údajně vídá. Její rozporuplnost mu začala okamžitě vrtat hlavou.

Co si myslí?

Nikki se omluvila, že už musejí odejít, a vydali se zpátky do přijímací kanceláře, kde zastihli Allison. Měla pro ně už připraveny seznam všech obyvatel střediska, kteří se tu během sedmi let vystřídali, včetně diagnóz, léčby, prognózy jejich propuštění a tak dále.

„Tak co? Byl vám náš vyšetřovací tým k něčemu užitečný?“

„Bylo to poučné,“ odpověděl Brad. „Ale nepomohli nám. Bohužel jsme na nic nepřišli. Paradise je zajímavá. Tvrdí, že vidí duchy.“

Allison se rozzářila. „Setkali jste se s Paradise? To je báječné! Stačilo by, aby se jednou dotkla oběti a možná bývám řekla, jak zemřela.“ Podívala se stranou a ovládla se. „Ale bohužel to není možné. Nikdy by nesebrala odvahu.“

„Pochybuju, že by s tím FBI souhlasila.“

„Co? Jako že je to nesmysl? O to tady nejde, agente. Jde o to, že ona trpí dvěma silnými fobiemi, jednou z nich je agorafobie. Její strach opustit domov ji odsoudil za tyto brány už na sedm let.“

Věděl, co je to ochromující strach, kupodivu to byl častý jev – vzpomněl si na jeden případ z Miami, na ženu, která zemřela ve svém bytě hlady, protože měla strach vyjít ven, dokonce si ani nedokázala jít nakoupit. On sám jej taky kdysi zažil, bezprostředně po smrti Ruby. Tenkrát nesnesl ani jen pomyšlení na kontakt s vnějším světem, představu slunečního světla. Po několika týdnech strach odezněl, ale zanechal v něm silné sympatie pro lidi, kteří jím trpěli trvale.

„To u našich svěřenců není nic neobvyklého. Okolní svět se k nim obrací zády, společnost je vydědila, dává jim najevo, jak jsou divní, takže jim je dobře, jen když jsou sami nebo v komunitě jim podobných. Stejně jako zarytě věřící lidé, kteří lpí na své církvi ze strachu, že budou potrestáni, když poleví ve své víře.“

„Co ji potkalo?“

Allison se na něj podívala a povytáhla obočí. „Měli jste se jí zeptat.“

„Je schizofrenička?“

„Abych řekla pravdu, nejsem si pořád jista. Než nám ji dočasně svěřili, psychiatr ve státní nemocnici diagnostikoval schizofrenii a bipolární poruchu. Kromě agorafobie trpí silně zafixovanou nedůvěrou k mužům – to jsou její hlavní problémy.“

„A ty klamné představy? Ti duchové, co vidí?“

„Klamné představy?“ Allison se otočila a vyprovázela je ke dveřím. „To je otázka, ne, pane Rainesi?“ Poklepala si na hlavu. „Jestli existují nebo ne, to je právě tady uvnitř.“

Flower byla tak zabraná do nedokončené figury Brada, že si ani nevšimla, že kolem ní projeli.

QUINTON GAULD se dopracoval k tomu, že přijal čtyři základní životní pravidla, teprve nedávno, přesně řečeno loni. A protože mu bylo teprve jednačtyřicet, měl ještě dost času, aby jejich prosazování dovedl k dokonalosti.

Tohle pomyšlení jej uklidňovalo a přineslo mu víc štěstí a úlevy, než zažil za celých předešlých sedm let, od té doby, co jej tak krutě odmítla první žena, kterou si vybral a miloval. Pořád nedokázal pochopit, že měla tak málo rozumu.

Copak nějaký pták odmítne své vlastní načechrané peří?

Zahodí auto svůj hučící motor?

Uřeže si krásná žena vlastní hlavu?

Avšak ona to navzdory těmto neotřesitelným pravdám udělala. Odmítla Quintona. Zahodila ho. Uřezala si vlastní hlavu, protože on jí vlastně nabídl, že její hlavou bude on. Jedinou útěchou mu bylo, že nakonec došel k závěru, že ta žena nemohla mít zdravý rozum. Ba co hůř, její duše byla nemocná, protože odmítla volbu samotného Boha.

To přivedlo jeho myšlenky k pravidlu číslo jedna. Otočil se k zrcadlové stěně své ložnice a řekl ho nahlas, aby je dobře slyšely tři figuríny bez paruk, které stály napravo od něj.

„Krásu nedefinuje člověk, ale Bůh. Ten určí, která je nejkrásnější.“

Pohlédl na sedm keramických panenek na prádelníku. Každá ho sledovala s uchváceným zájmem, každá v šatičkách jiné barvy: růžová, modrá, zelená, černá (tu měl nejradši), levandulová, žlutá a bílá. Když viděl jejich upřené prázdné pohledy, vysvětlil pravidlo podrobněji pro případ, že by nepochopily jeho plny vyznám.

„Ne prašiví politici. Ne slizcí fráteři. Ne sousedé, blbci s velkým B. Nebo šašci z Hollywoodu. Ne já. Ne ty. Ne matka. Ne sestra. Ne bratr. Ne učitel, student, pasák, rocková hvězda. Bůh a jenom Bůh, který odpouští všem, kdo zhřešili, pokud dodržují jeho pravidla, jen Bůh definuje krásu.“

Pro větší účinek udělal pauzu.

„I tomu nejkrásnějšímu, kterého člověk nazývá Luciferem. I tomu odpouští.“

Quinton přešel ke skříni, svlékl si černý župan a pověsil ho na háček za dveřmi. Přípravy na úkol, který ho čekal, jej osvěžily a dodaly mu kuráž. Jako vždy se cely den postil a dopřál si klystýr. Bylo důležité, aby očistil tělo zvenčí i zevnitř.

Ačkoli úplně cítil biftek, který si za pár dní dá, odpíral si ho a pil jen mléko a jedl fazole, což pokládal za adekvátní výživu pro své potřeby. Potom možná zase půjde k Johnu Elwayovi – po zralé úvaze dospěl k závěru, že to byl uspokojivý zážitek.

Oblékl si černé spodní prádlo od Armaniho, jinou značku nepoužíval. Přiléhalo těsně k tělu, ale neškrtilo jako prádlo značky Tabitha, které znechuceně spálil po hodině nošení. Nebylo divu, že už tak dlouho nezažil sexuální uspokojení. Společnost se proti němu spikla a chtěla ho zbavit jeho lidské přirozenosti.

Natáhl si bílé ponožky, šedé pohodlné kalhoty, které obvykle nosil, a světle modrou košili. V podobných chvílích bylo nutné vypadat slušně a zároveň nebudit pozornost. Hnědé polobotky. Měl ze sebe v tom oblečeni dobry pocit, i když ze sebe měl dobry pocit všude, kam přišel. Byl to nepochybně jeden z hlavních důvodů, proč ho Bůh měl rád. Dokázal se přizpůsobit a cítit se jako doma kdekoli.

Samozřejmě ne tam, kde byli nějací nevychovaní spratci. Nebo když měl špínu za nehty. Nebo když bylo moc vedro nebo moc zima, když nebyl čistý koberec, zkrátka a dobře když sto nějakých nedokonalostí narušovalo jeho spokojenost. Vlastně měl-li být opravdu upřímný (což bylo něco, na čem vždycky trval), byl spokojený jen tehdy, když všechno spočívalo v perfektním pořádku, jaký Bůh původně zamýšlel.

Což bylo správné, protože Quintonovým cílem bylo vrátit věcem jejich řád a pořádek. I jeho vlastní nedůslednosti, z nichž některé se projevily právě teď, se touto prací napravovaly. Pracoval na cestě k dokonalosti.

Požehnej mi, Otče, požehnej mi, Otče, neboť jsem zhřešil.

Vyšel z ložnice a pátravým pohledem přehlédl svůj byt. Pravidla a pořádek přinášely do života symetrii, která zase poskytovala vyrovnanost a radost. Proto si udělal manikúru už před hodinou. Proto byl každý červený polštářek na gauči se sametovým potahem broskvové barvy ne ledabyle pohozen, ale naopak pečlivě naaranžován s ohledem na rovnováhu a krásu.

Na stěnách nebyla jediná skvrnka – každé tři měsíce je vymaloval barvou bez zápachu, která teď byla k dostání v obchodech s domácími potřebami. Na každé stěně měl velké zrcadlo, zrcadla mu umožňovala, aby se viděl ze všech velmi důležitých úhlů.

Shýbl se a zvedl nepatrné smítko, malé načechrané peříčko, které určitě proniklo některým hustým švem polštáře. Že by se třepily a měl by je vyměnit za nové? Dnes byly na trhu polštáře z nekvalitního levného materiálu, většinou z Číny. Nebo z Washingtonu, D. C.

Quinton vhodil pírko do velké vázy, kam ukládal všechny takové náhodné nálezy. Ti blázni na psychiatrii tvrdili, že trpí obsesivně-kompulzivní poruchou a schizofrenií. Byli to lháři a on ty jejich léky bral jen proto, aby je přelstil. Pravdou je, že by je dokázal přelstít i s mozkem v kapse.

Přešel do kuchyně, sedm kroků. Napadlo ho, jak se asi malý Joshie z restaurace cítil po té cenné životní lekci od strýčka Quintona. Měl štěstí, ten malý grázl. Raději teď než pak někde na ulici, kde by to ponaučení mohl dostat kladivem do hlavy, a ne měkkou stranou ruky.

Ale největší štěstí teď bude mít Melissa, letuška, která objeví své skutečné poslání za… pohlédl na nástěnné hodiny… dvě hodiny a dvacet jedna minut, až budou odbíjet dvě v noci.

Jeho nervy vyslaly záchvěv očekávání, stoupal od kostrče nahoru do celé páteře. Na okamžik měl pocit, že stojí na okraji mostu, kolem kotníků má ovázané lano pro bungee jumping a za chvíli se neohroženě vrhne do hlubiny. Jenže on si už našel lepší způsob létání.

Požehnej mi, Otče, neboť jsem zhřešil.

Pravidla. Vždycky ta pravidla. Krása je definována Bohem, který určuje tu nejkrásnější. Pravda, svatá pravda.

Jenže to není všechno. Existuje další pravidlo, pravidlo číslo dvě. Protože Quinton se teprve nedávno dozvěděl, že Bůh má své oblíbence. Bůh některé miluje víc než ostatní. Byl tak nadšeny svým tvořením a udělá všechno pro to, aby zapůsobil na ty, které si oblíbil.

Ba co víc, existoval jen jeden oblíbenec. Jediný člověk, kterého si Bůh natolik zamiloval, že vlastně zbytek lidstva ani nezařadil na seznam věcí, které jsou hodny jeho pozornosti.

Stvořitel se upnul na jednoho.

Quinton otevřel dveře do spíže, kde byly v dokonalých řadách vyrovnány plechovky fazolí v rajské omáčce od firmy Hornish, jeho oblíbená značka, protože omáčka byla lahodně sladká. Potrava pro mozek.

Vyndal pouzdro s elektrickou vrtačkou Hitachi, pak zavřel dveře. Vyvařil centimetrový hrot ve vodě, aby jej pro Melissu vydezinfikoval. Aby na něm nezůstal jediný choroboplodný zárodek.

Ano, Bůh byl posedly tím jediným, tak jako byl on kdysi upnuty na Lucifera. Celá nebesa a peklo shlížely ze svých ničím nenarušených výšin a sledovaly toho, koho si Bůh vyvolil. Zbytek tvorstva mu k tomu sloužil jen jako jakési kulisy. Všichni další lidé byli pouhý kompars.

Nebesa a peklo chtěly vědět: Bude ten vyvolený na oplátku milovat Boha?

Uložil vrtačku do černého kufříku vedle sedativ. Zbytek potřebných věcí už měl úhledně sbalený. Zaklapl kufřík a rozhlédl se po místnosti. Za jak dlouho se sem vrátí, to bude záležet na Melisse, na její ochotě spolupracovat. Za den, možná za tři.

Spokojen, že je v bytě vše v pořádku, zhasl a zamířil dolů do garáže, kde čekala zelená dodávka.

Vklouzl na sedadlo a usmál se neslyšitelné debatě, která se rozpoutala v jeho hlavě mezi ním a jeho neviditelným rádcem.

Představ si to, ty bláznivá ženská. Představ si alespoň na vteřinu (vím, že je to těžké, protože tvoje inteligence je nižší než moje), ale představ si alespoň na pár vteřin, že se to všechno týká tebe.

Jsi středem všeho. Záleží jen na tvých rozhodnutích. Jako Neo z Matrixu, Quintonova oblíbeného filmu, se jednoho dne probudíš a zjistíš, že TY jsi ta vyvolená.

Zní to šíleně, ale je to naprostá pravda. Ty jsi jeho nevěsta. Oblíbenkyně Boha.

Ale existuje něco, co ti opravdu zamotá tu tvou tykev, Neo. Ty vypatlaný idiote. Tady je pravidlo číslo dvě: Vzhledem k tomu, že Bůh je nekonečný, může mít víc než jednu favoritku, aniž ty ostatní ztratí své postavení.

To je pravda, Neo. Ty jsi oblíbenec číslo jedna, jsi vyvolený. Ale já taky.

A je jim každá živá duše, která chodí po tomhle zatraceném světe.

A ta pravidla jsou pro všechny stejná. Většina z těch pozemšťanů je bohužel příliš pomatená, aby si uvědomili třeba jen to, jak důležití jsou v té hře zvané život.

Quinton ještě donedávna nenáviděl všechny lidi za to, jak jsou nemožní. Pak se poučil, že pravý opak je pravdou. Že jsou všichni, muži, ženy i děti nekonečně cenní. To způsobilo, že je okamžitě začal nenávidět za to, že jsou stejně důležití jako on.

Ale teď už se nemusel takovými záhadami zabývat. Měl svou roli. Byl andělem Božím. Mesiášem, kterého Bůh seslal na pomoc těm, které nejvíc miluje, a přivedl je k němu, aby se s ním radovali ve věčné blaženosti.

Protože každý člověk byl tím nejkrásnějším v nekonečné Boží schopnosti milovat, mohl si Quinton vybrat sedm, to bylo Boží svaté číslo. Dodá jich Bohu sedm, bude to symbolický projev služby, za kterou bude bohatě odměněn. A na konci toho všeho bude znovu obdařen schopností plodit potomky. Jeho tělo, které teď odpočívalo jako nějaký medvěd v době zimního spánku, se probere z hluboké dřímoty a on se spojí se svou vlastní nevěstou.

Jednu nevěstu ztratil, když ho odmítla. Napraví tu chybu a nedovolí, aby se to ještě někdy opakovalo.

Quinton si pískal, když vyjížděl v zelené dodávce z parkoviště. Měl před sebou cíl a byl na sebe hrdý. Tyto dva pocity ho úplně zaplavily, jako by se vznášel někde ve výšinách. Zamával na Mary, svobodnou matku, která bydlela o dva domy dál. Jednou jí pomohl s nákupem a uvažoval, jestli by byla vhodnou nevěstou.

Nakonec ho všechno dovedlo k té sedmé, k té nejkrásnější ze všech, a on ji znal tak dobře, jako uměl dýchat. Ale prvních šest, což bylo číslo pro smrtelníka, si namátkou vybíral sám. Bylo na něm zbavit je příslušnosti k lidské rase, aby je Bůh mohl přijmout za své nevěsty.

Melissa, ta krásná mladá žena, se měla v nejbližších chvílích stát nevěstou – pátou. Kdyby věděla, co věděl Quinton, možná by se i jí hlava točila radostí a šťastným očekáváním.

Quintonovi bylo víceméně jasné, že většina zkaženého lidstva by jeho uvažování pokládala za trochu scestné. Možná by si dokonce mysleli, že je šíleny, ale on si z toho nic nedělal. Lidé mají mimořádnou schopnost být hloupí. Kdysi se dušovali, že země je placatá, že ledovce roztají, že to Quinton nemá v hlavě v pořádku.

Všichni se mýlili. Nevzdělaní, dětinští, lehkověrní, zmanipulovaní, pošetilí, BLBÍ, vygumovaní.

Quinton se někdy divil, že je Bůh dokáže všechny milovat. Jeho srdce je skutečně velké jako oceán. Kdyby to bylo na Quintonovi, vzal by si ruční zbraň se šesti miliardami nábojů, krásně by si je narovnal do toho největšího zásobníku na světě a jednoho hlupáka po druhém by poslal na věčný odpočinek.

Při tom pomyšlení se mu roztřásly ruce na volantu. S námahou překonal chvilkové zamlžení zraku a donutil ruce, aby zase poslouchaly.

Trvalo mu hodinu, než dojel k modrému domu. Zaparkoval dodávku na volném místě vedle trávníku za domem a vypnul motor. Sedmkrát pohlédl do zrcátka, aby zkontroloval, že je tu sám, ostatně v jednu hodinu v noci nic jiného neočekával. Obhlídkou domu a zahrady strávil už předtím celkem šest hodin, stál za každým stromem a keřem, ležel na břiše a plazil se, ohmatával terén, vychutnával slastné očekávání této noci.

Za domem nebyla žádná pouliční světla. Měsíc tu noc taky nesvítil.

Chtělo se mu pískat, ale zdržel se toho požitku, raději si navlékl těsnou čepici do sprchy, nazul si boty, které při každém únosu nosil, a natáhl si nové gumové rukavice.

Vystoupil z dodávky a zatlačil na dvířka, takže se zavřela s téměř neslyšným cvaknutím. Zamkl je svým klíčem. Zarostlá cestička vedla mezi roztroušenými stromy, ubohými zakrslíky, které sem zasadili snad ještě někdy v době, kdy byl pozemek rozparcelován. Z obou stran se za nimi skrývaly domy, viděl jejich ploty a neosvětlené dveře do zahrady.

V takových chvílích cítil, jak splývá s okolní přírodou, neviditelný jako půlnoční vánek, zcela v souladu se svým posláním. Žádný smrtelník ho nemohl zahlédnout, jak se vznáší tmou, žádný šílený člověk by ho nedokázal zastavit.

Quinton tiše vkročil na cestičku, všechny smysly měl naladěné na vnímání svého okolí. Měl někdo ze zdejších obyvatel podezření, že už několik týdnů slídí kolem jejich domů a pozorně je sleduje ze tmy?

Pravděpodobně ne. Byli to oblíbenci Boha, bohužel však hloupí a příliš důvěřiví. Po pravici měl už v dohledu Melissin dům a znovu se v něm vzedmula obrovská vlna uspokojení. Pozoroval ho, cítil se v sedmém nebi. Okna byla temná. Už spala.

Při představě její paty a hrotu vrtačky pronikající do ztvrdlé pokožky mu na krku a ramenou naskočila husí kůže. V zádech ho mrazilo a dech se mu zrychlil.

Požehnej mi, požehnej mi, požehnej mi, požehnej mi, požehnej mi, požehnej mi, požehnej mi, Otče.

Přiblížil se k rohu modrého domu, podobný pouhému stínu v bezměsíčné noci. Satelit Google tento dům ani nerozlišil. V Božím oku představoval pouhou skvrnku, vločku mezi miliony vloček, stěží viditelnou mezi stromy. Když si ho na počítači přiblížil, nejdřív se podobal čipu, pak připomínal poštovní známku a až teprve potom se změnil v dům. Když satelit zobrazil konečný pohled, projíždělo kolem domu zrovna nějaké černé auto.

Nikdo, kdo by na dům shlížel, nikdo kromě Boha, nemohl vědět, kdo v tom mrňavém příbytku spí. Jen jedna ze šesti miliard, ale dnes v noci ta jediná.

Stál nehybně jako stromek ve tmě a jen pozoroval okolí. Kdyby ho kdokoli předtím zahlédl, považoval by to za mámení smyslů, nevěřil by, že někdo dokáže stát tak dlouho bez hnutí. Nakonec si rozepnul kalhoty a vymočil se do malé plastové láhve, kterou si pak uložil do kapsy.

Dlouho tak stál a hleděl, opakoval si podrobnosti, probíral se vším, co tak dlouho promýšlel.

Brad Raines. Nikki. Nikki, Nikki, Nikki.

Jeho myšlenky se přenesly na tu sedmou. Ty to víš, Bradě, že? Zeji hodlám unést, protože patří mně, a ne tobě, je to tak? Že ke mně přijde, protože je ta sedmá?

Agent FBI však asi nemohl tušit, že je pouhá loutka na provázku. Na jeho vzkaz reagoval přesně tak, jak Quinton zamýšlel. Quinton musel uznat, že je chytrý. Dokonce moc chytrý. Ale právě na tuhle úroveň inteligence byl Quinton napojen.

Brad bude nejspíš muset zemřít, a stát se tak osmým, ale to pro něj nebude žádná velká oběť. Určitě ji ochotně podstoupí, až pochopí, jak je ta sedmá krásná.

Quinton se tím přestal zabývat a raději své myšlenky upnul k posteli uvnitř domu. V duchu se přenesl jen na pár centimetrů od své vyvolené, teď tak blízko, že jeho přítomnost bude svět posuzovat jako neoprávněné vniknutí, jako nedovolené narušení něčího soukromí. Násilný vpád, při kterém bude ona křičet, když se probudí. Přesto cítil, že je na svém místě, když tam tak čeká, a vychutnával si tu hořkosladkou chuť vyčkávání na únos.

Najednou se mu už nechtělo dál čekat a rozhodl se, že nevěstu unese o půl hodiny dřív. Vrátil se stejnou cestou k dodávce a uložil láhev s močí, kterou použije později, pod sedadlo. Vyndal chloroform. Než se nevěsta probere a pochopí, o jak velkou věc jde, možná se ho poleká. Musí ji bezpečně převézt na místo nedaleko Elizabeth, kde může začít svou práci.

Za deset minut už stál na kraji trávníku v její zahradě. Nikde ani stopy po nějaké překážce, která by mohla ohrozit jeho další kroky. Žádný novy domácí mazlíček, žádný náměsíčník nebo člověk trpící nespavostí či štěkající sousedův pes. Skvělé. Došel k oknu její ložnice a nahlédl dovnitř škvírami mezi žaluziemi. Ví Melissa, že mezi dolním okrajem žaluzií a okenním rámem je malá mezera, kterou lze vidět malý vyřež pokoje a kousek postele? Možná to věděla, ale nelámala si tím hlavu, protože si připadala taková jiná, imunní vůči vnějšímu světu. Dlouho očima propátrával místnost. Trvalo mu celou minutu, než pochopil, že vidí její nohy pod květovanou přikrývkou. Byla doma. Věděl, že tam bude, ale ulevilo se mu, když se o tom přesvědčil na vlastní oči.

I když měla Melissa do všech oken a dveří instalované poplašné zařízení a na dveřích byly ještě zástrčky, nespustil se žádný rámus, když vyřezal sklo v okénku do šatny. Trvalo to dlouho, ale pak se mohl opatrně vsoukat dovnitř, aniž poškodil rám či spustil alarm.

K další práci mu postačila tužková kapesní svítilna a trochu speciálního lepidla. Vyřezaná okenní tabulka zase zapadla na své původní místo a žádný kolemjdoucí si nemohl všimnout, že sklo bylo nějak narušeno.

Ocitl se bezpečně v domě své vyvolené a dopřál si pár minut na uklidnění. Vdechoval teplejší vzduch prosyceny osobitou vůní domácnosti své páté nevěsty. Z kuchyně byl cítit odér nějaké pozdní večeře, přivezla si domů asi něco hotového z restaurace. Cítil prach vířeny puštěným ventilátorem umístěným ve stropě a nyní skrytým ve tmě. Zaznamenal dokonce i vůni jejího parfému, kterou už za těch několik týdnů od prvního setkání zapomněl.

Nakonec se postavil a dával si pozor, aby mu hlasitě nekřuplo v kolenou. Už dřív prozkoumal dům, nahlížel zvenčí každým oknem a věděl, jak je uspořádán. Nacházel se teď v šatně nepoužívaného pokoje na severní straně domu. Jeho dveře vedly do chodby, kudy se dalo kolem obývacího pokoje dojít do ložnice, kde teď Melissa spala a zdálo se jí o všem možném, jen ne o tom, jaký osud ji v nejbližších chvílích čeká.

Vyndal z kapsy lahvičku chloroformu a hadřík, otevřel dveře šatny a vstoupil do pokoje. Měl dům už předem důkladně změřený, častokrát si při svých přípravách krokoval vzdálenosti, takže teď, i v té naprosté tmě, přesně věděl, kolika kroky se dostane ke dveřím, překoná chodbu, dojde k její posteli.

Šel pomalu, obalil si chodidla, aby nebylo slyšet sebemenší šramot. Před dveřmi ložnice chvilku počkal, pak otočil koulí.

Nebylo zamčeno. Samozřejmě. Melissa sice byla vyvolená a úchvatná, ale zároveň docela hloupá. Přesto jí miloval stejným způsobem jako Bůh.

Otevřel dveře jen natolik, aby se mohl protáhnout, a vklouzl dovnitř. Staženými žaluziemi sem pronikalo trochu šedého světla zvenčí, takže něco viděl. Její tělo, které se pomalu zvedalo a klesalo, jak ve spánku klidně dýchala.

Tak byl tady, na místě, o kterém několik uplynulých dní tak horečně snil. V duchu se široce usmál, vychutnával nekonečné podrobnosti svého úspěchu: tu nádhernou blízkost, pocit moci, sotva snesitelné očekávání.

Vždycky žasl, jak byli lidé nepodezíraví. Spali v tom svém hloupém pohodlíčku, nevěděli, že existuje nějaké vyšší volání k životu. Jako ovce stěsnané v ohradě. Bylo jich šest miliard.

Ale on si jde pro tuto jedinou.

Namočil hadřík a vrátil lahvičku s chloroformem do kapsy. Udělal dva kroky a vtom v místnosti zazářilo světlo.

Prudce se zastavil, páchnoucí hadřík v pravé ruce. Melissa na něj zírala vytřeštěnýma zelenýma očima, vlasy měla rozcuchané a jeden pramen jí spadl do tváře. Ruku držela na vypínači noční lampičky.

Ve tváři zsinalá hrůzou, zdálo se, že není schopna vydat hlásku. Ale Quinton věděl, že její mlčení nebude trvat dlouho. Co teď? V takové situaci se ocitl poprvé. Určitě byla celou tu dobu vzhůru.

„Promiňte,“ omluvil se. „Asi jsem si spletl dům.“

To ji před výkřikem ještě zadrželo.

„Nezlobte se. Určitě jsem se spletl… Je to 2413?“

Polkla a zavřela pusu.

Ale nedokázala odpovědět, tak byla ochromená hrůzou. Její pohled padl na hadřík, který držel v ruce.

„Dobrá, já hned odejdu,“ pokračoval a hlas měl najednou slabý a nepřesvědčivý. „Velice se omlouvám, že jsem sem tak vpadl. Je mi to trapné. I když jste opravdu dost hezká.“ V duchu se pokáral za tu poslední větu.

„Páni, je mi to hrozně trapné. Mohla byste mi ukázat, kudy se dostanu ven?“ Ohlédl se přes rameno ke dveřím. Zatím se vzduch naplnil pachem chloroformu. „Mohla byste mě odsud vyvést?“

„Vypadněte!“ vykřikla.

Zvedl ruku. „Ne, nekřičte, já se moc omlouvám, já jen…“ Quinton ukázal na okno. „Podívejte!“

Pohlédla k oknu. Bylo to dětinské, ale zabralo to.

V okamžiku, kdy na vteřinu odvrátila zrak, skočil. Napjal a zmobilizoval každý sval v těle, bez zaváhání se na ni vrhl. Chytil ji za koleno a plnou vahou svých sto kil přimáčkl její křehké tělo k posteli. Natáhl ruku s hadříkem.

Ale Melissa nebyla jen tak ledajaká křehotinka. Hbitě se překulila, ječela.

Koulel se s ní, ale odmrštila ho k okraji postele a vyskočila na nohy. Měla na sobě žluté flanelové pyžamo s malými bílými motýlky. Hrozně roztomilé.

Quinton vymrštil obě ruce. „Ne, neutíkejte. Jste nevěsta. On vás chce, musíte…“ Ale to už oběhla postel a mířila k otevřeným dveřím ložnice.

Dostihl ji přesně v okamžiku, kdy obíhala roh postele.

Popadl ji za kalhoty od pyžama, což ji prudce zastavilo a šev povolil.

Bránila se, chtěla se vyškubnout, supěla a hekala v naprosté panice. Ale to už byl Quinton na nohou a tyčil se nad ní. Pevněji přitiskl hadřík na ústa, chtěl jí pomoct, aby se zklidnila a usnula, pak by to nebylo tak namáhavé dobrodružství.

Melissa sebou prudce škubla doprava a znovu pronikavě vykřikla. Ale ten výkřik ihned uťala hlasitá rána. Její pokus o útěk způsobil, že se hlavou tvrdě udeřila o prádelník.

Padla na zem jako podťatý strom. Z rány na spánku jí okamžitě vytryskla krev.

„Ne…“ Při pohledu na ten kaz se mu rozhoupal žaludek. „Co… Cos to udělala?“ Cítil, jak se v něm vzdouvá vztek, tváře mu zrudly a jen hořely. „Co to vyvádíš?“

Udělalo se mu nevolno, když viděl tu poskvrnu na jinak dokonalém obličeji. Všechno zkazila! Praštila se o prádelník a poznamenala si tvář, která předtím byla bez jediného kazu. Co teď má dělat? Na okamžik měl pocit, že se z ní opravdu pozvrací. Potlačil nevolnost i velmi silné nutkání udeřit ji do obličeje.

Pomalu se mu vrátila sebekontrola. Byla to nečekaná překážka, ale nic není ztraceno. Při troše štěstí nikdo její krátký výkřik nezaslechl. A i kdyby, každý se jen převalil na druhý bok a spal dál, spokojený, že jeho nedotknutelnost nic nenarušuje. I Melissa zase usnula. Aby měl naprostou jistotu, přitiskl jí hadřík k ústům a počítal do deseti.

Pak jej zastrčil do kapsy, přehodil si dívku přes rameno a odešel zadními dveřmi. Nezapomněl za sebou zamknout.

ČAS neúnavně odtikával a z jednoho dne byly dva.

Brad Raines přešlapoval na místě jako nějaká kvočna, případ se nepohnul kupředu, i když věděl, že třebaže do něj pořád nevidí, něco se děje. Vrah neleží schouleny v posteli a nespí. Jeho ďábelské žně pokračují čilým tempem.

Tým FBI důkladně prověřil všechny důkazy, hledal nějaké stále unikající vodítko, které by překlenulo mezeru mezi pronásledujícím a pronásledovanou. Ale na žádnou novou a důležitou informaci nenarazili.

Brad stál sám u okna ve své kanceláři ve třetím patře a hleděl na projíždějící auta. On a jeho tým měli všechno, co potřebovali, byla to mantra, které se Brad držel.

Někde na stránkách s důkazy ve spise na jeho stole se skrýval klíč, který by mohl případ odemknout: nějaká tečka, nápověda, slovo, které obsahuje víc, než bylo řečeno.

Brad se vrátil ze Střediska zdravého života a inteligence a od té chvíle se nemohl zbavit jakéhosi neklidu, který ne a ne vyhnat z hlavy. Představa, že by někdo jako Roudy Sparks nebo Andrea Mertzová – nebo kterýkoli z obyvatel, se kterými se ve Středisku setkal – byl schopen sériových vražd tohoto typu, mu připadala stejná, jako podezírat desetileté dítě, že spáchalo bankovní loupež. Byli schopni různých výstřelků spojených s klamnými představami, ale ta krutá nemoc neměla co dělat s promyšleným ubližováním.

Ve Středisku se setkal s oběťmi, ne s pachateli ohavných vražd. Ale ta návštěva přinesla něco víc, jakýsi neodbytný pocit, který se mu pomalu vkrádal do mysli.

V jejich očích viděl i kousek sebe.

To odhalení jej vrátilo k něčemu, o čem mluvila Nikki, než na schůzku do Střediska dojeli. O tom, že každý člověk je ve skutečnosti na světě sám, sám se musí vypořádat se složitostmi života. A když si to uvědomí, znejistí. Nepřipadá si milován tak, jak by měl být. Cítí se nechtěný. Vyděděný. Na sotva znatelné, přesto hluboko zakořeněné rovině. Ať už si to člověk byl ochotný přiznat, nebo ne, každý byl samostatnou jednotkou, každý v tom byl sám. Ti nejmoudřejší a nejsilnější tento fakt dokázali přijmout a překonat jej. Zkušenější dospělí našli způsoby, jak vše zvládnout, ale mnozí, ne-li většina, v sobě ten pocit měli pořád. Ti mladší jej cítili hluboko v kostech a hlasitě na něj upozorňovali. Někteří se před tou nejistotou stáhli do ústraní, aby přežili.

Hlavou mu běžely některé smutné, leč názorné příklady takového chování.

Znal ženu, která nemohla s manželem vést kvalitní sexuální život, protože byla v dětství pohlavně zneužívána a jako dospělá nedokázala zbořit ochranný val, který si kolem sebe vybudovala. Nebo muže, který tvrdil, že se celý život nijak neprosadil, nic nedokázal, a teď se pevně uzavřel do své ulity, aby ani jeho nejbližší nezjistili, že je to vlastně pravda.

Někteří svůj strach maskovali neustálým žvaněním. Nebo jídlem. Atletikou. Závislostí na drogách. Směšným chováním, aby na sebe upoutali pozornost.

Během posledních tří dnů se Bradův svět změnil v pustinu posetou oběťmi, kam oko pohlédlo. Všichni – a nejen Nikki a Frank a Kim a domovník Mason a Amanda v bufetu Maci’s – byli osamělou obětí složitostí života; Bradovi vrtalo hlavou, jaké záhady v sobě skrývají. Jaká tajemství a strachy zaručují jejich osamělost?

Jsi krásné děvče, Amando. Štíhlounká a fit. Držíš ustavičně nějakou dietu, abys tak vypadala? Nemáš se ráda? Nebo naopak, a lituješ, že tě ostatní víc neoceňují?

Kdo je ve skutečnosti ten skateboardista, který jezdí po zábradlí před svým domem? Nějaký mladík, který chce začít opravdu žít, protože se sebou zatím nebyl spokojeny? Jeho život byl doposud jen přípravou na nějakou skutečnou zkoušku, kterou podstoupí možná za měsíc, možná za rok nebo pět let. Až jí projde, jeho vrstevníci jej opravdu ocení. Budou si ho dokonce vážit. A on si uvědomí svou hodnotu.

Problém byl v tom, že ten den nikdy nepřijde. Každý si buď pořád namlouval, že už je za dveřmi, nebo žil s neodbytným podezřením, že je ta meta nedosažitelná.

Takže pak je život jen iluze, ne? A většina lidí je opravdu postižená. Duševně.

Nemocní.

Brad poklepával ukazováčkem na okenní tabuli. To je samozřejmě nesmysl. Toto je prostě způsob, jak se on vypořádává se svými vlastními nejistotami. Na rozdíl od většiny se alespoň dokázal podívat pravdě do očí. I přesto musel z vůle osudu bojovat s nedostatečností, bezvýznamností a osamělostí jako všichni ostatní.

Kdyby o něm Nikki věděla všechno, ta psycholožka v ní by prohlásila, že je mužem, co se ocitl v pasti hlubokého zoufalství, protože nenašel ženu, která by se vyrovnala té spřízněné duši, již kdysi miloval a ztratil.

Z myšlenek jej vytrhlo plácnutí za zády. Frank stál u stolu, na který rázně položil papírovou složku.

„Zkontrolovali jsme zbytek. Máme tři další, které prověřujeme, ale z celkového počtu je jich už devět po smrti. Deset sedí ve vězení, většinou za méně závažné trestné činy, kterých se opakovaně dopouštějí. Pět je v jiných nápravných zařízeních a dvanáct se vrátilo do normálního života, mají rodiny nebo přátele. Žádná stopa po nějakém vrahovi.“

Podle jeho pokynu Nikki prověřila chovance z Allisonina seznamu propuštěných a označila čtyřicet tři lidí, které považovala za schopné násilného jednání. Vyšetřovacímu týmu se podařilo najít třicet šest z nich, ale všichni byli vyloučeni ze seznamu podezřelých.

Zachmuřeně přikývl. „Dobrá. Podívejte se ještě na těch zbývajících sedm.“

„Už se stalo. Čekáme jen na závěrečnou zprávu.“

Brad znovu přikývl a Frank odešel.

Stiskl tlačítko interkomu. „Nikki, mohla bys na chvilku přijít ke mně?“

Usadil se na židli, zavřel dvě otevřené složky, co měl na stole, a položil je úhledně na hromádku dalších. Na stole měl taky vzorně srovnaných šest knih, které podrobně prostudoval, mezi nimi vlastní životopis jednoho schizofrenika. Pár hrůzných publikací o deinstitucionalizaci duševně chorých. Knihu, která odsuzovala kontroverzní atypické psychotropní medikamenty, další, jež je obhajovala. Šílení v Americe, dějiny léčení duševně nemocných v celé zemi. Na dřevěném tácku vedle spisu o Sběrateli nevěst ležely tři tužky. Kromě těchto věcí byl stůl čistý. I zbytek jeho kanceláře byl vzorně uklizený.

Vzal do ruky jednu tužku, přehodil si nohu přes nohu a poťukával pentelkou o laminovanou stolní desku. Nikki zaklepala na otevřené dveře. „Volal jsi mě?“

„Posaď se.“

Vešla a sedla si na jednu ze dvou židlí před psacím stolem. Dnes měla na sobě džíny. Na nohou bílé sandály, v nichž krásně vynikly červeně nalakované nehty. Včera večer nebo ráno si dopřála pedikúru. Pomalu začala vrtět nohou.

Zvedl zrak a viděl, že ho sleduje. V džínách a bílé halence s krátkým rukávem, s hnědými vlnitými vlasy se trochu podobá Ruby, napadlo ho. Zadíval se jí do očí déle, než bylo zdrávo, a v momentě, kdy si uvědomil, jak na ni civí, zradil sám sebe.

Život je taková hra, pomyslel si. A jaké záhady skrýváš ty, moje milá?

Přenesl pohled na hromádku spisů. „Tlačí nás čas.“

„Jestli chceš říct, že udeří znovu, máš nejspíš pravdu. Já už nevím, co jiného ještě můžeme udělat.“

„Můžeme rozšířit pátrání na další lidi, nejen na těch třiačtyřicet, co jsi vytáhla ze seznamu Střediska.“

Přikývla. „Přiberu další, ale je velice nepravděpodobné –“

„Já si to uvědomuju. Ale něco nám chybí.“

„Ze Střediska?“

„Možná. Nevím.“

Přikývla. „To místo tě chytlo, co?“

„Středisko zdravého života a inteligence.“ Odložil tužku na místo. „Nezdá se, že má nějakou souvislost s naším případem.“

„Ale viděl jsi něco jiného,“ řekla. „Byl jsi v psychiatrických léčebnách už předtím. Korekce pro šílence. Mlácení hlavou na záchodech, čtyřiadvacetihodinové dozory, aby nikdo nespáchal sebevraždu, vykřikování proroků, aby všichni na konci století čekali příchod Ježíše. A tohle bylo odlišné.“

„Oni byli… já nevím…“

„Lidi,“ doplnila.

Znělo to tak krutě.

„Ne, víc než to.“ Co mohl říct? Měl jsem pocit, že se dívám do zrcadla? Nebyla to tak úplně pravda, ale nemohl popřít, že viděl něco podivně povědomého.

Nikki vstala, došla ke dveřím a zavřela je. „Já jsem tě pochopila, Bradě. Vím, že jsi dobry v tom, co děláš, kvůli té bolesti, která tě vede. Vím, že ti byli blízcí, protože jsi s nimi spojeny v jakési rovině, ve které se nemůžeš vyznat.“ Vrátila se ke stolu, opřela se dlaněmi o desku a naklonila se k němu. „Tak jaká jsem?“

Najednou chtěl, aby věděla všechno. Takže jí to řekl.

„Ona se zabila, Nikki.“

„Kdo?“

„Ruby. Spáchala sebevraždu. Všechno bylo dokonalé. Měli jsme se brát, až skončíme školu. Milovala mě a já byl štěstím bez sebe. A pak si jednou večer vzala nějaké prášky a otrávila se.“ Hlas se mu zlomil návalem citu. „Myslela si, že není dost hezká.“

Nikki se posadila. „To je mi moc líto.“

„Trvalo mi nějakou dobu, než jsem na to přišel – podrobnosti teď nejsou důležité. Myslela si, že není dost hezká, ale byla krásná. Nejen v mých očích.“ Otevřel horní zásuvku a vyndal fotografii, na které si Ruby s tenisovou raketou na kurtu odhrnovala vlasy z tváře. Posunul ji přes stůl Nikki.

Vzala ji do ruky. „Máš pravdu, byla krásná. Je mi to moc líto. Nevěděla jsem to.“

„Nějakou dobu mi to trvalo, ale myslím, že konečně chápu, že mě její smrt úplně oslabila. Ochromila.“

Vrátila mu fotografii a opřela se v židli. „A totéž pozoruješ u pacientů ve Středisku. Mě to taky zasáhlo.“

Upřela na něj pohled, pozorně si ho prohlížela. Ale ne tak, jak by to dělala psychoanalytička, ledaže by se do svého pacienta začala zamilovávat. Byla jedinou ženou, které tohle prozradil.

„A co ti říká tvůj vnitřní hlas?“ zeptala se.

„O čem?“

„O mně.“ Trochu se usmála. „O Roudym a jeho skupině, samozřejmě.“

„Samozřejmě. Můj vnitřní hlas mi říká, abych s nimi ještě promluvil.“

„Tak ho poslechni. Promluv s nimi.“

„K čemu to bude? Není tam žádná spojitost s případem.“

„Využij je.“

„Jak je mám využít?“

„Využij Roudyho. Využij je všechny.“

„V tom případu?“

„Ředitelka si zřejmě myslí, že by mohli byt užiteční. Člověku to trvá, než pozná někoho druhého, ne? Tak zapoj pár schizofreniků, ať nám pomůžou najít schizofrenika.“

„Za předpokladu, že jím opravdu je.“ Ten nápad se dokonce i jemu zdál trochu přitaženy za vlasy. „Zní to spíš jako studie případu než vyšetřování.“

„Možná. Ale máš nějaká jiná spolehlivá vodítka? Využij Paradise. Kdoví? Možná v ní něco je.“

„Duchové.“

Nikki pokrčila rameny. „Já ti jen říkám, Bradě, důvěřuj svým instinktům. Řekly ti, že vrah ve svém vzkazu zanechá nějaký klíč. Ten vzkaz nás nejdřív zavedl do Střediska. Tak po tom jdi. Jsem psycholožka, ale už jsem se setkala s takovými anomáliemi, že by ti z toho vstávaly vlasy na hlavě. Vidět duchy není zdaleka to nejhorší, co jsem kdy zažila.“

„Navrhuješ mi, abych při vyšetřování využil médium?“

„Proč ne? Napadá tě něco lepšího? Spousta vyšetřovacích agentur to tak v bezpočtu případů udělalo a přineslo to neuvěřitelné výsledky.“

Naklonil hlavu, její nápad ho zaujal. „Nepovažoval bych tě za člověka, který něčemu takovému věří.“

„Taky jím nejsem, to ti můžu potvrdit. Ale existuje spousta věcí v životě, kterým nerozumím. Já ti jen navrhuju, abys věřil svým instinktům. Dovedly tě do Střediska. K Roudymu. K Paradise. Jednej podle toho, co ti říká tvoje nitro.“

„Říká mi, abych na média zapomněl.“

„Ale neříká, abys zapomněl na Středisko. Potažmo na jeho obyvatele.“

Její návrh mu připadal spíš jako povolení. Nebyla jeho nadřízená, ale když to povolení měl, pocítil zvláštní chuť se ho chytit.

Nikki se na něj koketně usmála. „Všichni máme svoje problémy, Bradě, něčeho se bojíme. Všichni vidíme své nedostatky u druhých. A abys věděl, mám tě ráda i s těmi tvými chybami.“

Vzduch zhoustl.

„Máš dnes večer něco?“ zeptal se. „Vlastně ano,“ odpověděla. „Ale mám volno zítra večer.“

Mnohokrát si přísahal, že si s ní nic nezačne, ale to bylo dřív. Však ji jen pozve na večeři, nic víc.

„Máš ráda dary moře?“ Zazvonil telefon. Popadl sluchátko. „Raines.“

„Máme další tělo.“

OPUŠTĚNÁ STODOLA se nacházela mezi stromy na konci polní cesty západně od Elizabeth, a nebýt realitního makléře, který toho rána vezl na obhlídku objektu slibného zákazníka, mrtvá by tam mohla viset ještě třeba týden nebo déle, než by ji někdo objevil.

Tak to vypadalo. Brad pochyboval, že by vrah připustil, aby jeho dílo zůstalo tak dlouho nepovšimnuto.

Řidičský průkaz Melissy Langdonové ležel v prachu na zešedlých prknech podlahy uprostřed kulaté stopy po kbelíku, do kterého odtekla její krev. Na místě činu se dalo číst jako v knize.

Melissa byla unesena ze svého domu na adrese uvedené v řidičáku, kam už Brad vyslal vyšetřovací tým. Vrah ji pak podle všeho odvezl omámenou na nějaké místo, kde si ji připravil, a závěrečný akt se odehrál tady ve stodole. Stejně jako v předchozích případech nenašli žádné stopy po nějakém zápasu.

Melissa byla připevněná na stěnu, bílá a nahá kromě stejných kalhotek, jako měla Caroline, a stejného závoje pečlivě připevněného k hlavě a úhledně přehozeného přes obličej. Pod oběma pažemi ji podpíral dřevěný kolík a ještě byla přilepená. Pak vykrvácela.

Stejné pečlivé naaranžování, stejný andělsky sklon hlavy, stejné kosmetické úpravy. Rtěnka byla pravděpodobně stejné značky, kterou už identifikovali – červeny odstín značky Calypso, výrobce Paula Dorfová. Vrah své nevěsty zbavoval barvy a zároveň jim ji zase dodával.

Nikki zůstala na terénním pracovišti s Frankem a většinou jeho týmu, probírali se seznamy duševně chorých pacientů z dalších psychiatrických léčeben, zajímali se zejména o propuštěné jedince se sklony k násilí.

Kim Petersonová, soudní patoložka, se k Bradovi připojila na místě činu a vkleče obhlížela pravou patu oběti, kde opět našla dírku zalepenou tmelem.

„Teď?“ zeptala se. „Nebo až –“

„Teď,“ odpověděl Brad.

Rozložila na zem velký kus igelitu a odstranila tmelovou zátku. Spadla na igelit a zároveň na něj stekl tenký pramínek krve. Vrah zřejmě čekal patnáct nebo dvacet minut, až krev vlivem zemské přitažlivosti odteče, ale v masitých částech těla ještě nějaká zůstala. Horizontální žíly a kapiláry se nevykrvily snadno, i když se masírovaly nebo vysávaly.

„Je tam něco?“

Kim místo odpovědi vyndala pinzetou pěticentimetrovou zakrvácenou ruličku papíru. „Můžeš to otevřít tady?“

Opatrně svitek rozbalila, dávala pozor, aby nepoškodila případné otisky prstů, i když oba věděli, že tam žádné nebudou.

Kim klidně přečetla vzkaz. „Dej si pozor, koho miluješ. Mohl bych zabít všechny ty krásné ženy. Jsem mnohem inteligentnější než ty. Požehnej mi, Otče, neboť budu hřešit. Ano, ano, budu.“

„To je všechno?“

„Všechno.“ Kim k němu vzhlédla. „Je to osobní?“

„Ne. Alespoň pokud vím. Ne, to by nemohlo…“

Vrah jistě nebyl nikdo, koho by v minulosti znal a kdo by se vrátil, aby jej pronásledoval. Prostě se dozvěděl, kdo na případu pracuje, a pohrával si s ním. Provokoval.

Dej si pozor, koho miluješ. Mohl bych zabít všechny ty krásné ženy.

„Co ještě vidíš?“

„Totéž, co předtím.“ Uložila vzkaz do sáčku na důkazy, vstala a ukázala na tělo. „Tvoří se kyselina mléčná, dochází k posmrtnému ztuhnutí, ale není dlouho mrtvá, řekla bych tak deset hodin. Ještě je dost ohebná. Myslím, že zemřela někdy dnes v noci.“

„Čtyři dny po té předchozí.“

„Čtyři dny. Na spánku má ošklivou tržnou ránu, kterou se vrah dlouho a pečlivě snažil zamaskovat. Vypadá to, že se praštila do hlavy nebo ji udeřil on sám.“

„Ne, on by neriskoval, že ji zraní. Chtěl ji mít bez poskvrnky. Dobrá, pokračuj s ohledáním těla a místa činu. Dej mi vědět, kdybys ještě na něco přišla. Budu na telefonu.“

„Dobře.“

Brad vyšel ze stodoly a otevřel svůj mobil. Trvalo dvě minuty, než se mu Allison Johnsonová ze Střediska zdravého života a inteligence ozvala. Zřejmě byla s nějakým pacientem a nechtěla se nechat vyrušovat.

„Dobrý den, agente. Už máte toho svého muže?“

„Ne. Zabil další dívku. Visí na stěně ve stodole za mnou.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. Pak těžký vzdech.

„Rád bych ještě jednou mluvil s jedním vaším svěřencem, slečno Johnsonová. Kdyby vám to nevadilo.“

„Ovšem že ne. Vůbec ne. Jak jsem už řekla, Roudy je mnohem lepší, než by se podle těch jeho šaškáren mohlo zdát.“

„Ve skutečnosti bych se rád setkal s Paradise.“

„Opravdu? S Roudym ne?“

„Ne. S Paradise, jestli vám to nevadí.“

„Honíte teď duchy?“

„Ne. Svůj instinkt. Bude k zastižení?“

„Určitě.“

„Dobrá. Můžu tam dojet tak do hodiny. A slečno Johnsonová?“

„Ano?“

„Rád bych tentokrát mluvil s Paradise o samotě.“

„To by mohl byt problém. Jak jistě víte, je nervózní, když má byt o samotě s muži.“

„Ano, je mi to jasné. Mohla byste být někde poblíž, ale já bych s ní tentokrát opravdu rád mluvil bez jakéhokoli… vyrušování. Jestli to není možné, pochopím to, samozřejmě.“

Allison zaváhala.

„Uvidím, co se dá dělat.“

VYSOKÝ KEŘ, který Flower sestříhala do Bradový podoby, byl dokončen, ale po umělkyni ani stopy. Vystihla ho opravdu věrně, až se musel zastavit a pořádně si dílo prohlédnout. Představoval si, co by dokázala vytvořit z hlíny nebo kamene. Flower měla opravdový talent.

V přijímací kanceláři jej přivítal muž v pohodlných plátěných kalhotách. „Vy jste z FBI?“ zeptal se a podal mu ruku. Místo nosu měl zobák, ale oči mu jiskřily, což mu dodávalo vzezření spis veselého než arogantního.

„Ano,“ potřásl mu rukou Brad.

„Jonathan Bryce. Allison už na vás čeká, pojďte za mnou.“

Vyvedl Brada do zahrady, kde mohutné duby rozprostíraly své větve přes poklidný trávník, v této chvíli téměř prázdný. Zamířili k vysoké budově jižně od společenského centra, kde se před třemi dny setkali s Roudym a jeho přáteli.

Jaké příběhy, jaké záhady, jaká nutkání se skrývají za těmi cihlovými zdmi? Tak tiché a klidné, přesto tak vzdálené normálnosti. Svět duševně chorých. Nadaných. Těch, co mají nějaký dar. Zamrazilo ho v zádech.

„Vy tu pracujete?“

„Jsem jeden z ošetřovatelů,“ odpověděl. „Hlavně podávám léky.“

„Myslel jsem, že to tady na lécích moc nestojí.“

„To je pravda. Ale někdy je to naše nejlepší možnost.“

„Jen ne tak častá jako v ostatních zařízeních,“ podotkl Brad.

„Tudy.“ Jonathan zahnul na chodník a zamával na dvě ženy na lavičce, které je s velkým zájmem pozorovaly. Obě také zamávaly a zeširoka se usmály. „Dvojčata Pointerovy. To je taky případ.“

„To vám věřím. Proč nepodáváte léky podobně jako většina ostatních léčeben?“

„Porovnejte tuhle nemoc se zlomenou nohou. Někdo si zlomí nohu a my víme, jak ji napravit, aby se tělo samo zahojilo. Ale duševní choroba je pořád záhadou.“ Naznačil rukou tvar koule, oči se mu rozjasnily. „Za prvé přesně nevíme, kde končí genialita a začíná nemoc, což je právě ten zmatek. I když dokážeme stanovit diagnózu, řekněme třeba silnou bipolární poruchu, nikdo neví, obrazně řečeno, jak ty kosti poskládat. Vůbec nevíme, jak dát mozek zase do pořádku. Nedokážeme ho opravit, můžeme udělat jen to, že odstraníme trochu bolesti, chápete?“

„Takže léčíte příznaky, ne nemoc.“

„Přesně tak. Obecně řečeno ordinujeme aspirin tam, kde by mnozí psychiatři možná podávali sedativa.“

„A je to pro pacienta lepší?“

„To bych řekl. Víte, jak ty ostatní léky působí?“

„Popravdě ani ne.“

„Neexistují žádné léky, které konkrétně vyléčí duševní chorobu, jak se kdysi věřilo. Takzvaná zázračná antipsychotika jako Abilify utlumí v mozku serotonin a dopamin, což může zmírnit takové symptomy, jako jsou klamné představy nebo halucinace. Fajn. Ale ty nové léky mají řadu nepříznivých vedlejších účinků, které mnoho pacientů – ne všichni, zdůrazňuji – nesnáší.“

„Ale alespoň jsou stabilizovaní, že? Jsou na tom líp.“

„Jde o to, co považujete za stabilizovaný stav. To záleží na každém jedinci. Pro některé jsou ty léky záchranou života. U ostatních se celkový zdravotní stav zhorší. Nedávná rozsáhlá studie prokázala, že z patnácti set schizofreniků jen dvacet pět procent dlouhodobě snáší vedlejší účinky těchto léků.“

„Jaké jsou ty vedlejší účinky?“

„Záchvaty, výrazné přibývání na váze, srdeční potíže, zažívací potíže, ochromení činnosti střev, sexuální dysfunkce, růst vousů, vyrážky, poruchy vidění a tak dále, a tak dále.“ Chrlil to, jako by četl z lékařského slovníku. Ale i když byl tak obyčejně oblečený, přece tu pracoval jako ošetřovatel. Alespoň to tvrdil.

A ještě neskončil. „Ale nejhorší jsou ve skutečnosti citové problémy, které se mohou vyskytnout. Toxická psychóza, delirium, zmatek, dezorientace, halucinace, deprese, klamné představy. Jde o to, že neuroleptické léky utlumí nervové procesy, podobně jako spánek utlumí činnost. Ale člověk musí žít. Nemůže celý život prospat.“ Ukázal na skleněné dveře. „Tudy prosím.“

„Děkuji.“

„Takže my používáme léky, ale děláme to opatrně, přejeme si, aby se rychle objevily nějaké lepší možnosti, a vytváříme tu takové prostředí, aby každý náš svěřenec cítil, že ho tu chceme a že je něčím výjimečný.“

Jonathan se u dveří zastavil. „Zajímavým faktem je, že nikdo zřejmě neví, co s tím dělat. V méně vyspělých zemích, třeba v Kolumbii nebo Indii, se přes šedesát procent schizofreniků během dvou let zcela uzdraví. Jsou závislí na péči rodiny, víře a dalších faktorech. Žádné léky. V Americe je procento uzdravených mnohem menší, ani ne třetina, a ti jsou právě na antipsychotických lécích. Tak co na to říkáte?“

„Hm.“

„Čeká na vás vevnitř. Přeji pěkný den, pane.“ Brad mu znovu poděkoval a vstoupil do malého vestibulu, tentokrát prázdného.

Allison vyšla z postranních dveří. „Dobrý den, agente.“

Dnes na sobě měla modré šaty. Stříbrné šperky a boty na korkovém klínku. I účes měla jiný, sčesala si vlasy dozadu do upraveného ohonu. Její úsměv byl nakažlivý. Anděl na svém místě, ve službách raněných duší.

„Tak dneska máte šťastný den?“ tázala se.

„Opravdu? Kéž by se totéž dalo říct o Melisse,“ opáčil.

Allison nechápavě zvedla obočí. „O kom?“

„O té dívce, co jsme dnes ráno našli.“

„Aha. Je to hrozné. Příšerné. Radím vám, abyste se o tom Paradise vůbec nezmiňoval.“

„Takže souhlasila?“

„Ano. Ale dalo mi to hodně přemlouvání. Záleží jen na ní, kolik vám poskytne času. Já mám bohužel času málo a musím tu během vašeho rozhovoru počkat. Řekněme asi tak patnáct minut?“

„Půl hodinky.“

„Na co přesně se jí hodláte ptát?“

„Říkala jste, že má zvláštní dar.“ Allison se nad tím zamyslela.

„Podívejte, mě tlačí čas a moc možností mi nezbývá.“

Přikývla. „Tak dobrá, agente. Půl hodiny.“

Brad vešel do dveří a ocitl se v místnosti s velkým oknem, automatem na Coca colu a sladkosti a několika pohovkami sestavenými do půlkruhu před velkou televizní obrazovkou na zdi.

Paradise stála u pultu s dřezem a sledovala, jak za sebou zavírá dveře. Měla na sobě tytéž krátké džíny a bílé tenisky jako posledně. K tomu šedou mikinu, která jí byla trochu velká. Tmavé vlasy opět připomínaly myší ocásky – nabyl dojmu, že vypadá každý den stejně. Ne že by byla špinavá, ale hygiena asi není to hlavní, co ji zajímá.

„Dobrý den, Paradise. Rád vás zase vidím.“

„Dobrý den.“ Hlas měla napjatý. Nervózní. Chvilku stál a připomínal si to málo, co věděl o jejím případu. Něco se jí přihodilo v dětství. Byla bipolární, ale Allison říkala, že její počáteční diagnóza schizofrenie může byt nesprávná. Že možná netrpí halucinacemi, ale že opravdu vidí duchy. Ta poznámka mu teď připadala absurdní. Paradise vypadala jako pošramocená mladá žena, které bylo potřeba říkat, že se má osprchovat.

„Děkuju, že jste souhlasila s naším rozhovorem,“ pravil. „Můžeme se posadit?“

„Jistě. Posaďte se.“

Došel k pohovce a sedl si. Nezdálo se, že míní udělat totéž. „Nechcete si sednout?“

„Ani ne,“ odpověděla.

„Dobrá. Asi se divíte, proč s vámi chci mluvit.“ Hned těch slov zalitoval, sotva je vyslovil. „Ne že by si s vámi lidé nechtěli povídat, tak jsem to nemyslel. Chci říct, že jsem agentem FBI a přišel jsem sem s přáním mluvit právě s vámi. Vím, že vás to může trochu znervózňovat.“

„To je v pořádku, pane. Já –“

„Říkejte mi Bradě. Jmenuji se Brad Raines.“

Zaváhala. „Tak pane Rainesi. Je pochopitelné, proč si myslíte, že mě vaše žádost může znervózňovat. Nebo kohokoli z nás. Většina lidí by byla radši, kdybychom neexistovali. Pro nás je těžké důvěřovat lidem, kteří nás nemají rádi, to určitě chápete.“

Překvapilo ho, jak dobře se vyjadřuje. Trochu jako Allison, která je očividně její rádkyní.

„Chápu. Je vám to nepříjemné?“

„Ano. Ale ne tak jako Andree nebo Roudymu.“

„Opravdu? Co říkali?“

„Roudy si myslí, že jste vychytralá lasička, která se ho snaží odstavit. Přece jen vám chtěl pomoct jako první a každý ví, že je hodně dobry v tom, co dělá.“

„Co dělá?“

„Dokáže spojit věci, které většině lidí unikají.“ Je bystry. Možná s ním měl promluvit nejdřív. „A co Andrea?“

Paradise si založila ruce. „Říkala, že jste hezky ďábel a že jediný důvod, proč se se mnou chcete sejít o samotě, je, abyste se mi dostal do kalhotek.“

Brad se neovládl a krátce se zasmál. „No, můžete Andree vyřídit, že její lichotku oceňuju, ale že jí to nepomůže, aby se dostala do mých.“

Znovu chtěl vzít svá slova zpátky. Ale všiml si, že se jí ve tváři objevil náznak úsměvu, a tak místo aby se stáhl, pokračoval.

„Ale na druhé straně, kdybych se tak nevyhýbal ženám, možná bych si vybral –“

„Neříkejte to,“ štěkla. Zamrkal.

„Ta poznámka o Andree byla vtipná. Ale už toho nechme. A teď mi prosím řekněte, jak vám můžu pomoct. Budu se snažit.“

„No, mohli jste si o mých záměrech myslet ledaco, ale nejspíš jste se mýlili. Nejsem tu proto, abych někoho využíval, něčí mozek, tělo nebo ducha. Jen se snažím prolomit ledy.“

Dlouho na něj upřeně hleděla a jeho na okamžik napadlo, jestli nevidí jeden ze svých přízraků.

Nerušil ji. Nakonec spustila ruce a posadila se na opěradlo křesla naproti němu. „Omlouvám se. Většinou nejsem tak“ – mávla spuštěnou rukou – „protivná. Můžete si o mně myslet, co chcete, pane Rainesi, ale já nejsem jako někteří ostatní tady. Ne že bych se tím chtěla chlubit. Nevadilo by mi, kdybych měla něco z jejich darů, třeba i schizofrenii. Ale jde o to, že já schizofrenička nejsem. Já bojuju s bipolární poruchou. Předpokládám, že je vám ten rozdíl jasný.“

„Ano. Víceméně.“

„Bipolární porucha, kdysi nazývaná maniodeprese, je porucha nálady, která se projevuje prudkými návaly horečné aktivity, které jsou pak vystřídány obvykle déletrvajícími depresemi. Je dědičná. Léky na ni pomáhají, ale já nesnáším jejich vedlejší účinky, takže se jim vyhýbám a snažím se ty cykly zvládnout i bez nich. Někteří lidé to vůbec nedokážou. Já naštěstí ano.“

„To je dobře.“

„Jistě. Schizofrenie je na druhé straně porucha myšlení. Forma psychózy, která se obvykle projevuje v dospívání nebo po dvacítce. Soudí se, že souvisí s tím, jak v mozku fungují dopamin a serotonin, ale nikdo neví jistě, jestli ji způsobuje spíš chemická nerovnováha nebo receptory v mozku.“

„Vidím, že o tom hodně víte.“

„Čtu lékařské časopisy. Věřte mi, že o tom nikdo nic pořádně neví. Většina psychotických chorob jako schizofrenie se projevuje klamnými představami – buď paranoidními, nebo velikášskými; halucinacemi – vidinami, slyšením hlasů a podobně; nebo jinými poruchami myšlení, které narušují zpracování myšlenek v mozku. Roztěkané myšlenky, zkratkovité nebo zmatené vyjadřování a takové věci. Rozumíte tomu všemu?“

„Ano.“ Bradův respekt vůči Paradise jen vzrostl.

„Schizoafektivní porucha je v podstatě kombinací poruchy nálad, jako je bipolárnost, a schizofrenie. Jen abych objasnila pár věcí. Ano, trpím poruchami nálad – bipolárností –, ale nejsem šílená.“

Sklouzla z opěradla křesla na sedadlo. „Tak co pro vás můžu udělat?“

Brad během její řeči seděl s pohledem upřeným do těch hnědých očí, naslouchal jejímu zasvěcenému, srozumitelnému výkladu a uvědomil si, že má před sebou úplně jiného člověka, než s jakým se setkal před pár dny.

„Dnes ráno jsme našli další oběť. Mladou dívku jménem Melissa, která je o pár let mladší než vy, je jí něco málo přes dvacet.“

Paradise na něj jen upřeně hleděla.

„Byla mrtvá. Vrah ji nechal vykrvácet a chtěl, abychom tělo našli.“

„To je hodně hnusné.“

„Souhlasím.“

Opřela se a přehodila nohu přes nohu. „Kdo by mohl něco takového udělat?“ Oči se jí zamlžily a odvrátila pohled.

I jemu se sevřelo hrdlo.

„Mysleli jsme si, že by vrah mohl nějak souviset s vaším Střediskem, ale zatím jsme se ničeho nedobrali.“

„Tak proč se mnou mluvíte?“

„Mám být upřímný? Ani sám to nevím jistě. Řídím se svým instinktem. A tím, co před pár dny říkala Allison.“ I on si po jejím vzoru přehodil nohu přes nohu. „Mohla byste mi povědět něco o svém nadání?“

Zadívala se mu do očí. „Myslíte o mých halucinacích.“

„Allison je přesvědčená, že to nejsou jen halucinace.“

„Ale o Allison tady teď nejde,“ upozornila. „Teď jsme tu jen my dva. Neříkejte, že věříte na duchy.“

„Ne, nevěřím. Ale zároveň vím, jak velkou roli mohou hrát dojmy a instinkty. Kdyby lidský faktor nebyl důležitější, stačil by v mém oboru k vyšetřování a luštění důkazů jen počítač. Nevěřím na duchy, ale vím, že někteří lidé mají mimořádnou schopnost vnímat a chápat to, co ostatním uniká.“

Přikývla. „Skrytá inhibice.“

„Což znamená?“

„Proč se tak bojíte žen?“

„Prosím?“

„Nenosíte prstýnek.“

„Nejsem ženatý, ale to –“

„Věnujete úzkostlivou péči vlasům a nehtům.“

Zaraženě se podíval na své ruce.

„Dnes na sobě máte stejné kalhoty, jaké jste měl v úterý, a váš byt je bez poskvrnky. Kdybyste se odhodlal nějaké ženě důvěřovat, možná byste ji tam pustil, ale máte toho ve svém světě příliš mnoho, co je potřeba chránit. Příliš mnoho pořádku a pohodlí. Máte červený gauč, okno za vámi je otevřené do jiného světa, a když jedete stopadesátkou, jste tam a létáte prostorem s anděly, kteří se vás ptají, jestli si chcete dát nejdřív čaj, než se setkáte s raušem.“

„S raušem?“

„Ano.“

Mlčky se na sebe dívali. Neměl tušení, o jakou záhadnou postavu se jedná, a nezáleželo na tom.

„Černý,“ řekl. „Mám černý gauč.“

„Omlouvám se,“ začervenala se. „To o tom okně mi jen tak ujelo. Nechtěla jsem to říct nahlas.“

Ale ve všem ostatním měla pravdu, pomyslel si, a nyní využila jeho váhání k tomu, aby poopravila zbytek toho, co řekla.

„Ale v ostatním jsem měla pravdu,“ řekla. „Zajímá vás, jak to vím?“

„Docela ano.“

„Duchové,“ odvětila.

„Vy…“ Pohlédl doleva, kde předtím utkvěl její pohled. „Vidíte duchy?“

„Ne, teď ne. I když jeden opravdu před třemi minutami přešel za oknem. Ale to bylo jen v mé fantazii.“

„Takže… opravdu nevím. Teď jste mě dostala.“

„Ve své fantazii občas vidím ‚duchy‘,“ znázornila prsty uvozovky. „Mám totiž nízkou latentní inhibici. Mozek většiny lidí tlumí proud podnětů, kterým jsou jejich smysly vystaveny – zrak, sluch, hmat, čich, myšlenky –, a soustředí se jen na to, co v dané chvíli považuje za velmi důležité. Jako nějaký filtr. Latentní inhibice je vnímací filtr mozku.“

„A nízká inhibice neboli tahle latentní inhibice je jakási porucha nebo selhání tohoto filtru,“ napadlo ho.

„Mimořádně kreativní lidé – malíři, spisovatelé a tak dále – často vidí víc než ostatní. Ne všechno z toho je skutečné. Podívám se na vás a vidím záplavu detailů, které by většině lidí na první pohled unikly. Podívám se na okno a vidím jiný vesmír. Něco z toho, co vidím, je představa, něco je skutečné. Podle Allison umožňuje vysoká inteligence člověku s nízkou latentní inhibicí nějaký mimořádný podnět efektivně zpracovat. Ale bez vysoké inteligence by ta záplava myšlenek a podnětů mohla být vyčerpávající.“

„Jako ta zmínka o okně otevřeném do jiného vesmíru…“

„Ano, tak nějak.“

„A co ten duch, kterého jste před chvilkou viděla?“

Pokrčila rameny. „Ale já můžu říct, že jsem je už párkrát viděla doopravdy.“

„Ale nevíte to určitě,“ zdůraznil. „Pro pozorovatele je nemožné rozlišit přelud od reálné skutečnosti.“

„Ne, tihle jsou jiní,“ namítla tiše, jako by se bála narušit nějakou rovnováhu v místnosti. „To nejsou halucinace.“

Navzdory stavu mysli byla Paradise prostě geniální. Bůh považoval za správné vložit do tohoto malého uzlíčku mozek, nad kterým Bradovi nezbývalo než žasnout. Zároveň mu to až trochu nahánělo strach.

„No. Musím říct, že jste jiná, než jsem čekal,“ prohlásil.

„Hm, a co jste čekal, nepříčetného šílence?“

„Ne.“ Krátce se zasmál, aby zakryl rozpaky. „A co jste čekala vy, nějakého netvora?“

Teď se zase usmála ona, ale zůstala vážná. V úsměvu odhalila dokonalé bílé zuby. Pravděpodobně je po někom zdědila jako svou bipolární poruchu.

„Tak mi řekněte, pane Rainesi, co jste očekával?“

„Nevím. Ale ne někoho, kdo se umí tak dobře vyjadřovat. Slyšel jsem, že píšete romány?“

„Pár jsem jich napsala. Ale jsou k ničemu.“

„Jak to víte?“

„I kdyby nebyly, patří jen do mého světa. Nikdy se odsud nedostanou ven. Nemůžu psát, když jsem na práškách.“

„Allison mi řekla, že trpíte agorafobií.“

Koutky úst jí poklesly, začala si roztržitě žmoulat prsty a pohrávat si s jedním nehtem, který měla okousaný až do masa. „To je pravda.“

„Nikdy jste nebyla mimo zdejší areál?“

„Ne.“

Zdálo se, že o své fobii nechce mluvit. To byl dozajista problém vzhledem k myšlence, se kterou si pohrával.

„Ještě něco? Trpíte ještě nějakým jiným strachem, bojujete s něčím?“

„Teď se začínáte chovat jako nějaký cvokař.“

„Ne, to jsem vůbec neměl –“

„Můžu vám věřit?“ přerušila ho.

„Samozřejmě že mi můžete věřit.“

„Protože když mi naposledy někdo řekl, že mu můžu věřit, odemkla jsem dveře a on mi strčil do pusy hlaveň pistole.“

Řekla to, aniž hnula brvou.

„Tak mi tedy nevěřte.“

Zrak se jí zamlžil, zadívala se do okna za jeho zády. „Nepamatuju se na nic jiného, jen na tu zbraň. Můj otec byl přísný despota. Podivín, měl hodně peněz. Byl přesvědčený, že jsme se proti němu všichni spikli, chceme mu ty peníze ukrást a nějak hříšně je rozházet. Trpěl paranoidní schizofrenií.“ Ruce v klíně se jí roztřásly.

„To… to je mi líto.“

„Pokusil se mě zastřelit a předtím jsem byla měsíc zamčená. Zastřelil mou matku a bratra a se mnou chtěl udělat totéž. Pak se chtěl zastřelit sám.“ Obrátila pohled k němu, oči se jí leskly slzami. „Moje starší sestra Angie už byla v té době odstěhovaná a unikla tomu. Bydlí v Boulderu, a jak to jde, tak mě navštěvuje. Ale ví, že tu musím zůstat.“

Ten příběh ho zasáhl, nevěděl, co na to říct. „To je mi líto,“ opakoval chabě.

„To nic. Žiju, jak vidíte, jsem tady, ne? Já si jen pamatuju tu tmu a klepáni na dveře, a otce, jak prosí, ať mu otevřu, že mě má moc rád. Pak už jenom tu pistoli. Zbytek mi vyprávěli.“

„Je mi to moc líto, Paradise.“

„Ptal jste se, jestli trpím nějakými dalšími strachy, tak odpovídám ano. Mnemofobií. Strachem ze vzpomínek. Zdá se, že si nepamatuju ty opravdu hrozné věci.“ V hnědých očích jí stály slzy, ale neskutálely se jí po tvářích. „Cítím ty pocity, takže vím, že se něco strašného stalo, ale nepamatuju si přesně co.“

„Možná je to tak dobře.“

„Ano. Snad.“

„A co věci, které se staly od té doby, co jste přišla sem? Ty si pamatujete?“

„Ano.“

Jak měl reagovat? Neočekával, že když sem přijede, něco mu zlomí srdce, ale když viděl Paradise, kterou pohltila tak krutá minulost, jako to křeslo, které ji teď celou obklopovalo… chtělo se mu vrhnout se k ní, obejmout ji a přísahat, že s ním se nemusí ničeho bát.

Kdyby netrpěla těmi dvěma fobiemi, mohla nejspíš už dávno ze Střediska odejít. Kdo ví, čím by mohla dnes být, nebýt jich? Mohla být vdaná a mít děti nebo pracovat na Wall Street. Či u FBI – určitě na to měla. Její jedinečné vnímání světa by bylo pro jakýkoli vyšetřovací orgán nedocenitelné.

Ale její nemoc ji zrazovala, nedokázala jej přijmout. Kdyby se za dveřmi ozvala příslovečná střelba, nedokázala by mu důvěřovat.

Pokud se on sám neodzbrojí a nepředají tu střelnou zbraň.

„Kdysi jsem miloval dívku jménem Ruby. Byla krásná. Měla tmavé vlasy jako vy, asi stejně tak dlouhé. Byla dost malá, ale překypovala energií. Hráli jsme spolu na univerzitě tenis v jednom týmu. Ale ona si myslela, že není hezká, tak se zabila. Asi jsem se z toho dodnes nevzpamatoval. Kromě vás jsem tohle svěřil jen jedinému dalšímu člověku.“

Domluvil a pozoroval její obličej.

„Myslíte, že jsem hezká?“ zeptala se Paradise.

Brad čekal jakoukoli reakci kromě této, ale ihned pochopil, s čím souvisí. Sebevraždy, smrti, bolavé srdce – tyhle věci až moc dobře znala a nemluvila o nich, byla to otázka přežití. Stejně jako zapomenout na hrozné vzpomínky. Místo toho se soustředila na to, že on ztratil krásnou ženu.

Když hned neodpověděl, ozvala se sama.

„Ne,“ řekla, „ale to nevadí. Nemám nejmenší ponětí, podle čeho se poměřuje krása. Jediné, co vím, je, že se nehodím jinam než sem. Toto je můj domov. Můj vlastní otec mě odmítl, svět odmítá lidi, jako jsem já, nevím, jak se mám zkrášlit, co mám nosit na sobě, co dělat, abych nesmrděla.“

Její slova ho zdrtila, ale netušil, jestli k ní cítí víc soucit nebo respekt.

„Myslím, že nevíte, jaké jsou ženy ve vnějším světě, protože jste už tak dlouho uvězněná tady,“ pravil konečně. „Není všechno takové, jak se může zdát.“

Podívala se na něj tím svým pronikavým hnědým pohledem. „Muselo to hrozně bolet,“ poznamenala tiše.

Najednou se mu těžce dýchalo. Vyřkla to takovým vědoucím tónem, až mu naskočila husí kůže.

„Vám pořád vrtá hlavou, jak se mohla zabít, když vy jste jejímu životu dával smysl.“

Ta slova zapůsobila jako rána do žaludku. V krku mu narostl knedlík a on se odvrátil. Bojoval s návalem smutku, který v něm její věta vyvolala.

„To nevadí,“ řekla. „I já bojuju se sebeúctou.“

Pak se odmlčela. Ale Brad v té chvíli pocítil, ať už to chtěla, nebo ne, že se její zásluhou stali rovnocenní. Oba nesli stejné hrozné tajemství. Byli nějakým způsobem spřízněni, ať to znělo jakkoli absurdně.

Pak ten pocit potlačil, vyčistil si mozek a zdvořile se na ni usmál. „To my všichni,“ ujistil ji. „Život může byt peklo.“

Neodpověděla, ale nespouštěla z něj pohled.

Brad se zase v myšlenkách vrátil k účelu, kvůli němuž sem přišel. Vrah je venku a Brad je tady proto, aby jej zastavil, ne aby se přehraboval ve své minulosti.

Odkašlal si. „Možná byste mi mohla pomoct. Upřímně řečeno, nevěděl jsem určitě, co očekávám od návštěvy tohoto místa. Postupně jsme téměř vyčerpali své možnosti, a jestli nenajdeme nějaký způsob, jak vraha zastavit, zabije ještě další ženy. Ale když jsem vás teď poznal, myslím si, že byste nám mohla pomoct zachránit život nějaké nevinné dívky.“

„Snažíte se mě zmanipulovat. Ale když na to jdete takhle, jak můžu odmítnout?“

„To ne… manipulovat je moc silné slovo. Co byste v mé situaci dělala vy? V sázce je život nějaké mladé dívky.“

„Pochybuju, že vám můžu pomoct. Zdá se, že jste dost inteligentní, proč potřebujete mě?“

„Protože můžete být inteligentnější, než si myslíte. Protože jsme tady. Protože mi připadá, že honím ducha, a vy vidíte duchy.“

Přikývla. „Dobrá. Co můžu udělat?“

„Allison říkala, že vidíte věci o mrtvých. My máme mrtvolu.“

Podívala se na ruce v klíně a hlasitě polkla. „Někdy tu lidi umírají, ti staří. Párkrát jsem něco viděla. Myslím, že to byly poslední věci, co viděli oni.“

I když to znělo šíleně, Brad si vzpomněl, že o podobném psychickém jevu už slyšel. Že se prý někteří lidé dokázali nějak spojit s nejčerstvějšími vzpomínkami v mozku zesnulého člověka. Tenkrát tu informaci pustil z hlavy, považoval ji za nesmysl.

„Duchy,“ řekl.

Vzhlédla, ve tváři se jí zračila obava. „Musela bych být s nimi. Ve stejné místnosti. Musím se jich dotýkat.“

Brad přikývl. „Ujišťuju vás, že bych vás osobně doprovodil a…“

Vstala, v obličeji byla úplně bílá. „Ne. Ne, nemůžu odsud odejít.“

Instinktivně vstal a přistoupil blíž, napřáhl k ní ruce. Ale uskočila doleva a oběhla křeslo jako vyplašený králík.

„Mohli bychom nechat zatažené žaluzie, vůbec byste nevěděla –“

„Ne. Absolutně ne.“ Rychle se podívala do okna. „Vy to nechápete, já nemůžu odejít.“

Z obličeje jí zmizela veškerá barva, teď vypadala, jako by opravdu viděla ducha. Vrhla se ke dveřím a hlučně je za sebou zabouchla.

Brad na okamžik zkoprněl, pak přeskočil křeslo a prudce dveře otevřel. Ale už jen spatřil, jak Paradise prchá a mizí v chodbě.

A pak byla pryč.

Allison vstala z křesla na protější straně místnosti a usmívala se.

Vždycky se usmívala.

„Šlo to evidentně dobře,“ podotkla. „Možná změní názor.“

„Myslíte?“

„Ne.“

„CO TÍM MYSLÍŠ, žes řekla ne?“ vyptával se Roudy a přecházel po trávníku sem a tam. Oběma rukama zběsile tahal za svého motýlka. „To je nehoráznost, moje milá! Oni tě požádali o naši pomoc a tys ji odmítla?“ Otočil se a probodl Paradise pohledem. „Tvoje sobeckost a nečitelnost mi úplně zničí reputaci!“

Vidím tebe a tvé duchy, Sherlocku, a v tuto chvíli na mé tví duchové křičí, takže je budu ignorovat. Odejděte, duchové, nebo vás všechny vyřídím mocným slovem, které ve mně žije hlouběji než ve vás. Sedí na tvém rameni jako motýl, tak si dej pozor, Sherlocku…

Myslela si ta slova, jako by jí myslí protékala řeka. Potrava pro její duši. Představivost byla její životní mízou. Už dávno nechala marných pokusů svou fantazii zarazit a místo toho se na ni raději zaměřila.

… protože ten motýl je ve skutečnosti drak!

„Tvá reputace nesahá ani za hranice tohoto místa,“ řekla Paradise tiše. „Chtěli, abych tam za nimi přišla já.“ Měla pocit, že jí něco svírá hrdlo, a když si nedá pozor, rozpláče se přímo tady. „Víš, že to nemůžu udělat.“

Andrea rozhodila paže a zrudla. „Jo, ty necitlivý humre! Jak se opovažuješ přesvědčovat Paradise, aby nás opustila?“ Tvář se jí ztrápeně zkřivila. „Jak sobecké! Dokážeš myslet jen na tu svoji…“

Otočila se doprava a zaječela do prázdna: „Sklapni, sklapni, sklapni!“

Paradise nevěnovala pozornost domnělému hlasu, který Andreu rozčiloval. Nejspíš tomu hlasu, který jí říkal, že je hloupá, což byla nejběžnější z jejích sluchových halucinací. Ale žádný neexistoval.

Nemůžu, neudělám to, zabilo by mě to. Tam venku jsem špína. Jsem tam jen kravský hnůj. Takové myšlenky se Paradise honily hlavou.

Rozdíl mezi Andreinými halucinacemi a duchy, které „viděla“ Paradise, spočíval v tom, že Andreina mysl nedokázala rozlišovat mezi skutečným a imaginárním. Paradise to uměla. Většina jejích duchů byla jednoduše produktem bujné fantazie. Tak jako duch, kterého viděla v okně, když mluvila s agentem FBI. A myšlenky, které se jí teď honily hlavou, nebyly slyšitelnými hlasy.

Ale už několikrát skutečně viděla – ne si představovala – takzvané duchy. Přesně řečeno šestkrát. Z toho dvakrát, když se dotkla mrtvého.

Stáli pod jednou z osik na jižní straně areálu, Paradise souhlasila, že se tam setkají, až návštěva odejde. Místo nabízelo jisté soukromí a lavičku z tepaného kovu, která teď byla prázdná. Enrique tu ještě nebyl – zřejmě se snažil vlákat do postele nějakou dračici, přestože všichni věděli, že Allison žádné techtle mechtle neschvaluje.

Roudy si posunul kulaté brýle bez skel zpět na kořen nosu. „Možná svou práci dělám jen tady, ale nemyslete si, že celá obec vyšetřovatelů netěží z mých metod. Pravděpodobně studují mé případy na každé univerzitě a ve všech kancelářích FBI v celé zemi. Nemluvě o Angličanech, Francouzích, Izraelcích… o všech, Potřebují mě. Nesnažte se je o to připravit.“

Andrea byla zoufalá. „Nemůžeš mě opustit, Paradise!“

„Vždyť nikam nejdu. Neříkám, že tvoje práce není tam venku oceňovaná, Roudy. Ale jsi ochotný vyjít odsud? Opustil bys tohle místo a začal vyučovat na univerzitách?“

„Kdyby mi to nabídli, tak samozřejmě! Každý z nás se musí chopit příležitosti. Nepochybuji o tom, že přijde den, kdy mě požádají, abych cestoval do Moskvy nebo do Londýna, kde bych zarazil podlé činy nějakého nepolapitelného ničemy, který uniká nejlepším z nejlepších.“ Prudce oddechoval, cely rozčileny. „Tohle je tvá výzva ke slávě, Paradise. Povstaň!“ Zaťal pěst a zamával jí jako generál snažící se vyburcovat vojska.

Nemůžu, tam venku jsem jen hmyz. Jsem mrtvá. Zemřela jsem tom. Její mysl zachvátila panika. „Ty povstaň! Když jsi tak chytrý, tak proč nejdeš ven a nevyřešíš jim ten případ?“

„Protože jsi mi to vyfoukla! Teď chtějí tebe. Je to zrada nejvyššího stupně. Věrolomnost! Snad dokonce velezrada!“

„Nebuď hloupý.“

Roudy vypadal ublíženě. „Říkáš, že jsem hloupý?“

„Ne. Říkám nebuď hloupý. Neobviňuj mě z velezrady, tohle nemá s velezradou co dělat. Mám agorafobii. Sesypala bych se, kdybych odsud vytáhla paty, a ty to víš. Proč po mně chceš, abych udělala něco, co nemůžu? Říká ti snad Allison, abys přestal být Sherlockem? Ne. Tak mě přestaň nutit, abych udělala něco, co nedokážu.“

Roudy na Paradise na okamžik pohlédl, pak pohrdavě odfrkl a se zkříženými pažemi se k nim oběma otočil zády. Argument zabral.

Takhle se chovala jen tehdy, když ji strach přitlačil ke zdi. Nesnášela konfrontaci, vadilo jí, že se cítila tak, až na Roudyho musela ječet, nesnášela, když Andrea plakala. Nesnášela, že si Brada Rainese pustila tak blízko k tělu.

V myšlenkách s ním zase byla v té místnosti. Jsi hezký chlap, Bradě, příliš hezký, aby to bylo k dobru tobě či mně, protože to znamená, že ti v tvých očích nikdy nebudu připadat rovnocenná, což znamená, že jsi tu kvůli sobě, ne kvůli mně. Chceš mě využit a pak zavrhnout. Jsem jenom opice ve tvé zoo, která má provádět nějaké kousky. Hoď mi banán a já budu skákat nahoru dolů. Chcete políbit opici, pane Rainesi?

Při té poslední myšlence musela zamrkat.

„Nelíbí se mi to,“ řekl Roudy. „Měla jsi trvat na tom, že tě doprovodím. Všechno by dopadlo jinak, kdybych tam byl a ochránil tě.“

Andrea vyskočila. „On ti dělal milostné návrhy, že ano, Paradise?“

Ty jsi královna krásy, Andreo. Ty jsi ta, kterou všichni chtějí. Všichni mylně považují tvou hebkou pleť, dlouhé blond vlasy, modré oči, plné rty, nalakované nehty a štíhlou postavu za krásu a všichni tě chtějí políbit. Ty jsi ta jejich opice, spíš ty než já.

„Já to věděla!“ vykřikla Andrea, napjatá, jako by chtěla vyskočit do vzduchu. „Co jsem ti říkala?“

„Nebuď směšná. Neudělal nic, co by se tomu i vzdáleně podobalo.“

„Protože ví, že nemá úroveň,“ ozval se Enrique, který přišel zezadu. Zastavil se vedle Roudyho a mrkl na Paradise. „A jestli chceš, mohl bych ti dát pár tipů, které tě naučí, jak muži pomoci, aby se s tvým ženstvím cítil volněji.“

„Ona ty tvoje nesmysly nepotřebuje,“ odsekla Andrea. „Potřebuje toho chlapa odsunout co nejdál, než bude po jeho. Já jsem ti říkala, že se tohle všechno stane, neříkej, že jsem tě nevarovala.“

„Pan Raines nic takového neudělal,“ namítla Paradise. „Choval se jako dokonalý džentlmen.“

Andrea jí zahrozila upraveným, rudě nalakovaným nehtem. „Nikdy nevěř dokonalým džentlmenům.“

„Nesmysl,“ protestoval Enrique. „Chceš tím říct, aby nikdo nevěřil mne?“

„Já se z vás všech zcvoknu!“ Roudy se otočil z místa, kde trucoval. „Tady vůbec nejde o muže a ženy a všechny ty nesmysly, tak se všichni zkuste trochu ovládat. Cíl je jasný. Musíme se rozhodnout rychle, než bude příliš pozdě.“

Enrique nadzvedl obočí. „Jak než bude příliš pozdě?“

„Ten agent FBI, pan Brad Raines, nás dnes ráno kontaktoval a omylem požádal o pomoc s rozuzlením případu nesprávnou osobu. Chtěl, aby Paradise s nimi šla prozkoumat tělo oběti, páté oběti Sběratele nevěst. Ale –“ zdvořile pokynul k Paradise, „naše milá kamarádka duchařka, která mimochodem trvá na tom, že není nijak duševně nevyrovnaná, zpanikařila. Očividně je až příliš duševně vyrovnaná, aby překonala svoji agorafobii kvůli Sběratelově další oběti. Takže agent teď odjel a brzy bude mrtvá další dívka. Zapomněl jsem na něco, Paradise?“

Zapomněl jsi na to okno, které vede do dokonale mírumilovného prostoru plného andělů, kteří mě přenesou na mé právoplatné místo k nohám krále, který povolal svou princeznu v bílém. Ano, Roudy, já jsem princezna, bez ohledu na to, jak vypadám tady.

„Zapomněl jsi říct, že se tomu chlápkovi z FBI nedá věřit,“ doplnila Andrea.

Paradise se vytrhla ze svých představ. „Ne, to není pravda, Andreo.“ Proč je ta nebohá dívka tak fixovaná na tenhle bod, byla trochu záhada. Ví snad něco, co ostatní ne? „Proč to pořád tvrdíš, když jsem ti řekla, že se choval jako džentlmen? Ve skutečnosti byl hrozně ohleduplný.“

„Protože ti ublíží, Paradise. Věř mi, s muži to vždycky skončí tak. Víš, kolik mužů se o mě za ty roky pokoušelo?“

Ne, nevím, ale umím si to představit, protože jsi hezká a dokážeš je nechat, aby se k tobě přiblížili. Protože když jsi otevřela dveře šatny, tvůj otec ti nestrčil do pusy pistoli. Jsi květina mezi stromy, růže pro včely, hvězda na obloze. A já jsem uschlé bláto na kravském zadku, pokud se mužů týče. „Ne,“ odpověděla nahlas.

„Bylo jich hodně. Vždycky se naštvali, když jsem to skoncovala.“ Ticho. A?

Ale nebylo tu žádné a.

Roudy se oběma rukama popadl za vlasy. „Soustřeďte se, lidi! Čas odtikává! Další mrtvá dívka.“

„Tak proč prostě nepřivezou to tělo sem?“ zeptal se Enrique. „Nikdy neuškodí mít tady další nahé ženské tělo.“

Roudy ho plácl do ramene. „Je to nevhodné.“

„Jsi nemocný,“ pohoršila se Andrea. „Nemocný na hlavu. Co jsem říkala o mužích?“

Paradise připadalo, že Andrea u toho tématu až příliš tvrdošíjně setrvává. Buď opravdu věděla o Bradu Rainesovi něco, co ostatní ne, nebo se cítila jeho požadavkem setkat se s Paradise nějak ohrožena. Mohlo to být tak, že její nepřátelství bylo podvědomě motivováno žárlivostí? Jen si to představte, Andrea, a žárlit na Paradise!

Vždycky se vedle Andrey cítila jako ošklivé káčátko a nebylo divu, ta dívka byla nádherná. Její šaškárny ve skutečnosti muže spíš přitahovaly, než odpuzovaly. V očích většiny z nich byla bezpečnou hračkou – krásnou a svůdnou, nicméně příliš zvláštní, aby uvažovali o manželství. A ona uměla flirtovat.

Paradise na rozdíl od ní na flirtování nikdy ani nepomyslela. Že by i přesto Andrea žárlila?

„Myslím, že se mu dá věřit,“ prohlásila Paradise.

Všichni se na ni zahleděli, zcela jistě tento názor neočekávali.

„A myslím, že na tom, co říkal Enrique, možná něco je,“ pokračovala.

Enrique se usmál. „To je odvaha, má milá.“

Andrea potřásla hlavou. „Říkám ti, Paradise, a není to proto, že bych žárlila, že to tak není. Chlapi jako tenhle kradou srdce a ty po tom všem budeš jen hromádka psích hovínek.“

„Oceňuji tvůj zájem, Andreo. Ale Roudy to řekl dobře, musím jim pomoct, pokud můžu. A Enrique má pravdu. Jestli budou souhlasit s tím, že přivezou to tělo, pokusím se nějak přispět.“

„Tenhle hokus pokus je k ničemu,“ odsekl Roudy. „Potřebujeme solidní vyšetřování, ne hon na duchy. Řekněte jim, aby přivezli to tělo ke mně, i se spisem.“

„Ty dostaneš spis, já tělo,“ řekl Enrique.

Paradise se otočila a vydala se do středu areálu.

„Kam jdeš?“ volal za ní Roudy. „Máme zachránit jednu dívku.“

Paradise se zastavila a podívala se na všechny tři. „Ne, Roudy. Já mám tu dívku zachránit. A ne, Casanovo, nemůžeš to tělo mít, to je opravdu zvrhlé. A ano, Andreo, budu opatrná. Neboj se, nehodlám si nechat zlomit srdce. Myslí si, že smrdím. Doslova. A asi to tak je. Ta představa je šílená. A nemyslím to jako slovní hříčku.“

Tím je usadila.

Pak odešla a nechala je tam stát.

BRAD STRÁVIL odpoledne v kanceláři FBI v centru, skloněný nad pitevní zprávou Kim Petersonové. Vzal si na paškál soudní laboratoř, aby je popohnal ohledně důkazů získaných ve stodole poblíž Elizabeth. Oprava: Celé dopoledne se pokoušel přesvědčit Kim, aby si pospíšila s pitvou (která měla podle jejich domluvy spočívat v pečlivém prozkoumání zranění Melissiny hlavy a jejích pat – nebylo třeba zkoumat její vnitřní orgány), dále pak uháněl laboratorního technika Billa, jenž zkoumal vzorky z místa činu. V obou případech byl přivítán s nevolí.

Návštěva Střediska znamenala fiasko. Co si myslel? Zdálo se mu, že se jeho podivný rozhovor s Paradise odehrával v jiném světě. A nějak mu to nešlo z hlavy. Pomyšlení, že obětoval tři hodiny ze svého dne, aby tam jel a vysedával s narušenou dívkou, která vidí duchy, mu nedalo pokoje. Byl po tom výletě podrážděný a nevěděl přesně proč.

Všechno ještě zkomplikoval vzkaz od Sběratele nevěst, z nějž vyšlo najevo, že Brada sledoval. Vlastně sleduje. Brad se přistihl, že najednou podezíravě zkoumá každý pohled, každé auto, které míjel na silnici, každého agenta. Chodil sem a tam po kanceláři a mučil si mozek představami, jak ho někdo pozoruje venku, na ulici, v restauraci, v jeho domě, všude.

Dej si pozor, koho miluješ.

Jak to, že ho Sběratel zná? A zná ho vůbec? Možná nějak zjistil, že Brad převzal velení nad případem, a snaží se upoutat zájem FBI. Házet klacky pod nohy vyšetřovatelskému týmu.

„Bradě, prosím tě, mám ji na stole teprve půl hodiny,“ škaredila se Kim.

„On je někde venku, Kim. Právě teď špehuje tu šestou dívku a já potřebuju vědět, jestli nám toho nechal víc.“

„Nechal. Vzkaz.“

Ano, ten vzkaz. Měla ho Nikki.

Brad pokývl k bílému tělu na vyšetřovacím stole. Mrtvá ležela tváří nahoru. „Ta rána na čele.“

„Bude to první věc, kterou prozkoumám, ale nebudu schopná ti říct víc, než že se pravděpodobně uhodila do hlavy o stůl nebo nějakou skříňku.“

„Ty to víš?“

„Ne, je to jen domněnka, jako většina mé práce, Bradě. Co tě žere?“

„Ukaž.“ Přešel k hlavě ženy osvětlené pětisetwattovou žárovkou. Vlasy měla odhrnuté z čela a on viděl lehké narušení vrstvy make-upu podél linie jejích vlasů. Kim očistila oblast nad spánkem, která odhalila pohmožděninu a ostrý šrám.

„Všimni si, že ta modřina je v podstatě obdélníková a tady přechází ve šrám,“ Kim opatrně objela prsty v rukavici kolem zranění. „Ať už se uhodila o cokoli, nebo ji něco praštilo, bylo to čtvercové a ploché s dostatečně ostrým okrajem, aby protrhl kůži. Nejspíš to byla hrana pracovní desky stolu.“

„Pokusila se o útěk. Uhodila se do hlavy o postel nebo o noční stolek.“

Telefon na zdi zabzučel a Kim ho zvedla a mluvila do něj. Přikývla, poděkovala laboratornímu technikovi a otočila se k Bradovi.

„Prádelník,“ řekla. „Našli její krev a vlasy na hraně prádelníku v nohách postele. Tahle mu málem utekla.“

„Možná.“ Make-up byl nanesen pečlivou, zkušenou rukou. Vrah nepoužil líčidla jen proto, aby zakryl nějaké nedostatky. Zvýrazňoval krásu své oběti téměř bezchybným nalíčením. Uměleckým.

Letmo se dotkl její bílé tváře. Chladná. Jako tmel.

Kim tiše promluvila: „Používá minerální podkladový krém Maybelline, téměř bílý. Takový odstín pleti předpokládá po smrti oběti, takže mrtvé vypadají naprosto dokonale. Být živá, zřejmě bys měl dojem, že má bílou masku.“

„Stejná líčidla?“

„Podle mého odhadu ano, ale z laborky to ještě nepotvrdili.“

Brad zkoumal obličej mrtvé. Na tvářích měla lehký odstín růžové, ale jenom tolik, aby její tvář působila… lidsky. Oční linka vypadala, jako by ji nanesl spíše laserový přístroj než lidská ruka. Špetka šedých očních stínů. Rudá rtěnka…

Jeho mysl se ubírala k představě Paradise, schoulené v obrovském křesle jako hadrová panenka s provázky vlasů. Zdálo se mu, jako by mu její hnědé oči vyšplhaly až do hlavy. Ve třiceti sekundách mu o něm samotném prozradila to, co zjišťoval pět let. Možná víc.

„Je nádherná.“

Brad se ohlédl. Přišla za nimi Nikki. V rukou držela kopii vrahova posledního vzkazu. Její oči se odtrhly od těla na stole a střetly se s jeho.

„Dej si pozor, koho miluješ,“ řekla Nikki a podala mu vzkaz. Zpaměti pokračovala v recitování slov Sběratele nevěst. „Můžu zabít všechny ty krásky.“

„Už to dělá.“

Nezdála se spokojená s Bradovým pokusem nebrat tu hrozbu vážně. „Jsem inteligentnější než ty. Požehnej mi, Otče, neboť zhřeším.“

Brad pohlédl na vzkaz a viděl, že ho opakovala doslova, kromě konce. Dej si pozor, koho miluješ. Múzu zabít všechny ty krásky. Jsem inteligentnější než ty. Požehnej mi, Otče, neboť zhřeším. Och ano, ano, zhřeším.

„A my jsme tady, abychom ho zastavili.“

„To tě nezneklidňuje?“ dotazovala se.

„Cely ten případ mě zneklidňuje.“

„A tenhle vzkaz ho pozdvihuje na úplně novou úroveň. Osobně tě v něm angažuje a přímo vyhrožuje těm, které miluješ.“

„Pak bychom neměli mít obavy. Nejsem ženatý a s nikým nechodím.“

Na dlouhý okamžik se na sebe zahleděli v zamyšlení nad záhadami tohoto případu. Nad Sběratelem nevěst. Nad vrahovým vzkazem. Nad tichým porozuměním, které mezi nimi vládlo.

Nikki přerušila ticho, ale pořád se na něj dívala. „Můžu s tebou na minutku mluvit? Venku?“

Pohlédl na Kim, která je s povytaženým obočím propustila. „Nenechte se ode mě zdržovat. Mám plno práce.“

Nikki ho vzala pod paží a zamířila do chodby v suterénu. Obrátila se ke schodům, které vedly nahoru ke kancelářím a laboratoři, pak vešla do skladu přes chodbu. Dveře se za nimi zaklaply.

„Tak kdo je to?“ zeptala se a otočila se k němu.

„Já nejsem…“ Co myslíš tím „Kdo je to?“

„Kdo je ten vrah?“

Ale v očích měla výraz, který dokázal přimět i dospělého muže přiznat svůj nejtajnější strach, a Brad věděl, že mluví o nich dvou, a ne o vrahovi.

Horší bylo, že i jí to bylo jasné. „Ty víš, o čem mluvím. Souhlasíš, že to znamená, že tě Sběratel nevěst sleduje?“

„Už jsem podnikl kroky, abych byl pod dozorem na nejpravděpodobnějších místech.“

„On není tak hloupý,“ namítla. „Musíme předpokládat, že tě sleduje, a musíme počítat s tím, že ví něco o tvém osobním životě.“

„Jako co?“

„Jako to, koho miluješ.“

Takže… Měl pravdu. Bála se, že se ten vzkaz tykají. Že ta výhrůžka směřuje k ní.

A popravdě, Brad nevěděl jistě, jestli se mýlí. Vlastně si nebyl jistý, jaké city vůči Nikki vůbec chová a taky jak si může někdo cizí jeho chování k ní vysvětlovat. Kim si očividně myslela, že je mezi ním a Nikki něco víc než běžný zájem jednoho o druhého.

„Říkáš, že chceš zrušit naše plány pro zítřejší večeři,“ pravil. „Nechceš, aby nás někdo viděl a nabyl mylného dojmu, že ty –“

Nikki k němu přistoupila a umlčela jeho slova polibkem. Její rty byly teplé a měkké a nebyla ani trochu zdrženlivá. Byl tak překvapený, že ho vůbec nenapadlo, aby polibek opětoval, dokud se neodtáhla.

„Ne, ty troubo, nechci rušit vůbec nic.“ Tvář jí zrůžověla rozpaky. „Promiň. Omlouvám se, to nebylo vhodné.“

„Ne, to je v pořádku. Máš pravdu.“

„Pravdu v čem?“ Nebyl si jistý.

„Musíme předpokládat, že tě vidí jako potenciální terč. Už jsem zavolal denverskou policii. Před tvým bytem bude v noci hlídkovat služební vůz. Jeden policista tě bude doprovázet do práce a z práce. Svěřuji tě pod ochranný dohled.“

Ustoupila zpět. „Kdy jsi mi to hodlal sdělit?“

„Teď. Hned, jak jsem skončil s Kim. Promiň, doufám, že ne –“

„Ne, je mi fajn. Možná jsem zaskočená, ale… Oceňuji ten nápad.“

Zazvonil mu mobil. Frank. Zvedl ho. „Ahoj Franku.“

„Mám na druhé lince ředitelku Střediska zdravého života a inteligence. Říká, že obyvatelka jménem Paradise souhlasí s tím, že si prohlédne tělo. S jednou podmínkou: že k ní to tělo přivezete. Tvrdí, že budete vědět, o čem mluví, a chce vaši odpověď.“

„To je nemožné.“ Zatočila se mu hlava. Bylo opravdu bizarní vzít tělo k ženě, která o sobě tvrdila, že vidí duchy, když se dotkne mrtvoly. Existovalo několik důvodů, aby o tom ani neuvažoval, počínaje tím, že Melissina zdrcená matka měla za několik hodin přijít do márnice identifikovat tělo své dcery.

Ale byl to jiný důvod, který teď ovládl Bradovu mysl. Paradise.

Na Paradise bylo něco, co nemohl setřást. A vzhledem k tomu, že neměli žádná jiná vodítka, která by je mohla dovést k vrahovi… proč ne? Ano, bylo mnoho důvodů, proč ne, ale vedle nejnepatrnější naděje na vyřešení případu najednou působily bezvýznamně.

„Řeknu jí to,“ ozval se Frank.

„Ne.“ Brad se zadíval na Nikki. „Ne, řekněte jí, že souhlasíme. Řekněte jí, že tam do dvou hodin budeme s tělem.“

VEČER se ochlazovalo, k čemuž přispívaly i stíny hor, které se plížily směrem k městu. Quinton Gauld stál mezi dvěma balvany na hřebeni a dalekohledem shlížel na areál pod sebou. Středisko zdravého života a inteligence.

Tohle byl třetí výlet Brada Rainese do tohoto osamělého hnízda pro cvoky během tří dnů a Quinton ho sledoval z tohoto velice výhodného místa už dvakrát.

O Středisku něco věděl. Například to, že zařízení bylo vytvořeno pro lidi jako on. Inteligentní a nadané. Ale když pozoroval ty šílence, jak se procházejí parkem, znechutilo ho, že by někdo mohl těm bláznům mylně tvrdit, že se mu, třeba jen vzdáleně, podobají.

Je tu Bůh, jsou tu andělé, jsou tu lidé, jsou tu psi, je tu hmyz. Člověk musí vědět, kam patří. Srovnávat ty idioty dole s ním bylo jako přirovnat dítě troubící na plastovou trumpetku s mistrem dirigujícím Beethovenovu Pátou symfonii. Vlastně právě tito lidé mu pošpinili jméno.

Přesto ho fascinovalo, do čeho se agent FBI pustil. Chytil se stop, které Quinton rozmístil, a dal se do vyčerpávajícího průzkumu všech zařízení duševního zdraví, které ho zavedly až do tohoto malého areálu schouleného na úpatí hor.

A když byli zabraní do svého „vyšetřování“, Quinton jim sebral pátou favoritku rovnou před jejich pátrajícími nosy. Bylo pro něj důležité, že jim to provedl takzvaně před nosem. Bůh se pohybuje před společným nosem většiny nevědomých lidí, stejně jako andělé a démoni.

Stejně jako Quinton Gauld. Viděl z městské márnice vyjíždět červenobílou sanitku a v hlavě se mu okamžitě vyrojila řada otázek. Vezou někoho, nebo si pro někoho jedou? Nebo ta sanitka někam jede jen tak?

Jistě by Melissu tak brzy nepřeváželi.

Dával pozor, aby ho nespatřili, a sledoval sanitku ve své dodávce. Když mu došlo, kam míří, rychle to vzal zkratkou a zaujal pozici, aby je viděl přijíždět. Sanitka zastavila na kruhové příjezdové cestě. Řidič a ještě jedna osoba, ve které Quinton ihned poznal agenta Rainese, vystoupili z předních i zadních dveří dodávky.

Představa, že jeho dokonalou nevěstu přepravují do tohoto hnízda idiotů, ať už z jakéhokoli důvodu, se mu příčila. Není k tomu žádná příčina, a jeho obavy jsou tudíž neopodstatněné. Vidí duchy tam, kde žádní nejsou. Strachuje se zbytečně, jako by byl nějaký podřadný hlupák. Je raději démonem než andělem. Nedělal si o agentovi FBI žádné iluze, ale přece by sem jeho nádhernou nevěstu, které se nikdo nevyrovná, nepřitáhli jako nějaký kus hovězího.

Jestli vláčeli mou nevěstu do noci, jako je tato, přísahám, že budu hřešit. Odpusť mi, Otče, ale na tvé svaté jméno přísahám, že budu hřešit.

Raines a záchranář vytáhli pojízdné lůžko. Quinton cítil, jak se mu svírá hruď. Tělo bylo připevněno k tenké matraci, a přestože tvář byla skrytá pod bílou pokrývkou, Quinton rozeznal nos, a dokonce i z této vzdálenosti bez nejmenší pochybnosti věděl, že zírá dalekohledem na svou pátou favoritku. Vzadu v hlavě mu začalo hučet, jako by se mu do ní dostala nějaká ruka a sevřela mu mozek. Ruka s elektrickým proudem. Ruka Boží.

Už dlouho, snad několik měsíců, Quinton nepocítil takový žhavý, zaplavující vztek. Natolik se soustředil na to, jak ji vezou po chodníku – tělo sebou házelo, vznášel se nad ním roj bakterií, dveře Střediska se otevřely, aby ji pohltily –, že si jen nejasně uvědomoval, jak se sám chvěje. Z úst mu vycházelo nesrozumitelné mumlání, směsice slov o Bohu a smrti a kráse a favoritkách, tak dokonalá, že by ji nepochopil nikdo jiný než on sám.

Tělo zmizelo uvnitř. Quinton se zklidnil a díval se dalekohledem na to místo ještě dalších deset minut, úpěnlivě prosil Boha, aby mu dopřál ještě jeden pohled, ještě jedno letmé zahlédnutí jejího těla. Ale nikdo už nevyšel.

Odložil dalekohled, sedl si na paty a začal se kývat sem a tam. Věděl, že je to oblíbené počínání nevyrovnaných cvoků, kterým se snažili rytmicky vyjádřit své neobvyklé myšlenky, ale nikdo ho nemohl vidět, tak se poddal uklidňujícímu pohybu.

Tímhle se všechno změnilo. Ne, nezměnilo. Ale změnilo. Všechno. Nic, co se týkalo provedení chystaného úkolu. Ale mění se všechno kolem toho, jak by měl být úkol splněn. Stejně jako u každého velkého plánu tu byly mocné síly v opozici a Quinton je poprvé viděl tváří v tvář. Když byl vražedný nepřítel vytažen na světlo, určitě teď bude hrát nějakou roli.

On Rainese vyzkoušel, nalákal ho jediným vzkazem. Dej si pozor, koho miluješ, protože já zhřeším. Ten agent se do toho zakousl jako had. Proč? Proč to Quintona tak pudilo, aby toho chlapa zatáhl do hry? Protože ten had potřeboval zahradu. I Bůh potřeboval publikum.

Zavřel oči a snažil se uklidnit. Po několika minutách se jeho srdeční rytmus začal zpomalovat.

Tak dobrá, pane Rainesi. Přijímám vaši výzvu. Dobře, Rain Mane. Zvedám tvou rukavici. Zastav mé, jestli to dokážeš, ty neznabožský šamane. Protože já jsem plně odhodlaný zastavit tebe.

ROUDY SEDĚL v rohu svého pokoje a rukama si tiskl kolena těsně k hrudi. Vlasy měl rozcuchané, jako by se přes ně v noci přehnalo tornádo, tvář prázdnou jako nepopsaný list a jeho rty se pohybovaly rychlým, neslyšitelným šepotem. Paradise stála na prahu dveří, ruku na klice, na okamžik zkoprnělá změnou, která se s ním odehrála. Nestávalo se často, že Roudyho přemohl tenhle druh deprese, ale když už ji dostal, klesal do nejhlubších nížin.

„Ach ne!“ Andrea přes Paradisino rameno zírala na rozházený pokoj. Roudyho bílé pokrývky ležely zmuchlané na hromadě vedle tří knih, které se otevřely, když je odhodil. Na stole stála miska nedojedených cereálií, které se rozsypaly i z vedle otevřené žluté krabice

„Ach ne, ach ne…“ Andrea se sama probudila ve stavu děsivé úzkosti a pohled na Roudyho v tomhle stavu ji zřejmě jen zatlačí hlouběji do jejího vlastního strachu a mizérie.

„To je v pořádku, Andreo,“ řekla Paradise jemně a vkročila do pokoje.

„Ne, ne, ne.“ Proběhla kolem Paradise rovnou do kouta, klesla na kolena a s pláčem Roudyho objala. „Omlouvám se, omlouvám se.“

Roudy něco tiše zamumlal, ale jinak nejevil žádné známky toho, že vzal jejich příchod do pokoje vůbec na vědomí.

Paradise se v půli cesty k nim zastavila. Přišla, aby Roudyho informovala o tom, že ji FBI potřebuje. Že ona, Paradise Founderová, obyčejná čtyřiadvacetiletá dívka, která údajně v sedmnácti utrpěla psychoticky zlom, byla konečně oceněna někým z venku. Svět potřebovaly.

FBI kvůli ní přivezla tělo.

Bylo to báječné! Nevýslovně skvělé. Vzhlíželi k ní, k Paradise. Zvláštní agent Brad Raines, opravdový muž, který nosil vyžehlené šaty a používal kolínskou a který byl ve skutečném životě hvězda, ji potřebuje.

Přišla si pro Roudyho nadšenou podporu nebo možná i pro špetku jeho závisti, upřímně řečeno ani nevěděla. A místo toho objevila skořápku muže, který ztratil smysl pro vlastní hodnotu. Neměl pro ni nic a na okamžik mu zazlívala, že si tady sedí tak bezmocný a slabý a fňuká zármutkem.

Aby to bylo ještě horší, Andrea se k němu připojila a nechala Paradise, ať si vychutná být středem pozornosti sama, takže vlastně vůbec středem pozornosti nebyla.

Když Roudy na Andreino lkaní nijak nereagoval, klesla dívka na podlahu, schoulila se do klubíčka a dál tiše štkala.

„FBI mi přiváží tělo, Roudy,“ řekla Paradise. „Chtějí moji pomoc. Možná bys jim také mohl pomoci.“

V každou jinou chvíli by Sherlocka zaplavil pocit velikášství, rázoval by sem a tam, gestikuloval a trval na tom, že ji doprovodí. Že bez jeho pomoci bude všechno ztraceno. Že nezapojit ho by bylo trestné, soudně postižitelné.

Andrea by ho krotila, říkala by mu, ať se do toho neplete. Že tohle je chvilka pro trochu pozornosti věnované Paradise, přestože všichni vědí, že pan Raines má na mysli pouze jediné. I tak to byla událost.

Místo toho jim oběma pustošily nitro jejich příšery.

Paradise se vcítila do Roudyho, čímž smyla svou vlastní potřebu pozornosti. Hluboká deprese byla bestie, která tady navštěvovala mnohé, byla to vysilující nemoc, kterou se čas od času podařilo zvládnout léky, ale nikdy za cenu lidského doteku a lásky.

FBI může počkat.

Paradise přistoupila k Roudymu, svezla se na kolena a jemně ho hladila po zádech. Jediná chvíle, kdy se dokázala dotknout muže, byla v situaci, kdy byl zlomeny a potřeboval útěchu.

„To je dobré, Roudy. Bude to dobré. To přejde.“

V odpověď jen zasténal.

„Musíš se rychle sebrat, Sherlocku. Budou tě potřebovat. Nevědí kudy kam a budou potřebovat toho nejlepšího.“

Začal se uvolňovat a potom k ní obrátil doširoka rozevřené oči. Věřila, že jeho mysl pracuje, křičí na něj, aby ocenil její moudrost, ale jeho emoce ho pro tuto chvíli uzavřely.

Políbila ho na čelo a jemně mu položila paže kolem ramen. „Tohle je cena, kterou platíme za to, že jsme tak dobří v tom, co děláme, je to tak? Ale to je v pořádku, protože pomáháš tolika lidem, Roudy. Jsem na tebe moc pyšná. My všichni jsme.“

Úplně zmalátněl a ona ho nechala, aby se o ni opřel. Andrea vzhlížela z podlahy jako štěně, které taky touží po troše pozornosti. Paradise ji pohladila po vlasech. „Jsme pyšní na vás oba.“

Zůstali na podlaze několik dlouhých minut, nechávali bolest působit a Paradise na chvíli zapomněla, že měla namířeno do přijímací kanceláře. Její schopnost utěšit ty dva tady se stala větší částí její identity. Pozornost FBI, jakkoli byla lichotivá, byla pouze nedávné a jistě pomíjivé rozptýlení v jejím světě.

Ale oni čekali. Brad čekal.

„Musím jít, ale vrátím se,“ pravila nakonec. „To přejde, Roudy. A potom tě budeme potřebovat.“

Andrea si klekla, pak vstala a vyploužila se ven jako živoucí mrtvola. Nepochybně zamířila do svého pokoje, aby se osprchovala. „Jsem nejlepší,“ zamumlal Roudy.

Paradise znovu zaměřila pozornost k muži, který zíral do zdi. „Ano, to jsi. Vždycky jsi byl.“

Pohlédl na ni, rty se mu chvěly. „Řekni jim, že se omlouvám. Není mi zrovna teď dobře. Moc se omlouvám, snad později.“

„Řeknu.“

Vstala, dvakrát ho poplácala po rameni a odešla. Zavřela za sebou dveře, proklouzla chodbou a spěchala hlavní budovou. Uprostřed stála Bečky Hornerová a zírala s vlasy natupírovanými do stylu afro. U zdi seděla Flower, obkreslovala cosi na okně a spolu s několika dalšími obyvateli Paradise sledovala, když je míjela. Copak se její sláva už rozkřikla?

Na okamžik se jí zachtělo utéct zpět do pokoje a zůstat s Roudym tam, kam patřila. Co si vlastně myslela, že udělá? Že se dotkne mrtvé a dá jim jméno vraha? Byla si skoro jistá, že jim nemůže pomoct. Aby pravdu řekla, šla tam jenom kvůli němu.

Kvůli Bradu Rainesovi. Prvnímu muži v jejím životě, který o ni projevil alespoň trochu zájmu kromě toho, co obvykle zkoušel Casanova.

Ale oni na ni čekají. Spískala si to sama a teď musí dokončit, co začala.

Pustila se pěšinou a vstoupila do přijímací kanceláře. Ošetřovatel Jonathan už na ni čekal. „Ahoj Paradise. Šli do kuchyně.“

„Za hlavní budovu?“

„Povídali něco o mrazáku. Allison říkala, že se setkáte tam.“

„Oni mají to tělo v kuchyni?“ Byla ohromená. To by znamenalo jít zase zpátky přes společenskou místnost! Jonathan si musel všimnout výrazu plného obav na její tváři.

„Pojď, vezmu tě tam zásobovacím vchodem.“

„To musíme kolem plotu.“

„Buďto obejdeme budovu, nebo to vezmeme přes společenskou místnost. Vyber si.“

„Dobře, tak kolem budovy.“ Ale vždycky se nerada přibližovala k plotu, tomu jedinému předělu mezi ní a venkovním světem.

Jonathan ji vedl zpátky přes trávník, okolo budovy, a pak odemkl vchod používaný pro zásobování. „Víš, kudy dál?“

„Jo.“

„Fajn. Tak zatím.“

„Jo. Zatím.“

V tu chvíli si připadala všelijak, jen né jako hledač duchů. Udělala ze sebe dokonalého blázna.

Paradise prošla chodbou zarovnanou krabicemi s olivovým olejem a polévkami a několika přepravkami s cibulí a bramborami. Vstoupila do kuchyně zadními dveřmi a sledovala scénu před sebou.

Kuchyně měla uprostřed velký ostrůvek z nerezové oceli, kde se připravovalo jídlo. Na horní polici viselo nádobí a pánve. Podél zdi vpravo stály sporáky, vlevo byla otevřená ohromná lednice, do které se dalo vejít. Nikde nebylo ani stopy po nějakém těle, tak se Paradise domnívala, že ho dali do lednice, aby ho udrželi v chladu.

Brad Raines tiše rozmlouval s Allison, oba stáli zády k ní. Zaslechla něco o financování Střediska a cenách operací. Brad byl o celou hlavu vyšší než Allison, blond vlasy nakrátko zastřižené kolem uší a vzadu nad límcem. Měl na sobě bílou košili s vyhrnutými rukávy. Černé kalhoty a boty. Opasek. Upravený a uhlazený.

Paradise zůstala potichu s vědomím, že neočekávají její příchod zadním vchodem. Mohla se otočit a vyplížit ven, vyhnout se rozpakům z dalšího rozhovoru s ním po svém úprku. Myslel si, že je blázen? Jistěže ano. Udělala mu kázání a pak uprchla při pouhé jeho zmínce o tom, že by opustila své bezpečné útočiště.

Možná je opravdu blázen. Ale není, to věděla. Ačkoli se cítila tím mužem na druhém konci místnosti zastrašená. Zcela ji převyšoval. On, ukázka dokonalosti, a ona mu sahala sotva po ramena.

Pozoroval ji při tom rozhovoru s upřímným zájmem. A přiznejme si, byla to skutečná ironie, že ano? Neměl právo dívat se na ni s jakýmkoli zaujetím, protože si ho ani nezasluhovala, ani ho nechtěla. V jeho světě ji považovali za něco špinavého.

Paradise v tom světě neměla žádné dospělé zkušenosti, a když se teď na Brada dívala, napadlo ji, že jediný způsob, jak se s ním vypořádat, bude stáhnout ho na svou úroveň, i když jen trochu. Ne tím, že na něj bude zlá, ale předstíráním, že je mu rovna, v některých ohledech možná dokonce lepší.

Není to snad to, co dělala skoro pořád během jejich prvního setkání? Chránila se tím, že byla odtažitá a ovládala situaci. Musí to udělat znovu, jinak riskuje, že se před ním sesype.

Nemohla dovolit, aby zjistil, jak moc se jí líbí.

Paradise se zajíkla a skočila zpátky do chodby. Jak ji jen mohla napadnout taková věc? Samozřejmě že to není pravda, ani v nejmenším. Líbí se jí, ale ne tímhle způsobem.

Allison zvolala: „Paradise?“

Pomyšlení, že by ji tenhle muž mohl skutečně přitahovat, ji vyděsilo. Připadala si jako červ, uvědomovala si, že on by se nikdy a za žádných okolností nedonutil k tomu, aby oplácel náklonnost takovému odpadku, jako je ona.

„Jsi tam?“

Musí se ovládnout!

Paradise se zhluboka na uklidněnou nadechla, roztržitě si přihladila vlasy a vykročila. Oba se dívali jejím směrem. Pomyslela si, že by měla říct něco, co by vyjádřilo všechno, jen ne strach, který pociťovala, ale místo toho se zastavila a zírala na ně.

Pan Raines (už by mu nikdy nedokázala říct Brad) se usmál. „Dobrý den, Paradise.“

„Dobrý den.“

„Děkuju, že jste přišla.“

To, jak se na ni díval… Věděla, že je to jen normálně, přátelsky. Vždyť potřeboval její pomoc, tak se choval mile. Ale bylo tak snadné si jeho pohled mylně vykládat jako něco víc. Jako zájem. Musí se ovládat!

„No, pochybuji, že bych vám dokázala nějak pomoct,“ řekla a popošla kupředu s nadějí, že si nevšimne lehkého chvění jejích rukou. „Ale abyste to mohl pustit z hlavy a pokračovat, předvedu vám svůj trik.“

„Trik?“

„Trik, číslo, cokoli. Budu opicí v téhle malé zoo, kterou jste vytvořil, abyste se mohl pustit do skutečné práce.“

„Paradise…,“ napomenula ji Allison.

„Omlouvám se, ale je to pravda, nebo ne?“

Pan Raines vypadal neschopen slova a to Paradise na chvíli dodalo odvahu. V jeho světě je možná ničím, ale tady může pořád být někdo. A je. Roudy a Andrea by na ni snad byli dokonce hrdí.

„Tak kde je to tělo?“

Napravo u zdi byla vstupní lednice a pan Raines na někoho zavolal. „Bobe?“

Za pár okamžiků záchranář se stetoskopem dotlačil vozík. Tělo bylo přikryté bílou pokrývkou, ale ženské tvary byly nezaměnitelné.

Paradise na tělo zírala a nechala svou mysl uletět tam, kam chtěla, do skrytých zákrutů příběhu, který byl za tím, co viděly její oči.

Vidím ženu, která se zdvihá z podušky, seskakuje z vozíku, kráčí zpět ke dveřím. Pokrývka se na její hezké postavě mění v šaty. Zpátky dveřmi, potom rychle městem k jejímu vlastnímu domu a dovnitř, kde na ni čeká nějaký muž. Líbá toho muže a krouží spolu, jako tančící milenci. Ale pak se on náhle přiblíží a já zjišťuju, že to vůbec není muž. Ta žena líbá gorilu, která náhle vycení svoje tesáky a… „Paradise?“

Pohlédla na Allison. „Cože?“

Dívali se na ni. Musela se vrátit zpátky. Cítila, že jí v hlavě narůstá panika, ale dokázala ji potlačit. „Je tu moc lidí.“

Záchranář střelil pohledem po panu Rainesovi, který přikývl. „Jsem právě na odchodu,“ prohlásil medik a zanechal ty tři s tělem o samotě.

„Je to lepší?“ zeptala se Allison.

Pan Raines – pro jeho blízké Brad, pro jeho přátele, pro jemu rovné, pro jeho milenky ji sledoval. Musela zůstat silná.

„Ano, to je lepší,“ přisvědčila a postoupila vpřed. „Takže co přesně po mně chcete, abych udělala, pane Rainesi? Pomazlila se před vámi s mrtvým tělem?“

„Paradise!“

„Máte pravdu, kvůli tomu jste mě nevolali,“ vyhrkla zděšená svým výběrem slov. „Omlouvám se, to jsem tím nemyslela.“

„Není třeba se omlouvat,“ konejšil ji pan Raines. „Věřte mi, jsem vděčný, že jste souhlasila, že se nám pokusíte pomoct. Předpokládám, že je to takové neobvyklé. Sám se cítím trochu nesvůj.“

„Proč? Protože nejste zvyklý pracovat s opicemi?“

„Tedy, ne, to není to, co jsem měl na mysli.“

„Ale je to přinejmenším částečně pravda. Nikdy byste se nemohl cítit příjemně ve společnosti lidí, jako jsme my. Jsme pro vás všichni prostě příliš divní.“

Allison se ji pokusila znovu usměrnit. „Prosím, Paradise, teď není čas na –“

„Na pojmenování věcí skutečnými jmény?“ přerušila ji. „Ne, ne před skutečnými lidmi.“

Už když mluvila, uvědomila si nevlídnost svého projevu a přála si to vzít zpět. Zdálo se, že sebou Allison škubla. Dlouhou chvíli na Paradise zírala, zatímco Brad těkal pohledem z jedné na druhou.

„Máš pravdu,“ řekla Allison. Pak se obrátila k panu Rainesovi. „Má pravdu. Celá ta věc je absurdní. Využíváte ji pro své vlastní sobecké záměry bez správného respektování jejích vlastních potřeb. Myslím, že je to všechno chyba. Možná byste měl přece jen odejít.“

Cože? Ne! Ještě ne.

„Omlouvám se.“ Brad – pan Raines – vypadal zaraženě. Ten ubohý muž si musí myslet, že vstoupil do šedé zóny. „Měl jsem za to, že jsme se domluvili. Stálo nás značné potíže sem to tělo dopravit.“

„Ale vidíte, že je tu problém,“ namítla Allison. „Pro vás jsou to jenom ‚značné potíže‘. Kam to ale dožene Paradise? Myslím, že je třeba při tomhle setkání brát v potaz její potřeby, co vy na to?“

„Ano. Samozřejmě, ale nebyl jsem si vědom, že bychom to neudělali.“

Připadalo jí, že s ní oba jednali jako s dítětem. Není dítě. „Nemám žádné potřeby, o které byste se musel starat, pane Rainesi. A to poslední, co od tebe potřebuju, je hrát si na prostředníka, Allison.“ Příliš mnoho informací. Zdá se, že bude dělat jeden trapas za druhým! „Nemám nejmenší zájem o tuhle stránku našeho setkání. Ale když jste tohle všechno podstoupili, tak to dokončeme.“

Dřív, než tě požádám, abys mě objal, Bradě, protože pravdou je, že bych o muži, jako jsi ty, snila v každý bdělý okamžik, kdybych si to dovolila. Položila bych se na obětní oltář, abych se s tebou vznášela vesmírem. Ale nemůžu, tak nebudu, nikdy.

Nesmysl! To prostě nebyla pravda!

Obešla ostrůvek z nerez oceli a přistoupila k vozíku.

„Omlouvám se, Paradise. Opravdu to nemusíme dělat, jestli se cítíte nepříjemně.“ Brad, ano Brad, protože jeho jméno bylo Brad, přistoupil ke druhé straně těla. Allison zůstala stát tam, kde byla.

„To je v pořádku, pane Rainesi. Jen přesně nevím, co ode mě očekáváte.“

„Říkala jste, že jste viděla ty… duchy… už několikrát. Dvakrát, když jste přišla do styku se zesnulými těly.“

„Ano. Ale musím vás upozornit, že většina těch ‚duchů‘, které vidím, jsou pouhé výplody mé fantazie.“ Modří motýlci, vyletující oknem za tebou, plují prostorem, úžasně zpívají. „Nedokážu vysvětlit, co jsem viděla, nebo proč jsem to viděla.“

„Co jste viděla?“

Zaváhala, zatápala v paměti. „Viděla jsem ducha toho záchranáře, jak se nad ní naklání a říkají, že všechno bude v pořádku. Viděla jsem jeho ducha.“

„Anebo poslední vzpomínku mrtvé osoby na něho,“ řekl tiše a s opravdovým zájmem.

Přikývla. „Nebo její vzpomínku na něho.“

Ten rozhovor jí zčistajasna dodal odvahu. A Brad Raines byl krásný muž. Nemohla předstírat, že není. Nebylo divu, že k němu Andrea byla tak podezíravá. Jeho tvář byla hladká, jako chlapecká, přestože čelisti měl pevné a bylo mu možná tak třicet. Jeho hnědé oči vypadaly jako krystaly tmavého jantaru, rty měl hladké a vlasy vypadaly hebké. Ráda by se jich dotkla ve svých snech o něm.

Zastyděla se, že na něj stále civí. Proč jí pohled opětuje? Je tak ohromený její odvahou, s jakou na něj zírá, přestože si myslí, že se mu nemůže rovnat? Je překvapený, že ona nechápe své místo, neví, že je jen hadr, který používal k vyleštění svých bot? Jak se mohla opovážit dívat se mu do očí!

Nastal okamžik ticha a Paradise bojovala s nutkáním uprchnout.

„Děkuju, že to děláte, Paradise,“ přerušil mlčení Brad. „Jsem si vědom, jak je to pro vás obtížné, a chci, abyste věděla, že nic neočekávám. Nevadí, pokud nic neuvidíte.“

To byl cely on a ona si pomyslela, že to myslí vážně. „Ale vzhledem k tomu, že jsme tady, proč to nezkusit?“

Přikývla.

Brad sáhl dolů, uchopil prsty lem pokrývky a stáhl ji. Její oči spočinuly na jeho nehtech, které byly tak čisté. Byt cisty a upravený pro něj musí být důležité. Nevěděla, jak být také taková, a nenáviděla se za to.

„Jmenuje se Melissa,“ dodal Brad.

Paradise zamrkala a pohlédla na půvabnou, křídově bílou tvář mrtvé ženy. Nad pravým spánkem měla šrám. Dokonalé rty, dokonalá pleť.

Nenáviděla Melissu.

Ale to bylo směšné. Necítila nenávist k nikomu, dokonce ani k vlastnímu otci. Co to do ní vjelo? „Zemřela minulou noc,“ doplnil Brad.

Její mysl se začala zaplňovat okolnostmi obklopujícími ženinu smrt, abstraktními představami, které vycházely z její vlastní představivosti. Tančící milenec a opice zakusující se jí do tváře.

Paradise si náhle nebyla jistá, jestli to dokáže zvládnout. Mnemofobie poskytovala jen chabou hranici mezi děsem ze zlých vzpomínek a obavou z vytvoření nových špatných vzpomínek. Přestože si tím vším s Allison prošla, pocítila teď, jak se v ní rozpínají ty staré prsty strachu.

Měla jsem to být já, pomyslela si. To já bych měla být mrtvá místo té krásné ženy. Já ani žena nejsem, ne skutečná.

Ale ona je tady a on čeká a strach, že ho zklame, byl stejně velký jako obava ze zformování nové zlé vzpomínky tím, že sáhne na tak spanilé mrtvé tělo. A tak vztáhla ruku, pokusila se uklidnit své třesoucí se prsty a jemně se dotkla Melissiny bledé tváře.

Cítila jenom bezkrevnou kůži, ochlazenou studeným vzduchem lednice. Neviděla žádné duchy. Žádné vize. Dokonce ani představu zplozenou svou vlastní, nadměrně bujnou fantazií. Jen mrtvou dívku na vozíku, studenou na dotek.

Paradise nechala prsty na její tváři a vzhlédla k Bradovi, který zvedl oči a pátravě se střetl s jejíma.

Co jsi čekal, motýla, který jí vyletí z pusy, když se jí dotknu? Žábu, která mi vyskočí z košile? Ducha, který se z ní vynoří? Nikdy jsem si nezasloužila být tady s tebou, neměla bych se teď tedy odplazit do svého kouta? Budu se prostě chvíli kolébat a skučet jako dobrá opice.

„Je mi líto,“ zamumlala.

„Nic, že?“

„Říkala jsem vám to.“

„Vůbec nic? Dokonce ani… nějaká myšlenka?“

„Nic.“ Odtáhla ruku. „Je mi 1…“

Ale nedostala se k tomu, aby vyslovila líto, protože v tu chvíli se jí náhle zatmělo před očima. V temnotě se ozýval hlas, promlouval k ní. „Chystám se ti vyvrtat malé dírky do pat, asi centimetr široké, ale neboj se, jakmile tvá krev vyteče, zase je zacelím. Pořád budeš nádherná. Dokonalá. Ano?“

Ženský hlas: „Ano.“ Je to Melissin hlas, ale zdá se, jako by vycházel z Paradise, protože v tuto chvíli je Paradise Melissou.

Její mysl se potácela na protest a ona sáhla po něčem, co by ji ustálilo. Její ruka se dotkla těla. Melissina těla. Ale Paradise se zmocnila naprostá panika a měla dojem, že upadne, tak se pevně držela.

„Melisso?“ Mužský hlas vyplnil její hlavu. Jeho hlas. Zná ten hlas? Slyšela už ten hlas, cítila jeho horký dech na tváři?

Její vidění zaplnila tvář. Jeho tvář. Pohledná, hladce vyholená tvář se silnými lícními kostmi a tmavými vlasy. Ryzí, smějící se oči, když vztáhl ruku v rukavici a palcem jí přejel po tváři.

„Tak krásná, moje drahá. Jsi jeho favoritka, pamatuj si to. A to tě dělá i mou favoritkou, protože jsi byla ztracená, ale teď jsi nalezená. Já jsem tě našel. Mysli na mě jako na Boha, pomůže ti to.“

Hrůza ze zvuku toho známého hlasu do Paradise udeřila a zanechala ji bez dechu. Pokusila se odtáhnout ruce, ale její prsty svíraly studené tělo, jako by chtěly víc. Jedna její část potřebovala vědět víc.

Paradise vykřikla a vší silou ucukla zpět. Její ruka se osvobodila a temnota se vyjasnila, ale teď zavrávorala dozadu, zakopla. Narazila do sporáku za sebou a tvrdě dopadla na zem. Přistání jí vyrazilo dech, a utišilo tak její křik. Ležela na hladké betonové podlaze a třásla se. Dolehl k ní klidný hlas Allison, ale Paradise se už po břiše plížila do bezpečí.

Do bílé mlhy, kde by ji nic špatného nenašlo. Pomalu se k ní sunula, zoufale se snažila dostat se do bezpečí, než ji přízraky popadnou za nohy a stáhnou ji zpět do temnoty.

Dobrý Bože, zachraň mě. Nenech je, aby mě dostali. Vezmi mě do svého náručí, drž mě, nedovol, aby mě zlo pohltilo. Prosím, neopouštěj mě!

Vyškrábala se na všechny čtyři, když tu kolem ní začaly proplouvat první bílé chomáčky. Třásla se na kuchyňské podlaze a dva hlasy, mužský a ženský, se ji snažily uklidnit, ale ve své mysli vcházela do mlhy.

Přízraky ji štípaly do pat, rozpáraly jí jednu botu. Plazila se rychleji, teď po rozbitých kolenou. A pak byla v mlze a kličkovala nalevo napravo, aby konečně setřásla jakékoli pronásledování.

Zkrvavená, lapající po dechu a příliš slabá na to, aby se dál hýbala, se zhroutila k zemi a tiskla se k ní, uklidněná, tak hrozně zklidněná. Dokázala to. Temnota byla pryč. Byla bezpečně v mlze, která ji tak dlouho chránila. A Paradise začala plakat vděčností.

Postupně na ni usedal klid, jako milující dech Boží.

Přízraky byly pryč. Dokonce si ani nedokázala vzpomenout, jak vypadaly.

Děkuju ti. Děkuju ti, můj Spasiteli. Díky, žes ze mě sňal moji bolest.

BRAD STÁL za Allison, která se zkříženýma nohama seděla na podlaze a konejšivě hladila Paradise po zádech. „To je v pořádku, holčičko. Dej si na čas, všechno bude v pořádku.“ Paradise ležela na zemi a tiše plakala.

Chtěl něco udělat, nějak pomoct, ale byl v rozpacích. Ať už se právě stalo cokoli, nebyl ani vycvičen, ani připraven to zpracovat. Jeho profesionální hranice ho omezovaly. Byly to směšné hranice, určené k tomu, aby pomohly neznalým lidem vypořádat se s komplikovaným životem.

Paradise měla buď psychoticky záchvat, který vyústil v silnou halucinaci, nebo měla skutečně spojení s něčím, co způsobilo, že na tuto hrozbu tak bezprostředně a prudce reagovala.

Duchové neexistují. Ale představa, že to nebylo nic jiného než halucinace, poukazovala v prvé řadě na to, že bylo bláznovstvím vozit sem to tělo. Znamenalo to, že byl ochoten uznat, že Paradise může mít spojení s těmi takzvanými duchy, i když to znělo neuvěřitelně.

Několikrát se cestou sem sám sebe ptal, proč k tomu přivolil. Jistě to nebylo proto, že se u něj náhle rozvinula víra v nadpřirozeno. Ani proto, že zkrátka mohli mít štěstí.

Ve skutečnosti přišel kvůli ní. Kvůli Paradise. Kvůli tomu, jak se dnes dívala z okna a vyprávěla mu o jiném světě. Protože si ho její oči jednou prohlédly a se zneklidňujícím klidem a přesností mu řekla, co je zač.

V jejích očích byla nějaká záhada. Jako by se její mysl skutečně otevírala do jiného světa a jemu byl do tohoto světa dán pouze jeden pohled. Do Paradise.

Přivezl tělo k Paradise kvůli ní. Protože si zasloužila šanci dokončit to, oč ji požádal. Když už to jednou udělal, nemohl se obrátit zády k jejímu rozhodnutí mu pomoci. Nemohl Paradise zranit. Vytrpěla toho dost.

Tak přivezl to tělo. A i přes její tvrzení, že nic neviděla, Paradise něco spatřila.

Co teď? Chtěl k ní přistoupit a uchlácholit ji tak, jak to dělala Allison, ale to by bylo nepatřičné. Byl zvláštní agent, ne její psychoanalytik.

Allison se na něj ohlédla. „To je dobré. Jen jednoduchý obranný mechanismus. Je to způsob, jak se s tím naučila bojovat.“

„Bude v pořádku?“

„Samozřejmě že bude.“ Allison láskyplně odhrnula pramínek vlasů Paradise z tváře a zastrčila jí ho za ucho, tak jak by to udělala své vlastní dceři. Paradise se ztišila. „Každá mysl má svou pojistku. Každý okruh má svůj reset. Čím silnější je počítač, tím lepší musí mít firewall. To mě naučil jeden z našich obyvatel.“ Usmála se a laskavýma očima pohlédla na Paradise. „Paradise má silnou mysl. Jen si ji chrání.“

Poprvé od chvíle, co sem přišel, Brad zvažoval možnost, že vstoupil do světa, kde mysli nebyly ve srovnání s tou jeho choré, ale jednoduše lepší – a schopné toho využít. Jako v případě Paradise byly tak silné, že vyžadovaly zvláštní systémy, zatímco nižší, jako byla ta jeho, ne.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„No, jak už jsem vám povídala, vidí duchy. Neříkejte mi, že nevěříte na duchy, pane Rainesi.“ Nevěděl, co odpovědět.

„Žádný strach. Učit se lásce je důležitější než učit se o duších.“

„Ať už viděla cokoli –“

„Je to teď zřejmě pryč,“ přerušila ho Allison. „Naneštěstí se její zážitek jeví jako špatný, což znamená, že pravděpodobně zahrnuje nějakého muže. Snad vraha. Její mysl se toho asi zbavuje právě teď, zatímco mluvíme. Její obranný mechanismus není vždy užitečný, ale dokud se nenaučí se s tím vypořádat…“

Paradise náhle otevřela oči a posadila se. Vypadala jako malé dítě, které procitlo z dlouhého odpoledního zdřímnutí. Zmateně se podívala nejdřív na ně a pak na podlahu.

„Co se stalo?“ Její oči spočinuly na vozíku a naplnily se poznáním. „Stalo se to, že? Něco jsem viděla.“

„Ano. Myslím, že ano.“ Allison jí uhladila vlasy.

Paradise odstrčila Allisoninu ruku a postavila se na nohy. „Teď jsem se tedy úplně znemožnila.“

„Není tu nic, kvůli čemu by bylo třeba cítit rozpaky,“ uklidňoval ji Brad. „Proto jsme to tělo přivezli.“

„Potom si myslím, že to byla ztráta času. Dokonce i kdybych něco viděla, nemůžu si vzpomenout, co to bylo.“

„Vzpomínáte si, že jste se jí dotýkala?“

„Ano. A pamatuju si, že jsem tu stála a dělala ze sebe blázna, než jsem se toho těla dotkla, ale to je všechno, na co si vzpomínám. Je mi líto, že to říkám, ale nemůžu vám pomoct, pane Rainesi. Tohle všechno byla chyba.“ Do jejího hlasu se vkrádaly silné emoce. „Možná byste měl požádat Roudyho.“

Brad pocítil, jak se mu soucitem sevřelo srdce. Paradise mířila ke dveřím, snažila se držet ramena zpříma, ale kráčela, jako by sama byla duch.

„Paradise, prosím…“

Odešla, aniž se ohlédla.

„TAKŽE TOHLE je ono, co?“ Nikki se procházela po obývacím pokoji se sklenicí pinot grigio v ruce a studovala Bradův vyber zařízení. Ženy se o jeho záliby vždycky zajímaly, částečně proto, že byly tak jasně definované. Bradoví připadalo, že většina mužů neměla vybrané preference. Samozřejmě měli vkus, obzvláště když došlo na auta nebo ženy. Ale zeptat se jich na látky a barvy, ženské oblečení, barvy líčidel a doplňky, obvykle jen krčili rameny.

„Nemyslela jsem si, že jsi takový metrosexuál.“ Upila doušek vína. Strávili předtím dvě hodiny tím, že se v Trulucks dělili o krabí klepeta a dva humří ocasy na svém takzvaném rande. Druhý dlouhý den po fiasku ve Středisku nepřinesl vůbec žádné výsledky a tichá večeře s Nikki byla vítanou pauzou.

Brad uložil láhev zpět do vestavěného chladicího boxu na víno pod kuchyňským pultem a pozvedl svou vlastní sklenici. „Černý samet a chrom není přímo ženská záležitost,“ poznamenal.

„Řekla jsem ženská? Ale máš pravdu, metro je špatný výraz.“ Pohlédla na metr a půl vysokou toskánskou malbu nad dvěma židlemi mezi vázami.

„Jo, ne zrovna soudobé, já vím,“ řekl a přistoupil k ní. „Rád trochu míchám styly. Já vím… nad kombinací moderny a bohaté toskánské dekorace by většina bytových architektů protáčela oči. Ale každý kousek zařízení je promyšlený. Pohovka je z Francie, od návrháře jménem Trudeau, jehož chromové práce jsou velice vyhledávané. Ty vázy byly kdysi muzejní kousky v Mexiku, nijak příliš cenné, ale jsou to originály.“

„A ten obraz?“

„José Rodriguez. Originál. Ostatní obrazy jsou také originály, ne příliš luxusní. Jen pečlivě vybrané.“ Mrkl a pozvedl k ní sklenku.

„Takže ty máš rád originály.“

„Dalo by se to tak říct.“

„A zahrnuje tahle záliba i ženy?“

Mínila tím samu sebe. Ale první představa, která Bradovi přišla na mysl, byla menší žena, křehká, s dlouhými tmavými vlasy a bledou pletí. Kousala si nehty a koupala se tak dvakrát týdně, když ji přesvědčili. Její mysl byla oceánem záhad, a přestože o tom nevěděla, vtáhla ho dovnitř jediným pohledem.

Nikki polkla další doušek a odložila sklenku na stolek z broušeného skla. „Protože bych soudila, že jsi až přehnaně dokonalý. No, jen se koukni kolem sebe.“

„No ano, mám rád, když jsou věci kolem mě čisté.“

„Čisté? Ale tohle není jen čisté.“ Jednou rukou udělala přezíravé gesto, aby zdůraznila, že není. „To je úplně bez poskvrnky.“

„Nemám rád prach.“

„A co tvůj prádelník? Nic mi neříkej… Všechny ponožky máš srovnané. Roztříděné podle barev.“

Brad cítil, že se červená. Naštěstí obývací pokoj osvětlovaly pouze dvě lampy a poskytovaly mu určitou skrýš. Zmohl se na omluvný úsměv. „Pak je snadnější věci najít.“

„Ale stejně je v tom něco víc, nebo ne? Způsob, jakým udržuješ svou kancelář v dokonalém pořádku, jak si utíráš v práci stůl, jak znovu a znovu procházíš spisy, znovu a znovu je čteš. Pro lidi, jako jsi ty, máme termín.“

„Už jsem ho slyšel.“

„Mezní obsesivně-kompulzivní osobnost. Ne porucha, ale osobnost. Velký rozdíl. Díkybohu.“

Pokrčil rameny a cítil se rozpačitě.

„To je v pořádku, pane Bradě Rainesi. Všimla jsem si, že považuji vaši pozornost k detailu za přitažlivou a roztomilou.“ Bosýma nohama přešla k závěsům, své černé lodičky zanechala u dveří. „Máš rád originály. Ale taky máš rád dokonalost. Tak jak je to? Nebo je to jako loupež, to tvé pátrání po dokonalém originálu?“

Rozhrnula závěsy a Brada najednou udeřily do očí dvě věci. Nikkiina krásně tvarovaná postava, obepnutá krátkými černými šaty bez rukávů, rýsující se proti jasným světlům Denveru – vize jeho vlastního pojetí dokonalosti.

A list papíru, připevněný zvenku na okno.

Nikki zatajila dech. Bradová pozornost se přesunula k listu papíru a během jediného nadechnutí věděl, co to je. Sběratel nevěst. Vrah našel způsob, jak připevnit vzkaz zvenku na jeho okno, tři patra nad zemí.

Z venkovní strany jeho okna? Proč? Jak?

Bradovu mysl zaplavily různé možnosti. Žebřík. Umývač oken na žebříku. Udělal to tímto způsobem, aby se vyhnul snímání bezpečnostními kamerami. Umývač oken uprostřed dne, nebo nějaký opravář. Městský pracovník. Ať už se to stalo jakkoli, vyžadovalo to obezřetnou práci.

Potom byl tenhle vzkaz pro vraha důležitý. Za předpokladu, že byl od něj. „Bradě?“

Vytrhl se ze svíravých úvah, odložil sklenici a postavil se za Nikki. Bílý papír byl nejasný zabarvením skla, ale nahoře i dole byl připevněný izolepou a Sběratelův rukopis byl nezaměnitelný.

Snaží se mě zabít, všichni se mě snaží zabít.

Ale být Bohem má tu výhodu, že jsem změnil své rozhodnutí.

Proč jste převezli mou nevěstu? Má chvíle. Našel jsi v poslední době eso? Had vyčkává v zahradě, shání malou nevěstu, která se k němu připojí v díře. Dokonalá dvojka. Ego.

Ztracený ráj. Trvá to, než jeden druhého pozná. Pozná toho maniaka. Když je eso v rukávu. Chce mě před tebou skrýt? Ne, nejsem nemocný, jsem prostě lepší než ty.

Jsem sluneční záře a ty jsi deštivý Kain Man.

Bradovo tělo ztuhlo zděšením. Zíral na to písmo, pak si vzkaz znovu přečetl.

Co mohl říct? Náhle to všechno bylo velmi… osobní.

„Roj myšlenek, ale skloubeny tak, aby to dávalo jakýsi zvláštní smysl,“ pronesla Nikki třesoucím se hlasem. „Jak dostal ten vzkaz sem nahoru? Jistě ho někdo viděl.“

„Prozkoumáme a prohlédneme všechny záznamy bezpečnostních kamer, ale jsem si jisty, že svoje stopy zakryl.“

„Nemůže sem nikdo vidět?“

„Ne.“

„Ale on očividně ví, kde bydlíš. Podle všeho, co víme, nás dnes večer sledoval. Nebo nás pozoruje právě teď!“ Byla z toho celá bez sebe. Vzhledem k okolnostem to nebylo nic překvapivého, ale pro ni to nebylo typické.

Brad přelétl očima budovu kanceláří přes ulici. Většina oken byla tmavá, jen několik osvětlených. Parkoviště ve čtyřech budovách napravo by mohlo byt dobrou pozicí pro člověka se silným dalekohledem. Ale nic z toho nevadilo. V noci bylo sklo oken jeho bytu zvenku černé.

Rozevřel telefon, zavolal agenta ve službě a požádal ho, aby za nimi co nejdřív poslal vyšetřovací skupinu.

Nikki přecházela kolem okna s rukama v bok a znovu pročítala vzkaz. „Tohle začíná byt šílené. Co myslíš?“

Nenechal se snadno vyvést z míry, ale tohle bylo vážné. Brad odložil třesoucíma se rukama telefon na stolek k pohovce, pak pohlédl zpět na vzkaz a usilovně se snažil ignorovat mravenčení v zátylku.

Ztracený ráj. Sběratel nevěst zmiňoval příběh ze Starého zákona o hadovi v rajské zahradě. Pád člověka, ztracený ráj. Ale to, že zrovna použil slovo „ráj“, když Brad navštívil ve Středisku Paradise, jejíž jméno znamená „ráj“, bylo podivné.

„Paradise znamená ráj,“ řekla Nikki.

„Jo. Paradise – ráj. Jaké eso?“

Obrátila se k němu s ustaranou tváří. „Ví, že ses s ní jel setkat?“

„Nemusí to nutně vědět. Ale určitě ví, že jsme převezli tělo.“

„Předpokládejme, že nemyslí ‚ráj‘ ale Paradise.“ Mluvila rychle a nervózně. „Takže, nejprve dělá jakousi skrytou narážku na ženy ve tvém životě, možná na mě. Pak jedeš do Střediska s tělem jeho oběti a on musí za každou cenu zanechat vzkaz, tentokrát s přímým vodítkem. Takže se teď zaměřil na tebe? Na každou ženu, se kterou přijdeš do styku?“

Pro sériové vrahy nebylo neobvyklé vypěstovat si nezdravou fixaci na ty, ve kterých viděli soupeře. Psychopati nepřičítali vinu za své zničené životy svému chování, ale těm, kteří ohrožovali jejich možnost se tak chovat.

„Ví, že se ho pokouším zastavit. Vidí ve mně hrozbu, rivala, a v jeho světě to znamená ženy.“ Brad na ni pohlédl. „Dává to smysl?“

„Je těžké vědět, jak ten šílenec uvažuje.“ Obrátila se k němu. „Řekni mi víc o Paradise.“

„Co tím myslíš?“

„No tak, udělej mi tu laskavost. Kolikrát jsi ji viděl, třikrát? Půlku večeře jsi mluvil jen o ní. Kdybych nevěděla, o koho jde, mohla bych žárlit.“

Cože? To odhalení přišlo jako blesk z čistého nebe.

„Vždyť je součástí případu. A mluvili jsme o ní jenom pár minut.“

„To nic, říkám to jen tak. Ne že bych měla právo být žárlivá.“ Ostře se zasmála. „Poslouchej, jak jsem trapná. Ona je…“

„Co? Je špindíra? To je? Na rozdíl od nás?“

Nikkiino pravé obočí vystřelilo vzhůru. „Ještě jednou?“

Byl to ten jeho tón. V jednom okamžiku Paradise zavrhl a v dalším ji toužil hájit. Nějakým podivným způsobem cítil, že by ji měl chránit. Je bezbranná. Opuštěná světem, který ji trýznil.

„No tak, samozřejmě, že s ní cítím.“ Tak, a už je to venku. „Kdo by taky ne? Je obětí toho monstra v každém z nás.“

Nikki přikývla. „Taky je mi jich líto. Ale je rozdíl mezi soucitem a zalíbením. Doufám, že to chápeš.“

„Skutečně si nemyslím, že by to byl soucit nebo zalíbení.“ Znovu prostudoval vzkaz. „Myslím, že je to spíš respekt.“

„V jakém směru?“

„Vidí věci, které já ne. Dokáže všechno tak rychle analyzovat, to jsem nikdy nezažil. Je přirozená.“

Nikki na něj celou dobu upřeně hleděla, teď přestala. „Chápu.“ Ale neznělo to přesvědčivě. Spíše to znamenalo, že pochopila něco úplně jiného.

„Jsem z toho všeho jen trochu vynervovaná.“ Mávla rukou ke vzkazu. „Hlavní je, že tenhle chlápek nežertuje. Pokračuje v tom dál a dál, a dokonce ani neuvažuje o tom, že by s tím přestal.“

„Ledaže…“

Popošla k němu a přes jeho rameno si vzkaz přečetla. Vůně jejího parfému byla stále příjemná, s náznakem koření a květin. Její dech jemně proudil kolem jeho ucha. „Ledaže co?“ Zvuk jejího hlasu byl lehký a jasný. Byl blázen, že ano? V tolika směrech byla Nikki pro něj dokonalou ženou. Měl by se teď zabývat jí, bez ohledu na ten případ.

Brad si odkašlal. „Víš, co je bláznivé?“

Dvakrát se nadechla, než odpověděla. „My.“

„Stojíme tu tváří v tvář dílu psychopata, který zabil pět žen, z toho dvě minulý týden. Oba zíráme na vzkaz patřící mně a místo toho, abychom ten vzkaz rozebrali, jen cosi předstíráme.“

Povzdychla. „Máš pravdu. Promiň, to je vším tím stresem. Minulou noc jsem skoro nezamhouřila oko.“

„No, zítra máš den volna. Vezmi si ho. Jeď navštívit svou matku. Navíc před tvým bytem stojí hlídkový vůz.“

„Tenhle chlápek mi nepřipadá jako někdo, kdo by se jím nechal zastavit.“ Mávla nad tím rukou. „Neměj strach, umím se o sebe postarat. Takže zpět k původní otázce: ledaže co?“

„Myslel jsem, ledaže by změnil své myšlení. A místo další ženy…“

„… by se zaměřil na tebe,“ dokončila. „Změnil to na hru s tebou.“

„Nejsem nemocný, jsem prostě lepší než ty,“ četl. „Jsem sluneční záře a ty jsi deštivý Rain Man.“

Nikki zvedla sklenku a napila se, ztracená v myšlenkách. Zamíchala vínem a dopřála si další doušek. „‚Trvá to, než jeden druhého pozná.‘ Věří ti?“

„Kdo?“

„Paradise. Je mladá a vnímavá.“

„Je jenom o pár let mladší než my.“

„Ne zkušenostmi. Je tebou pravděpodobně zaujatá. Možná jsi pro ni naprostá hvězda.“

To byla pravda. Nedostatek rafinovanosti v tom, jak ho Paradise odmítala, ve skutečnosti znamená, že ji zaujal. Ta myšlenka ho už předtím několikrát napadla.

„Není taková naivka,“ namítl.

„Och, s tím bych nepočítala. Jsi hezký a mocný muž a potřebuješ ji. To je pěkně silná káva.“

„Takže jsme zase zpátky u toho? Kam tím míříš?“ Nikki přešla ke vzkazu. „Možná ví víc, než ti říká.“

„Ne úmyslně.“

„To nemůžeš vědět, ještě ne.“

To pomyšlení bylo absurdní, ale nemohl ho úplně zavrhnout. Ačkoli se mohl Paradise zastat. „Pochybuju o tom.“

Otočila se k němu. „Tak jim ukaž ten spis. Nech je přečíst poznámky. Říkala jsem to předtím, teď to říká on: ‚Trvá to, než jeden druhého pozná‘. Může to byt vedlejší, ale Středisko je teď přímo spjaté s tímto případem a víme jen to, že klíč je ukryty v mysli Paradise. Využij jejich pomoci.“

Brad tuhle možnost už zvažoval, ačkoli jen chabě. Roudy by s tím jistě souhlasil. Ale Paradise byla něco jiného.

„Pochybuju, že by souhlasila, že mě zase uvidí –“

„Ale jdi. Máš ji omotanou kolem prstu! Jen to tak dělá.“

„Myslím, že to nechápeš. Ona taková není.“

„Je to žena. Já ženám rozumím. Nasaď svůj šarm, zeptej se jí na to s rozzářenýma očima a ona bude souhlasit, věř mi.“

„Skutečně mi navrhuješ, abych jí věšel nějaké bulíky na nos?“ Odvrátil se od ní a zavrtěl hlavou. „To bych nemohl udělat. Ona, je… Ne.“

„Neříkám, abys jí lhal. Ale tak či onak musil zjistit, co ví. Co viděla, když se dotkla těla. Je tvoje jediné vodítko.“

„Nemůžu přece slídit v jejích myšlenkách!“

„Poslouchej se, Bradě. Proč jsi najednou tak opatrný? To se ti nepodobá.“

Měla samozřejmě pravdu. Nevěděla, proč ho její návrh tak rozzlobil, ale pomyšlení na to, že by Paradise rozrušil, i kdyby k tomu měl pádný důvod, se mu zdálo špatné. Už toho vytrpěla dost.

Klesl na pohovku a zíral na vzkaz přilepený zvenčí na okně.

„Získej její důvěru. Přiměj ji, aby se tak nebála,“ naléhala Nikki. „Může vědět víc, než vůbec tuší.“

OD CHVÍLE, co se Paradise setkala s mrtvou a pak úplně selhala, uplynuly celé dva dny. Roudy se hned toho prvního odpoledne vynořil z černé mlhy, do rána už byl zase ve své kůži a začal otravovat. Paradise strávila osaměly večer zamčená ve svém pokoji a nereagovala na neustále klepání, kterým ji její přátelé častovali. Ťuk, ťuk, ťuk. Byli alespoň natolik slušní, že nebouchali, ale to klepání mohlo stejně tak dobře být posměšnými výkřiky.

„Tak vidíš, Paradise, co jsme ti říkali?“

„Mohl jsem jim pomoct já, Paradise! Chtěli totiž ve skutečnosti mě!“

„Chce tě tak akorát dostat do postele, Paradise! Co jsem ti říkala?“

„Běžte pryč!“ zakřičela na ně nakonec.

Za dvacet minut byli zpátky. Ťuk, ťuk, ťuk.

Ale Paradise nebyla šílená. Ani duševně nemocná. Měla nějaké problémy s fobiemi týkající se její minulosti a byla bipolární, to ano. Ale nebyla psychotická a ani nebyla šílená. Pomalu se vyhrabávala z díry, do které se sama uvrhla po tom martyriu v kuchyni završeném útěkem.

Když ruch utichl a večer přešel v noc, začala se na sebe zlobit, že se tak nafoukla, a vylezla z postele. Vzala si žlutý zápisník a tužku a pokračovala v psaní Opuštěných dálnic, románu, s nímž začala před dvěma týdny. Zatím to byly jen takové útržky, nápady a věty nahodile vržené na papír, jakási skica, podle které pak začne doopravdy pracovat na počítači.

Mezi přemýšlením a psaním byl značný rozdíl. Psaní neznamenalo jen převádět zajímavé myšlenky na papír. Byl to zase jiný druh myšlení, které jako by naskočilo teprve potom, co se tužka dotkla papíru nebo její prsty klávesnice.

Ale toho večera se jí zdálo, že ani kontakt s papírem, na který byla tak zvyklá, nepřinese žádné plodné myšlenky a emoce.

Měla hlad, ohřála si v mikrovlnce misku nudlí. Bydlela sama v malém dvoupokojáčku, který měla pohodlně, i když skrovně zařízený. V ložnici velkou postel a psací stůl, v obýváku hnědý gauč, malý kuchyňský kout sice neměl sporák, ale byla tam lednička a mikrovlnka a to jí stačilo.

Strávila půlhodinku na internetu, měla malý šedý počítač značky Compaq, Středisko takový poskytlo každému obyvateli, když dokázal zvládat virtuální svět. Samozřejmě těm, kdo trpěli hlubokými depresemi, nenabízeli přístroj, na kterém by se mohl dívat na sebevraždy na YouTube, to je jasné. Počítač byl její bránou do světa, ale v něm nacházela jen málo toho, co by ji opravdu zaujalo, tak si spíš vyhledávala témata, která ji zajímala, četla si třeba stránky o duševních chorobách, náboženství a přírodě.

Měla ráda kočky a psy. Jestli po něčem toužila, tak to byl pes: zlatý retrívr nebo možná labrador. Ale ve Středisku nesměli chovat domácí mazlíčky, tak se Paradise musela spokojit jen s jejich obrázky nebo videem a tihle tvorové jí vždycky dokázali vyloudit úsměv na tváři.

Rozveselila se nad krátkými záběry psího dovádění a videem, kde se kočka snažila chytit motýla na druhé straně okna, a v jednu v noci vklouzla pod přikrývku a usnula. Černý den byl za ní, ale takových už zažila dost.

Probudila se ve špatné náladě, znovu si připomněla svůj neúspěch. Ale rozhodla se, že se tím nenechá zdrtit, a vyšla ze svého úkrytu. Její přátelé po ní asi hodinu jen pokradmu pokukovali, pak se ty pohledy změnily v nepřetržité civění, jako by ji z něčeho obviňovali, až se nakonec Roudy rozhodl, že už jí dali dost času, a přistoupil k ní.

Paradise o tom nechtěla mluvit. Oznámila jim hned jasně: Jestli s ní chtějí být, nesmějí mluvit o FBI, panu Rainesovi nebo případu Sběratel nevěst.

„Zkoušel na tebe něco?“ chtěla okamžitě vědět Andrea.

„Co jsem povídala? Ani slovo o panu Rainesovi.“

„Neřekla jsem ‚pan Raines‘. Řekla jsem ‚on‘.“

„Ale myslela jsi pana Rainese. Nechci o ničem takovém slyšet ani slovo, i když to nenazveš pravým jménem.“

Casanova zvedl ukazováček. „Zkoušel na tebe někdo něco?“

„A ani slovo o mém neexistujícím milostném životě. Tečka. Už žádné otázky. Tečka.“

„Cože?“ vykřikl Roudy. „Já se ještě na nic nezeptal. Oni měli každý jednu otázku. Žádám o příležitost podrobit svědka křížovému výslechu!“

„Ne. To v žádném případě.“

Paradise po zbytek dne své rozhodnutí neporušila. A když v deset večer Roudy ťuk, ťuk klepal na dveře jejího pokoje, přetáhla si přikrývku přes hlavu a počkala, dokud nezmizel.

Ale dnešek už byl něco jiného, od jejího selhání už uplynula dost dlouhá doba, aby ji to tak netrápilo. Nakonec, přece jen na tom trochu něco bylo, když cítila, že je středem pozornosti, a její včerejší informační embargo vyvolalo u všech třech velké napětí. Paradise byla vlastně jakousi celebritou. Její přátelé se zatvářili, jako by vyhráli v loterii, když jim nakonec sdělila, že se tedy sejdou v devět u Roudyho a že jim něco prozradí.

Tak teď tu seděli: Casanova měl nějaké špatné ráno a vůbec se nemohl soustředit, Andrea, která rychle upadala do hlubiny naplno rozjetého cyklu deprese, a Roudy. Ten zaujal místo u svého stolu v kanceláři a tvářil se jako lev, jenž zase zaujal svou královskou pozici a byl v čele lovící smečky. Paradise jim právě dopověděla, co si pamatovala, a teď už litovala, že nedržela pusu a naznačila jim své podezření, nejspíš úplně bláhové, že asi připadá Bradovi zajímavá.

„Vidíš. Co jsem ti říkala?“ začala znovu Andrea.

„Kolikrát nám ještě hodláš připomenout, cos jí říkala?“ obořil se na ni Roudy zamračeně. „Stojíme tady před zločinem století a tebe nezajímá nic jiného, než jestli se Paradise líbí nějakému slavnému a mocnému agentovi FBI víc než ty.“

Andrea se trochu vzpamatovala ze své deprese a oplatila mu rozzlobeny pohled. „To není pravda. Jen mě Paradise zajímá o něco víc než nějaká mrtvá dívka, kterou stejně nikdo z nás nezná. Ne že by mě ta mrtvá vůbec nezajímala, ale na Paradise mi záleží víc. Je to tak, Paradise? Má to logiku?“

Paradise vzdychla. „Vidíte, kvůli tomuhle jsem vám původně nechtěla říct ani slovo. Pravdou je, Roudy, že tohle není zločin století, alespoň ne pokud jde o nás. Z FBI sem přišli, dostali, co mohli, což bylo nic, a zase odešli. A my jsme pořád tady. Naše životy pokračují za těmihle stěnami. Už tu není žádný agent FBI. Je to všechno minulost. Konec. Hotovo.“

Roudy to ale ve své klamné představě, že je světoznámý vyšetřovatel, nedokázal pochopit. Žil v přesvědčení, že je to právě on, kdo stojí mezi vrahem a jeho další obětí.

Zrudl a brada se mu třásla, když promluvil. „Jak se opovažujete zapomenout na ty nevinné oběti, které jsou předhazovány vlkům?“

Paradise mu položila ruku na rameno. „Poslouchej mě, Sherlocku. Budeš pověřen novým případem. Daleko důležitějším. Tam budou desítky obětí.“

„Nepokoušej mě.“

„Já jsem pokušení,“ zamumlal Cass, oči sklopené, duchem úplně někde jinde.

„Nepokouším. Je to na tobě, ale potřebují tě jinde. Jestli se FBI rozhodne, že nejsi kompetentní vést tohle další důležité vyšetřování, dají ti vědět. Ale myslím, že na to máš.“

Zamrkal. „Že nejsem kompetentní? To je nestydatý pokus o nepravdivou informaci.“

„Opravdu? Jestli tě FBI bude potřebovat v případu Sběratele nevěst, přijdou tě prosit o spolupráci, to ti můžu slíbit. Ale nepřijdou, protože on je pryč. Jsi pro pana Rainese až moc důležitý.“ Pak dodala, spíš pro sebe: „Všichni jsme.“ Věřila tomu, tak jako věřila, že je opravdu opice.

Roudy úplně zkoprněl. Zmlkl a začal tu možnost alespoň zvažovat.

„Tak mi alespoň odpověz na mou otázku,“ škemrala Andrea.

„Odpovím. Když si všichni slíbíme, že se pohneme dál.“

Nikdo nic nenamítal, tak to brala jako souhlas.

„Na jakou otázku?“ zeptala se Paradise.

Andrea kradmo pohlédla na Enriqua. Zdálo se, že váhá, což jí nebylo moc podobné. „Jen chci vědět, šla bys s ním?“

Jít s ním?

„Víš, já to nemyslím tak, jak to vypadá. Ale jestli…“ Po tváři jí stékala slza, bojovala se skleslostí. „Kdyby ti dal opravdu najevo svůj zájem, myslím opravdovou náklonnost, tak by to bylo pěkné, ne? Ona mi to pořád říká.“ Mávla rukou ke zdi. „Betty. Pořád mi to opakuje.“

Paradise zamrkala. Bylo to poprvé, co Andrea vyslovila o téhle záležitosti něco pozitivního. „O to tu nejde, Andreo. Je hloupé si vůbec něco takového myslet. Oni mají svůj svět a my taky.“

„Ale já vím, jaké to je, Paradise. Víš, když jsem žila venku, ještě předtím, než jsem sem před rokem přišla, dost jsem se mužům líbila. Nejen proto, že jsem tak chytrá.“ Rychle se podívala na zeď. „Ale ne, to neznamená, že jim šlo jen o moje tělo, to ne! Přestaň, chováš se jak malá.“ To očividně platilo Betty.

Paradise zneklidnilo, kam se rozhovor ubírá. Popadla ze stolu Websterův slovník, namátkou ho otevřela a ukázala Andree. „Kolik slov je na těchhle dvou stranách?“

Andree stačil zběžný pohled. „Tři sta devadesát sedm.“

Paradise sklapla knihu. „Víš, lidi, kteří ti tohle dovedou říct, jsou obvykle považováni za génie, možná autisty. Většinou nejde o královny krásy, které dovedou úžasně flirtovat. Takže když tě muži uvidí, jsou z toho celí vedle.“

„Co tím chceš říct? Že jsem jen nějaká opička? Pořád tvrdíš, že si oni o nás myslí, že jsme opice, opice, opice!“ Andrea začala rozčileně přecházet sem a tam. „No možná jsme, Paradise, ale já se snažila byt milá. Možná jsem se spletla, víš? Možná je ten agent opravdu hodny člověk a má tě opravdu rád. Možná si to zasloužíš. Ale teď jsi to všechno zkazila!“

Paradise už na ni chtěla zařvat, křičet, že je to všechno jen hrozné fantazírování. City se v ní vařily a jen jí to připomnělo, proč všechny muže tolik nenávidí. Nakonec vždycky každou naději pošlapou. Jsou prokletím.

„Líbíš se mu,“ prohodil Casanova, který na Paradise hleděl z gauče. „Všichni chlapi tě chtějí.“ Očividně mu dnes dali větší dávku léků, protože měl pokleslá víčka.

„Pan Raines tě má možná rád,“ řekla Andrea.

„Můžeš si ho nechat, Andreo. Já si to nemůžu dovolit. Můj mozek to nedokáže přijmout. Tím pádem ani moje srdce.“

„Takže ho máš taky ráda,“ mínil Cass. „Vím, jaké to je. Mít zlomené srdce. To se stává dost často.“ Chvilku na obě upřeně hleděl, pak zase sklopil oči k podlaze.

„Nesmysl. Je jen tvůj, Andreo. Ale stejně na tom nezáleží, už jsou pryč.“

Zdálo se, že se tím problém vyřešil, alespoň pro tuto chvíli. Roudy se pořád snažil přijít na kloub její poznámce, že ho potřebují pro mnohem důležitější případ.

„Tak ty si opravdu myslíš, že je tenhle případ už za mnou? Asi máš pravdu.“

„To víš, že mám pravdu. FBI už pokročila dál.“

Za zády se jí ozval tichý hlas: „Ne, Paradise.“ Otočila se, ve dveřích stála Allison. Ne, Paradise?

„Obávám se, že FBI nijak nepokročila.“ Allison vešla do místnosti a dívala se na Paradise svýma věčně usměvavýma očima. Paradise si nemohla pomoct, ale hned ji napadlo, že ředitelka má něco za lubem.

„Právě mi telefonoval agent Raines.“

Paradise najednou nemohla dýchat.

„Poté, co jste jim nedávno tak pomohli, dospěli pan Raines a jeho kolegové k závěru, že jste Federálnímu úřadu pro vyšetřování poskytli tu nejlepší šanci, jak ty mladé ženy zachránit. Všichni čtyři.“ Podívala se na ostatní. „A já si myslím, že byste jim měli pomoct. Bude to dobré pro vás a mohlo by to být velice dobré i pro ty mladé ženy, které jinak možná zemřou.“

Roudy sebou trhl, byl první na nohou. „Nemůžeme je v tom nechat! Musíme jim pomoct. Přivezte to tělo, přivezte spisy, přivezte to všechno! Vrátíme tu verbež do klece, tam, kam patří!“

Brad Raines se vrací. Paradise nebyla schopná pohybu.

„Takže souhlasíte?“ zeptala se Allison.

„Ovšem!“ zařval Roudy. „Andreo?“

Oči se jí rozjasnily a Paradise ani nechtěla hádat, co se dívce odehrává v hlavě. „Ano,“ potvrdila. „Naprosto.“

„Říkáte, že sem zase přijde ta krásná brunetka?“ zeptal se Casanova a nejistě vstal, na tváři připitoměly úsměv.

„Jmenuje se Nikki, Casanovo. Ale je mi líto, myslím, že nepřijde. Alespoň ne dnes.“

Úsměv mu zvadl. „Ne?“

„Ne. Ale jestli dorazí, budeš první, kdo se to dozví.“

Casanova chvíli tupě zíral a pak šouravým krokem zamířil ke dveřím. Byl pořád pod vlivem prášků.

Allison se podívala na Paradise. „No?“

Ta měla hruď ještě sevřenou a mrazilo ji. Věděla, že jsou to příznaky radostného vzrušení, ale i strachu. Takového vzrušení, jako musí zažívat člověk, který stojí na vysokém srázu a na zádech má padák. A pomyšlení, že dokáže takové vzrušení pocítit, ji ještě víc děsilo. Měla chuť utéct z místnosti.

Pohled na Andreu ji však od toho úmyslu odradil. Dívka zářila jako sluníčko. Přihlazovala si vlasy. Paradise už litovala svých dřívějších slov; nemůže nechat Brada čelit jeho vlastní příšeře.

Podívala se na Allison a pokrčila rameny. „Jistě.“

„Dobře. Čekala jsem od vás takovou odpověď. Už jsou na cestě sem.“

„Teď?“ zhrozila se Paradise.

„Teď.“

ZPŮSOB a provedení únosu byly pro Boha i pro Quintona Gaulda, který byl poslem zmocněným provádět Boží vůli na zemi, rovnocennými záležitostmi. Ale málo lidí vědělo, jak vzrušující může být stát se Božím zmocněncem. Někteří to věděli; třeba ti, co popíjeli halucinogenní čaj někde v Amazonii a dostali se do transu, nebo ti, co se kolébali při intenzivní hudbě před oltářem v kostele, ale ani tihle ubožáci se nedokázali přelévat z lidské do božské podoby jako Quinton.

Jeho halucinogenní schopnost byla ve skutečnosti daná. To, co lékařská obec mylně považovala za nemoc, byl ve skutečnosti úžasný dar. Mohl se stejně lehce oddat tomu, co lékaři nazývali klamnými představami, jako ostatní mohli dýchat.

Nešlo o klamné představy, jak se mu kdysi snažili namluvit. Ano, když ho lékaři polapili a nacpali do něj všelijaké medikamenty, tak jejich lžím věřil. Ale teď, když už tak dlouho žil bez léků, naučil se považovat své spojení s Bohem za velký dar, kterým určitě také bylo.

A teď se tu objevil ďábel, který posla pronásleduje, zlolajný doktor, který usiluje o to, aby ukradl Kristovu nevěstu, než ji Quinton bude moct unést a dodat Bohu. Bylo to děsivě podobné jako ve filmu Muži v černém, ve kterém příšery pronásledovaly velice schopné agenty, kteří bojovali za pravdu. Jenže teď je agent Rain Man příšerou a on, Quinton Gauld oblečeny v šedém, je talentovaným agentem Boha, který ochraňuje své. Svou nevěstu.

Pro svůj dnešní úkol si Quinton zvolil černý Chrysler M 300. K únosu dojde během dne a FBI pravděpodobně ví, že má dodávku, protože vždycky zanechal na místě zločinu otisky pneumatik. Chryslerem proklouzne po dálnici, aniž si ho někdo všimne.

Quinton sledoval policejní vůz ujíždějící směrem na jih po I 25 a mířící do Castle Rock. Dbal na to, aby mezi ním a policisty bylo ještě alespoň jedno nebo dvě auta. Nebyla sama, což znamenalo komplikaci, ale zároveň ne to, že by se na svůj úkol necítil. Bůh jej zkouší. Dívá se na něj, jak je dobrý, než povede tu skutečnou a nejkrásnější nevěstu svatebním špalírem. Všechno ostatní byl jen předsvatební ceremoniál, příprava cesty. Nevěstina cena nabídnutá Otci.

Bylo neobvyklé najít takovou krásnou ženu mezi policisty. Už unesl ženy z různého prostředí, ta poslední byla letuškou, což byl důkaz, že si může vybírat nevěsty z nebe i ze země. A teď si vezme jednu přímo z řad policie, ukradne jim ji rovnou před nosem.

Quinton si už dost dlouho předtím vybral jinou ženu, která bydlela v Boulderu: dvacetiletou studentku jménem Christine. Ale Rain Man se do toho zapletl a Bůh jeho rozhodnutí změnil. Je důležité, aby se lidi uměli správně seřadit ve frontě u korýtka. Rain Man byl někde na konci, daleko za favoritkami, které se snažil zachránit. Určitě daleko mimo výsluní, když jeho jméno obsahovalo slovo „déšť“.

Upršený krasaveček.

Quinton si pohvizdoval starou písničku „Jsi moje sluníčko“, ale ani ji nestačil dokončit, když policejní auto dalo světelné znamení, že hodlá zastavit na nedalekém odpočívadle. Pískal si dál a promýšlel své možnosti. Všechny. Bylo jich tolik, že je nedokázal spočítat, ale jen pár z nich ho opravdu zajímalo.

A jedna mu připadala dost solidní. Policisté dělají neplánovanou zastávku, nejspíš si potřebují ulevit. On bude potřebovat tak třicet vteřin klidu na Theresu a jejího partnera. Záleží na tom, kolik bude v té chvíli na odpočívadle aut, ale mohla by to být dokonalá třicetivteřinovka.

Hlídkový vůz odbočil doprava a zajel až k místu, kde se odpočívadlo svažovalo a končilo mezi vysokými borovicemi. Nádhera, odtamtud ho neuvidí. Ta dvě auta, která ho dělila od policejního vozu, pokračovala dál a Quinton také naznačil, že odbočuje doprava.

Poloautomatický browning s tlumičem ležel na sedadle vedle řidiče, sáhl na něj rukou v rukavici. Neměl rád zbraně, protože to byly tupé neosobní nástroje užívané k zabíjení a on zabijákem není. Ale občas byly užitečné k motivaci.

Radiální pneumatiky s ocelovými poklicemi hladce dojely na rampu, jako když brusle zakrouží po hladkém ledu. Obecně vzato, Američani vyráběli nekvalitní auta, ale M 300 Quintonovi velice vyhovovala. Kouřová skla v bočních okénkách bránila kolemjedoucím, aby viděli řidiče, a kdo se podíval předním sklem, uviděl tmavovlasého muže s leteckými slunečními brýlemi a černými koženými rukavicemi, ale všichni si nanejvýš představili Tommyho Lee Jonese z Mužů v černém a nic jiného. A navíc slušně vypadající muž byl mnohem méně nápadný než nějaký halama, který se ohání řeznickým sekáčkem a sláma mu čouhá z bot.

Policejní vůz zastavil nedaleko toalet. Quinton obhlédl parkoviště a zjistil, že je tam kromě nich už jen jedno osobní auto a kamion, jehož řidič pravděpodobně spal. Tep se mu zrychlil. Tuhle příležitost nemůže propásnout. Seslal mu ji samotný Bůh.

Dvířka na obou stranách hlídkového vozu se otevřela. Quinton zpomalil. Theresa vystoupila první, potřebovala si už nutně odskočit. Tmavé vlasy měla sepnuté do culíku, který snadno schovala pod kšiltovku, když bylo potřeba. V uniformě vypadala senzačně. Ohlédla se zpátky a pak zamířila k toaletám. Její partner, tak též v uniformě, ji okamžitě následoval. Quinton ještě ani nevěděl, jak se jmenuje.

Zaparkoval o dvě místa dál od kamionu a čekal. Jen doufal, že se oba vyprázdní co nejrychleji. Podmínky byly v té chvíli dobré, ale to neznamenalo, že to tak zůstane.

Theresa, která zašla na toaletu jako první, také první vyšla. Počínal si teď tak nenuceně jako Tommy Lee Jones. Vystoupil z auta, pistoli si zastrčil za opasek, vzal si ze zadního sedadla svůj kufřík a zamkl dveře. Píp.

Ještě jednou se pohledem ujistil, že na odpočívadlo nepřijíždí žádné další auto, a zamířil k hlídkovému vozu. Policistka Theresa ho sledovala. Sledovala svého nepřítele, který se blíží, a nebyla schopná ho zastavit. Nejspíš si myslela, že je nějaký obchodní cestující, který spěchá na toalety.

Její společník, který byl celou cestu v dobré náladě, zrychlil krok, aby ji co nejrychleji dohonil. Nejspíš jí chtěl něco navrhnout a nechtěl zmeškat vhodnou příležitost. Možná si s ní chtěl domluvit nějakou rychlovku.

Oba ho viděli. Oba ho pozorovali. Ale on se choval jako někdo, kdo by ani mouše neublížil. A ani jim ublížit nechtěl, určitě ne víc, než když tenkrát chtěl dát Joshiemu u Elwaye jednu pořádnou za uši.

Quinton si svůj návrat k autu načasoval, počkal, až oba zasednou, a teprve potom vytáhl pistoli s tlumičem a přistoupil ke dvířkům spolujezdce.

Zamířil Therese do obličeje. „Vystupte si, prosím.“

BRAD RAINES stál vzadu a sledoval, jak se Roudy ohání fotografiemi. Každou z nich připíchl na velkou mapu Colorada, kterou mu tam museli přinést a pověsit na zeď. Pokaždé, když na ni špendlíkem přichytil snímek, řekl si tiše pro sebe: „Tak. Tak a je to.“ Fotografie všech pěti obětí už byly umístěné na mapu a obkroužené dalšími snímky z místa činu. Obrázky byly symetricky uspořádány, ale Brad nevěděl, co ta symetrie znamená.

Vedle spisů z každého místa činu leželo i několik předmětů nalezených na místě vraždy. Skupina si je už dvacet minut prohlížela a kladla nekonečné otázky. Ale zatím nikoho nenapadlo nic zajímavého. Roudy se zaujatě věnoval připevňování fotografií, což byl jeho nápad, a dělal to s horečnou horlivostí. „Tak. Tak a je to.“

Něco tím ve své mysli uspokojil a teď od mapy poodstoupil. „Řekněte mi první věc, která vás napadne. Co vidíte?“

Andrea a Paradise se podívaly na Brada. Ani jedna z nich nebyla moc hovorná a raději postoupily místo na slunci Roudymu.

„Motýla?“ nadhodil Brad.

„Aha! A teď?“

Nezměnil jedinou věc.

Brad si z něj trochu utahoval. „Květinu.“

„Zajímavé.“

„Nechápu, o co ti jde, Roudy,“ ozvala se Andrea.

„Když zjistím, z čeho agent Raines vychází, pomůže mi to pochopit jeho proces vnímání,“ pravil Roudy nesmlouvavě. „Prosím žádné poznámky, které by tomu procesu nepomohly.“ Vrátil se k mapě a pozorně se na ni zahleděl.

Bradoví v té chvíli připadal Roudyho postup úplně absurdní. Neviděl v něm nic úžasného ani bystrého. Ale Brad uvažoval jinak než Roudy. Nakonec sem přece nepřišel kvůli Sherlockovu názoru.

Je tady kvůli Paradise.

Přivítala se s ním docela srdečně, ale držela se v pozadí. Měla na sobě džíny a černé tričko. Když šla kolem něj, Brad ucítil vůni šamponu. Většinu času stála u okna a sledovala Roudyho a Andreu.

Andree zjevně šlo víc o Brada než o případ. O ten se vlastně doopravdy zajímal jen Roudy, který kolem důkazů skákal jako tygr. Byl oblečeny do šedých manšestráků a na krku měl neodmyslitelného motýlka. Vlasy připomínaly vrabčí hnízdo a i bradka se mu rozježila, jak si ji neustále mnul nervózními prsty.

Rozhovor s Allison o několik hodin dříve znamenal pro Brada překvapení. Místo aby mu vynadala, že se zase chtějí vrátit do Střediska, téměř bez zaváhání souhlasila. „A Nikki má asi pravdu,“ připojila. „Souhlasím, protože k tomu mám i své vlastní důvody. Nechci, abyste mě špatně pochopil: na tom případu mi taky záleží. Ale daleko víc mě zajímá sledovat, jak Paradise opouští tu svou ulitu. To, co navrhujete, jí dodá sebedůvěru a já si myslím, že pro ni taková konfrontace myšlenek, tedy spolupráce s nějakým mužem, bude velice užitečná.“

„Promiňte, ale nevykládejte si to nějak špatně,“ řekl. „Mně nejde o konfrontaci. Chci ji jen povzbudit, aby ke mně získala důvěru a aby –“

„Nebojte se, já vím, co děláte, pane Rainesi. Jen říkám, že to v případě někoho, jako je Paradise, může vést ke střetu. Ale to pro ni asi bude dobré.“ A po malé odmlce dodala: „Snažte se její důvěru získat. Porazte ji. Dávám vám k tomu svoje požehnání.“

Brad zavolal Nikki v osm patnáct, sotva domluvil s Allison. Informoval ji, že ředitelka s jeho plánem souhlasí. Vyrazil do Střediska, jakmile měl pohromadě všechny potřebné spisy. Nikki měla namířeno na návštěvu k matce na cely den, ale ujistila ho, že bude na telefonu, a hned, jak se odpoledne vrátí domů, se mu ozve. Možná by tam za nimi pak mohla přijet.

Její reakce na vzkaz na Bradově okně předchozího večera Brada překvapila. Připadalo mu zajímavé, že Nikki, kterou vždycky považoval za takovou suverénku, dala najevo trochu žárlivosti na Paradise. Jak si ale mohla vykládat jeho zájem o Paradise jako něco víc než opravdovou starost?

Nebo v jeho hlase a pohledu zaznamenala něco, co ji k tomu dovedlo? Všimla si něčeho, co si třeba ještě ani on sám neuvědomil? Když o tom teď tak přemýšlel, ve stejné místnosti s Paradise, začal z toho být nesvůj. Nikkiina včerejší poznámka teď odváděla jeho pozornost od Roudyho předvádění. Když se podívá na Paradise, všimne si i ona toho, co v jeho očích včera zahlédla Nikki? Bude z toho mít nějaký nesprávný dojem?

Ale copak tu vlastně není proto, aby získal její důvěru? Ano, je, ale trochu se bál vykročit tím směrem. Najednou se mu ten nápad, aby na ni nějak promyšleně působil a dostal se k tomu, co skrývá v hlavě, aby ji zbavil její ostražitosti, zdál nepřístojný.

Zaletěl k ní očima a zjistil, že se na něj upřeně dívá. Aby neupadl do rozpaků, rychle se podíval na Andreu. Ale i ona ho sledovala. Plavovlasá kráska se usmála a pohlédla na Paradise, která na Brada ještě pořád zírala.

Brad se na Paradise mile usmál. „Jste nějaká zamlklá.“

„Má za sebou dva těžké dny,“ vysvětlila ochotně Andrea.

„To mě mrzí. Už jste v pořádku?“

„No, nevím to jistě, pane Rainesi,“ odpověděla Paradise. „Jsem prý duševně nemocná, ale i v tom svém stavu šílenství vidím, že se vám tu nedaří získat to, kvůli čemu jste přišel.“ Paže měla zkřížené a neuhnula jeho pohledu. Brad koutkem oka zaznamenal, že Andrea těká pohledem z jednoho na druhého a určitě zaznamenala to zvláštní jiskření mezi nimi. Že by si právě tohohle všimla i Nikki? Ale na tom přece nebylo nic, kvůli čemu by mohl někdo žárlit. Prostě si s Paradise rozuměli. Bylo to takové souznění, kdy se jeden před druhým nijak nepřetvařovali. Paradise byla navýsost poctivá a upřímná a on měl rád lidi, kteří si na nic nehráli a dokázali říct pravdu na rovinu.

Ale na druhé straně zase nebyla tak průhledná, že? Pravdu skrývala v očích, v mysli. A Nikki se nemýlila, Paradise to možná dělala trochu cíleně.

Nakonec odvrátila pohled, spustila ruce a přešla ke stolu plnému důkazů, některé visely i na sousední stěně. „Tak se podívejme, jestli jim dokážeme trochu pomoct. Co ty na to, Roudy? Souhlasíš, Andreo?“

Roudy se po ní přes rameno ohlédl. „A co myslíš, že děláme? Už jsme udělali obrovský pokrok. Pracuju tak rychle, že to překračuje lidské možnosti.“

„Nezapomeň, co jsi říkala,“ prohodila Andrea tiše, ale rozhodně. Znělo to jako varování.

„Vím, co jsem říkala, Andreo, ale změnila jsem názor.“

Ať už si řekly cokoli, rozhodně to teď neplatilo.

Paradise se k němu obrátila, oči teď měla rozjasněné. „Možná by bylo užitečné, kdybych shrnula, co tu máme. Pomůže nám to? Abychom se do toho zase dostali.“

„Ano, to by bylo dobré.“

Roudy se otočil a zvedl ukazováček. „První otázka, kterou zvažuju, je proč? Nejdřív proč a teprve potom kdo. A mám k tomu několik postřehů.“

„Jestli to nevadí, Roudy,“ přerušil ho Brad, „chtěl bych teď slyšet, co nám poví Paradise.“ Roudy vypadal šokovaně. „Než nám vy předložíte úplnou analýzu, samozřejmě.“ To Roudyho uklidnilo.

Paradise zachytila Bradův pohled a poprvé se usmála, jako by říkala: To od tebe bylo hezké, žes myslel nejdřív na mě, a přitom jsi Roudyho nijak neodbyl

„Měla bych vám tedy sdělit své domněnky k tomu proč?“

„Ano. Roudy?“

„Ano! V každém případě.“

„Já jsem taky na něco přišla,“ ozvala se Andrea a přistoupila k Bradovi blíž. „Neříkají mi Mozek jen tak pro nic za nic. Ale to není moje jediná přednost, jak jistě vidíte.“

Paradise ji ostře okřikla: „Andreo!“

„Musím si dát sprchu, Paradise.“ Andrea bolestně stáhla obličej. „Připadám si špinavá.“

„Tak si dělej podle svého,“ souhlasila Paradise už mírněji. „Náš host je ale závislý na naší pomoci.“

Je to jako hrát nějakou hru s dětmi, říkal si Brad. Jestli se nepletl, bublalo tu pod pokličkou nějaké soupeření. Určitě ne o něj…

„Paradise?“

„Děkuju.“ Podívala se na ty tři vzkazy přišpendlené k okraji mapy. „Je bolestně jasné, že Sběratel nevěst je psychotik. Vidí sám sebe jako Božího posla, který musí překazit plány nějakému hroznému zlu. Jde o nejběžnější druh klamných představ, kterým trpí i ti nejinteligentnější psychotici. Od rána do večera se obírají myšlenkou na velké spiknutí, jež má vyvolat válku mezi dobrem a zlem.“

„To spíš zní jako odpověď na otázku ‚kdo‘,“ brblal Roudy.

„Ne, tohle je ‚proč‘“, opáčila. „Nech mě domluvit.“

„Promiň.“

„Promiň,“ přidala se Andrea. „Promiň, promiň.“

„A jak jsem řekla, Sběratel nevěst si ze svého pohledu počíná správně. On ví, že představuje zlo, a smýšlí o sobě jako o démonovi, který je zotročen a pověřen úkolem najít Kristovu nevěstu. Tím odpovídám na otázku ‚proč‘, Roudy. Unáší ty ženy a zabíjí je, protože si je vybral Bůh, jeho prostřednictvím. Pokud se vrah pro některou rozhodne, je to Boží rozhodnutí.“

Tón jejího hlasu se podobal Nikkiinu, ale mluvila tak nějak uceleněji a s větší jistotou. A to jen pár minut poté, co se obeznámila s důkazy.

„Co dál?“ zeptal se Brad, fascinován tím, jak dokázala proniknout do podstaty věci.

Paradise se dívala na fotografìi obětí, které na každém místě činu visely na stěně jako andělé. Po tváři jí stékala slza. Přešla k výstavce a našla snímek té poslední, se kterou se před dvěma dny osobně setkala.

„Podle jeho uvažování je jejich zavraždění nezbytným počinem. Dělá to nejen kvůli Bohu, ale i kvůli nim. Nezabil by žádnou proto, že je na ni naštvaný.“

„Takže by nezabil žádnou, řekněme, jen tak z plezíru.“

„Ne,“ ozval se Roudy. „Jestli tedy nevadí, že do toho vstupuju.“

„Pokračujte, Roudy.“ Brad se postavil za Paradise. Ve vzduchu se pořád držela vůně jejího šamponu. Když se k ní přiblížil, vzhlédla, ale pak se zase rychle podívala na fotografie.

„Otázka zní, kdo bude ta další?“ řekl Roudy. „Musíme se zaměřit na tohle. Kdo, kdo, kdo, nejen proč. A já mám svou teorii.“

Zdálo se, že si ten člověk odporuje. „Bude vadit, když Paradise dokončí, co začala?“ ptal se Brad a shlédl na její tmavé vlasy. Měla je učesané na pěšinku uprostřed hlavy, ale byly nestejnoměrně zastřižené a jejich konečky se třepily.

„Už mě dlouho nezdržujte, agente Rainesi. Vnesu do toho světlo, to vím jistě!“

„Ovšem. Ale mám dojem, že Paradise narazila na něco podstatného.“ Vyžadoval její projev zčásti proto, že jí chtěl dát najevo, že ji upřednostňuje, ale nebylo to jen z tohoto důvodu. Její analýza byla opravdu dost úžasná.

„Nezapomeňte na mě,“ vmísila se zase Andrea a přistoupila k němu z druhé strany. Na okamžik si jí nevšímal, byl na vážkách.

„Prosím pokračujte, Paradise.“

Vzhlédla k němu a na krátký okamžik zase sdíleli to vzájemné souznění. „Děkuju,“ řekla.

Pak se zamračila nad vystavenými fotkami. „Ne, nemyslím si, že Sběratel nevěst zabíjí proto, aby ublížil. On takhle nastaveny není.“

„Buď zticha!“ zašeptala Andrea s pohledem upřeným do kouta. „Udělám to.“ Pomlka. „Promiň, promiň, promiň.“

Nevšímali si jí.

„Ale na vás se bude dívat jinak, pane Rainesi. Vy nejste žena. V jeho mysli představujete toho, kdo se mu snaží zabránit vykonat Boží vůli. Jestli je on zlo, vy jste ještě horší. A bude se vás snažit zastavit.“

„Jak?“

„Pokusí se vás zabít.“

Místnost ztichla. Nějaká dlaň se něžně dotkla jeho pravé ruky. Andrea vsunula svou ruku do jeho. Ztuhl, stál tam s Paradise po své levici a zabraný do případu a po pravici měl Andreu, která poslouchala hlasy, jež ji nabádaly, aby si získala jeho přízeň. To nemůže byt…

Ale jediný pohled do Andreiných modrých očí mu stačil, aby věděl, že to pravda je. Nikdy v životě ho takhle otevřeně nesváděla tak nádherná žena, vlastně ho vůbec nikdy žádná žena nesváděla. Bylo jasné, že Andree chybí společenské zábrany, které většině mužů a žen pomáhají udržet odstup. Brad se snažil vymanit se z její dlaně, ale musel škubnout rukou, aby se mu to vůbec podařilo. Posmutněla, obličej se jí zkřivil bolestí. „Musím se osprchovat, Paradise! Okamžitě se musím osprchovat!“

„Ne, to je v pořádku, Andreo,“ tišil ji Brad. Pak vyslovil něco, o čem věděl, že toho bude v budoucnu litovat, ale připadalo mu to v té chvíli správné. „Já musím… zůstat s Paradise, víte? Možná by vám mohl pomoct Casanova.“

Ucouvla, zhrozila se. „Cass? Cass je starý chlípník!“ vykřikla. „Tak to jste myslel? Chcete Paradise znásilnit? Chcete ji zneužít, až se nikdo nebude dívat?“

„Tohle už přestává všechno!“ rozčílila se Paradise a proklouzla kolem Brada. „To je vrchol! Přestaň poslouchat Betty, nebo kdo ti tyhle nesmysly našeptává. Vím, že jsi zvyklá byt středem pozornosti všech mužů, ale nemusí se vždycky všechno točit jen kolem tebe. Tak s tím přestaň.“ Pak dodala, aby se ujistila, že si to Andrea nevyložila špatně: „Máme tady ženu, kterou musíme zachránit. A Bradův život je možná taky v ohrožení. On je oběť, ne zločinec.“

„Ach, Bože, takhle to nepůjde,“ řekl Roudy a mnul si temeno hlavy. „Oni čekají na mé hlášení!“

Paradise zase rychle Andreu přitáhla zpátky a mluvila tónem zkušeného rádce: „Potřebujeme tě, Andreo. Nikdo neumí tak dobře luštit rébusy jako ty. A tady rébus máme. Roudy má pravdu. To eso v rukávu je nějaká hádanka a ty jsi možná jediná, kdo ji rozluští, tak prosím tě neposlouchej žádnou Betty.“

Eso v rukávu? „Jaké eso v rukávu?“

„Vzorec,“ objasnil Roudy. „To je můj závěr. Nechal nám tu určitý vzorec.“

QUINTON GAULD miloval pocit, že dělá to, co je správné, i když potenciální cena byla vysoká. Všechny Boží vyvolenkyně za to v určitém období svého života zaplatily a jeho den upálení na hranici taky přijde. Ale dokud hrál roli, kterou mu osud určil, mohl si vychutnávat to volání shůry.

V hlavě mu cosi zahučelo, s nevrlým zabručením to odehnal. Kněží jsou idioti. Kostely jsou doupata zlodějů. Mluví o lásce a odpuštění a pak se obrátí zády k těm, kdo dostatečně nechválí Boha. Copak si neuvědomují, že jsou všichni hady, že potřebují lásku a odpuštění?

Přetvářka je taky formou duševní choroby. A pokrytci si stejně jako duševně nemocní svou nemoc neuvědomují. Není divu, že je Bůh za své nevěsty nechce. Odejděte ode mě, protože vás neznám, vy hadi. Vyplivnu vás ze svých úst.

Vyhnal z hlavy další protivné bzučení a trochu se nadechl, aby uvolnil napětí. Ať se tvé srdce netrápí. Nevěsta čeká a já ji přivedu k jejímu manželovi.

Vzpružilo ho to a začal zase uvažovat o svém úkolu. Nechal svůj M 300 zaparkovaný na konci odpočívadla vedle kamionu a teď seděl za volantem policejního hlídkového vozu. Chvíli mu trvalo, než vysvětlil policajtovi Rodgerovi svůj záměr. Nechtěl mu půjčit uniformu a on ji potřeboval. Střelil ho tedy do hlavy a nacpal do kufru.

Považoval za přínos, že sluneční brýle s hranatými obroučkami, které policajt měl, byly moderní a uniforma Quintonovi padla jako ulitá, až na to, že mu kalhoty byly krátké. Rodger byl udělaný chlap, jen měl krátké nohy, a Quinton si raději vzal svoje kalhoty, než aby vypadal jak totální blb. Ale od pasu nahoru měli stejnou velikost.

Jel za modrým terénním vozidlem, které odbočilo na prvním výjezdu směrem na Castle Rock. Během půl kilometru provoz na úzké silnici zřídl. Po obou stranách se tyčily k nebi vysoké borovice. Lepší úkryt si ani nemohl přát.

Range Rover odbočil na postranní cestu a pokračoval po dlouhé příjezdovce k osamělému domu skrytému v hustém stromoví. Byl to takový ten honosný dům z klád s velkými okny. Očividně zazobaná rodina. Držel se terénnímu vozu v patách a zaparkoval asi dvacet metrů za ním.

Pohlédl na Theresu, která seděla vedle něj, oči upřené dopředu. „Tak, Thereso. Teď potřebuju tvou pomoc. Nemluv, ani muk. Seď a tvař se, že je všechno v pořádku, a možná se nad tebou Bůh smiluje.“

Žena vystoupila z vozu a zamávala na něj. Quinton se usmál a taky zamával.

„Všechno bude dobré, Thereso. Buď pěkně zticha, raději ani nedýchej. Víš, že to musím udělat beze svědků. Zkrátka si nemůžu dovolit nechat tady nějakou ženu, která mě viděla živého. Je to jeden život navíc a je to nechutné, ale co má člověk dělat?“

Odpusť mi, Otče, neboť zhřeším. Teď zhřeším.

PARADISE si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy cítila takové radostné nadšení, které se jí zmocnilo během posledních pár minut.

Zpočátku se na všechno dívala skepticky, připadala si jako někdo, kdo byl ještě jednou vlákán do setkání s panem Rainesem, jako kdyby rána, kterou při prvním setkání otevřeli, teď potřebovala trochu soli, aby se zjitřila. Ale její pocity se pomalu změnily, protože Brad působil dojmem, že je to on, kdo se cítí trapně a rozpačitě z toho, že přišel znovu. Během té půlhodinky jej pokradmu pozorovala a přesvědčila se, že je opravdu nesvůj.

Protože i postavy z jejích románů, které odvracely pohled nebo se červenaly, i když třeba jen mírně, měly vždycky na svědomí nějaký hřích nebo cítily, že je někdo přetrumfl. Jestli se nemýlila ve svém úsudku, a věděla, že ne, Brad přijal podřízenou roli. Iracionální představa, ale bylo to tak. Vyčetla mu to z tváře zcela jasně, stejně tak, jako by poznala, že někdo jedl borůvky, protože má modrý jazyk.

Roudy pokračoval v případu, poskakoval kolem s fotkami, a Paradise byla celou dobu zabraná do myšlenek a snažila se přijít na to, co to do Brada vjelo, do toho vysokého fešného muže, který vypadal až moc hodný, aby to mohla být pravda. Proč vždycky odvrátí pohled, když se na něj podívá? Proč se plaše a rozpačitě usmívá, jako by mezi sebou měli nějaké velké tajemství?

Pomalu začala dospívat k závěru, který jí připadal logický. Brad ji má rád. Ne nějak romanticky. Ale má ji natolik rád, že je v její přítomnosti nervózní. Možná – a to je opravdu absurdní – možná k ní cítí respekt a trochu se jí bojí.

Najednou ji napadlo, že je její duševní choroba možná horší, než se zpočátku zdálo. Copak nakonec dostala další psychotický záchvat? Ta myšlenka v ní vyvolala paniku, tak se rozhodla, že si své domněnky prověří.

Zahájila test tím, že se na něj dlouze a upřeně zadívala. Začervenal se. Nemohla tomu uvěřit, úplně zapomněla odvrátit pohled a on se na ni taky podíval. Jako by setrvali v dlouhém objetí.

Paradise měla sto chuti vyběhnout z místnosti. Místo toho z něj nedokázala spustit oči, jako přitahována magnetem. A on taky, pomyslela si. Reagoval úplně stejně jako někdo, komu se líbí nějaká dívka, a ona nevěděla, co si s tou myšlenkou počít. Ale dělalo jí to radost. Ano, měla z toho ještě větší radost, než by měla mít.

Točila se jí hlava. Připadala si lehká jako balónek.

A pak Brad zavrhl Andreu a nechal si Paradise a její svět se změnil.

Přešel za ni a jí už v hlavě vířil příběh – odvážná a zakázaná motanice o lásce. Opakoval její jméno. Paradise. Paradise. A pak uviděla, že se jí ho Andrea snaží ukrást. Koutkem oka zahlédla, jak jej vzala za ruku. On ji odstrčil.

Slyšela, jak říká ta slova. Musím zůstat s Paradise.

Paradise se začala vznášet. Stěží dokázala zvládnout své nadšení, i když jí připadalo trapné a zavrženíhodné, i když se snažila zlobit se na sebe za své pocity.

„Tak mu to řekni, Andreo,“ ozvala se a pokoušela se ty pocity setřást. „Karty jsou přece tvoje parketa.“ Nebyla to pravda, ale nechtěla, aby jí Andrea ten balónek teď propíchla.

„Eso?“

„Já to vysvětlím,“ řekl Roudy dřív, než se Andrea zmohla na slovo. „Eso je karta, kterou najdete u každé barvy. Zároveň je to termín, který pro toho, kdo luští nějakou šifru, rébus nebo hádanku znamená klíč, jakési vodítko.“

Brad o něčem takovém nikdy neslyšel. „Vrah tedy říká, že nám nechal nějaké vodítko, nějakou nápovědu, abychom rozluštili jeho model postupu?“

„Je to tak,“ přisvědčila Paradise. Kývla směrem ke třetímu vzkazu. „Chcete, abych se před vámi schoval?“ ptá se. „Má někde schovanou kartu. Nějaký klíč, nápovědu ukrytou v některém z těchto důkazů.“

Brad v úžasu rozpřáhl ruce a jeho levá dlaň se ocitla v blízkosti její brady. Napadlo ji, že uhne, ale místo toho na ni zírala, měla ji tak blízko, že stačil malý pohyb a mohla se jí dotknout.

„… jsem všechno procházel, div jsem z toho neoslepl!“

Silné ruce. Čisté. Nakrátko ostříhané nehty. Žádné prsteny. Andrea položila svou dlaň na jeho.

„Jste si jistí, že to opravdu znamená tohle?“

Paradise vzhlédla, uviděla, že si všiml jejího upřeného pohledu. Pokračovala a snažila se potlačit ruměnec. „Pro nás to znamená tohle. Ale jsme taky trochu divní.“

Oči mu zářily. „Divní, jo? Tak mi řekněte, proč já nevidím nic divného.“

„A co vidíte?“ zeptala se Andrea.

„Vidím zatraceně chytré lidi.“

„Chytré, ale divné,“ trvala na svém Paradise.

„Chytré. Velmi chytré. Zajímavé. Krásné. Jestli tohle znamená divné, tak bych chtěl být taky trochu divný.“

Andrea na něj zírala, jako by se zbláznil. Ale Paradise se chytila slova krásný. Na koho se díval, když ho vyslovil? Na Roudyho, že? Ne na Andreu. Na Andreu určitě ne.

Ale člověk nemusel být chytrý jako opice, aby mu bylo jasné, že ve světě pana Rainese, tam venku za plotem, byla Andrea krasavicí. Brad je mohl tady v té zoologické zahradě všechny zahrnovat lichotivými slovy, ale tam venku? Andrea měla nápadníky a Paradise je jen magor, který nedokáže opustit tuhle ohradu.

„To je od vás pěkné, pane Rainesi,“ řekla. „Zdejším opicím dělají vaše milá slova radost.“

„Myslíte, že zdejší opice jsou v něčem jiné než ty tam venku? Já se pohybuju na obou stranách plotu a můžu vám jen potvrdit, že opice venku jsou úplně stejné. Některé jsou chytřejší, některé vám nesahají ani po kotníky, některé mají tmavé vlasy, některé nosí džíny. Každý člověk má svůj osobní vkus a podle něj hodnotí, co je krásné.“

Tentokrát se díval přímo na Paradise. Zčervenala.

„Tak,“ obrátil se k Andree, „co tedy vyčtete z té nápovědy?“

„Chcete, abych to zjistila?“

„Dokážete to?“

Pokrčila rameny. „Jistě. Možná to bude chvilku trvat. Musím se podívat na všechno.“

Brad pohlédl na Paradise a spiklenecky mrkl. „Nemám naspěch.“

To mrknutí bylo jen takové přirozené přátelské gesto, ale pro Paradise znamenalo tolik! Nevzpomínala si, že by na ni kdy nějaký chlap mrkl. Nikdy v životě.

Celá hořela a hlava se jí točila. Otočila se a zamířila k pohovce. Zmocnila se jí panika a nevěděla proč. Je to muž. Líbí se jí a má ho ráda.

Ale Paradise nemůže mít ráda muže! To je fakt, který se tak zevrubně probíral na stovkách terapeutických sezení.

„Jde jen o to najít nějaký model, šablonu,“ říkal právě Roudy. „A v tom jsme nejlepší my dva s Andreou.“

Paradise se posadila na své místo, zhluboka dýchala, aby si nikdo nevšiml, jak je nervózní. Ale Brad se najednou objevil vedle ní a taky si sedl na gauč.

Dotkl se kolenem jejího. „Je vám dobře?“

DEN začal pěkně, Nikki už potřebovala dát si po týdnu namáhavého přemýšleni pauzu. Její matka, Michelle Holdenová, jí navrhla, aby si někam vyrazily. Mohly by poobědvat v gril baru U Pepeho v Castle Rock a pak si zajet na nákupy do outletu a dát si tam zmrzlinu. Potřebovala nové lodičky.

Proč ne? pomyslela si Nikki. Proč neposedět s matkou na terase a dívat se na vysoké borovice, poslouchat cvrlikání ptáků. Léčí to nervy. Žádné telefonáty, žádné příkazy, žádné termíny.

Žádné oběti.

Brad trval na tom, aby si s sebou vzala ochranku; Castle Rock byl jen půlhodinky jízdy od Denveru. Byli přehnaně opatrní, ale Nikki věděla, co se za Bradovým naléháním skrývá. Kdyby byla Frank, Brad by žádnou ochranku neposílal, že? Nařídil doprovod proto, že ona je tou osobou, ke které Brad chová silné city, a vrahovo varování, aby dával pozor na toho, koho miluje, se nejspíš týkalo jí.

Brad ji miluje. Sám byl ještě svými city tak zmatený, že si to zatím možná ani neuvědomil, ale ona by na to mohla přísahat.

Z hlídkového vozu se jí ozvali a chtěli na chvilku zastavit na odpočívadle – ráno si asi dali moc kávy. Ale ona už toužila byt u matky, tak jim odpověděla, aby ji co nejdřív dojeli. Za deset minut je měla za zadkem svého vozu jako kamikadze.

V okamžiku, kdy sjela z dálnice a zamířila k úpatí Casde Rock, si uvědomila, že se rozhodla správně, když souhlasila s matčiným návrhem. Žasla, jak hluboké lesy dokážou člověku vyhnat z hlavy stres a všechny problémy. Vysoké stromy po obou stranách silnice dělaly to, co dělaly už po staletí. Nedbaly o vřavu okolního světa a rok za rokem o kousek a pomalu rostly, majestátně se tyčily k nebi. Nikki se v jejich stínu cítila v bezpečí.

Zastavila na příjezdové cestě před matčiným domem a vystoupila. Hlídkový vůz zaparkoval hned za ní, jeho posádka zůstala uvnitř. Policisté si při hlídání obvykle povídali, popíjeli kávu a doháněli různé papírování, které předtím nestihli.

Mávla na řidiče, hned jí odpověděl. Takže ochranka byla ve střehu, ale Nikki byla ráda, že může být klidná, hlavně v matčině domě.

Vyšla pár schůdků na verandu, zazvonila a zkusila dveře. Bylo odemčeno. Nečekala na zavolání a vstoupila dovnitř.

Však už uslyšela matčin hlas: „Pojď dál, holčičko. Jsem v kuchyni!“ Ucítila známou vůni čerstvě upečeného skořicového cukroví. Bylo hezké přijet domů. Měla by sem někdy vzít Brada.

„Ahoj mami.“

Tak hezké přijet domů!

QUINTON GAULD čekal pět minut a přemýšlel přitom o svém štěstí. Jeho rozhodnutí unést Nikki Holdenovou jako šestou vyvolenou dozrálo teprve před dvěma dny, poté, co Rain Man vyvlekl jeho pátou favoritku z té pitomé stodoly. Bůh mohl změnit názor a stejně tak i jeho posel. Takhle to znamenalo zkrátit dobu příprav. Vůbec nepočítal s tím, že mu tak rychle padne skvělá karta.

Ale udělal Bohu radost a je vidět, že se na něj jeho pán teď usmívá.

I když měl na přípravu tak málo času, jeho plán byl rozhodně dokonaly. Vlastně teď viděl, že ten původní nebyl tak úplně bez chybičky. Změna, kterou nakonec provedl, byla velice prozíravá a jejím výsledkem bude dokonaly svazek mezi poslední nevěstou a Bohem.

Bůh je dobry. Pořád. Tak dobrý. Těm, kdo jej milují a slouží mu, se vždycky všechno podaří. I kdyby měli tu a tam zhřešit, aby dokázali svou lásku. Odpusť mi, Otče.

Podíval se do zpětného zrcátka a uviděl prázdnou příjezdovou cestu. Pak se podíval znovu. A znovu, dokud se spolehlivě neujistil, že jsou tu v té Boží krajině sami.

Spokojeně pohlédl na Theresu. „Díky, žes mi pomohla, Thereso.“ Oplášťovaná kulka, kterou jí ještě na odpočívadle vpálil do čela, nadělala nepořádek na zadním sedadle, ale zepředu Theresa vypadala, že spí. Klobouk jí pěkně tu malou dírku zakrýval. „Promiň mi ten svinčík.“

On sám si svoje sedadlo zakryl třemi černými pytli na odpadky, bylo to opatření nutné k tomu, aby po sobě nezanechal žádné stopy v podobě vlasů či potu, až bude hotov s autem.

Vzal ze zadního sedadla svůj kufřík, zavřel dvířka a přistoupil k modrému Range Roveru. Rychle vyzkoušel kliku a zjistil, že zamkla, což nebude problém, protože měl v úmyslu vzít si klíčky od ní.

Nechal kufřík opřený o dvířka řidiče a zamířil k domu. Ve větvích nad hlavou zakrákal nějaký pták, další mu odpověděl, i když to bylo spíš zacvrlikání. V ptácích se moc nevyznal, ale dokázal si představit, že ten první je černý a druhý modrý, ten černý je větší. Až tohle skončí, než bude povolán najít další nevěstu pro Krista, možná i v jiném městě, stráví nějaký čas v lese a naučí se o ptácích něco víc. Modrých, černých, červených, o všech těch nádherných stvořeních v Boží zemi.

Bzzz, bzzz, zase měl v hlavě ty včely. Včely a ptáky.

Vyndal svou devítku, lehčí o dva náboje než před tím, co si půjčil policejní auto. Ještě jich tam bylo devět a on byl přesvědčen, že jich víc potřebovat nebude.

Vpředu bylo odemčeno. To bylo příjemné překvapení. Otočil knoflíkem, pootevřel dveře a strčil hlavu dovnitř. Známy policista, který jde dovnitř na toaletu.

Chodba vedla dál do domu a byla teď prázdná. Za jejím ohybem bylo slyšet tiché hlasy. Podle lahodné vůně čerstvého pečiva soudil, že matka a dcera nejspíš snídají. On sám od rána nic nejedl, a i když obvykle po očistě před velkým úkolem volil jen fazole, Nikki představovala změnu v zavedeném postupu, byla dárkem za dobře odvedenou práci. V jejím případě bude všechno jinak. Včetně toho, co s ní. Takže čerstvé pečivo bylo dalším příjemným překvapením.

Quinton vklouzl do domu a tiše šel chodbou, pistoli po boku. Hlavou mu bleskl absurdní nápad, že by s nimi mohl posnídat, ale věděl, že je to jen pokušení, které ho odvádí od úkolu, jenž ho nakonec naplní mnohem větším uspokojením než nějakých pár kousků pečiva.

Zabočil za roh a uviděl je sedět u kulatého stolu zalitého ranním sluncem. Okna tvořily čtyři vysoké tabule, které byly příčkami rozdělené do čtverců. Nad nimi visela nařasená záclona s motivy kukuřice, slunečnic a rajčat, všechno ve veselých pestrých odstínech. Červenobíle kostkovaný ubrus působil venkovsky, jako někde na farmě. Mezi oběma ženami stál podnos a na něm vysoko narovnané skořicové rohlíčky, čerstvě pocukrované. Káva a pomerančový džus, samozřejmě nechyběla slanina. Pro nějakého obyčejného smrtelníka opravdu lákavé pokušení.

To všechno stihl obhlédnout dřív, než obě otočily hlavu a podívaly se na policistu v nesourodé uniformě, který bez zaklepání vešel do kuchyně.

Quinton zvedl pistoli. „Prosím nedělejte žádný rámus nebo budu muset zastřelit vaši matku,“ řekl.

Nikki, ta krásná brunetka, která se měla stát šestou oblíbenkyni a spojnicí k té sedmé a nejkrásnější nevěstě, na něj nechápavě zírala. „Prosím?“

Než aby se s ní přel, přistoupil ke stolu, postavil se za matku a praštil ji do hlavy. Spadla s žuchnutím ze židle.

Nikki překonala své počáteční leknutí a vyskočila. „Co to děláte?“ zaječela.

Quinton na ni namířil pistoli. „Nechci vám ublížit. Je důležité, abyste si to uvědomila. Opravdu vám nechci ublížit, ale nastala změna plánu, a jestli se pokusíte o odpor, zraním vás a pak si vás zase vylepším.“ Nadechl se. „Tak se prosím posaďte, Nikki.“

Obličej měla úplně bílý. Hleděla na něj očima plnýma hrůzy. Jako králík, pomyslel si. Jenže králík má oči po stranách hlavy, kdežto Nikki se na něj dívala přímo, její oči byly velké, kulaté a leskly se. Králíka zabijete tak, že ho praštíte klackem do hlavy, ale on Nikki zranit nechtěl.

Ruce se jí třásly, ale pak bylo vidět, že se ovládla, protože zavřela pusu, polkla a ještě víc se napřímila. Promluvila tichým a zadýchaným hlasem.

„Sběratel nevěst.“

„Sběratel nevěst. Ano, tak mi říkáte. Jmenuju se Quinton. Otočte se prosím ke zdi, ať je to jednodušší.“

Nikki na něj pořád upřeně hleděla, ani si nesedla, ani se neotočila ke zdi, jak po ní chtěl. Modlil se, aby ho nepřinutila nějak ji zranit nebo neudělala něco tak hloupého jako ta předchozí, když se při pokusu o útěk praštila o prádelník.

„Prosím, nebude to bolet. Nekomplikujme to.“

„Quinton.“ Opakovala si jeho jméno, ale už se uklidnila. Probouzela se v ní psychiatrická. Znal ten typ dobře. Strávil před nimi nekonečné hodiny a oni se mu vrtali v mozku. Když si vybral Nikki, nezvážil tento aspekt.

Mohl si Bůh jako svou oblíbenkyni vybrat psychiatričku? Quinton by si myslel, že ne, ale faktem bylo, že si Bůh Nikki vyvolil. Ve své nekonečné moudrosti ukázal prstem na ženu, která před ním teď stála, a pravil: Vyvolil jsem si tuhle, protože je moje oblíbenkyně. Pošli mi ji nahoru.

Quinton byl hluboce a neotřesitelně přesvědčen, že skoro všichni psychiatři žijí v hlubokém sebeklamu, jde jim jen o peníze a přisluhují firmám vyrábějícím léčiva. Přesto jej na okamžik zarazila ironie Boží volby. Vybral si jednu ze šesti podřadnějších nevěst rovnou ze stoky.

Quintonovým úkolem možná bylo pomoct Nikki prohlédnout a pak mu ji doručit. Odstranit ten jediný kaz, aby byla v Božích očích dokonalá. Vždyť přece každý smrtelník si nese svůj hřích s sebou. Jen v případě Nikki byl o něco zjevnější než u ostatních.

„Neublížíte mi,“ prohlásila Nikki.

„Prosím otočte se ke zdi, abych –“

„Vy mi dokonce ani nechcete ublížit,“ pokračovala. „Jste nemocný, Quintone. Můžu vám tak říkat?“

Snaží se o psychoanalýzu. On na ni míří pistolí a ona se snad ani nebojí zkoušet na něm tento trik. Matka zasténala, tlačil ho čas. Psychouši zřejmě tvrdě zapracovali na jeho nápovědě. Nějaký potrhlý génius možná rozluštil jeho klíč v posledním vzkazu.

„Jestli se neotočíte ke zdi, budu muset zabít vaši matku,“ odpověděl. „Byl bych raději, kdybych nemusel, protože jsem dnes zabil už dva lidi a nejsem svým založením vrah.“

„Poslouchejte se. To, co říkáte, nedává smysl.“ Uhnula doleva a on si pomyslel, že sbírá odvahu k útěku.

„Jestli utečete, zabiju vaši matku. Jestli se neotočíte ke zdi, zabiju vaši matku. Můžeme si povídat později, teď ale potřebuju, abyste použila svou hlavu, abych vás do ní nemusel praštit. Zvládnete to?“

„Vy to neuděláte. Můžu vám pomoct. Vy si myslíte, že to děláte kvůli Bohu, ale Bůh nemá rád lidi, kteří zmaří nevinný život. Nesmíte to udělat.“

Bzzz, bzzz. To ho trochu vyvedlo z rovnováhy, rozčililo ho, že má tu drzost strkat nos do Božích věcí. Ale matka se pohnula, takže stál před rozhodnutím: kterou dřív?

Nevěstu. Matka zatím musela zůstat naživu, mohl ji ještě potřebovat k dalšímu nátlaku.

Quinton se k ní rozběhl dlouhými kroky. Nikki uskočila doleva, skočil po ní a proklínal její lehkovážnost. Tohle nechtěl. Teď ji bude muset zarazit a vrátit se k matce dřív, než se doplazí k telefonu a zburcuje policii. Právě v to Nikki nepochybně doufá. Ale on jí pomůže napřít její naděje k něčemu vyššímu.

Do žil se mu vlil adrenalin. Byl i normálně v dobré kondici, ale s Boží pomocí bude v dokonalé. Nikki uháněla chodbou, černé letní šaty jí vlály kolem stehen jako netopýří křídla.

Dostihl ji těsně před vchodem do domu, praštil ji zezadu do hlavy pistolí a zároveň ji popadl za šaty, aby se neudeřila o zeď, až bude padat dopředu.

Ale setrvačná síla ji bohužel vrhla na dveře. Narazila čelem na dřevěnou výplň a sesypala se, i když ji těsně před dopadem na zem zachytil za šaty.

Quinton opět zaklel. Určitě si pošramotila obličej. Třásl se vzteky, až se musel krotit, otočil se a vlekl ji zpátky chodbou.

Když vstoupil do kuchyně, matka už byla na nohou a vyťukávala číslo. Pustil šaty té šesté, zvedl pistoli a prostřelil staré ženě hlavu. Narazila na zeď a sjela po ní na židli.

Odpusť, matko, ale tys mě viděla. Já vím, já vím, že to není spravedlivé.

Už měl jen šest nábojů, ale věděl, že už pistoli potřebovat nebude. Ohledací tým z FBI najde tři střely – po jedné u policistů a jednu u matky –, které se hodí do této zbraně. Pistoli nevypátrají, o tom se už dříve přesvědčil, ale každý náboj vystřelený z jejího zásobníku by mohl být spojován s touto konkrétní zbraní. Až se zase dostane ke svému M 300, dá pistoli do papírového sáčku a hodí do kontejneru na odpadky.

Nalil na hadřík chloroform z lahvičky, kterou měl v kapse, sehnul se nad bezvládnou Nikki a přitiskl jí nasáklou látku na obličej. Zůstane v bezvědomí dostatečně dlouho.

Vzal z komory smeták a rychle zametl chodbu a kuchyň v místech, kde se pohyboval. Mohl mu přitom vypadnout nějaký vlas, koupací čepici dnes neměl. Smetí i smeták vložil do igelitového sáčku na odpadky, přehodil si Nikki přes rameno, rozhlédl se po místnosti a v duchu prošel svůj seznam. Žádné otisky prstů, jeho krev, moč, pot nebo sliny. Žádné jídlo, oblečení nebo vlasy. Vše je čisté.

Otevřel Nikkiiným klíčkem její vůz a hodil ji dozadu. Vyndal z kufříku provaz a svázal ji do kozelce, širokou lepicí páskou jí zalepil ústa a zavřel ji tam.

Malým vysavačem na baterky, který si pořídil pro případ, že by krev nevěst neodtékala tak, jak náleží, vysál všechny stopy, které mohl zanechat na koberečku ve voze. Oblékl si zase svoji košili a tu policejní sroloval a uložil do igelitových pytlů ze svého sedadla. Čisto.

Za deset minut od chvíle, co Nikkiin modrý vůz přijížděl po cestě k domu, mířil zase zpátky, tentokrát ho řídil Quinton a seděl na třech nových igelitových sáčcích na odpadky.

Cesta k další zastávce proběhla bez jakýchkoli komplikací. Šestá ležela tiše vzadu, snila, možná o svém skutečném osudu. Quinton si zapnul rádio, asi deset minut poslouchal nějakou politickou debatu, ale musel to vypnout. Pomyšlení na to, co ho čeká, vybičovalo jeho vzrušení až k bodu, kdy zjistil, že má problém soustředit se na dostatečnou opatrnost. Původně si myslel, že mu v tom rádio trochu pomůže, ale žvanění politiků ho jen znervózňovalo. Už dávno dospěl k závěru, že všichni lidé, kteří to v politice někam dotáhli, museli byt mimořádně ješitní a zároveň přinejmenším trochu na hlavu.

Vyměnit modry Range Rover za M 300 mu trvalo dvacet minut, ale jen proto, že musel čekat na příhodnou chvíli, což vyžadovalo tři nezdařené pokusy. Ale nakonec to zvládl čistě, vyluxoval podlahu v Nikkiině autě a usadil se za volant svého vozu, který dokázal ovládat lépe, a vydal se na poslední úsek své cesty.

Bylo dvacet minut po poledni. Cítil takovou euforii, až se mu točila hlava.

UPLYNULY tři hodiny, ale Paradise to připadalo jako půlhodinka. Roudy s Andreou se věnovali probírce údajů, ale Paradise si byla jista, že zatímco Andrea postupuje velice důkladně, Roudy pátrá jen tak povrchně. Byl inteligentní, to ano, a uměl si ledaco pospojovat, ale nedokázal vidět v číslech nějaký systém, jako to ovládala Andrea.

Ona a Brad taky ne. Byli teď odsunuti do pozice jakýchsi povzbuzovačů, přispěli svým názorem, když vytanula nějaká otázka, i kdyby ten nápad byl jakkoli neobvyklý. Místnost byla úplně nabita elektřinou, jakousi fascinací vyšetřováním, jako by šlo o hru, šarády. Odpověď byla tady, právě tady, skrytá v hromadě důkazů a údajů, čekala na to, až ji někdo odhalí kartou zvanou eso.

Dvakrát se na ně přišla podívat Allison, s obzvláštním zájmem sledovala právě Brada a Paradise, jak si Paradise myslela. Allison měla něco za lubem. Očividně chtěla Paradise napojit na Brada. Ta psycholožka v ní se pokoušela pomoct Paradise vylézt z díry, a ačkoli Paradise neměla v úmyslu nikam vylézat, překvapovalo ji, jak dychtivě se do té hry zapojila.

Ve skutečnosti si ona hrála s ním, ne naopak.

„Kolik slov je v první větě?“ ptal se Roudy.

„Devět. A v poslední větě jich je taky devět. Devět slov.“

„A co to propána znamená?“

Andrea těkala pohledem. „Nevím. Je to prostě tam. Nápověda.“

„To je moc náhodné!“

Paradise obešla pohovku, ze které je pozorovala. Brad byl v sousední místnosti, dveře byly otevřené, tiše s někým telefonoval.

„Náhodné se to zdá tobě, Roudy. Víš, že Andrein mozek tak nepracuje.“

„Devět, jedenáct, pět,“ řekla Andrea. „Ale to není ono, v tom to není. Shoduje se s tím počet fotografií?“

„Ne, ty fotky pořídila FBI, ne vrah. A nepředpokládám, že klíč, který zanechal, je matematicky. Mohlo by to byt cokoli.“

Andrea se poškrábala na hlavě, začala natahovat moldánky, pak se podívala do kouta. Poslouchala a potom pohlédla na Paradise. „Není to tak, jak tvrdí Betty. Je to nějaké číslo. Jako počet dešťových kapek. Sprcha, která čistí svět. Možná to souvisí s vodou.“

Paradise si zmínky o Betty nevšímala; Andreina mysl se musela proplést vlastním tajným labyrintem, aby se dostala do středu. Z vedlejší místnosti sem otevřenými dveřmi tiše doléhal Bradův hlas. Při tom zvuku ji zvláštně mrazilo. Vůbec jí nepřináleželo, aby ji hlas nějakého muže takhle rozechvíval, ale měla tady něco na práci. Musela ho obehrát.

„Tak do toho, Andreo!“ Roudy luskl prsty. „Do práce, do práce! Čas běží!“

„Jaký čas?“

„Čas, čas je vždycky o čase. Oni za mnou chodí jen tehdy, když už jim hoří za zadkem a za pár vteřin to bouchne. Myslíš, že by nám FBI donesla všechny ty“ – ukázal na hromady informací – „kdyby už nebyli se svým rozumem v koncích a nepotřebovali mě? Já myslím, že ne. Soustřeď se!“

Znovu zafňukala a rozběhla se k velké bílé tabuli, na kterou už předtím napsala svou poslední poznámku, pak ji několikrát podtrhla a zvýraznila, ale její smysl byl znám jen jí. Vedle ní visela původní fotokopie Sběratelova vzkazu:

Snaží se mě zabít, všichni se mě snaží zabít.

Ale být Bohem má tu výhodu, že jsem změnil své rozhodnutí. Proč jste převezli mou nevěstu? Má chvíle. Našel jsi v poslední době eso? Had vyčkává v zahradě, shání malou nevěstu, která se k němu připojí v díře. Dokonalá dvojka. Ego.

Ztracený ráj. Trvá to, než jeden druhého pozná. Pozná toho maniaka. Když je eso v rukávu. Chce mě před tebou skrýt? Ne, nejsem nemocný, jsem prostě lepší než ty.

Jsem sluneční záře a ty jsi deštivý Rain Man.

Paradise si to přečetla, ale nemyslela na to, nemyslela ani na Andreu nebo Roudyho nebo na kupu důkazů. Její mysl byla plně zaměstnána Bradem.

Je mi šestadvacet a ještě jsem nezažila jediný romantický vztah. Mě nelze milovat a i já bych byla prachšpatná milenka. Jsem špína na podrážkách společnosti.

Tři hodiny přecházela po místnosti, předstírala, že jim pomáhá, ale její myšlenky se z poloviny točily kolem jejích citů. Posuzovala, kritizovala, akceptovala, odmítala, byl to neutuchající zmatek citů a úvah, které ji vyčerpávaly.

Popravdě řečeno nemohla čekat na to, až Brad dotelefonuje a vrátí se k nim. Měla k tomu dobrý důvod. Musela ho kvůli všem ostatním obehrát, to byl její příspěvek. I když věděla, že zčásti obelhává samu sebe, chtělo se jí v tom pokračovat. Byla trapná a ubohá.

Ty city se dostavily náhle, smetly ji jako blesková povodeň. Kdykoli jindy by utekla do svého pokoje a pohroužila se do psaní románu.

Ale je to v pořádku, všechno je opravdu v pořádku, protože se nic neděje. Žádná povodeň. Prostě si jen představovala víc, než ve skutečnosti bylo. Brad se na ni jen podíval a ona viděla úpěnlivý pohled plny něhy, touhy poznat ji důvěrněji. K zblití.

Brad promluvil a ona slyšela hlas, který láskyplně volal z temnoty, ptal se jí, jestli jí může stát po boku, říkal jí, že jí chce byt nablízku. Fuj.

A to byla jen polovina všeho. Její mysl překypující fantazií a hned od narození prokletá už vytvořila řadu žhavých představ o tom, co spolu s Bradem prožívají na společné cestě vesmírem, která končí úchvatným královským plesem.

Blé, blé, blé, fuj.

Všechno to bylo směšné až k pláči. Brad ve skutečnosti jen dělá svou práci. Chová se mile ke všem třem, protože je to laskavý člověk, připadají mu úžasní a každý z nich mu dokáže svými schopnostmi nějak pomoct. To je přece naprosto v pořádku.

Co hledáš, Paradise? Milence?

„Směšné!“ Spíš to zabručela, než vyslovila, a ostatní se na ni podívali.

„Jsme směšní?“ zeptala se Andrea.

„Ne, vy ne. Pokračujte. Hned jsem u vás.“

Musela to dotáhnout do konce, riskovat a dát tomu průchod, protože když to udělá, Andrea jen luskne prsty a všechno skončí.

Došla k otevřeným dveřím a vstoupila do sousední místnosti. Brad seděl na jedné ze tří pohovek sestavených do U kvůli skupinové terapii. Uviděl ji a narovnal se.

„Dobře, Franku. Kdyby bylo ještě něco nového, tak mi zavolejte. Ozvu se vám, až odsud pojedu.“

Přiblížila se k pohovce a zastavila se necelé dva metry od něj, když dotelefonoval.

„Máte něco?“ zeptal se a zvedl k ní pohled.

Když se na něj teď dívala, uvědomila si, že se v jeho případě chová jako blázen, vyvádí jako nějaká klisnička v říji, zatímco tenhle velký hřebec si pyšně vykračuje. Jeho obličej, hranatý a opáleny, blond vlasy úhledně učesané. Ty oči, které se na ni zadívaly, viděly vlasy jako provázky, malou postavu, krátké prsty s okousanými nehty, bledou tvář, která nikdy nepoznala líčidla.

Opice se nevdávají za lidi, ptáci se nepárují s velrybami a mužům se nelíbí někdo jako Paradise. Což bylo v pořádku, protože ona taky neměla muže tímto způsobem ráda.

„Je mi líto, ale už v tom nemůžeme pokračovat,“ řekla. Pan Raines vstal. „Vzdávají to?“

„Ne. Nemluvím o nich.“

„Takže…“ V koutcích očí mu zacukalo, byl to jeden z těch nepatrných pohybů, který znamenal, že najednou něco pochopil.

Mluvila rychle, chtěla to ze sebe vychrlit dřív, než ji ztrapní. „Vím, co děláte, pane Rainesi. Vím, že si se mnou zahráváte. A musím přiznat, že já jsem to až dosud dělala taky. Ale teď musíme přestat.“

Zbledl.

„Prosím neříkejte mi, že nevíte, o čem mluvím.“ Přistoupila k vedlejší pohovce, posadila se a otočila se k němu. „Snažíte se získat mou důvěru, abych vám pomohla. Vymyslela to Allison, protože se domnívá, že se musím zbavit toho krunýře, v němž jsem uvězněná. Myslí si, že byste to mohl dokázat, a jestli ano, byl byste první člověk zvenčí, kterému se to povedlo.“

Polkl, zatvářil se provinile a opřel se. „Ne, ne tak docela. Ano, Allison mi něco takového říkala, ale to není –“

„Ale musíte vědět, pane Rainesi, že i já jsem na vás něco hrála.“

Nerozesmál se. Nepřehodil nohu přes nohu, nevzdychl, nezatvářil se povýšeně. Vypadal vlastně opravdu rozpačitě.

„Myslím, že byste se měl stydět za to, co děláte,“ pokračovala, „ale já taky nejsem bez viny, takže jsme oba na stejné lodi.“

„Já tomu nerozumím, vy na mě něco hrajete?“

„Za normálních okolností bych úplně zpanikařila, kdyby mi nějaký muž dal najevo svůj zájem, jako to děláte vy. Všechny ty pohledy a pomrkávání… Prostě bych utekla. Copak vám to Allison neřekla? Muži a já, to nejde dost dobře dohromady.“

„Řekla mi to, ano. Ale –“

„Za normálních okolností bych utekla. Ale momentálně je život nějaké ženy v ohrožení a my jsme se jako skupina rozhodli udělat všechno, co je v našich silách, abychom ji zachránili, ať to stojí, co to stojí. Takže raději snáším ty vaše hry, protože kdybych utekla, vzdala by to i Andrea, to si pište. A mohla jsem to udělat jedině tak, že jsem vás udržovala v domnění, že se vám daří dosáhnout svého cíle.“

Po krátké odmlce se zeptal: „Mého cíle?“

„Získat mé… mé sympatie. Mou důvěru.“ Vrtěla se jako nějaká holčička, která potřebuje na záchod, ale nechala toho.

Chvíli na ni jen hleděl, ten okamžik se zdál nekonečně dlouhý. Vypadal zahanbeně a červenal se jako přistižené dítě. „Nevím, co na to mám říct,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Já taky ne. Stydím se, že jsem vás k tomuhle dohnala. Nevím, co mě to popadlo. Nikdy jsem nic takového neudělala.“

Podívala se z okna a s hrůzou si uvědomila, že to všechno skončí. Představa, že se zase zahrabe do té bezpečné díry osamělosti, ji děsila. Takhle to nemělo skončit! Měl ji zarazit a říct: „Ne, ne! Já vás přece miluju, nevím, co se to se mnou děje, ale vy jste mě očarovala! Když se vám podívám do očí, jsem úplně vedle a nevím si s tím rady!“

Ale on to neudělal. A proč by taky měl? Nemýlila se. Byla to opravdu jen hra. Sen. Příběh. Noční můra.

Ona není princezna. Je žába. „Tak co uděláme?“ zeptal se.

Paradise se k němu otočila zády, bojovala s tím, aby nedala najevo, jak hluboce ji zklamal. „Tak za prvé, já se na to nemůžu vykašlat. Nemůžu si to dovolit, protože Andrea by taky skončila.“

Zdálo se, že on je z toho pořád úplně vedle. „Je úžasné, že to berete takhle. Chci říct, že jste velice laskavá. A já jsem vám moc vděčný. Opravdu… mrzí mě to, nechtěl jsem vám způsobit takové trápení. Já… vlastně nevím, co mě to napadlo.“

„To je v pořádku.“ Vydechla a snažila se zvládnout černý mrak smutku, který se na ni snášel. „Jen musím vymyslet, jak se tam teď vrátím a budu předstírat, že je všechno v pořádku.“

„Nechci, abyste něco předstírala,“ řekl.

„No, musím něco udělat. Nejspíš bychom mohli pokračovat v té šarádě. Myslím, že to zvládnu dotáhnout do konce.“ Hloupá poznámka, ale už se nedala vzít zpátky.

Brad chvilku přemýšlel. „Ne, myslím, že bychom to neměli dělat. Opravdu jsem nechtěl, abyste z toho měla tak špatný pocit.“

Posunul se na kraj své pohovky, opřel si lokty o kolena a naklonil se k ní, byl velmi blízko. Pak natáhl ruce dlaněmi vzhůru, jako by chtěl, aby položila své ruce do jeho. Paradise se sevřela hruď, pocítila první známky paniky.

„Poslouchejte mě, Paradise. Nemusí to být takhle. Já vím, že máte strach, já bych ho měl na vašem místě taky. Ale nepřišel jsem proto, abych vám ublížil. Nejsem si jistý, zda bych se mohl sám sobě podívat do očí, kdybych úmyslně ublížil někomu, jako jste vy. Vám. Kdybych zranil vás“

Slyšela, co říká, ale oči měla upřené na jeho nastavené dlaně a říkala si, jestli opravdu očekává, že položí svou malou ošklivou ruku do jeho velké silné dlaně. Z té představy se jí dělalo špatně.

„Myslím, že nemusíme předstírat,“ pokračoval. Jsme přece oba dospělí lidé, kteří jsou schopni hlubokých citů, když jde o druhé. „Já jsem kdysi dávno ztratil někoho velice blízkého a pořád se z toho nemůžu vzpamatovat. Vy jste kdysi ztratila kus sebe a taky se z toho pořád nemůžete vzpamatovat. Oba máme v duši velkou ránu.“

Do očí se jí nahrnuly slzy, i když se chtěla ovládnout.

„To nic,“ řekl tiše. „Nemusíme byt takoví. Ani jeden z nás není připraveny na takové trápení. Pojďme jen pomoct té dívce.“

Měl pravdu. Měl takovou pravdu! A ona ho za ta slova milovala. Bylo to tak prosté. Přece je dospělá. Oni dva jsou dospělí lidé, kteří se snaží zachránit nějaký život a pomoct jeden druhému. Co ji to popadlo?

Slzy se jí vylily z očí a stékaly po tvářích.

„Podejte mi ruce,“ požádal ji, natáhl se k ní a klekl si.

Zaváhala a pak udělala to, co ještě nikdy. Natáhla ruce a vložila dlaně do dlaní cizímu muži. Ty jeho byly o polovinu větší než její. A teplé. Jeho prsty se sevřely kolem jejích.

„Chcete znát pravdu, Paradise? Pravda je, že vás považuju za mimořádnou ženu.“ Hlas měl tichy, mluvil s námahou. „Ani nevíte, jak vám závidím. Nechci, abyste měla pocit, že na vás v čemkoli tlačím. Ale věřte mi, začínám pochybovat, že Sherlock a Mozek tohle rozluští.“

„Ale rozluští. Jen jim dopřejte čas a oni to zvládnou. Nakonec na tu skrytou nápovědu přijdou.“

„A co vy? Dokážete to?“

Vlastně… mohla by, ne? Strach, který až dosud pociťovala, se nějak rozplynul. Bylo jí trochu smutno a připadala si pošetile, ale jinak jí bylo dobře. Brad možná udělal to, co udělal, aniž to měl v úmyslu. Možná si právě získal její důvěru takovým způsobem jako ještě nikdy nikdo.

Podívala se do jeho mírných hnědých očí, pak na jeho dlaně a dovolila mu, aby ji chvíli držel. „Jsem v pořádku. Zvládnu to. Je potřeba, aby člověk toho druhého poznal. Je to tak?“

Brad se usmál. Byl to upřímný, opravdový a milující úsměv, který Paradise polekal kvůli pocitům, které v ní vyvolal. Ale okamžitě ty pošetilé myšlenky zaplašila a vstala.

„Tak pojďme se ji pokusit zachránit.“

BYT BYL dost hezky sám o sobě, ale Quinton proměnil zadní pokoj v něco naprosto velkolepého. V jakýsi chrám. V chrámovou loď s vlastním oltářem.

Vzhledem ke změně plánu zavrhl stodolu na východ od Parkem, kterou si hodlal nechat v záloze pro tu sedmou, nejkrásnější nevěstu. Místo toho zvolil byt a doufal, že ti idioti z Rain Manová týmu brzo rozluští jeho rébus a najdou díru.

Přivezl sem šestou, která byla pod sedativy, a píchl jí ještě poloviční dávku benzodiazepinu, psychoaktivního sedativa, které jí pomůže přijmout pravdu bez větších protestů. Pak se hbitě pustil do práce, měl promyšlený každý krok. Nejdříve položil na hnědý koberec silnější průsvitný igelit, který potom, až bude hotov, snadno sroluje. Uprostřed místnosti stálo pojízdné nemocniční lůžko s bílou matrací. To zase pak odveze a obleče si na to stejný bílý plášť, jaký měl, když nevěstu přivážel. Nikdo ho přitom neviděl, ale opatrnosti nikdy nezbývá.

Kufřík a nástroj, který bude potřebovat, ležely na skládacím stolečku u zdi vpravo. Na sousední stěně už měl připravené dva kolíky, které zajistil sádrokartonovými podpěrami. Přesně metr padesát nad zemí. Tělo muselo být v rovnováze, ne nakloněné, takže vždycky pečlivě změřil výšku obou kolíků.

Až bude nevěsta viset na stěně a bude k ní přilepená, Quinton se postará o to, aby byla co nejkrásnější. Jako kdyby jí upravoval svatební šaty těsně před tím, než vykročí uličkou svatebčanů k oltáři. Teď jí svlékl svrchní oblečení a ponechal jí jen ve spodním prádle. Ležela obličejem ke stropu. Gázovým polštářkem jí očistil krev z rány na tváři, kde se udeřila o dveře. Ránu zapravil speciálním lepidlem, to fungovalo skvěle.

Trvalo mu půl hodiny, než ji nalíčil. Použil podkladový krém, který se shodoval s barvou kůže na chodidlech. Pečlivě nanesl oční linky a řasenku. Trošku červeně na tváře. Když skončil, měla obličej trochu světlejší než zbytek těla, ale to se brzy vyrovná.

Poodstoupil a podíval se na ni, žasl nad tím Božím výtvorem, nad tím, že dokázal stvořit tak dokonalou bytost. Kdyby se mohl znovu narodit, přál by si být ženou. Nevěstou. A dospíval by v neustálých snech, že bude jednoho dne stejným způsobem vyvolen.

Obvykle nepotřeboval elektřinu, dával přednost nástrojům na baterky, které svůj účel plnily stejně dobře, ale protože v domě elektřina byla, zapojil do zásuvky elektrickou lampičku se žlutým stínítkem a postavil ji na stůl. Zalila místnost zlatou září a dodala jí atmosféru, kterou nevěsta možná ocení, až se probere.

Nakonec se připravil sám. Už předtím se vykoupal, takže teď se jen svlékl, ale nechal si černé kožené polobotky, ponožky a černé spodní prádlo od Armaniho.

Odložil černé kožené rukavice a vzal si gumové na umývání nádobí. Obvykle nosil čepici na sprchování, ale protože tentokrát pokryl celou podlahu igelitem, rozhodl se, že to není třeba.

Všechno bylo nachystáno, tak se spokojeně usadil na skládací židli a čekal, až se nevěsta probere. Nemělo by to trvat dlouho. Už se hýbala, navíc jí dal jen poloviční dávku sedativ.

Teď už to bude jen rutina. On je jen posel, který přináší dobré zprávy vyvolené. Někde v hlavě mu neustále bzučelo, ale věděl, že je to proto, že jeho mozek pracuje na doraz. Lékaři by to nejspíš hodnotili jako příznak psychického zhroucení, ale byli to zabedněnci, kteří nechápali pravou podstatu věcí.

Devadesát osm procent z těch přibližně šesti miliard obyvatel planety dokázalo uvažovat zdravým selským rozumem, pokud šlo o základní věci lidské existence, a uznávalo, že existuje nějaká vyšší moc. Přesto pár samozvaných odborníků, takzvaných psychiatrů, tvrdilo pravý opak. Tak bylo duševně nemocných těch šest miliard, nebo těch pár psychiatrů?

Nejspíš obojí, a to z velké části, ale tyhle úvahy si nechal na jindy.

Dnes měl na starost Nikki, šestou favoritku, vyvolenou pro její vnitřní krásu, vnější nádheru a kvůli jejímu vztahu k Rain Manovi, ďáblovi, který se snažil poskvrnit slunce.

A Nikki právě otevřela oči. Quinton vstal a čekal, až se žena zorientuje. Přivázal jí kotníky a zápěstí k rámu pojízdného lůžka pomocí proužků látky. Pomalu se jí vracelo vědomí, a když se rozpomněla na to, co se stalo, oči se jí rozšířily hrůzou.

„Dobrý den, Nikki.“

Otočila hlavu jeho směrem a jediný pohled na jeho téměř nahé tělo v ní vyvolal výkřik, který však přidusila široká lepicí páska. Zaškubala sebou, ale ruce i nohy měla pevně připoutané.

„Pssst, nesmíte se tak rozrušovat. To bych vám zase musel píchnout injekci a provést všechno bez vaší účasti.“

Zklidnila se, v očích výraz děsu.

„Chtěl bych si s vámi promluvit. Měli bychom si popovídat, protože si myslím, že vám můžu pomoct lépe chápat některé věci. Ale musíte mi slíbit, že nezačnete křičet, to by nešlo. Navíc by se to naprosto nehodilo k vašemu postavení.“

Nereagovala.

„Víte, kdo jste?“

Její oči se pozorně rozhlížely po místnosti, pak se otočila k němu. Přikývla.

„Ne, jen málo lidí ví, kdo skutečně jsou. Chci, abyste mě pozorně poslouchala. Pak si můžeme popovídat, souhlasíte? Můžete přikývnout.“

Udělala to.

„Dobrá. Věříte v Boha?“ Přikývla.

„Opravdu? Není divu, že si vás vybral. Věříte, že je nekonečný?“

Další přikývnutí.

„A že je Bohem lásky?“

Ano.

To bylo překvapení. Možná až moc dobré, aby to byla pravda. Neřekl by do ní, když je cvokařka, že je schopna víry, natož pochopit lásku.

„Jste si jista? Jedna věc je věřit v Boha, ale nekonečný Bůh lásky je něco úplně jiného. Opravdu tomu věříte?“

Zase přikývla.

Pořád jí nedokázal tak úplně uvěřit, a proto pokračoval:

„Chodíte do kostela?“

Tentokrát chtěla odpovědět přes lepicí pásku, ale vzniklo z toho jen nesrozumitelné zahuhlání. Zavrtěla hlavou. Ne. Tak tedy mluvila pravdu.

„Nepadáte na kolena společně s těmi duševně chorými pokrytci, kteří se koří vlkům. Vy místo toho věříte v milujícího, nekonečného Boha. Je to tak?“

Přidušené ano.

„Dobrá. To je moc dobře. Takže pak i bez problémů pochopíte, že láska, kterou má nekonečný Bůh lásky pro každého člověka, je taky nekonečná, že? Že neexistují žádné hranice jeho lásky. Nemůžete říct, že tohohle člověka miluje tak, druhého zase takhle, protože v Boží ekonomii je jeho láska nekonečná. Ano?“

Kývla bradou. Měl dobrý pocit, zdálo se mu, že Nikki má předpoklady porozumět, už vzhledem k tomu, jak chápala základní fakta.

Quinton přecházel sem a tam v černém spodním prádle a při řeči rozkládal rukama v černých rukavicích. „To je fakt, který znají dokonce i úplně tupí kněží a pastoři. Ale většina duchovních nemá mozkovou kapacitu k pochopení toho, co z toho logicky vyplývá. Není větší lásky než nekonečná láska, což je Boží láska. Když někoho milujete, neexistuje nikdo, koho byste milovala víc. Vy, Nikki. Neexistuje nikdo, koho by Bůh miloval víc než vás. Rozumíte tomu?“

Zírala na něj vykulenýma očima, ale byl si jistý, že mu rozumí. I debil by to pochopil, kdyby se nad tím chvilku zamyslel. Což tedy duchovním ke cti moc nesloužilo.

Nikki naopak nepochybně nasávala jeho moudrost, připravovala si srdce, aby v něm neměla jediný stín.

„Víte, Bůh miluje každého, i duševně choré lidi, kterých je většina, ale neodbíhejme. Oni jsou také jeho oblíbenci, všichni. Je to možné jen díky tomu, že Bůh je nekonečný, a může tak mít více oblíbenců, aniž tím znesvětí význam toho slova. Může mít spoustu oblíbenců a každý z nich je tím pravým, dostává to největší, co Bůh může nabídnout, což je nekonečnost. Rozumíte?“

Udělal odmlku, ale ne dlouhou, protože se už nemohl dočkat, až jí sdělí to hlavní.

„Nejdůležitější je, že vy, Nikki, jste oblíbenkyní Boha.“

Bylo to úžasné zjištění. Pokaždé, když se touto myšlenkou zabýval, začalo mu bzučet v mozku. Teď taky. Chtělo se mu políbit Nikki, Boží oblíbenkyni, ale nemohl riskovat, že na ní ulpí nějaké stopy jeho slin. Přenechá líbání Bohu.

„Představte si to. Jste jeho oblíbenkyně. Ze všech bytostí, které stvořil,“ rozpřáhl ruce jako nějaký kazatel zdůrazňující něco obzvlášť významného, „jste jeho absolutní favoritka. Víte, co to znamená?“

Vstřebávala to a nemluvila.

„To znamená, že všechny síly na nebi i na zemi s napětím sledují, co jeho favoritka Nikki Holdenová udělá. Zareaguje na volání svého milence? Bude také Boha milovat? Bude na věky s ním? Nebo mu plivne do tváře, otočí se k němu zády a najde si jiného milého? Všichni to chtějí vědět, musejí to vědět, protože vy jste ta jediná. Favoritka. Věčnost čeká na tu, pro kterou to Bůh udělal. Všechno udělal pro vás!“

Řekl to mistrovsky. Nikdo nemohl odolat logice, kterou tento výklad, jak se věci mají, obsahoval.

„A dnes večer se k němu konečně připojíte, jako jeho nevěsta, a budete žít věčně. Představte si to, Nikki. Dnes večer budete mít svatbu.“

Při tom pomyšlení se roztřásl. Vsunul prst v kožené rukavici pod okraj lepicí pásky a – „Ani slovo, ani hlásku, nebo vám zase zalepím pusu –“ odtrhl ji.

Zalapala po dechu a rozkašlala se.

„Jste v pořádku? Chtěla byste trochu vody?“

Vypadalo to, že se nahlas rozpláče, ale ovládla se a pomalu k němu otočila hlavu. Po spáncích jí stékaly slzy. Bude ji muset znovu nalíčit, až zemře.

„Quintone…“ Obličej měla zkřivený, mluvila jen s námahou.

„Měla byste plakat radostí, Nikki. Slzy radosti. Pokud semínko nepadne do půdy a nezemře, nemůže z něj vyrůst ta krásná květina, kterou se mělo stát.“

Konečně se jí vrátil hlas. „Poslouchejte mě, Quintone. Prosím, poslouchejte mě. Chci se vás na něco zeptat. Můžu? Dovolíte mi, abych vám položila jednu otázku? Myslím skutečně vám!“

Bylo to poprvé, kdy se setkal s takovouhle reakcí. „Samozřejmě.“

„Co když to má jednu malou chybičku? Já netvrdím, že ano, ale co když jste se v jedné maličkosti mýlil?“ Ale on se nemýlil. O co jí jde?

„Co když je to všechno pravda? To všechno, co jste říkal o Bohu a jeho favoritkách. Tomu rozumím. Má to logiku. Je to pravda, všechno je to pravda. Ale co když je na mně, kdy a jak k němu přijdu, a ne na vás? Nebo dokonce na něm. Co když mi dal tuhle možnost, když jsem jeho favoritka? Protože mě miluje.“

Nepochopil to tak úplně. „Jsem jeho posel,“ pravil.

„Co když děláte chybu a ubližujete jeho favoritce. To by z vás udělalo nepřítele Boha. Něco jako Lucifera. To by z vás udělalo –“

Quinton nevěděl přesně, co se pak stalo, jen si byl vědom, že k ní přiskočil, rozmáchl se a praštil ji pěstí do obličeje.

Stál nad jejím tělem, prudce dýchal, v hlavě mu hučelo jako v hnízdě sršňů, které někdo rozšťáral klackem. Nikdy předtím se nerozčílil, ne při takovémhle obřadu. Co to znamená? Připadal si pošpiněny a zneužitý, ale to ona v něm takovou reakci vyprovokovala.

„Odpusť mi, Otče. Odpusť mi.“

Teď ji bude muset znovu nalíčit. Možná by jí měl dát ještě nějaké prášky a provrtat jí paty teď. Podobně jako tenkrát na toaletě Elwayovy restaurace vtloukl rozum do hlavy Joshiemu, tak teď z nevěsty vytloukl její lež.

Quinton se zhluboka nadechl a uklidnil se. Ne, ještě ji nenechá vykrvácet, ještě ji potřebuje. Potřeboval Nikki, protože se mýlila, on není ďábel.

To Rain Man je ďábel.

BRAD RAINES přecházel sem a tam s rukama v bok a nechal Andreu a Roudyho, aby provozovali ty svoje opičky. Občas se do toho vložil a přispěl svým názorem, když to pokládal za nutné. Od jeho rozhovoru s Paradise už uplynuly tři hodiny. Pokud viděl, nedosáhli žádného zvláštního pokroku v úsilí najít „eso“, klíč k záhadě, o kterém si mysleli, že je skryty v důkazech. Když ze svého hlediska posoudil tento den, mohl ho považovat za naprostou ztrátu času.

Na druhé straně bylo těch posledních šest nebo sedm hodin zvláštním způsobem přínosných. Vyšetřovatelská práce často vyžadovala vžít se do role někoho jiného, hrát si na kočku a myš a byt vítězem, rozehrát nekonečnou partii „Dvaceti otázek“ a přitom se nedobrat žádné konkrétní odpovědi nebo vyluštit obrázek pomocí spojování teček a nakonec nevědět, co vlastně představuje –

Ale Brad byl zvyklý spolupracovat při luštění záhad s lidmi, kteří postupovali podle obvyklých, byť nevyřčených pravidel.

Práce s Paradise, Roudym a Andreou ale nebyla založena ani na takových pravidlech. Ti tři připomínali spíš děti hrající si na detektivy. Místo aby je vedl, stal se rychle čtvrtým spoluhráčem v jejich předstíraném světě.

Panovala tu svoboda bez nějakých očekávání, kromě toho, že je Roudy popoháněl k většímu spěchu, protože se dobral vlastního závěru.

„Každý ví, že tenhle had žije na stromech,“ řekl. „Vy si myslíte, že se ten had, který v rajské zahradě přišel za Evou, plazil po zemi? Vždyť je to jasné! Až příliš! Had ji oslovil ze stromu, pokud to byl skutečný ďábel. Byl nahoře, stejně jako to jablko, co jí nabídl, a ne v nějaké díře v zemi.“

Andrea byla ve svém vlastním malém světě. „Díry se podobají nulám. Každá díra je jako jedna nula, ale cokoli děleno nulou, je zase nula. Takže musel přičíst tu ženu. Což znamená jedna plus jedna rovná se dvě. Dvakrát. Dokonalé, vidíte? Dokonalá dvojka a pak Ztracený ráj“ Podtrhla odpovídající slova v textu, aby zdůraznila svůj názor.

„A co tím chceš říct, Roudy?“ Paradise uvažovala z těch tří nejjasněji, to ona tu byla esem v rukávu. Pojivem, které je všechny drželo pohromadě. Byla si toho vědoma, svědčily o tom její neustálé omluvné pohledy, které na Brada vrhala, ale přesto se nijak zvlášť nesnažila ty dva usměrnit, jen je tu a tam lehce popostrčila.

Roudy zvedl oči ke stropu, jako by chtěl vyjádřit, že je úplně natvrdlá. „Dává jim jablka, ne červy. Svádí je. Jim se líbí, co říká. Jablka, jablka, Paradise!“ Luskl dvakrát prsty. „Soustřeď se!“

„Soustředím se, Roudy, a vidím, jak ten had ocasem šikovně utrhne jablko a pak ho hodí na tu dívku takovou silou, že ji srazí na zem. Načež se jí omotá kolem krku a zatáhne ji do díry.“ To byl nejspíš jen malý útržek nějakého pikantního příběhu, který se jí zrodil v hlavě. Její mysl byla úrodnou, exotickou džunglí kypící životem.

„Muži jsou jako hadi,“ prohlásila Andrea, aniž odtrhla oči z bílé tabule. „Jde jim jen o jedno. Však jim to řekni, Paradise.“

„Muži jsou jako hadi, Roudy,“ souhlasila Paradise. Pak znovu vrhla pohled na Brada a dodala: „Alespoň většina z nich.“

Roudy se na ni podíval. „Sedmička je dokonalá.“

Brad stěží potlačoval pobavený úsměv. Nedokázali spoutat své myšlenky, které přeskakovaly z jedné koleje na druhou jako nějaký vlak, který se žene vpřed bez strojvedoucího. Ve světě jejich šílenství, který neměl žádná pravidla, však byl jakýsi systém.

Nemohl se zbavit pocitu, že jsou jako děti, které si hrají s blátem a už brzy z něj uplácají pěkný koláč. Každé dítě si nějaký vysnilo. A každému se ten koláč podaří, jen je potřeba bláto nejdřív dokonale uhníst. Při té práci po sobě házejí kousky bláta, smějí se a taky se zlobí, protože tak to děti při hře s blátem dělají.

Brad postával vzadu. „Je vám dobře?“ Paradise k němu přistoupila.

„Lepší už to ani nemůže být.“

„Pochybuju, že je to pravda.“

„No… fakt je, že nám běží čas.“

„Říkala jsem vám, že to možná bude k ničemu. Ale nevadí vám to, že? Myslím, jestli se nenudíte?“

„Jak bych mohl?“ Byla to svatá pravda.

Zasmála se. „Není nad výlet do zoo, že?“

„Jestli je tohle zoo, tak pak já jsem opice,“ řekl.

Na okamžik se mu zadívala do očí a pak se začervenala. Trochu ho to zneklidnilo, protože neměl úplnou jistotu, že rozhovor, který mezi nimi proběhl ve vedlejší místnosti, rozptýlil to trapné napětí, které mezi nimi předtím panovalo.

Pak se zase vrátili k ostatním a pokračovali v luštění rébusu jako dobří přátelé. Paradise se ulevilo, že už nemusela nic předstírat, uvolnila se a se spokojeným úsměvem chodila po místnosti. Ale jak hodiny uplývaly, opět se mezi ně začala vkrádat ta předchozí nevyslovená rozpačitost.

Bradovi nedělalo problém navazovat vztahy se ženami, pokud od něj nevyžadovaly závazek. Ve svých dvaatřiceti letech už měl dost rozumu, aby věděl, že jakýkoli důvěrný vztah s Paradise by byl pro oba úplnou katastrofou.

Ne že by si vůbec dovolil o něčem podobném uvažovat.

Nejdřív si myslel, že ji musí chránit. Nemohl jí dávat žádné naděje, které by pak zklamal, když si chtěl získat její důvěru. Ale Allison zároveň správně poznamenala, že i krátký vztah, který by skončil zklamáním, by byl pro Paradise přínosem.

Nakonec, na tomhle vůbec nezáleželo. On přece neměl strach o Paradise, ne? Víc ho zneklidňovalo, jak na ni reaguje on sám, i když se styděl si to přiznat. Ta myšlenka šla ruku v ruce s další, ještě trýznivější: mohl by opravdu milovat někoho takového, jako je Paradise? Takový nápad mu připadal úplně absurdní! Musel to ihned úplně utnout, což taky udělal.

Ale ona se teď zase začervenala, což se jí během poslední půlhodiny stalo už po několikáté.

Jindy bledé tváře jí vlastně jen trochu víc zrůžověly, takže měly stejný odstín jako její rubínové rty. Když se usmála, odhalila dokonale bílé zuby. Napadlo ho, jestli ji už někdo políbil. Byla křehká a poctivá, nevinná jako zraněná holubice. Pokud šlo o módu, neměla žádný vkus. Dnes si vzala levisky se zapínáním na knoflíky, pomačkané a zase trochu kratší, než by měly být. K tomu žluté a taky nevyžehlené tričko bez rukávů a s rolákem, zastrčila si ho do kalhot, které opatřila růžovým lesklým opaskem.

Napadlo ho, že se tak vystrojila kvůli němu, a devadesát devět procent lidí by si o ní řeklo, že je blázen. On to nedokázal.

„D a O,“ řekla Andrea. „Dokonalý.“

„Cože?“ ozval se Roudy.

„Ne, je tam D a O, to je do, a čtrnáct slov, a pak taky čtrnáct písmen.“ Mluvila překotně, prstem jela po textu. „… Had vyčkává v zahradě, shání malou nevěstu, která se k němu připojí v díře. Ego. Ztraceny ráj. To je čtrnáct slov a čtrnáct písmen, sedm krát dvě. Dokonalá dvojka.“

Andrein mozek byl zabraný do čísel, ale tón jejího hlasu byl tak naléhavý, že se Paradise otočila a podívala se na tabuli. „Jakých čtrnáct slov a písmen, Andreo?“

Bradovi zazvonil v kapse mobil. Vyndal jej a uviděl, že volá Nikki, jak se domluvili. Stiskl zelené tlačítko.

Andrea teď byla úplně u vytržení. „Ta věta s hadem, pak dokonalá dvojka. Ego. Ztracený ráj. Je to tu dvakrát, tady a tady.“

Brad přiložil telefon k uchu. „Ahoj Nikki. Jak se máš?“

V malém reproduktoru to šumělo. Pak se ozval tichý zvuk. Jako když se někdo snaží promluvit, ale nedokáže to v návalu emocí.

Jsou chvíle v životě, kdy se ozve takový hrůzný telefonát a ty nejhorší vize se stanou skutečností… autonehoda, zlomená páteř, smrt… a Brad hned věděl, že tohle je právě jeden z nich. Srdce mu hlasitě zabušilo, pak jako by se zastavilo. Ale mozek pracoval jako šílený, zoufale chtěl zjistit, že se mýlí.

„Nikki?“

Snažila se mluvit. Brad se roztřásl. „Co se děje?“ Nemohl se pohnout. „Nikki?“ Konečně nabyla hlasu, pronesla přiškrceně, sotva slyšitelně. „Bradě…“

„Co se děje? Co se stalo?“ Plakala. „Bradě, on…“

Víc ze sebe nevypravila. On. Okamžitě ho napadl jen jediný „on“.

Taky se vzápětí ozval. „Nazdar, Rain Mane. Našel jsi moje eso v rukávu? Neměla to být ona, víš? Přijď mě chytit, Rain Mane. Čas běží.“

Spojení se přerušilo. „Nikki! Nikki!“

Svět se s ním zatočil. Andrea mluvila o dokonalosti a Paradise se na něco ptala, ale Brad slyšel jen mrtvé ticho v telefonu.

Má Nikki. Sběratel nevěst má Nikki.

To nemůže byt pravda. To je nějaký omyl, Nikki je přece u matky! Dnes má přece volno. Ale…

Brad nemohl dýchat. Telefon měl pořád přitisknuty k uchu, tichy. Všechno na okamžik znehybnělo a on nevěděl, co má dělat.

Pak zvítězil trénink a instinkt a jeho mozek ihned naskočil.

Odtrhl telefon od ucha. „To je Nikki,“ vyhrkl. Hleděli na něj, nevěděli, co po nich chce. „Sběratel nevěst má Nikki.“

„Nestihli jsme to?“ zeptal se Roudy. „Vždyť jsem vám to říkal, pořád jsem naléhal: ‚Spěchejte, spěchejte!‘ A teď to máte!“

„Nikki,“ opakovala Paradise nevěřícně. „On unesl Nikki?“

„Ano.“ Brad spěšně vyťukával číslo Jamese Templea, ruce se mu třásly jako osika. Vzpamatuj se, uklidni se. Zhluboka dýchej, hlavně klid.

Hlavní zvláštní agent zvedl telefon po třetím zazvonění. „Temple.“

„Má Nikki. Právě mi volal z jejího mobilu. Vrah ji unesl…“

„To není možné, přece má ochranku –“

„Sežeňte jednotku. Vezměte auto z Castle Rock a ihned ho pošlete k její matce. Zavolám jí zpátky na mobil.“

„Víte jistě –“

„Jeďte k její matce!“ zařval Brad. „Ihned!“ Skončil a rychle našel Nikkiino číslo. Stiskl rychlou volbu. Rovnou se mu ozvala hlasová schránka. Mysli! Mysli!

Andrea zase mluvila, příjemným a tichým hlasem. „Doma,“ řekla. „Tady je ‚do‘ a tady ‚ma‘. A těch čtrnáct slov a písmen. A slovo ‚jsem‘. Je to tu dvakrát. Je to přesně sedm krát dvě, dokonalá dvojka, a je to tu dvakrát. D… O… M… A. Doma.“ Podtrhla něco v textu červeně.

Našel jsi v poslední době eso? Had vyčkává v zahradě, shání malou nevěstu, která se k němu připojí v díře. Dokonalá dvojka. Ego. Ztracený ráj. Trvá to, než jeden druhého pozná. Pozná toho maniaka. Když je eso v rukávu. Chce mě před tebou skrýt? Ne, nejsem nemocný, jsem prostě lepší než ty. Jsem sluneční záře a ty jsi deštivý Rain Man.

„A máme to!“ vykřikl Roudy. „To je ta nápověda! Doma. Napsal ten vzkaz, když si naplánoval, že ji unese. Má ji doma.“

Nastalo zvonivé ticho.

Paradise se na něj podívala. „Kde Nikki bydlí“? Bradoví v hlavě vířilo hejno světlušek, téměř si nedokázal uvědomit, že Andrea vnesla do temnoty světlo. Doma.

„A jak víme, že je Nikki u sebe doma?“ zeptal se nahlas.

„Nezašifroval by do svého vzkazu nápovědu, kdyby nedávala smysl,“ odpověděla Paradise. „Jeho domov by pro nás neměl smysl, když nevíme, kde bydlí. Bude to Nikkiin domov. Vrah má Nikki u ní doma.“ Odmlčela se. „A jestli jste s ní teď telefonoval, znamená to, že je ještě naživu.“

Brad se už řítil ke dveřím. Roudy se domáhal, aby ho vzal s sebou, ale Brad ho vůbec nevnímal. Vyběhl na chodbu a v hlavě mu bzučela jediná myšlenka: Kudy je to nejblíž?

Proběhl kolem několika vylekaných pacientů v hlavní místnosti a hnal se přes zahradu.

Nebo je to u něj doma? Nebo doma u matky?

Nikki bydlela v dvoupokojovém bytě na Simms Street západně od Denveru. Loni ji tam vezl po vánočním večírku, dost toho vypila a nechtěl ji nechat řídit. Hlídkový vůz, který povolal, je možná blíž. Ale i on tam může být do patnácti minut, pokud bude na silnici volno.

Už na příjezdové cestě uháněl stovkou a troubil na vrátného, aby otevřel bránu. Tomu se to podařilo teprve ve chvíli, kdy Brad dupnutím na brzdu prudce zastavil sotva pět centimetrů od ní.

Jestli se vrahovi podařilo Nikki nějak zlomit nebo omámit, čemuž nasvědčoval její projev v telefonu, musí Brad počítat s tím, že od ní zjistil všechno, co věděla, včetně toho, že je Brad ve Středisku zdravého života a inteligence, které je vzdálené jen patnáct minut od jejího bytu.

Ale nezdálo se, že by si vrah myslel, že rozluštili jeho hádanku, která prozrazovala, kde se skrývá. Tak nebude mít naspěch.

Nikki žije. Kdyby ji Sběratel nevěst chtěl zabít stejným způsobem jako ty ostatní, vyžadovalo by to nějaký čas. I kdyby ji už provrtal paty, musí ji ještě připevnit na zeď a pak teprve vyndat zátky z pat. A Kim říkala, že to trvá deset minut, než srdce vypumpuje pět litrů krve přední holenní tepnou.

S trochou štěstí to Brad ještě stihne. Dobrý Bože, pomoz mi.

Když najel na dálnici a hnal se po ní stočtyřicítkou, okamžitě volal Templea. „Nemám čas nic vysvětlovat, ale má ji někde doma. Buďto u mě, nebo u matky, nebo v jejím bytě na Simms. Pošlete ke mně Franka a posilu do Nikkiina bytu. Budu tam za patnáct minut.“

„Z vozu s ochrankou se nikdo nehlásí. Hlídka tam bude do dvou minut.“

„Pošlete prostě chlapy na Simms! Ihned, Temple, teď!“

NESPOLUPRACOVALA TAK, jak Quinton doufal. Měla silnou a vzpurnou náturu, takže začal rozvažovat, jestli udělal správně, že zvolil zrovna ji. Psychosedativa už začala působit, ale on vždycky čekal alespoň na nějakou známku souhlasu s Božím plánem, než dal nevěstám zbylou dávku. Tuhle bylo bohužel dost těžké přesvědčit o tom, jaká úžasná příležitost se jí naskytla.

Důvod její paličatosti byl nabíledni. Na rozdíl od ostatních byla psycholožka, a proto bylo její uvažování nasměrováno špatně. Aby to bylo ještě složitější, cítila k němu nepřátelství za ty předešlé nevěsty a nezdálo se, že pochopí, že se tohle všechno děje v jejím nejlepším zájmu.

Což pro Quintona představovalo problém. Jako Boží posel vyslaný najít nevěstu, podobně jako byl Izákův sluha pověřen najít Rebeku, musel Quinton každou nevěstu přesvědčit. I tahle se musí stát dobrovolnou účastnicí celého procesu, stejně jako pět předchozích. Ale Nikki se nechtěla podvolit svému osudu, jak měla, možná proto, že je duševně nemocná.

„Teď mě poslouchejte, Nikki,“ řekl a postavil se k vozíku, na kterém byla připoutaná. „Dám vám ještě jednu šanci, ale pak budu muset použít nějakou jinou přesvědčovací metodu a ta se vám nebude líbit.“

Líčidla, která jí předtím nanesl, se rozmazala. Bude ji muset znovu upravit. Čas běžel. Nemohl riskovat a zabývat se jí příliš dlouho jen proto, že to nemá v hlavě v pořádku. Bůh bude muset přijmout jednu nedokonalou nevěstu v zájmu všech těch, co jich na světě je a jsou bez poskvrnky. A je jich spousta. Možná právě proto si vybral tuhle.

„Proč je pro vás tak těžké pochopit, že vás Bůh miluje?“ zeptal se. „Proč se nechcete stát jeho nevěstou?“

Po telefonátu s Rain Manem se konečně uklidnila a teď působila stoicky. Možná už byla připravena přijmout svůj osud.

„Copak vy nechcete byt jeho nevěstou?“

„Je to moje volba, ne vaše,“ odvětila tiše. Obličej měla bez výrazu, neodrážely se jí v něm žádné emoce.

„To ano. Ale když takhle mluvíte, jen tím podtrhujete fakt, že si vybíráte možnost obrátit se k němu zády. Dokázal bych pochopit vaše odmítnutí Boha v případě, že byste nechápala, jak moc jste na něj zapůsobila. Ale vy chápete, že jste jeho oblíbenkyně. Pramení váš zmatek z toho?“

„Bůh mě miluje, proto by mě nenutil. Jsem jeho oblíbenkyně. Miluje nás všechny. Proto nás k ničemu nenutí.“

„Já vás nenutím. To rozhodnutí je na vás. Chcete být s ním?“

Odmítala na tu otázku odpovědět. Jejímu pošramocenému mozku nebylo pomoci.

„Vy potřebujete, abych souhlasila, že?“ tázala se. „To by bylo pěkné, ano.“

„A vy doufáte, že udělám něco jen proto, že si myslíte, že by to bylo pěkné? Po tom všem, co jste mi provedl?“

„Vaše nezpůsobilost je šokující,“ pravil Quinton. A opět přemýšlel, zda udělal chybu, když z celého moře žen, které by byly za něco takového jen vděčné, vybral právě tuhle zabedněnou husu. „Snažíte se to zdržovat, rozumím. Myslíte si, že Rain Man přiběhne, když teď ví, že vyšlo slunce a svítí na jeho malou ovečku. Možná je už někde na cestě. Ale pochybuju, že jsou Rain Man a ty retardi, se kterými spolupracuje, tak chytří. Ačkoli bych řekl, že by vás tamější ženy strčily do kapsy.“

Nepochopila, to je jasné. Je opravdu duševně chorá.

„Chápu, že jsem jeho favoritka.“ Zjevně se snažila pokračovat v rozhovoru. „Ale nechci zemřít.“

„Takže celá nebesa a země čekají se zatajeným dechem, jak se ta oblíbená zachová, a vy byste to chtěla zhatit jen proto, že dokážete myslet jen na sebe. Nikki chce ještě žít. Užívat si malé radosti z další hodiny, dne, týdne, roku. A všichni budou sedět a vyčkávat, až si ten sobecký rozmazlený spratek dosyta užije bezvýznamných pozemských slastí, místo aby prošel svatebním špalírem k mnohem lepšímu životu. Proč jste tak sebestředná?“

Z očí jí vytryskly čerstvé slzy a stékaly jí do uší. „Nechci projít tím svatebním špalírem, Quintone,“ zašeptala. „Bojím se.“

„Jistěže se bojíte. Máte ten svůj malý mozeček přecpaný nicotnými a nepodstatnými malichernostmi tohoto života. Ale až poznáte pravdu, Nikki, osvobodí vás to.“

Rty se jí zachvěly a on si na okamžik pomyslel, že se zase rozvzlyká, což by účinně zakončilo tuhle debatu, tentokrát už jednou provždy.

Místo toho řekla něco, co vyžadovalo, aby rozhovor dovedl k závěru on.

„I ďáblové znají pravdu a třesou se. Ale proto nejsou o nic méně zlí. Bůh mě miluje a tohle by mi neudělal.“

A pokračovala ještě bláznivějším způsobem.

„Vy žárlíte, že? Bojíte se, že vás Bůh nenávidí, a udělal byste všechno pro to, aby vás měl rád, jako má rád ty ženy, které zabíjíte. Můžete sám sobě namlouvat, co chcete, ale vy si opravdu myslíte, že vás Bůh nesnáší. A závidíte. Chcete být taky jeho oblíbencem.“

Quinton na ni zíral, její troufalost mu úplně vyrazila dech. Je opravdu tak tupá?

V hlavě mu začalo hučet tak hlasitě, že musel potlačit vzrůstající paniku. V jejích slovech je něco pravdy, pomyslel si, ale hned tu myšlenku zavrhl jako pocházející od ďábla.

Napadlo ho, že ta sedmá nevěsta, ta nejkrásnější na světě, kterou už měl vybranou, a tahle jí nesahala ani po kotníky, může mít zrovna tak silného ducha. Co když taky bude vzdorovat té výzvě?

Z toho pomyšlení se mu udělalo špatně. Samozřejmě se nic takového nestane. Rain Man se o to postará. Tím si byl jistý. Ale přece jen mu z takové myšlenky bylo nanic.

Quinton vzal injekční stříkačku, zapíchl jehlu Nikki do žíly na pravé paži a stiskl píst až na doraz. Velká dávka sedativ jim to oběma ulehčí. Alespoň uznala, že ji Bůh velice miluje. To bude muset stačit.

„Quintone, prosím,“ šeptala. Víčka jí těžkla. „Prosím, nezabíjejte mě.“

Je opravdu krásná, pomyslel si. Pak jí zalepil ústa lepicí páskou a šel pro vrtačku.

HODINY na palubní desce ukazovaly 4:02, když to Brad střihl přes dva pruhy, prosvištěl na červenou, nedbaje houkání ze všech stran, a vjel z Osmé avenue do Simms Street. Nikki bydlela vpravo za kolejemi, hned za Sedmdesátou druhou avenue.

Dlaně měl mokré potem a košile by se dala ždímat, i když měl naplno puštěné chlazení. Posila už byla na cestě.

V hlavě mu duněly dvě myšlenky a poháněly ho vpřed. Ta první byla, že Nikki žije. Určitě je naživu. Vrah nemůže vědět, že rozluštili jeho hádanku. Žena, která mu padla do spárů proto, že s ní měl Brad nějaký vztah, i když nešlo zatím o nic vážného, ještě stále žije. Prostě musí žít. Brad by tím už nedokázal projít znovu.

Druhá myšlenka, která mu letěla hlavou, byla, že ji vrah nezabije. Nemůže ji zabít jen tak, protože jeho psychóza vyžaduje, aby dodržel svůj obvyklý rituál, který nemůže nahradit tím, že ji třeba zastřelí. Možná se pokusí zastřelit Brada, až tam vtrhne, ale neobrátí zbraň proti Nikki.

Ta má vykrvácet a zachovat si andělskou podobu.

Byla to spíš naděje než závěr, ale Brad na to spoléhal a kličkoval mezi auty na Simms Street směrem k přepychovému komplexu bytů na Golden Hills, už jen dva bloky před ním.

Do jeho pruhu vjel kamion a zastavil. Byl to ten, který předjel na křižovatce, uvědomil si Brad. Po obou stranách kamionu stála osobní auta, Brad neměl nikde ani skulinu.

Brad nalehl na houkačku, ale kamion před ním mu hned odpověděl stejně. Stál totiž na červenou na Sedmdesáté druhé avenue.

Brada se zmocnila panika. Oběma rukama bušil do volantu. „Dělej! Dělej! Dělej!“

NIKKI LEŽELA úplně bez hnutí, bojovala s účinky léků. Kdykoli se probrala, viděla ho stát nad sebou nebo sedět na židli u vozíku. Neustále ji pozoroval. Dvakrát poodešel do rohu pokoje a vymočil se do velké plastové láhve. Jednou ji nechal o samotě, když šel propátrat zbytek bytu, podruhé si jí nevšímal asi půl hodiny a dělal něco u stolu na druhém konci pokoje. Připravoval si nástroje.

V obou případech se s námahou probrala z mlhy a věnovala se pruhům látky, kterými byla připoutána k vozíku.

První záblesk naděje jí svitl ve chvíli, kdy vrah nechal na kraji lůžka kleštičky na nehty, kterými jí předtím ostříhal nehty a nalakoval je načerveno. Podařilo se jí na ně dosáhnout a zasunout si je nenápadně pod sebe.

Strávila několik zoufalých minut v nejistotě, jestli jí kleštičky vůbec k něčemu budou. Ale on se pak věnoval svým nástrojům a ona mezitím stříhala pouto na pravém zápěstí. Už byla skoro hotová, ale pak přestala a promýšlela, jak dál. Nemohla se posadit a přestřihnout pouta na nohou, všiml by si toho.

Povzbuzena vědomím, že se dokáže vysvobodit, čekala na příhodnou chvíli.

Pak odešel z místnosti. Posadila se a horečně stříhala pouta na kotnících, věděla, že se každou chvíli vrátí. A nemohla je přestřihnout úplně. Ještě ne, to by uviděl! Ne, dokud nebude mít jistotu, že je cesta volná a on to nejmíň čeká.

Musela ho mít v pokoji a nepřipraveného, až to provede.

A teď ta chvíle nastala.

Čekala na ni půl hodiny. Quinton se k ní otočil zády a šel ke stolku s nářadím. Jde pro vrtačku, pomyslela si. Přinese si vrtačku a dá se do práce. Teď. Teď se musí dostat ven.

Jediný problém bude se zámkem. Quinton zajistil dveře visacím zámkem a klíč měl v kapse, toho si všimla už dřív, když ho dvakrát vyndal. Když ho nevyřídí a nedostane se ven násilím nebo pomocí klíče, nemá šanci.

Ale teď to musí udělat. Hned, než ji ty léky úplně otupí.

Nikki otočila hlavu a viděla, že Quinton zapojuje do zásuvky oranžovou šňůru a zkouší vrtačku, která se tiše rozbzučela. Prudce škubla nohama a vysvobodila se z pout. Ozvalo se jen tiché prasknutí, které naštěstí zaniklo v pronikavých tónech houslí jakési skladby, kterou Quinton pouštěl pořád dokola. Rychle zase nohy natáhla, aby si nemohl všimnout, co provedla.

Quinton se ohlédl. „Jste silná,“ řekl. „Teď vám budu muset umrtvit nohy. Nechci, abyste cítila sebemenší bolest. Bude to dobré.“ A sklonil se ke kufříku pro injekční stříkačku a novokain.

Nikki se zhluboka nadechla, hlava se jí točila strachem a účinkem silných léků. Překulila se dolů z vozíku, udělala dva kroky ke stolku, popadla kladivo, které leželo na kraji, a z posledních zbytků sil se na Quintona vrhla.

NASKOČILA ZELENÁ, ale kamion neměl naspěch a Brad začal ztrácet naději.

Po pravé straně měl Lincoln Continental a jeho řidič zjevně nemínil ztrácet čas jako ten, kdo seděl za volantem kamionu. Jakmile Lincoln vyrazil vpřed, Brad dlouze zatroubil a vsunul BMW do pravého pruhu, než mu stihla Honda za Continentalem zatarasit cestu.

Vklouzl bez nehody do volné skuliny, sešlápl pedál plynu až k podlaze a předjížděl nadávajícího řidiče kamionu po své levici.

Zaťal zuby, ve tváři cítil horkou vlnu zoufalství. Ale na tom teď nezáleželo. Teď šlo o to, aby se mu podařilo dostat se před kamion a rozjet BMW naplno, nemít před sebou žádný další vůz, který by ho brzdil, a projet bránou bytového komplexu bez dalšího zdržení.

Bleskově ukázal vrátnému průkaz. „FBI, dostali jste hlášení?“

„Ano.“

Brána se už otevírala. Díky, Temple.

Vřítil se dovnitř, až pneumatiky zakvílely, a hned zpomalil. Vrah by ho mohl za zdmi uslyšet. I policii nařídil, aby nepoužívala houkačky. Jeho největší výhodou, možná jedinou, bylo to, že vpadne do bytu neočekávaně. Sběratel nevěst s ním nepočítá, určitě ne tak brzy po telefonátu.

Hnal se postranní ulicí rychle, ignoroval retardéry. Za sebou už měl dva rychle jedoucí policejní vozy uhánějící k Simms – posily dorazily.

Vydrž… vydrž, Nikki.

ZEZADU přišel úder a zasáhl Quintona zboku do hlavy takovou silou, až si pomyslel, že možná umírá. Zlomek vteřiny předtím zaslechl její heknutí a stihl se ještě pootočit, jinak by to dostal do lebky naplno.

Překvapeně uskočil a nahé tělo favoritky kolem něj proletělo a narazilo do zdi. Kromě spodního prádla měla jen kolem zápěstí a kotníků zbytky přeřezaných popruhů.

Quintonovi ihned došlo, co se stalo. Odstřihla se a zaútočila na něj jak oškubaná husa. A praštila ho do hlavy jeho vlastním kladivem ze sklolaminátu, které nikdy nepoužíval, ale brával ho pro všechny případy s sebou.

Rychle se otočila, kladivo stále v ruce, oči jí plály.

Zase si rozmazala líčidlo! „Co to děláte?“ houkl na ni.

Znovu se rozmáchla, ale tentokrát ji popadl za ruku a kladivo ji uhodilo do nohy. „Už jsem vás měl připravenou a vy to všechno kazíte! Přestaňte!“ Vytrhl jí kladivo a odhodil ho do kouta. „Chováte se jak malá.“

Vrávoravě se opřela o zeď, vzlykala zoufalstvím a účinkem léků. Rychle se podíval na pojízdné lůžko a na matraci uviděl kleštičky na nehty. Byl neopatrný a vymstilo se mu to, přidala mu práci navíc.

Nikki se sesula na židli a vytrhla šňůru vrtačky ze zásuvky, pak zmlkla. Žasl, že se jí pokus o útěk podařil i přes tu silnou dávku léků, kterou v sobě měla. Žádná z jejích předchůdkyň se o nic podobného nepokusila. Možná právě proto měla to štěstí, že si ji Bůh vybral. Je silná, tělesně i duševně, i když je tak trochu idiotka. Vytrvalá, houževnatá a paličatá a zároveň obdařená opravdovou krásou.

Tahle by něco dokázala na Wall Street, pomyslel si. Úřednice světového formátu. Krásná a silná. Věděl, proč Bůh miluje právě takové typy.

Quinton ji popadl a dovlekl ji k lůžku. Hodil ji na něj obličejem dolů. Nejdřív jí navrtá paty, natře jí záda lepidlem a pověsí na zeď. Teprve až vypustí duši a stane se jeho nevěstou, ji znovu nalíčí.

Odpusť mi, Otče, neboť jsem zhřešil. Způsobil jsem pořádný zmatek.

Quinton se rozhodl použít novou elektrickou vrtačku značky Black and Decker, kterou si koupil právě pro tuto příležitost. Chtěl vědět, jestli je lepší než ta, co používal předtím.

Zapojil oranžovou šňůru znovu do zásuvky, vzal vrtačku a přistoupil k Nikki, Boží favoritce.

BRAD ZAPARKOVAL auto o dva domy dál, než Nikki bydlela, a proběhl pod vyvýšeným nájezdem. Nechtěl, aby skřípění brzd vraha vyrušilo.

Schody ke vchodu do bytu bral po dvou a už stál přede dveřmi, jen se ještě se ohlédl, aby se ujistil, že oba policejní vozy zastavily za jeho autem. Mosazná tabulka nade dveřmi oznamovala, že byt má číslo 7289. Dveře byly z mořeného dřeva, ve výši očí měly skleněný průhled. Každý nájemník měl svůj vlastní zámek, správce bloku neměl náhradní klíč, to už si Brad zjistil. Jediná možnost byla zničit dveře.

Rozstřelit zámek.

Vytáhl služební Glock, odjistil a potichu přistoupil ke dveřím. Za zády už slyšel kroky na schodech.

Přiblížil se k zámku a přiložil k němu hlaveň zbraně. Ohlédl se po policistech, i když měl sto chutí jednat po svém a co nejrychleji, protože každá vteřina byla jako hodina a Nikki zbývají možná jen vteřiny a minuty, ale ne hodiny! Teď. Teď!

Čekal, než se během několika vteřin po jeho boku objevili dva uniformovaní policisté s odjištěnými zbraněmi.

Byli prověřeni už předtím, ale i kdyby ne, neměl čas se tím zdržovat.

Kývl na ně, přiložil ústí zbraně ke dveřím v rovině se západkou zámku a stiskl spoušť.

Bum! Síla výstřelu jím mrštila o dveře. Ale ty byly asi zajištěny důkladněji a při prvním pokusu nepovolily.

Sběratel nevěst teď už ví, že se někdo chce prostřílet dovnitř. Už se chystá v chodbě k výstřelu nebo prchá zadním oknem, kde ho polapí další dva policisté. Nebo má za lubem ještě něco jiného.

To pomyšlení Brada pohánělo vpřed. Poodstoupil a čtyřmi dalšími vystřely obkroužil zámek včetně západky. Tentokrát se už dveře daly lehce rozkopnout a tiše se otevřely na dobře promazaných pantech.

Brad vpadl dovnitř, zbraň připravenou. Na podlaze ležely rozházené třísky z vnitřní strany dveří. Obraz od Vaila visel nakřivo a byl rozstříleny. Ve vzduchu se vznášel prach.

Všechno ostatní bylo na svém místě. Béžový gauč, velká televize Samsung, dekorativní stolní lampičky, stěny s dalšími obrazy – vše neporušené, nepoškozené.

Po vrahovi ani stopy.

Brad se rozběhl chodbou doleva, na okamžik zaváhal a pak opatrně nakoukl za roh. Nic než chodba. Jednou mu říkala, že má dvoupokojový byt. Do obou pokojů se vchází z této chodby.

Nikde ani hlásku. Nezdálo se, že by někdo před nimi násilím vnikl do bytu. Co když se mýlil? Co když to Andreino eso v rukávu byl jen velký omyl a Paradise ho poslala na hon za falešnou stopou?

Zabočil za roh a utíkal chodbou. Dveře do obou pokojů byly otevřené. Najednou věděl… věděl to, ale nedokázal to vyslovit ani na to pomyslet. Něco nebylo v pořádku.

První místnost po jeho levici vypadala jako ložnice. Prázdná. Hnal se dál, do pokoje na konci chodby. Žaluzie byly vytažené a na velkou postel s hnědým přehozem a dvě stejné lampičky na nočních stolcích dopadalo jasné světlo zvenčí. Obrazy starých anglických hradů uprostřed šťavnatých luk.

Nikki není ve svém bytě.

Byla to taková nečekaná rána, že na ni Brad nereagoval. Spletli se. Přijeli na nesprávné místo. Nikki… Nikki za to zaplatí. „Pane!“

Otočil se po hlase policisty, který na něj zavolal z opačného konce chodby. „Tady je něco pro vás!“

Oběhl druhého policistu, který jej následoval až na konec chodby, a vrátil se k prvnímu z nich. Ten zatím rozsvítil ve druhém pokoji.

Místnost byla zařízena v odstínech sytě červené a zelené a byla větší než ta předchozí. Velkou část zabírala obrovská postel s úhledně uhlazeným hedvábným přehozem a šesti nebo sedmi ozdobnými polštáři. Na nočních stolcích stály krásné lampy s sifonovými přehozy. Tohle byla ložnice. Nikkiin pokoj.

Policista se díval na list papíru přeložený napůl a postavený jako stříška na jednom z polštářů. Bylo na něm jméno adresáta napsané červeným inkoustem. Rain Man.

Vrah. Byl tady. Což znamenalo, že Andrea měla pravdu, tohle bylo to eso v rukávu. Vzkaz od vraha pro Rain Mana. Pro něj.

„Zavolejte Templeovi do mé kanceláře. Ať sem ihned přijede pátračka.“

Popadl z krabičky na nočním stolku papírový kapesníček a s jeho pomocí vzal papír do ruky. Nedočkavě ho rozevřel a uviděl tak dobře známý vrahův rukopis:

Eso je v rukávu, ale tentokrát je to žolík a směje se. Je mi líto, Rain Mane, ale vyšlo slunce a všechno vypadá nádherně. Přivedl jsem Bohu zpátky jeho oblíbenkyni. Čeká na svou nevěstu. Budete si muset najít tu svou.

P. S. Jsme na čísle 2435 na Čtvrté ulici v Boulderu. Číslo 203.

Brad zíral na ta slova, v hlavě mu křičely nějaké hlasy a on se snažil myslet. Vrah je přelstil, doběhl, obehrál je ve své neměnné hře. Nikki je mrtvá. MRTVÁ!

Ale to není pravda… Ne, ten člověk nemůže vědět, že jeho šifru tak rychle rozluštili. Vždyť přece ještě před pětadvaceti minutami slyšel Nikkiin hlas!

Rozběhl se a v běhu vyndal telefon. Temple se ozval po prvním zazvonění. „Skupina už je na cestě, Bradě. Já… já…“

„Má ji v jednom bytě v Boulderu. Ihned tam pošlete místní hlídku! A řekněte jim, ať nedělají rámus. Neví, že jsme na cestě, nemůže, ne…“ Bradovi došel dech, jak utíkal po schodech.

„Říkáte, že je živá?“

„Nevím. 2435 na Čtvrté, Boulder. Číslo 203.“ Nacpal si vzkaz do kapsy. „Pospěšte, Temple. Proboha pospěšte.“

Temple tam pošle hlídku, ale než to stihne, uplyne pět, sedm, deset minut. Záleží na tom, kde zrovna hlídkový vůz bude. Záleží na tom, jak rychle dispečer dostane pokyn. Záleží to na všem možném, jen ne na něm.

Brad se už nemusel chovat tiše a s kvílejícími pneumatikami vyjel z bytového komplexu. Namířil do Dvaasedmdesáté a pak ujížděl po dálnici na Foothills. Karty už byly rozdány, padly sázky. Buďto se dostanou k Nikki včas, nebo ji najdou mrtvou.

Brad se už mnohokrát setkal se smrtí tváří v tvář. Oběti. Ruby. Zvykl si na pach smrti. Ale ten pach nikdy nezeslábne, hlavně když bude stoupat z někoho, jako je Nikki.

Ale hluboko v jeho mysli se před deseti minutami něco odehrálo. Něco, co poznal. Vtrhl do Nikkiina pokoje a poznal, že je pozdě. Že je mrtvá.

Zhrozil se, ano. Ale Nikki není Ruby. Nikdo nebyl Ruby. Žádná bolest se nebude podobat té, která ho srazila na kolena po její smrti před deseti lety. A je to tím, pomyslel si, že tenkrát dal Ruby všechno. Srdce i duši. Když zemře dívka, kterou milujete, něco ve vás zemře taky. Vy zemřete. Ona je vy. Vy jste ona. Zahnal tu myšlenku a zavolal Allison do Střediska.

„No vy jste tady způsobil pěkný rozruch.“

„Zdravím, Allison. Promiňte, že –“

„Neomlouvejte se. Díky vám jsou ti tři úplně na vrcholku světa. Našli jste ji?“

„Ještě ne. Ale měli pravdu. Řekněte Paradise, že od něj mám další vzkaz. Chci, abyste si ho zapsala a požádala je, aby jej prozkoumali, kdyby tam našli… cokoli. Můžete to udělat?“

„Diktujte.“

Přečetl jí vzkaz.

„Boží oblíbenkyně,“ opakovala si tiše pro sebe. „Zajímavé.“

„Říká vám to něco?“

„No… obecně ano. Teologický termín. A kromě toho vzkazu jste nic nenašli?“

„Ne. Policie z Boulderu už je na cestě. Musím končit, Allison.“ Zaváhal. „Byla jste jeptiška?“

„Ano.“

„A pořád věříte v Boha.“

„Ovšem. Bohužel nejsem nějak hrozně pobožná, ale to, co dělám, dělám kvůli víře. A ano, budu se modlit.“

„Díky.“

„Nezavrhujte ji, Bradě. Ona má pořád tu představu někde zamknutou v hlavě.“

Paradise. Nikdy by ho nenapadlo, že právě Allison jej bude ponoukat, aby využíval její vlastní pacientku.

Pípnutí v telefonu mu oznamovalo příchozí hovor. Podíval se na displej. Temple.

„Nikki ho viděla,“ řekl Allison. „Dostaneme se k ní včas. Musím končit.“

Navolil Templeovo číslo. Od chvíle, kdy vydal pokyn, aby vyslali policisty z Boulderu, uplynulo už skoro patnáct minut. Už tam musejí být. Srdce mu bušilo v hrudním koši jako kladivo.

Přiložil telefon k uchu. „Ano, haló…“

„Bradě…“

A podle tónu Templeova hlasu ihned poznal, že to není dobré.

„Co je?“ vyhrkl a narůstal v něm hněv.

„Je mi to líto, Bradě. Našli ji.“

Zrak se mu zamlžil. „Našli ji? Jak?“

Templeův tón byl až příliš strohý. „Na zdi.“

Hlavou mu proletěl obraz Melissy a Caroline, dvou bílých andělů na stěně. Nedovedl si takhle Nikki vůbec představit.

„Bradě, je mi to líto, vím, že jste si byli blízcí…“

Vypnul telefon a strčil ho do držáku na šálek. Někde se stala chyba. Už byli tak blízko, přece teď nemůžou prohrát! Andrea to rozluštila. Roudy cely den přecházel sem a tam a objevil tu šifru. Paradise mu řekla, že je Nikki doma. A měli pravdu, našel ten vzkaz…

Vždyť ten rébus dokonale rozlouskli, přece to nemůže skončit takhle!

Brad rozjel BMW na plny plyn, nevšímal si troubení ze všech stran, kličkoval mezi auty a hnal se k místu činu. V hlavě mu dunělo, viděl jen tmu. Nedokázal jasně uvažovat.

U čísla 2435 na Čtvrté ulici už parkovalo nejmíň šest hlídkových vozů. Čtyři měly spuštěné majáky. Vjezd do vnitřního dvora už byl obehnán žlutou páskou. Na ulici a pod dvěma velkými stromy hloučky čumilů. Čtvrť, kde nájem nebyl vysoký. I kdyby měli tuhle informaci, nijak by jim to nepomohlo, protože Sběratel nevěst je moc opatrný, moc chytrý.

Brad vešel do ohrazeného prostoru a spěšně ukázal hlídkujícímu policistovi průkaz. Možná řekl: „FBI,“ ale nebyl si jisty. Pohled měl upřeny přes dvůr na otevřené dveře bytu v prvním patře, kde stálo několik policistů a tiše rozmlouvali.

Běžel. Proběhl vchodem, nahoru po ocelových schodech, po pavlači, kolem dvou policistů v uniformě u dveří, do nezařízeného bytu. Někdo za ním křikl: „Hej. Hej!“ Aby zpomalil. Ale on měl pocit, že má nohy jako z olova.

A pak se ocitl v místnosti, kam se vcházelo z chodby, označené jako místo činu. Byla by úplně prázdná a holá, nebýt detektiva v civilu a uniformovaného policisty. A Nikki.

Visela na zdi a na hlavě měla bílý krajkový závoj. „FBI, ven!“ Mávl průkazem. „Odejděte oba, a hned.“

„Počkejte, jen co –“

Brad popadl detektiva za košili a strkal ho ke dveřím. „Tohle je moje partnerka, tohle je můj případ, teď běžte pryč!“

Oba vyklopýtali ven a on za nimi zabouchl dveře. Sotva popadal dech, jednak z výjevu na zdi, jednak z běhu do schodů. Pomalu se otočil a podíval se na ni.

Nikkiina pleť připomínala slonovinu, život z ní odtekl. Oblečená byla jen do spodního prádla. Paže měla široce rozpažené, hlavu nakloněnou doprava, aby jí tmavé vlasy splývaly přes rameno. Oči zavřené, na rtech rubínově červenou rtěnku, nehty na rukou a na nohou pečlivě zastřižené a nalakované.

Vrah ji naaranžoval stejně jako ty předchozí. Ale byla v bytě. A na koberci pod nohama stála malá kalužinka krve. Sběratel nevěst jí nezazátkoval paty. Odešel s kbelíkem krve a nechal ji tam mrtvou.

Brad sjel po dveřích a dosedl na zem, přitiskl si obě dlaně na obličej a rozplakal se.

NIKKI HOLDENOVÁ, Quintonova poslední favoritka, spustila v jakémsi temném zákoutí jeho mozku bzučení, které se vždycky na čas ozvalo a pak zase utichlo. Její absurdní obvinění, že všechno, co Quinton dělá, je jen ubohý pokus stát se oblíbencem Boha, jej popudilo. Nebyl žádný podělaný patolízal, který potřeboval podlézat svému pánovi, aby si získal jeho přízeň. Ona sice nic takového neřekla naplno, ale věděl, že si to myslela.

Dodal ji Bohu před dvěma dny a teď byl přesvědčen, že si ji Bůh vyvolil právě kvůli její duševní chorobě, protože jeho láska zahrnovala celý svět. Protože Bůh miluje všechny, i ty nejhloupější z nejhloupějších. A hlavně jeho.

Přestal na to, co Nikki říkala, myslet.

Šel do své kuchyně a otevřel ledničku. Měl hlad a chtěl si dát nějakou svačinku. Třeba plátek pomeranče s burskou pomazánkou. Něco přírodního.

Vyndal sklenici, vybral si obzvlášť velký pomeranč, krájel ho na plátky a přitom přemýšlel, co podnikne dál. Musí zpátky na trať.

Splnil svoje úkoly a teď se mohl soustředit na odměnu za své věrné služby. Na cenu, která jej čeká v cíli závodu. Na tu pravou. Na tu nejkrásnější nevěstu na světě, o tom není pochyb. Sledoval ji celá léta, čekal a věděl, že ji jednou předvede před jejího ctitele bezúhonnou a čistou.

Quinton věděl, že je dokonalá, protože ji poznal. Ne v tom biblickém slova smyslu, i když se nedalo říct, že by se o to úporně nesnažil. Ale ona tenkrát jeho pokusy odmítala, což teď s odstupem času považoval za správné. Chtěla se zachovat Bohu čistá. Nepochyboval o tom, že je stále panna.

V případě poslední nevěsty bylo největším úskalím, že musela přijít dobrovolně. Nejen dobrovolně zemřít, ale přijít k němu ze své vlastní vůle.

Promyslel už nejmíň tisíc způsobů, jakým by to setkání mohlo proběhnout. Přistoupit k ní na chodníku a mile se usmát. „Ahoj andílku. Vzpomínáš si na mě?“ Nejspíš by mu dala facku a začala ječet, jako by ji chtěl znásilnit.

Možná by jí mohl poslat bonboniéru a přiložit lísteček s pozváním na večeři. Zahrát si na fešáka se srdcem ze zlata. Ale ona není z těch, co by šly na večeři s někým cizím.

Dokonce uvažoval o tom, že by podstoupil plastickou operaci a pak se o ni začal ucházet, ale nevěřil, že by se jí dokázal tak dlouho dvořit, aby získal její důvěru. Určitě měla nápadníků dost a jediným důvodem, proč se dosud nevdala, bylo to, že si mohla dovolit být vybíravá. Každý muž, který to neměl v hlavě úplně vykradené, by se do ní zamiloval, i když ne že by takových zase bylo tolik.

Nakonec se přiklonil k několika možnostem, které by mohly vyjít, když na to půjde hodně chytře. Jedna zahrnovala i její rodinu. A teď se do toho dokonce zapletl i Rain Man, jako by ho seslal sám Bůh, a tím Quintonovi umožnil zosnovat plán, který byl tak dokonalý, až se vždycky při pomyšlení na něj rozechvěl vzrušením.

Jediné, co ho trápilo, bylo bzučení v hlavě. To bzzz, bzzz, bzzz. Neklamné příznaky blížícího se a obzvlášť silného psychotického záchvatu, řekli by doktoři. Ale jen hrstka z nich doopravdy rozuměla tomu, co je to psychóza.

Quinton se posadil ke stolu, namazal si plátek pomeranče slabou vrstvičkou burské pomazánky a cely si ho strčil do úst, i s kůrou. V té je přece tolik výživných látek.

Víte (a mávl při těch myšlenkách ukazováčkem do vzduchu, jako by k někomu mluvil), lidé podstatě psychózy nerozumějí. Bývá popisována jako stav mimo realitu. Psychóza je mozková porucha, něco jako schizofrenie, která odpojuje člověka od skutečnosti, na rozdíl od poruchy nazývané rozdvojení osobnosti, kdy se postižený jakoby rozštěpí. První případ je velice běžný, zatímco druhý naopak velice vzácný.

V průběhu let se svět pokoušel napravovat psychózu bezpočtem různých typů nehumánní léčby, počínaje elektrošoky a konče chirurgickým odstraněním části mozku. Stejně tak, jako se dnešní svět otřásá hrůzou při vzpomínce na tyto postupy, bude se jednou otřásat při pomyšlení na to, že se takto postižení lidé léčili spoustou medikamentů a že je zavírali do vězení jako kdysi při honech na čarodějnice.

Mezi vědci se stále častěji objevovala domněnka, že je psychóza příznakem evolučního procesu, že se tím mozek zdokonaluje, alespoň v některých případech. Jako v Quintonově.

Ve skutečnosti mohl „být mimo realitu“ jen ten, kdo realitě samotné rozuměl. Quintonův nadprůměrný mozek byl opravdu mimo realitu takovou, jak ji chápal okolní svět, ale zato extrémně v kontaktu s vyšší skutečností, již převážná část lidstva vůbec nerozuměla.

Zejména s duchovní realitou, která dodávala jeho životu cíl a smysl. Jemná konzistence burské pomazánky se sladkým křupavým pomerančem – taková dokonalá pochoutka, která by mohla být sama o sobě samostatnou potravinovou skupinou. Někomu by se taková kombinace mohla zdát divná, ale takovým lidem právě unikal fakt, že z jiného pohledu jsou divní oni.

O světě se kdysi tvrdilo, že je placatý, a názor, že je Země kulatá, byl pokládán za nesmysl, za něco neskutečného. Ale co je skutečnost?

Stejně tak si mnozí myslí, že Bůh neexistuje. Jednoho dne všichni poznají pravdu. Mezi dobrem a zlem zuří lítý boj a málokdo to věděl tak dobře jako Quinton.

Vzal si poslední kolečko pomeranče ochuceného burskou pomazánkou, otřel si prsty ubrouskem a zahodil ho do samo těsnícího odpadkového koše pod dřezem. Skutečně perfektní svačinka. Jen litoval, že on sám, byť člověk, dokonalý není, i když se tolik snaží. Místo toho mu bzučelo kdesi vzadu v mozku a kazilo to jeho dokonalost.

Odpusť mi, Otče, neboť jsem zhřešil. A zhřeším znovu.

A teď k Rain Manovi. Agent asi nemohl vědět, že se Quinton chystá přivést mu tu krásnou sestru. Tu sedmou a nejdokonalejší nevěstu.

Fantastickou ironií bylo, že jméno Angie Founderové doslova znamenalo Anděl. Ten vyšinutý otec, který postřílel svou rodinu a nakonec se zastřelil sám, své dvě dcery pojmenoval Angie, Anděl, a Paradise. Ráj. Náboženský magor.

V každém případě tento otec přivedl na svět krásnou dceru, která se teď jevila dokonalou nevěstou. Bůh si skutečně počíná záhadně.

Quinton odešel z domu v poledne, usedl za volant svého černého M 300 a rozjel se vyřídit ještě několik pochůzek. Pak zamířil do centra Denveru, kde chtěl takzvaně zakopat válečnou sekeru.

Dá-li Bůh.

NIKKI BYLA IRKA. Na jejím pohřbu, který byl zároveň i pohřbem její matky, hrály dudy skladbu „Amazing Grace“ a ta melodie pak nešla Bradovi z hlavy. Nic horšího se nemohlo agentovi FBI přihodit, nic horšího se nemohlo při vyšetřování tohoto případu stát, nic horšího jej nemohlo potkat. A Nikki…

Brad pořád nedokázal přijmout skutečnost, že je Nikki mrtvá, tím spíš, že hrál v její smrti hlavní úlohu. Je mrtvá. Zemřela kvůli němu. Nebyla Ruby, to ne, ale byla to krásná žena s duší, která poznamenala tisíce lidí. Náhlý konec jejího života jej šokoval tak, jako tenkrát Rubyina smrt.

Denverské pracoviště ovládl chaos, vztek a smutek, všechno v jednom. Na pohřeb přiletěl i zástupce ředitele a pak s nimi strávil ještě dvě hodiny a jeho přítomnost jen umocnila pocit prohry, který měli všichni jako jeden muž.

Temple byl první zvláštní agent v celých dějinách FBI, který přišel o kolegyni při rituální vraždě. Nesl to těžce.

Podrobnosti případu už začaly prosakovat do tisku, spousta lidí Nikki i Michelle Holdenovou znali a byli pobouřeni okolnostmi jejich smrti. A to ještě neznali celou pravdu. Věděli, že nějaký šílený zabiják vnikl do Michellina domu a zabil ji, pak unesl Nikki do svého bytu a rituálním způsobem ji zavraždil. Bylo jen otázkou času, nanejvýš dne, kdy se veřejnost měla dozvědět, že Nikki je šestou obětí rituálního vraždění takzvaného Sběratele nevěst.

Fakt, že Sběratel nevěst nejenže pobíhá na svobodě, ale že se chystá na svou sedmou oběť, jen prohlubovala zoufalství, které už i tak mezi členy vyšetřovatelského týmu dostoupilo vrcholu. Neměli čas truchlit nad zemřelými. Brad se znovu vrhl do temných vod jako někdo, kdo skočil přes palubu a ví, že se vrah skrývá v těch nejhlubších místech oceánu.

Ale nic nového tam neobjevil a nakonec jej vlny vynesly zase na hladinu. Vrhly jej zpátky do Střediska zdravého života a inteligence.

Allison seděla u svého malého dřevěného stolečku před velikou knihovnou plnou publikací o psychiatrii a psychologii. Opřená v křesle hleděla upřeně na Brada jako matka, která ví víc, než zatím dala najevo. „Vy za to nemůžete, Bradě.“

„Mohl jsem tomu zabránit. Považuju to za svou chybu.“

„Ale samozřejmě. A teď se děsíte udělat další krok, protože máte strach, že to zase pokazíte.“

Mluvila o Paradise. Její neochvějné přesvědčení, že by Paradise mohla znát ten klíč, mu nešlo z hlavy, svazovalo mu nohy. Kdyby ho Allison nepovzbudila, nebyl by tu. Ale i takhle byl na vážkách.

„Pomozte mi s tím, Bradě. Máte vodítko k případu –“

„Máme jednu dívku.“

„Ženu.“

„… ženu, která zapomněla, co viděla, když se dostala do kontaktu s jednou z vrahových obětí. Je tohle nějaké vodítko?“

„Není vaší povinností v takovémhle případě podrobně prozkoumat každou stopu?“

„Nepamatuje si to.“

Allison přikývla a pak na něj mrkla. „Zatím ne.“

Brad stejně nechápal, co mu tím chtěla naznačit. Ale na druhé straně mu přece ani nenavrhla, aby přednesl důkazy před „týmem“, a přece to nakonec dopadlo tak, že záhadu rozluštili, ne?

Allison se naklonila a opřela se lokty o stůl. „Víte, co si myslím?“

„Ne.“

„Myslím, že se bojíte. Ne toho, že porušíte nějaký úřední postup. Vy se bojíte samotné Paradise.“

„Ne, to ne –“

„Bojíte se o ni, máte strach, že jí ublížíte. Je to nejspíš stejný důvod, proč máte potíže navázat nějaký vztah. Zranila vás příšera zvaná vina a vy se zkrátka bojíte jít do toho znovu právě kvůli té bolesti.“

Předtím už něco takového naznačila, ale když to teď vyslovila přímo, Brada to úplně uzemnilo. Nevěděl, co na to odpovědět.

„Myslím, že do ní začínáte byt zamilovaný,“ řekla Allison.

„Cože? Ne…“ Cely nesvůj si přehodil nohu přes nohu a zkřížil paže. „Podívejte se, vím, že si myslíte, že je pro ni tohle všechno dobré, ale přece nemůžete podporovat takový absurdní vztah… To je šílenství.“

„Ne, ona je šílená a to je ten skutečný problém, ne? Kdyby šlo o jakéhokoli jiného svědka, neseděl byste tu jako malý chlapeček, který se lituje. Dovolte, abych vám něco řekla, agente: Poslední věc, se kterou byste si měl dělat starost, je to, jestli to Paradise ublíží nebo ne. Přestaňte se na ni dívat jako na méněcennou.“

„Takže teď dělám chybu, že ji nesvádím?“

„Já vás nenavádím, abyste se jí dvořil. Jen říkám, že si zaslouží, aby se s ní zacházelo jako s každou jinou ženou jejího věku. Naprosto férově!“

„Ale ona přece není jako každá jiná!“

„A leje!“ vykřikla Allison. „Myslíte si, že ji má Bůh míň rád, protože je taková, jaká je?“

„Nic takového jsem neřekl.“

Vzdychla a zase se opřela. „Tak dobře, agente. Budu mluvit přímo. Doufám, že toho vraha najdete a ukončíte jeho řádění dřív, než ublíží nějaké další ženě. Je to zcela jasně psychotik, takoví maniaci prostě existují, i když jich je málo, ale očerňují jméno ostatních. Třebaže velká většina lidí trpících psychózou se s ní naučí žít a jsou báječní, vždycky se najde nějaký Michael Laudor, který úspěšně odpromuje na věhlasné univerzitě, ale pak mu rupne v bedně a zabije svou manželku. A kvůli hrstce takových se pak celý svět chová k těm ostatním, jako by byli malomocní, a z toho je mi nanic. Ano, máte na kontě šest mrtvých žen, a je to hrozné. Ale já mám ve svých rukou desítky živých, kteří se dennodenně potýkají s jakousi smrtí, protože se na ně okolní svět dívá jako na nějaké bahno. Nepovažuje je ani za lidi. Žijí a přitom jsou mrtví.“ Odmlka.

„Paradise nemůžete ublížit víc, než jí už ublížili. Můžete jí jen pomoct. Nedovolte, aby vám strach nebo nejistota zabránily, že se k ní budete chovat jako ke kterékoli jiné ženě.“

„Dobrá.“ Brad vstal a přešel k oknu. „Dobrá, nebudu. Ale v jedné věci se mýlíte.“ Otočil se a vrátil se ke svému křeslu. „Nejsem do ní zamilovaný. Možná jsem zraněný a možná se bojím dopustit, aby se do mě nějaká žena zamilovala, a všechny ty psychologické žvásty. Mám Paradise moc rád. Je… je to mimořádná žena. Ale proboha… nejsem do ní zamilovaný.“

Allison se rozzářily oči. „Prima. Pak se k ní budete chovat jako k lidské bytosti. Jako k ženě.“

„Řekl jsem, že budu.“

„Protože jen tak si získáte její důvěru. Možná přestane být tak ostražitá a prozradí vám, co v sobě skrývá. A pravděpodobně se do vás zamiluje, pokud se tak už nestalo.“

Nemohl věřit svým uším.

„A já vám říkám, že je to tak dobře,“ dodala a vstala. „Nechte ji, ať se do vás zamiluje. Udělá to s ní zázraky.“

„Odmítám ji vodit za nos –“

„Nenaváděla jsem vás, abyste jí něco nalhával. Říkám jen, abyste se k ní choval jako ke kterékoli jiné ženě. Jen ji neznevýhodňujte. To je rozdíl.“

Allison obešla stolek a zamířila ke dveřím. „A pokud jde o ten vrahův vzkaz.“

„‚Přivedl jsem Bohu zpátky jeho oblíbenkyni‘,“ citoval Brad.

S rukou na klice se obrátila. „Uvědomte si, že to má teologicky vyznám. Boží láska je nekonečná, nemiluje nikoho víc než všechny ostatní. Proto jsme tedy všichni jeho oblíbenci. Každá duše je nezměřitelně cenná, její hodnota není o nic menší než duše vyvolené nevěsty. Jen málo lidí chápe svou relativní hodnotu, kterou pro Boha má.“

„Chcete tím říct, že Sběratel nevěst ji chápe,“ mínil Brad.

„Ať je to kdokoli, myslí si, že poskytováním nevěst prokazuje Bohu dobrou službu. Na druhé straně si však neuvědomuje, že vlastně oblíbenkyně Boha zabijí. Má to nastavené opačně, chápete? Není anděl, je ďábel. Někdo musí opravit jeho způsob myšlení.“

„Aha, žije v klamných představách.“

„Ano. Ale není jediný, kdo to má převrácené.“ Otevřela dveře a vykročila do chodby. „A teď bychom měli jít. Paradise čeká.“

„Čeká?“

„Už hodinu.“

„UŽ JDOU!“ vykřikla Andrea. Odskočila od okna s výhledem na park, oči vytřeštěné. „Rychle, už přicházejí!“

Paradise bloumala kolem gauče, nehodlala se do těch jejich šaškáren zapojit, ale po Andreině výkřiku se s Casanovou a Roudym rozběhla k oknu, aby se taky podívala.

„Kdo přichází?“ zvolal nějaký hlas za jejich zády. „Zeus?“

Prudce se otočili a spatřili Flower v růžových šatech. Zvědavě kulila oči. „Ven!“ obořil se na ni Roudy.

„Ale moje socha Dia ještě není hotová! Bude majestátní!“

„Tahle místnost je rezervovaná pro schůzku s Allison. Musíš odejít.“

„Ale…“ Flower se obrátila a utekla, mumlala si přitom něco o bozích.

Paradise už sledovala Allison a Brada, kteří k ní mířili přes trávník. Najednou si nebyla jistá, jestli to zvládne. Ba co hůř, vůbec si nebyla jistá, jaké to má vlastně na mysli.

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal,“ ozval se Casanova a přihladil si košili. Cítil se líp, byl plný elánu a energie, jak jim oznámil. „Vím, že jsem někdy moc otevřený, ale ne vždy je to ku prospěchu věci. Důvěřujte mi. Nepanikařte a nebuďte zbrklí. Snažte se chovat decentně.“

„Decentně?“ podivila se Andrea. „Ty že jsi decentní?“

„Řekl jsem, že jak kdy. Musíte vědět, jak ženy uvažují!“ Autoritativně zvedl prst.

„Stejně si myslím, že bychom u toho měli být s tebou,“ namítl Roudy. „Proč by proboha s tebou chtěl být sám?“

„Neblázni, člověče. Tři lidi, to už je dav,“ zavtipkoval Cass.

„No prosím. Takhle mluví člověk, který spal, když jsme rozluštili klíč k záhadě.“

„Tohle nebude o klíči, ale o zámku,“ poznamenal Casanova.

Paradise už to jejich žvanění nedokázala snést. „Přestaňte šaškovat! Všichni! Nevíme, s kým se chce setkat a proč. Vůbec to nesouvisí s ničím, o čem tady tlacháte!“ Její hlas se rozléhal atriem ženského oddělení. „Andreo, řekni jim to, proboha!“

„To je pravda. Paradise chce, abych s ním flirtovala.“

„To jsem neřekla.“

„To máš teda odvahu,“ vyjádřil jí Casanova obdiv. „Ale pomalu, Andreo.“

„Tys to neřekla?“ zeptala se Andrea se zmateným výrazem ve tváři. „Promiň, promiň. Myslela jsem…“

„Pokud vím, řekla jsem, že můžeš“ vyjela na ni Paradise. „To neznamená, že chci, abys to udělala.“

Dveře se rozletěly a Barry, hubený chovanec, který trpěl klamnými představami, se prudce zarazil. „Už jdou, Paradise! A dneska mu to sluší. Krásný ďábel!“

Paradise se na Casanovu zpříma podívala. „Už jsi to vyžvanil celému Středisku?“

Pokrčil rameny. „Jen pár lidem.“

Barry se rychle otočil. „Promiň. Už mlčím jako hrob.“ Vykročil směrem ke společenské místnosti, kde to nejspíš mínil sdělit každé živé duši, pokud už všichni nestáli v řadě u otevřeného okna.

„Ven,“ vyštěkla teď už rozzuřeně Paradise. „Chci, abyste všichni vypadli!“

„Nemůžeme, Paradise,“ protestoval Roudy. „Jak jsi řekla, bude třeba chtít mluvit i s námi.“

„O tom pochybuju.“

„Tak vidíš, jde sem kvůli tobě,“ řekl Casanova. „Vidím mu to na očích už odsud. Myslí jen na jednu věc. Neboj se, já taky nemyslím na nic jiného. Jen nezapomeň, co jsem ti říkal.“

Než mohla Paradise odpovědět, dveře se otevřely a vešla Allison následovaná Bradem Rainesem. V hlavě se jí momentálně honily dvě myšlenky. Ta první byla, že je ti dva viděli zvědavě civět z okna.

A ta druhá – že zapomněla, jak je Brad Raines krásny. Dnes měl na sobě džíny. Ještě ho v džínách neviděla. Svým způsobem tak vypadal skoro jako ona. A zároveň jí přišlo hloupé, že se s ním vůbec srovnává.

„Dobry den, přátelé,“ pozdravila je Allison. „Vidím, že už na nás čekáte.“

„Ne,“ bránila se Paradise. „Jo, oni jo, pořád žvanili, však víte. Casanova nezavře pusu.“ Nejradši by prošla zdí a zmizela odsud.

„Dobry den,“ pokývl Brad na všechny. Pak spočinul pohledem na Paradise. „Asi to už všichni víte.“

„O co dnes půjde?“ zeptal se Roudy. „O další důkazy? Předpokládám, že zase zanechal vzkaz.“ Vymrštil ruku. „Dejte mi ho a moje asistentka mi ho ihned připraví k analýze.“

„Moc vám to dnes sluší,“ prohlásila Andrea.

Paradise rychle pohlédla na kamarádku a uviděla, že dělá na Brada oči. Jak může byt po tom všem tak opovážlivá?

„Ano, to je pravda,“ přisvědčila a pak si připadala hloupě, že něco takového pronesla. Ale zároveň nechtěla, aby ji Andrea odstavila na druhou kolej.

„Děkuju.“ Díval se na Paradise. „Kdybyste se nezlobili, potřebuju mluvit s Paradise. Možná nám dokáže poskytnout informace –“

„O čem, zase bude řešit ty svoje duchy?“

„Roudy, prosím tě. Nebuď takový,“ žadonila Allison. „Spousta lidí kolem je teď zoufalých. Tak nám prosím dopřej trochu času. Co ty na to?“

„Jak dlouho?“ nedal se odbyt Roudy.

„Asi hodinu. Možná dvě. Prosím. Paradise pak zase přijde.“

„Potřebuju se osprchovat,“ řekla Andrea. „Promiňte, promiňte.“ Rychle zamířila ke dveřím do chodby.

Roudy už mlčel a nasupeně odkráčel taky.

Casanova přistoupil k Bradovi, vzal ho za ruku a políbil ji. „Je mi moc líto, že jste utrpěl takovou ztrátu, mladý muži. Ona byla opravdu nádherná. Jen nezapomeňte, že jsou na světě ještě další krásky.“ Pak také zmizel.

„Tak, už tady máte klid,“ podotkla Allison. „Ale na vašem místě bych se tu dlouho nezdržovala. Určitě vás vyruší.“

„Vy odcházíte?“

„Ano, Paradise.“ Allison k ní přistoupila a pohladila ji po tváři. Ruku měla teplou. Mile se usmála a dodala: „To je v pořádku, děvče. Ne že bys to potřebovala, ale máš moje svolení, abys mu řekla všechno, co budeš chtít. Je to dobrý člověk. Opravdu si myslím, že mu můžeš věřit.“

Paradise zvolna přikývla. „Já mu věřím.“

„Ano, ale já myslím, že mu můžeš naplno důvěřovat. A že můžeš věřit sobě. Neboj se, děťátko.“

Pak se otočila a zamířila ke dveřím. „Budu v přijímací kanceláři, kdybyste něco potřebovali. Jo, a myslím si, že největší klid budete mít na tom trávníku za osikovým hájkem. Tam u jezírka. Paradise, ty víš, kde to je.“

U jezírka. Proč tak daleko? Bylo to skoro u plotu a Paradise se plotu vyhýbala jako čert kříži.

„Paradise?“

„Ano. U jezírka, ano.“

„Dobře.“

Allison odešla.

„Tak,“ řekl Brad. Usmíval se a byl ve tváři trošku červeny. „Bylo to trochu legrační.“

Po té poznámce se přece jen jaksi uvolnila. Ale musela se držet. Od chvíle, kdy jim Allison oznámila, že Brad Raines zase přijde do Střediska, byla úplně rozhozená. Do čtvrt hodinky se úplně sesypala a řekla to Andree, ostatní už netřeba dodávat.

Mysleli byste si, že Romeo a Julie vstali z mrtvých a znovu se sešli právě tady! Následujících pár dní od toho oznámení se opájela tak bujnými představami, až to bylo vrcholně trapné.

Teď jí z pouhého pohledu na Brada příšerně zvlhly dlaně, hrozně se za to styděla. Musí se opravdu držet.

Brad si odkašlal. „Víte, proč jsem tady?“

„Protože Nikki je mrtvá,“ odpověděla. Hned jí to připadalo moc surové a rychle doplnila: „Je mi to moc líto.“

„Mně taky. Ale vy jste správně rozluštila tu hádanku.“

„Allison nám ukázala jeho poslední vzkaz. Roudy a Andrea si nad ním celý den lámali hlavu, ale na nic nepřišli.“

„Myslím, že ten vzkaz byl tentokrát pro mě.“

„Já jim to říkala.“ Odmlčela se. „Miloval jste ji?“ Zamžikal. „Nikki?“ Co ji to napadlo?

„Nic takového, ne, to ne,“ odvětil. „Ale byli jsme si velmi blízcí.“

Paradise užuž měla na jazyku, jak smýšlí o ni, ale včas se zarazila, než se zesměšní. V místnosti bylo dusno a Paradise se potila, takže když Brad navrhl, že by se přece jen mohli na Allisoninu radu přesunout k jezírku, aby tam měli klid, hned vyskočila, plot neplot.

Když opouštěli ženskou budovu, zahlédla kdesi za křovím Barryho afro a byla ráda, že se od něj vzdaluji. Kráčeli mlčky a její nervozita vzrůstala. Uvědomovala si každý svůj krok. Sandály, které měla dnes poprvé na nohou, vypadaly jako z nějakého špatného filmu o Kleopatře. Zato jeho kožené polobotky musely stát celou její měsíční apanáž.

Oba byli v džínách, jenže ty její byly trochu krátké. Proč má všechny džíny vždycky kratší, než mají byt? Nikdy předtím si to neuvědomila, až v posledních pár dnech.

Andrea jí včera řekla, že jí smrdí vlasy, tak si je umyla. Andrea vždycky tvrdila, že všem smrdí vlasy. Ale Paradise jí teď byla vděčná, protože kráčela před Bradem a on se jí asi zrovna díval na hlavu.

Už to nemohla vydržet. Zastavila se a nechala ho, aby ji předešel.

„Copak je?“

„Nic. Jen si spravím botu, běžte dál.“

Předstírala, že si utahuje pásek na sandálu, a pak jej dohnala na cestičce. Kdyby se postavila na špičky, sahala by mu po lopatky. Má tělo jako nějaký bůh, vyjádřila se Andrea. Musela s ní jen souhlasit.

Měla plnou hlavu představ o tom, jak Kleopatra vyzvala svého nového služebníka, silného muže s obnaženou hrudí, který právě dorazil z jihu, aby jí předvedl, jak zachází s lukem. Chtěla, aby ji to v zahradě naučil. Aby u toho byli jen oni dva. Potřebovala přesně vědět, jak luk drží, a držela se za ním, když se zaklonil a pevně napjal tětivu. Jemnými a ušlechtilými prsty mu přejížděla po zádech a pažích, aby si zafixovala správný postoj a držení zbraně. Mladíkovi se pod kůží rýsovaly svaly jako pevné provazce. Najednou se zpoza keře po pravé straně vynořila jeho milenka, čarodějka ze severu, která ho předtím zaklela…

„Tak, zůstaneme tady.“ Brad se zastavil a zvedl ruku.

Prudce do něj zezadu narazila, až se zapotácela. „Promiňte. Omlouvám se, nevěděla jsem, že se zastavíte. Kdybyste mě upozornil, obešla bych vás. Nechtěla jsem vás převálcovat.“

Zdálo se, že mu to nevadí. „Nemůžu to udělat,“ pravil.

Polila ji hrůza. „Já taky ne.“

„Prostě to nepovažuju za správné.“

„Přesně tak. Já jsem si vždycky taky tak připadala. A tohle opravdu nejsou Kleopatřiny sandály.“

Zarazil se. „Cože?“

„Nic. Co jste měl na mysli?“

„Allison říkala, že bych měl byt férový.“

Když viděla, že to nebude dál rozvádět, souhlasila. „Určitě. Allison nemá ráda lež, byla přece jeptiška. Já samozřejmě taky nerada lžu. Poctivost je vždycky to nejlepší, hlavně v případě někoho, jako jsem já. Nemám ráda faleš.“

„Opravdu?“

„Vy snad ano?“

„Takže víte, proč jsem tady?“

„Protože Nikki je… však víte…“ Rozhodila rukama, ale pak je nechala klesnout, protože nevěděla, jakým jiným slovem to vyjádřit. „Mrtvá.“

„Chtěl jsem říct… proč jsem tady s vámi,“ dodal.

Nevěděla, protože záměrně krotila své myšlenky, aby se jí neroztoulaly. No ano, přece jenom věděla. Byli tu, aby se pokusili vyvolat vzpomínku na to, co viděla v kuchyni. Ducha. „Abych si vzpomněla…“

„A dosáhneme toho jedině tehdy, když mi budete věřit,“ řekl. „Uvědomujete si to?“

„Ano. A už vám věřím.“

„Ano…, ale já myslím…“ Odvrátil pohled a roztržitě zamával velkýma a silnýma rukama. S krátce ostříhanými nehty. Ona taky neměla dlouhé nehty, ale to proto, že si je okusovala, což Andrea považovala za nechutný zlozvyk. Viděl ji někdy, jak si je kouše? Nemohla si vzpomenout!

„Jde o víc než jen o důvěru,“ připojil. „A o co?“

„Abyste se v mé přítomnosti cítila dobře. Uvolněná. Zapomněla na svoje strachy. Na cokoli, co vám blokuje paměť.“

„Dobře.“

„Opravdu?“

„Myslím, že ano. Chcete, abych překonala zábrany, uvolnila se, dopřála svým myšlenkám rozlet a vzpomněla si, co jsem viděla.“

„Ano. Něco takového bych si představoval.“

„Ale bojíte se, že by nás to mohlo až moc citově sblížit.“

Trochu ho to zaskočilo. Byla až moc upřímná a uvědomila si to v okamžiku, kdy ta slova pronesla. Ale když viděla jeho reakci, dodalo jí to odvahy. Měla nad ním jakousi moc. Bylo to poprvé, co zažila takovou převahu nad mužem Bradová typu, a dělalo jí to úžasně dobře.

„Bojíte se, že bych se do vás mohla zamilovat,“ pokračovala neohroženě. Zamrkal. Pak se začervenal. Ne moc, ale stačilo to, aby ji tím ještě víc povzbudil.

„Nebo, i když to zní nepravděpodobně, že byste se do mě mohl zamilovat vy.“

„Ne.“

„Ne?“

„No…“ Teď už byl rudy jako rak.

Paradise si v té chvíli uvědomila, co všechno ze sebe vysypala, a tvářejí taky zahořely.

„Nebojte se, pane Rainesi. Nemám v úmyslu se do vás zamilovat.“ Obešla ho. „A teď pojďme k jezírku a uvidíme, jestli na něco přijdeme.“

„Bradě,“ řekl. „Prosím říkejte mi Bradě.“

Na okamžik si připadala jako královna.

STRÁVILI asi hodinu u velké fontány, které Allison říkala jezírko, a celou dobu chodili po vybetonovaném okraji a rozmlouvali, chvíli seděli na jedné ze čtyř laviček, pohrávali si s osikovými listy a házeli kamínky do vody. Ta hodina se Paradise zdála hrozně krátká, jako pět minut.

Nepřestávala se ostražitě ohlížet, jestli je z hlavní budovy někdo nešpehuje, ale když se přesvědčila o opaku, usoudila, že se o to Allison nějak postarala. Uvažovala o tom, že ona, Paradise Founderová, ze všech lidí právě ona, je tady, u odlehlého jezírka, sama s mužem a celé Středisko o tom ví.

Nikdy předtím nebyla s žádným mužem o samotě, i kdyby proto, že budou mluvit o vrahovi. Ale oni se o vrahovi nebavili. Povídali si hlavně o Středisku. Brad chtěl vědět, jak probíhá její běžný den. Zajímal ho každý detail. Nechápala, jak někoho můžou tak fascinovat všechny ty nudné věci a činnosti, kterými tady zaplňuje své všední dny.

Jak většinou v sedm vstane, posnídá dvě volská oka s topinkou z bílého chleba, horké kakao a malou skleničku pomerančové šťávy. Obvykle společně s Andreou.

Jak s ní pak Andrea jde do jejího pokoje a obvykleji přinutí, aby si vyčistila zuby. Ukázala je Bradoví a zeptala se, co na ně říká. Smál se a odpověděl, že je má překvapivě bílé a rovné, a pak překotně vysvětloval, že slovem překvapivě nemyslel, že čekal něco jiného, ale že mít pěkně rovné zuby bez pomoci rovnátek je opravdu docela vzácnost.

Chtěl vědět víc, tak mu vyprávěla, jak hraje s Roudym karty a jak ten ve všem vidí nějaké šifry, tajné kódy a záhady. S většinou lidí, kteří tu byli víc než rok, se přátelí, i když ne tak moc jako s Roudym, Cassem a Andreou. Tu si vzala na Allisoninu žádost pod svou ochranu.

Ptal se jí na její spojení s vnějším světem. Ano, každý měl v pokoji telefon a mohl být kdykoli s někým zvenčí ve spojení. Taky mají samozřejmě přístup k vysokorychlostnímu internetu.

Udivilo ho, když se mu zmínila o jednom zdejším obyvateli, Čadovi, který neustále lepil ostatním na dveře obrázky nahých žen, než mu to Allison zakázala. Paradise to nevadilo. Nahé tělo je přece jen a pouze nahé tělo. Ale někteří spolubydlící z toho byli velice rozčilení, jako například Andrea, jiné to velmi zaujalo, jako třeba Casanovu. Paradise pořádně nechápala reakci lidí na nahotu a Allison jí objasnila, že je to součástí její povahy, stejně jako její celková lhostejnost k tomu, jak kdo vypadá.

Pokrčila rameny a on se rozesmál. Musela si přiznat, že se jí líbí. Ano, Brad se jí opravdu líbil.

Bavili se o její rodině či spíš o tom, na co si v té souvislosti pamatovala, protože vlastně mluvila jen o své nevlastní sestře Angie, která se správně jmenovala Angel. Zdálo se, že ho to překvapilo.

Vyndala starou fotografii, kterou pořád nosila v zadní kapse kalhot. „Podívejte.“

Vzal fotografii do rukou a pak pohlédl na ni. „Jste si podobné.“ Znovu se podíval na obrázek a na ni. „Je krásná.“

Paradise si s tím nevěděla rady. Řekl jí snad právě, že je krásná? Ne, to není pravda. Ale uznal, že jsou si podobné, a každý tvrdí, že je Angie krásná.

Jeho otázky nebyly jen takové obyčejné, jaké jí pokládal každý. Bažil po podrobnostech. Jak vypadá váš pokoj? Kde si kupujete ponožky? Kupujete si všechno přes internet? Jaké máte oblíbené stránky? Tak mu to řekla.

Jeho návštěva se vůbec netykala toho vraha, přišel opravdu kvůli ní. Jistě, dělal to proto, aby si získal její důvěru, ale i když to věděla, zároveň cítila, že ho opravdu zajímá. Jeho pohled nebyl chladným pohledem vyšetřovatele, který se z ní snaží promyšlenými dotazy něco vytáhnout, ani nezúčastněným výrazem psychiatra naslouchajícímu jen proto, že je to jeho práce.

V jeho čích se odráželo skutečné zaujetí a soustředění. Zkoumavě se na ni díval, pronikal hluboko do jejího nitra, chtěl vědět, jaká opravdu je. Několikrát by mohla přísahat, že se na ni díval tak, jako by ji těma očima chtěl pohltit. A dvakrát se jí při řeči dotkl.

„Ne, tak jsem to nemyslel!“ řekl, natáhl ruku a zlehka se dotkl jejího ramene. „Mně se moc líbí Pekelná kuchyně, věřte mi! Všichni se rádi díváme, jak nějaký ras s bičem staví bandu lumpů do latě. Já jen…“ Zadíval se jí do očí. Nedokázala myslet téměř na nic jiného než na jeho ruku na rameni, a když ji stáhl, chyběla jí.

„A co, vy si mě nedovedete představit v kuchyni?“ zeptala se.

Zeširoka se usmál. „Vlastně ano.“

Povídali si, smáli se a on se jí ještě jednou dotkl.

Pak se jí ptal, co píše. Vyptával se na její příběhy.

„Opravdu vás to zajímá? Vždyť je to jen takové plácání. Nikomu o tom nevykládám.“

„Nemluvte tak! Vždyť jsou součástí vás samotné. Musíte mi o nich povědět. A chci vědět všechno, nejen pouhý děj.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„Na to nemáme čas.“

„Máme pro sebe celý den. Věřte mi, že ostatní vědí, kde nás najdou, kdyby něco potřebovali. Řekněte mi něco o svém prvním románu. Kdoví, třeba jednou vyjde a já budu první na světě, kdo už ho bude znát. No tak, nenechte se prosit!“

Paradise vyskočila na nohy. „Tak dobrá.“ Srdce se jí rozbušilo. „Dobrá, ale nesmíte se smát.“

„Nemůžu si pomoct, musím se s vámi smát.“

„To jo, ale nesmíte se smát mému příběhu nebo si myslet, že je hloupý.“

„Slibuju,“ řekl a vstal. „Jak se jmenuje?“

Začali se zase procházet, šel těsně vedle ní. „Horakus,“ odpověděla. „Je to o světě za dva tisíce let, který se tak jmenuje.“ Vyprávěla mu děj příběhu a on chtěl vědět víc. Co tam lidé dělají večer, co nosí na sobě, jak vypadá jejich svatba? Jaké mají ložnice, jaký internet, jakou zubní pastu používají?

Paradise byla radostí celá pryč a řekla mu to. Všechno. Nikomu toho tolik o svých románech ještě nenapovídala.

Když skončila, všimla si, že uběhla další hodina, a bylo jí trapně, že tak dlouho mluvila o sobě. Impulzivně ho popadla za ruku, dovedla k nejbližší lavičce a usadila ho na ni.

„A teď,“ prohlásila a otočila se k němu, „teď mi řekněte něco o sobě“

„O mně?“

„Ano. Jestli si máte úplně získat mou důvěru, musíte se se mnou podělit o svá tajemství.“

Rozesmál se a zavrtěl hlavou.

„Cože?“ Ale taky se vesele usmívala.

„Vidím, že vás neošálím a že budu muset i já něco nabídnout, co?“

„No, můžete mě zkusit takhle ošálit. Ale já musím věřit, že mi bezvýhradně důvěřujete, abych i já dokázala bezvýhradně důvěřovat vám. Proto potřebuju tajemství. Vaše velká, nejtajnější tajemství. Možná ne ta úplně nejtajnější, ale přece… něco takového.“

Rozesmál se a zakryl si tvář. „Páni, no tohle…“

„Co je?“

Jen vrtěl hlavou a otřásal se smíchy. Tak se natáhla a sundala mu ruce z obličeje. „Co se děje?“

To, co vyčetla z jeho tváře, ji nesmírně rozradostnilo. Zrudl, řehnil se jako nějaký školák a oči mu jasně zářily. Nemohla si pomoct, musela se taky smát. Potěšilo ho to.

Brad se nesmál proto, že by mu něco připadalo legrační. Ona ho opravdu potěšila. A červeň se mu vehnala do tváří z jakéhosi studu, že to dokázala.

Je to vůbec možné?

Konečně se dosyta nasmáli, Brad se opřel a založil si ruce do tyla. „Ach, bože, takhle jsem se už dlouho nezasmál.“

„To ale neznamená, že mi jen tak vyklouznete, chlapečku.“ Páni, co to plácla? Začervenala se. „Říkám to jen proto, abychom nezapomněli na pokus mě ošálit. Však rozumíte. Aby to vypadalo, že jsme si natolik blízcí, že můžeme používat i taková hloupá slova.“

Jen se zase klukovsky zašklebil a vrtěl hlavou, jako by nevěřil, že se tohle vůbec stalo.

„Vyprávějte mi o sobě.“

Brad se zhluboka nadechl, pohodlně se usadil a začal.

Vyrůstal v texaském Austinu a měl ještě dvě sestry. Jeho otec pracoval jako obhájce, a možná proto si on zvolil povolání agenta FBI, i když to byl pravý opak. Vzpomínal na to, jak chodil na fotbal, nejdřív jako malý kluk, pak už jako student prvního ročníku univerzity a člen školního tenisového týmu. Vymetal tehdy bary na Šesté ulici a vůbec prováděl různé vylomeniny.

Nakonec se přestěhoval do Miami, kde dostal první zaměstnání u FBI. Byl to v mnoha směrech zvláštní příběh, zvláštní, protože Paradise věděla, že jí líčí naprosto normální věci.

Ve srovnání s jejím mládím, na které se jí Brad nevyptával, bylo to jeho úplná pohádka. Auta, večírky, kamarádi, nedělní mše a zpovědi. Jednou s kamarády zamkli kněze v sakristii, on si vzal jeho oblek a šel sloužit mši. Věřící ho považovali za hostujícího kněze. Byl tehdy pěkný rošťák. Když jí líčil ten odvážný kousek, jen v jejích očích stoupl. Nebyl takový vzorňák, jak vypadal.

Ale Paradise nemohla nevidět, jaký je mezi nimi obrovský rozdíl, a připomněla si, že je cvok. Za zdejšími ochrannými zdmi byla jen jedna z houfů bláznů, ale kdyby udělala jediný krok za bránu, nebyla by ničím jiným než pouhým odpadkem. Jak by se mohla s někým seznámit, zamilovat se a vzít si ho, když bydlí tady, ve Středisku?

„Stalo se něco?“ zeptal se, když se po dlouhé sérii otázek odmlčela.

Představovala si, jak kráčí s Bradem uličkou kaple na opačné straně areálu. V poslední chvíli se Brad otočí ke shromážděným a křikne: „To byla jen legrace! Ha, ha, ha!“

Pak se obrátí k ní, vidí její úlek. „No co? Snad sis nemyslela, Paradise, že jsem to myslel vážně? Nemůžu tady bydlet, vždyť to víš.“

Brad by to samozřejmě nikdy neudělal. Ve skutečnosti by každého, kdo by spáchal něco takového, vlastnoručně přetrhl. Což je právě ten hlavní problém: Brad je krásny, skvěly, citlivý člověk a pro takovou onuci, jako je ona, navždy nedosažitelný.

Měla by odsud utéct, jestli si chce zachovat alespoň zbytek rozumu. Místo toho tu s ním sedí a zamilovává se do něho. Bože, je to pravda, pomyslela si s leknutím. Nevěděla, jaké to je zamilovat se, protože se jí to nikdy předtím nepřihodilo. Ale ty hřejivé, vzrušující a strach nahánějící pocity, které v ní teď začínají bublat, to musí byt přesně ono.

Nejspíš se do něj už zamilovala.

„… na co myslíte?“ ptal se.

Vzpamatovala se a uvědomila si, že na něj asi zírá s obličejem úplně bílým. „Promiňte,“ polkla. „Můžete mi vyprávět o Ruby?“

Zmlkl a díval se na jezírko. Ale ona nečekala, že o tom nebude chtít mluvit, tak ještě naléhala.

„Miloval jste ji…“

„Ano.“ Hlas měl přiškrcený, sotva ho slyšela. Vlastně to jen zašeptal. „Víc, než si dokážete představit.“

„Mám dost dobrou představivost,“ řekla. „Byla krásná?“

„Paradise, myslím, že bychom neměli –“

„Byla krásnější než já?“

Věděla, že může očekávat čtyři nebo pět možných odpovědí. Bude se chtít vykroutit nebo to popře, bude lhát nebo se stáhne do sebe.

Otočil se k ní, pátravě se jí zadíval do obličeje, pak si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Ne,“ prohlásil. „Jen se hezky oblékala a líčila, ale to bylo snadné. V hlavě měla stejný zmatek jako vy.“ Vzhlédl ke korunám stromů. „A jako já.“

Jaká krásná odpověď, pomyslela si. Mínil to jako poklonu. Raději jí řekl, že byla stejná jako on, než by jí lhal.

Všechno, co dělal, bylo prostě tak krásné.

„Zabila se, protože si myslela, že není krásná,“ dodal.

Najednou mezi nimi zavládlo stísněné ticho. Zíral do prázdna, bylo vidět, že zápasí se vzpomínkami a city, které jsou silnější než on. Nechtěla ho rušit. Cítila s ním víc, než mohl tušit.

„Vy jste za to nemohl, Bradě.“

Hlasitě se nadechl a zavřel oči. Všimla si osamělé slzy, která mu sklouzla po tváři, a bylo jí ho ještě víc líto. Sama už tonula v slzách. Neměla ponětí o tom, co je to láska a něha, ještě míň se vyznala v soužití muže a ženy, ale věděla, že tu vedle ní sedí a pláče a že mu musí pomoct.

„Od té doby jste nikoho nemiloval?“ zeptala se.

Ta slova v něm otevřela stavidla. Opřel se lokty o kolena, zabořil tvář do dlaní a začal vzlykat. Co mu to jen řekla?

Co má dělat? Mohla říkat jen to, co ji právě napadlo. To je její dar, jak tvrdila Allison. Mohla se podívat na jediný list a viděla cely strom. Tak vyslovila to, co si v té chvíli myslela.

„Bojíte se, že už nemůžete nikoho milovat, protože se žádná žena nemůže Ruby rovnat. Ale to není důvod, proč nemůžete milovat žádnou jinou. Je to proto, že jste laskavý člověk a nesnesete pomyšlení, že byste zase nějaké ženě ublížil. Aby si myslela, že není dost krásná. Protože kvůli tomu si Ruby sáhla na život.“ Její slova ho nepovzbudila.

„Ale bylo to její rozhodnutí, ne vaše. Allison říká, že život stojí za to právě kvůli rizikům, a já si myslím, že má pravdu. A taky si myslím, že s láskou je to totéž.“

Brad teď tiše vzlykal do dlaní, lokty opřené o kolena. Najednou se k ní naklonil, jednu dlaň jí položil na koleno a druhou si stále zakrýval obličej.

Ten dotek na ni působil jako elektricky proud, pronikal jí až do morku kostí. Seděla jako socha, v hlavě jí šumělo moře lítosti, euforie, strachu a úžasu nad tím zázrakem.

Nechával svou bolest odplynout. V její přítomnosti.

Chtěla vzít jeho hlavu do dlaní, pevněji k sobě přitisknout a říct mu, aby neplakal, aby nebyl smutný, protože ho bude milovat. Bude ho objímat a chránit a nedovolí těm zlým přízrakům, aby vystoupily z temnot a zase se jej zmocnily.

Paradise to nedokázala. Ještě ne. Musela se ovládat. Ale mohla a musela se ho dotknout. Tak to udělala. Zvolna mu položila ruku na hlavu a něžně ho hladila po krátkých vlnitých blond vlasech.

Pak ho konejšila, ale sama se neubránila vzlykům, i když neslzela lítostí, ale úlevou. Cítila, že se přestává ovládat, a než by s tím bojovala, raději se k němu sklonila, položila si hlavu na jeho a plakali spolu.

Seděli tak asi dost dlouho, ale Paradise ztratila pojem o čase, schoulená v jakémsi kokonu naděje a bezpečí. Lásky. Postupně se oba ztišili a ona si pomyslela, že by se měla zase narovnat, protože jí spočíval hlavou na klíně a ona si opírala hlavu o jeho. Ale nechtěla se zvednout.

Byla tu proto, že Allison chtěla, aby riskovala a zamilovala se, a Paradise to právě dělala. Byla tu, protože Brad si o ní myslel, že je krásná, i když potřebovala, aby jí někdo poradil, jak se má líčit, jak si upravit vlasy a co si obléknout. Byla tu proto, že se dotkla mrtvého těla a viděla toho muže s tmavými vlasy, který vypadal trochu jako Clark Kent bez brýlí a skláněl se nad Melisou a říkal jí, jak krásné…

Paradise zalapala po dechu a trhla sebou.

Brad se vymanil z jejího objetí, napřímil se a pozorně se na ni zadíval. „Stalo se něco?“

Otočila se k němu. „Už jsem si vzpomněla.“

Popotáhl a otřel si oči. „Na co jste si vzpomněla?“

„Na to, co jsem viděla. Na toho muže, co zabil Melissu!“

„Opravdu?“ Bylo vidět, že se do reality vrací jen obtížně.

„Ano!“ Paradise vyskočila z lavičky, byla jako u vytržení. „Vzpomněla! Vzpomněla! Teď ho před sebou vidím úplně jasně!“

Brad také vstal, celý zkoprnělý. „To je… jste si jistá? Musíme ihned odjet do kanceláře. Potřebujeme rekonstruovat –“

„Ne, nemůžu nikam jet. To samozřejmě nemůžu. Ale můžu ho nakreslit. Říkala jsem vám přece, že umím dobře kreslit. Nebo můžou oni přijet sem.“

„Jistě. To je pravda, můžou přijet. Znáte ho? Víte, kdo to je?“

„Ne. Nikdo, koho bych si pamatovala.“

Otevřela se! Allison z toho bude celá pryč. Paradise nedočkavě vykročila směrem k budově. „Musím to hned nakreslit, než to zapomenu!“

Z PODZEMNÍHO parkoviště nedaleko domu, kde měl Rain Man svůj byt, vyjížděla auta a jiná se tam zase vracela. Quinton je sledoval z příšeří svého M 300 zaparkovaného v rohu, na rezervovaném místě. To parkovací místo si vyhlédl před dvěma dny, když si všiml, že zůstává dlouho do noci prázdné. Byla to dobrá pozice, protože odsud předním oknem viděl na rampu, kterou se auta dostávala na silnici.

Na přední sklo připevnil stínítko proti slunci, takže ho žádné slídivé oči nemohly za volantem zahlédnout. Přijíždějící a odjíždějící auta zaznamenávala jediná bezpečnostní kamera, ale Quinton už ve čtyři odpoledne zaparkoval na ulici a přestřihl elektricky kabel. Pak zaujal svou pozici v garáži, protože věděl, že takhle pozdě už sem nikdo žádného opraváře nepošle. Ten se objeví až ráno a to už Quinton bude s prací dávno hotov.

Sledoval Rain Mana doma už cely týden a potvrdil si svou domněnku, že Brad Raines ve svém pošetilém úsilí dopadnout Sběratele nevěst pracuje denně dlouho do noci.

Odpoledne téhož dne vystopoval agentovo BMW zaparkované před Střediskem a pak Rainese pár minut pozoroval, jak jde s Angelinou sestrou k jezírku. Srdce mu přitom poskakovalo jako gumový míček.

Sedmá favoritka musela přijít ze své vlastní vůle, bez pardonu, a i když se už několik týdnů trápil starostmi a všelijak se znepokojoval, Bůh určitě poskytne cestu.

Myšlenka na vzdálenosti, které jsou lidé schopni urazit kvůli milovanému člověku, jej jednak zneklidňovala, jednak jej jaksi povznášela. Lidé byli stvořeni k Božímu obrazu a on se s nimi podělil o sémě své bezvýhradné, nekonečné lásky, i když většina z nich udělala maximum pro to, aby je pošlapala a zadupala svou hrabivostí a pudem sebezáchovy.

Přesto když došlo na lámání chleba, většina z nich se div nepřetrhla, aby zachránili své dítě, manžela, manželku, bratra nebo sestru. Quintonův úkol teď závisel na tom, jestli toto sémě vzejde a vyroste do květu. Byl vyslán, aby favoritku našel, a ona přijde.

Poklepával rukou v rukavici o volant. Zbraň měl položenou na vedlejším sedadle. Vroucně si přál, aby v garáži nikdo jiný nebyl, až přijde na věc – netoužil dnes v noci zabít a ani vidět někoho jiného. Měl jasný a pevně stanovený cíl. Šlo jen a jen o Boží dílo.

Bylo už jedenáct pryč a v podzemní garáži bylo ticho a klid jako v hrobě. Co když Rain Man dnes nemíní nocovat doma? Přestal bubnovat na volant potažený kůží. Co když ten bezvěrec odhalil, že…

Rampu ozářily reflektory a krásná mřížka chladiče BMV s vrčením vjela do tmy.

Rain Man je doma.

Quinton pocítil záchvěv nervozity, která mu pronikla až do morku kostí, vzápětí ji vystřídala úleva. Bůh je dobrý. A jeho láska je nevyčerpatelná.

BMW jelo dál a zabočilo doprava za roh na své obvyklé místo. Jakmile jeho koncová světla zmizela Quintonovi z dohledu, nastartoval a otočil svůj vůz tak, aby stál kufrem do uličky. Zhasl světla.

Nechal motor běžet, vzal uspávací pistoli, otevřel kufr a vystoupil.

Za rohem bylo slyšet bouchnutí zavíraných dvířek. Rain Man byl venku – Quinton se modlil, aby to nebyla chyba, že ztratil nějaký čas otáčením auta, ale při čekání musel mít dobrý výhled a teď zase potřeboval snadný přístup ke kufru.

V garáži bylo pořád ticho. Běžel tiše na gumových podrážkách, zahnul za roh právě v okamžiku, když Raines přecházel uličku a mířil k pohyblivým schodům. Dvacet metrů. Musel tu vzdálenost zkrátit – ten člověk uměl zacházet se zbraní a neváhal by ji použít, kdyby měl příležitost. Musí ho skolit prvním výstřelem.

Odhodil ostražitost a rychle se rozběhl. Raines ho uslyšel a otočil se, když už byl Quinton deset metrů za ním.

Ale myš byla už v pasti a zbraň připravená k výstřelu. Quinton ji zvedl a střelil protivníka do hrudi. Pěticentimetrová šipka opatřená červeným pírkem se s plesknutím zapíchla. Rain Man vykřikl a uskočil dozadu. Ztuhl překvapením.

Vykulil oči, protože znal předmět, který mu trčel v hrudi. Popadl šipku a vytrhl ji, pak zašátral po své pistoli v pouzdře pod bundou. „Ty parchante…“ Hlas se mu však zadrhl, zavrávoral. Silné sedativum účinkovalo do patnácti vteřin. I dřív, když srdce člověka pumpovalo naplno.

Quinton se schoval za auto, přikrčil se a počítal… šest, sedm, osm…

Bum.

Vstal a uviděl Rain Mana zhrouceného na zemi. Ještě svíral pistoli. Quinton tu svou zastrčil za opasek a rozběhl se k němu.

Rain Man byl těžký. Bezvládné tělo bylo vždycky těžké – všechny ty ženy sice dokázal připevnit na zeď sám, ale tohle… Ten chlap snad váží dva metráky.

Quinton si ho přehodil přes rameno a utíkal zpátky za roh k autu. Děkoval své prozíravosti, že vůz předtím otočil. Hodil tělo do kufru a ještě Rain Manovi rychle nasadil pouta, než na parkoviště vjede nějaké další auto.

Sedativum mělo působit tak půl hodiny, ale nemohl nic riskovat.

Zavřel kufr a rychle vklouzl za volant. Vycouval a s rámusem vyjel na rampu.

Za pět minut už byl na dálnici směrem na sever. Ve zpětném zrcátku neviděl žádná světla policejních majáčků. Nad hlavou žádné vrtulníky. Ani stopy po tom, že by jej někdo pronásledoval. S trochou štěstí nebude nikdo až do rána vědět, že jejich hvězdný agent zmizel. Zjistí se to, až nepřijde do práce.

Jednou z velkých nevýhod, která byla spojena s prací ve službách Bohu, což byl jeho případ, byl velký společensky tlak. Do kněží se muselo pořád šťourat, přitahovali spoustu negativní pozornosti.

Ale existovaly i značné výhody. Například mít Boha na své straně, čehož byl hladký průběh Rain Manová únosu jasným důkazem. Stačilo to k tomu, aby se Quinton utvrdil ve správnosti svého počínání, i když ne že by měl nějaké pochyby.

Pomyšlení, že má Rain Mana v kufru, ho naplňovalo nevýslovně skvělým pocitem.

Odbočil doprava na 70, na mezistátní dálnici. Zbývalo mu necelých tři sta kilometrů, než se dostane na kansaskou hranici. A odtamtud už je to do malého městečka St. Francis jen patnáct kilometrů. Městečko bude v noci spát a stodola, kterou si k tomuto účelu vyhlédl, je ještě asi o dvanáct kilometrů dál.

Normálně by cesta trvala nejméně tři hodiny. Ale v noci byly silnice prázdné, takže by tam mohl dorazit za dvě hodiny a něco, díky silnému motoru Chrysleru a nejmodernějšímu laserovému aktivnímu antiradaru.

Pátrání po něm bylo sice vyhlášeno v Coloradu, ale chtěl se vyhnout jakékoli pozornosti, takže spojí sedmou a nejkrásnější favoritku s Bohem v Kansasu.

Při tom pomyšlení se Quinton rozechvěl.

FRANK CLOSKEY otevřel dveře do kanceláře hlavního agenta. „Nic.“

Temple stál s rukama v bok u okna a díval se dolů na ulici. Prudce se otočil. Kravatu měl nakřivo a dva horní knoflíčky košile rozepnuté. „Byli jste u něj doma, zkontrolovali jste jeho mobil a pager? A nic?“

„Nevíme o něm nic od chvíle, kdy odešel včera večer před desátou z kanceláře. Pátrali jsme po něm i v jeho oblíbených restauracích, ale bezvýsledně.“

„Ale vrátil se přece domů…“

„Auto má v garáži, to je pravda. Nic nenasvědčuje tomu, že došel do bytu. Navíc kabel od bezpečnostní kamer 7 byl přestřižený.“

Hlavní agent vytřeštil oči. „A nikomu to nenahlásili? Kdy?“

„Včera navečer. Požádali o opravu, ale bezpečnostní firma se tam dostavila až dnes ráno.“

Temple přešel ke stolu, na okamžik se o něj opřel, pak si zase dal ruce v bok. „Takže je to Sběratel nevěst.“

„To nevíme.“

„Momentálně předpokládejme, že je to tak. Nejdřív Nikki, teď Brad. Co se proboha stalo? A nešetřete podrobnostmi.“

„Brad odvolal pátrání, když jsme našli Nikki. Nebyl důvod si myslet, že vrah neuspokojil své choutky, když zabil ji. Žádného muže dosud neunesl.“

Temple protáhl obličej. „Zástupce ředitele bude…“ Odsunul židli a posadil se. „Dobrá. Chci, aby se všude objevily jeho fotografie. Prověřte všechna místa, kam často chodí. Sežeňte výpis všech telefonátů, co měl na mobilu, a zkontrolujte každý hovor. Chci vědět o každém jeho kroku, který za posledních čtyřiadvacet hodin udělal. A co ten obrázek, který donesl?“

Frank pořád přesně nechápal, jak si mohl být Brad tak jistý, že skica, kterou odpoledne přinesl, je podobiznou vraha. Nakonec to byl náčrtek založený na podobě jakéhosi ducha. Brad ho ale považoval za velmi důležitý a trval na tom, aby jej porovnali s fotkami identifikačního systému. Skica byla jen nahrubo načrtnutá a bude vyžadovat důkladnou komparaci, ale zároveň šlo o jakési první důležité vodítko od Nikkiiny vraždy, takže celý tým se zabýval jenom tím.

„Zatím jsme nic nezjistili. Rozeslali jsme obrázek ostatním agenturám a do každé nemocnice ve státě. Poslali jsme také dnes rámo do Střediska soudního kreslíře, aby pořídil další skicu.“

„Co víme o té dívce? Kromě těch žvástů, že vidí duchy?“

„Nic moc. Brad o ní moc nemluvil.“

„Takže mi chcete říct, že Bradův osud je teď v rukou nějaké duševně postižené holky?“

„Myslím, že se domníval, že je dost chytrá.“

„To teda víme hodně.“ Temple zavrtěl hlavou. „Fakt hodně.“

BYL NÁDHERNÝ DEN. Stromy se zdály nějak zelenější, ptáci cvrlikali a poletovali, jako by našli hrnec těch nejlahodnějších zrníček a všechna je sezobali, i slunce zářilo jasněji. Vajíčka, která právě snídala, byla lepší a sladší než obvykle, možná to nejlepší jídlo, co kdy jedla.

Ale Paradise věděla, že se ani stromy, ani ptáci, ani vajíčka, dokonce ani slunce nezměnily. Ale zato ona ano.

Přes noc jako by se z ní stala nějaká hvězda. Možná si to trochu namlouvala, ale zdálo se jí, že se na ni všichni dívají, když před půl hodinou vešla do jídelny. Nebylo pochyb, že mnozí – ne-li všichni – obyvatelé Střediska vědí, že ji někteří velice důležití lidé považují za velice důležitou osobou.

Roudy se div nezbláznil, jak se při každé příležitosti dral o své zásluhy. Vždyť to byl přece on, kdo první přišel s tím, aby jeho týmu dodali důkazy. A nakonec budou stejně potřebovat zase jen jeho, aby dal dohromady všechno, co zjistili.

„Copak nemůžeš mít prostě radost z toho, co ji potkalo?“ ptala se Andrea.

„Ale ovšemže můžu. Jenže vrah je pořád na svobodě! Tobě není líto těch ubohých dívek?“

Bylo to marné.

Paradise se každopádně změnila. Najednou viděla. A oni viděli ji. Mrak obestírající její srdce se rozplynul. Slupky jí spadly z očí. Hodilo se na ni každé klišé, které znala z knih. A hned všechna najednou. V jejím temném světě vyšlo slunce, jakoby poprvé.

Ale jen ona a Allison věděly proč. Ne proto, že by se stala hrdinkou při vyšetřování. Bylo to kvůli Bradu Rainesovi. Nebo přesněji kvůli tomu, co s Bradem sdíleli. Sdílejí.

Protože Brad zahnal strach, který vrhal na její mysl stín. Protože Bradovi věřila víc než kterékoli živé duši, možná s výjimkou Angel a Allison, ale Angel je její sestra a Allison něco jako maminka.

Brad je muž.

Mezi nimi nastalo něco zvláštního. Nechtěla jít tak daleko, aby si namlouvala, že ji miluje, na to bylo ještě příliš brzo. Věděla, že ať Brad cítí cokoli, nic z toho nemůže vzejit. Ona je přece tady ve Středisku a on tam venku, ve světě plném démonů.

Ale včera večer se rozhodla, že nebude svému srdci rozmlouvat pocity, které v něm zůstaly po Bradově odchodu. Šla spát a neklidně se převalovala a házela sebou v posteli, v nitru cítila zvláštní rozechvění. Probudila se s hlavou plnou myšlenek na něj.

Nebyla do něj zamilovaná. To by bylo příliš. Ale jestli je pravda, že zamilovaný člověk překypuje takovými pocity, nedivila se, že kvůli tomu mnozí tolik riskují.

Andrea ji pozorovala a ostýchavě se usmívala.

„Co je?“

Kamarádka uždibovala topinku. „Nevím. Políbila jsi ho?“

„Andreo!“ Paradise odložila vidličku a zrudla. „Jen proto, že ty při každé příležitosti hned vyhrnuješ sukni, ještě neznamená, že to tak dělá každý.“

„Mluvím o líbání. Říkala jsi, že ses ještě s žádným mužem nelíbala.“

„A při tom zůstalo.“ Jak je to trapné! Ale zároveň potlačovala úsměv.

„Ale budeš.“

„Nebuď směšná! O nic takového nejde. Nech toho, Andreo, všechno zkazíš.“

„Vždyť se usmíváš!“

Někdo jí poklepal na rameno. Naklonil se k ní Jonathan a tišeji řekl: „Někdo tě chce k telefonu, Paradise. Říkal jsem si, že to asi budeš chtít vzít.“

Obvykle jim jen vyřizovali vzkazy. Paradise si všimla, že se Jonathan usmívá, a zatajila dech. „Je to muž?“

„Ano.“

Vyskočila. „Já… Přepojte mi ho do pokoje.“

Vyběhla od stolu, ale pak se ještě rychle vrátila a přikázala Andree: „Zůstaň tady.“

Uháněla chodbou a pak po schodech do pokoje. Když rozrazila dveře, telefon zrovna začal zvonit. Zabouchla za sebou a zamkla, s bušícím srdcem se přiblížila k telefonu. Třesoucí se rukou zvedla sluchátko.

„Haló.“

Tiché zasmání. „Haló, Paradise.“ Tolik se to podobalo Bradovu hlasu, že jí chvilku trvalo, než ji napadlo, jestli to třeba není někdo jiný. „Brade?“

„Ne, to není Brad. Brad teď nemůže. Ale je tu se mnou.“

Je to někdo, s kým Brad pracuje? Zdálo se jí to nějaké divné…

„Já jsem ten, co zabil Nikki,“ pokračoval hlas. „A teď tu mám tvého miláčka svázaného. Zapíchnu ho jako prase a pak ho vykuchám, jestli neuděláš přesně to, co ti řeknu.“

Nastalo ticho. Stála jako zkamenělá, nedokázala se nadechnout.

„Jsi tam, holčičko?“

Snažila se něco říct, ale nešlo to.

„Neboj se, Paradise. Potřebuju, abys myslela jasně. Potřebuju, abys Brada zachránila. Můžeš to udělat?“

Hlas se jí třásl. „Ano.“

„Dobře. Budeš především držet pusu. Já tě vidím, vidím každý tvůj pohyb. Slyším všechno, co se v tom tvém vězení děje. Jestli někomu cekneš, včetně té staré jeptišky, že jsi se mnou mluvila, tak pana Rainese zabiju. Pochopila?“

Hlavou jí vířily ty nejhroznější představy. Byla zase v temné mlze a za ní se zjevila zrůda, chňapala jí po nohou, jak se snažila uniknout. Na zemi ležela těla a ona se plazila přes ně.

„Rozumíš tomu?“

Je to pravda. Telefonuje s mužem, kterého viděla. Byl to jeho hlas; poznala ho, znala ho od toho okamžiku, co se dotkla mrtvého těla té dívky.

„Ano.“

„Posloucháš? Je důležité, abys nezpanikařila. Jinak uděláš nějakou hloupost a já ho budu muset zabít. Jasné?“

Jeho hlas nebyl rozzlobeny nebo zlověstný. Byl klidný a rozhodný. Ale tím větší z něj šel strach. „Je to jasné?“

„Ano,“ vypravila ze sebe.

„Za třicet minut nasedne zahradník do své červené dodávky a jako každý den odjede na delší svačinku. Vlezeš dozadu a schováš se pod tu zelenou plachtu, kterou vždycky zakrývá –“

„Nemůžu odejít!“

Muž trpělivě počkal. „– své nářadí,“ dokončil větu. „Nemusíš v té červené dodávce odjet, Paradise. Ale jestli to neuděláš, najdou pak pana Rainese mrtvého a bude to jen proto, že jsi to dopustila.“

„Já…“ Paradise začala panikařit. Pokoj se s ní zatočil, opřela se levou rukou o stěnu, aby udržela rovnováhu. Ochraptěle zašeptala: „Nemůžu odejít.“

Muž na to nereagoval a pokračoval: „Dodávka dojede do města a zastaví u Starbucksu. Až tam bude, vylezeš a dáš pozor, abys nevzbudila pozornost. Půjdeš o ulici dál směrem na východ, tam uvidíš řadu obchodů, kde je i kosmeticky salon. Na konci je velká zelená popelnice. Pod ní najdeš obálku s penězi a mobilní telefon. Rozumíš, co máš udělat?“

Já nemůžu… já nemůžu odejít.

„Zopakuj mi to.“

Zaváhala, pak překoktala instrukce, ale myslela jen na to, že jestli neodejde, ten muž Brada zabije. „Ale já nemůžu…“

„Poslouchej, Paradise.“ Slyšela, že se jeho hlas vzdálil, obrátil se k někomu jinému a chtěl, aby promluvil do telefonu.

Pak Bradův známy hlas. „Řekni Allison, Para –“

Krach.

V telefonu nastalo ticho a pak se zase ozval vrah. „Tak vidíš, že ho tady opravdu mám a zabiju ho. Posloucháš?“

Byl to Brad, tím si byla jistá. Hlas měl přiškrceny a udýchaný, ale byl to on! „Posloucháš mě, Paradise?“

„Ano… poslouchám.“

„Vezmi si z obálky peníze, běž do salonu a řekni, aby tě udělali krásnou. Jako je tvoje sestra Angel. Můžeš to pro mě udělat?“

Co to po ní chce? Má jít do salonu krásy? Jak tohle souvisí s Bradem?

„Dej jim všechny peníze, je tam pět set dolarů. Řekni jim, ať zruší všechny další zakázky, jestli nemají volno. Až budeš hotová, vyfoť se a pošli mi snímek na mobil, ať vím, že jsi provedla všechno přesně podle mých pokynů. Pak přejdi přes silnici do parku a čekej tam. Já ti zavolám a řeknu ti, co máš udělat dál. Teď mi to zopakuj.“

Zajíkavě tak učinila.

„Dobře. Nikomu ani slovo, Paradise. Ani slovo. Až zmizíš, začnou tě hledat. Ať tě nikdo nevidí. Jestli tě chytí, je po všem. Rozumíš?“

Mozek jí přestal fungovat. Potřebovala si dát všechno dohromady, ale nevěděla, kde začít. Byla to noční můra. Zly sen. Jak se z něj může dostat?

„Jasné?“

„Jasné.“

Zaváhal. „Děkuju, Paradise. Tak dlouho jsem na tohle čekal!“ Cvak a spojení se ukončilo.

ŠKVÍRAMI VE STŘEŠE vysoké stodoly pronikalo světlo, ale Brad neměl ponětí, kolik může být hodin. Možná je ráno, ale stejně tak může být odpoledne. Když se probral z bezvědomí, měl přes hlavu přehozený pytel. A od té doby ještě nejmíň dvakrát dostal sedativa.

Teď už mu bylo jasné, co se děje, a něco takového by se mu nezrodilo v hlavě ani v těch nejhorších snech. Vrah jej unesl, dal mu velkou dávku sedativ, nacpal ho do kufru auta. A on teď čeká na svůj konec, stejně jako nedávno Nikki. Poté, co strávil stovky hodin tím, že se snažil vžít do počínání vrahů a pocitů jejich obětí, ociď se v tom postavení doopravdy. V podstatě to bylo spíš neskutečné než děsivé.

Ale vrah před chvílí volal Paradise a Brada se zmocnil takový strach, až se mu dělalo zle.

Byli v nějaké staré stodole z letitých zešedlých prken, na zemi leželo špinavé seno. Cítil zatuchlý pach obilí a starého koňského hnoje. Trámy podepírající střechu se prohýbaly pod tíhou, kterou musely nést, hrozilo, že se co nevidět zhroutí. Pozůstatek dávných časů.

Zápěstí měl svázaná k sobě za jedním z těch rozpraskaných podpěrných trámů. Seděl na vlhké podlaze, čelem k vrahovu stanovišti. Ten na zem rozprostřel několik velkých vlněných přikrývek s červenými a černými pruhy.

Prodávaly se obvykle u silnice ve stáncích nabízejících výrobky indiánů. Jejich okraje zatížil dřevěnými pražci. Na jednom konci plochy vrah zhotovil provizorní prkennou stěnu, připevnil ji k hromadě balíků sena.

Trčely z ní dva dřevěné kolíky. Po obou stranách stěny stála dvě dřevěná vědra a na ně umístil svíčky. Nebylo potřeba velké fantazie, aby bylo Bradovi jasné, že si Sběratel nevěst připravil vše potřebné pro svou sedmou oběť.

Probíral se a zkoumal všechny podrobnosti. Ale hlavní díl skládačky, který dominoval jeho úvahám, seděl tři metry od něj na staré skládací židli, nohu přes nohu, paže zkřížené, a mlčky si jej prohlížel.

Byl to Sběratel nevěst a trochu se podobal kresbě, kterou Paradise vytvořila, když se jí tak náhle vynořil v paměti. Ale Brad si všiml několika zásadních rozdílů, které by mohly vyšetřovací tým zmást. Byly to zdánlivě nepatrné detaily, na které by se však právě soudní kreslíři zaměřili, protože vědí, jak jsou důležité.

Vrah měl velmi výrazné rty, ale ne tak plné, jak je Paradise nakreslila. Taky vzdálenost mezi obočím udělala užší, stejně jako mu o něco snížila čelo, takže na obrázku vypadal zlověstněji než ve skutečnosti. Oči měl taky větší. Ale soudní kreslíř dnes udělá přesnější podobiznu, možná se tak už stalo.

Byl to dobře stavěný muž, který by na první pohled budil důvěru. Nic podezřelého na něm nebylo. Tmavé vlasy měl krátce přistřižené a upravené. Pečlivě ostříhané nehty. Oči tmavé, ale ne hluboce posazené ani hrozivé. A byl hezký, jako tolik sériových vrahů.

Měl na sobě šedé pohodlné kalhoty a světle modrou košili s krátkým rukávem, podobnou, jako nosí automechanici, jen mají na kapsičce nášivku Midas nebo Good Year.

Kromě telefonátu s Paradise muž dosud nepronesl jediné slovo. Ale jeho úmysly se honily Bradovou myslí jako temné stíny.

„Už by vám mělo byt lépe,“ promluvil teď ten muž. Hlas měl tichy a hluboký. Věcný. „Nazýváte mě Sběratel nevěst, což celkem vzato odpovídá. Ale odteď mi můžete říkat Quintone. Příjmením se jmenuju Gauld.“

Quinton Gauld. Brad si odkašlal, v krku měl vyprahlo. „Vám je jedno, že budu vědět, jak se jmenujete.“

„Ne, teď ne. Můj úkol tady na Zemi je už skoro dokončen.“

„Hodláte mě zabít.“ Prosté konstatování faktu.

„To ještě nevím. Jedině když mi to on řekne.“

To je lež, pomyslel si Brad. Jedině úplný hlupák by jej po tomhle všem nechal naživu a Brad věděl, že vrah už několikrát dokázal, že žádným hlupákem není. Hlavním bodem teď byla jeho sedmá oběť. Favoritka Boha.

Ale zase, pokud je ten člověk psychotik, o čemž svědčily jeho vzkazy, a svírá ho pěst jeho nekompromisních klamných představ, možná nelže.

Brad si v duchu zase přehrával Quintonův telefonát. Pomyšlení, že by se tenhle muž na Paradise jen podíval, jej natolik pobuřovalo, že se mu sevřel žaludek, až musel polknout.

Vrah ji lákal ven za ochrannou zeď. Vypadalo to, že chce nějak uzavřít události, ke kterým během posledních dvou týdnů došlo. Vylákat Paradise ze Střediska zdravého života a inteligence. Ale proč?

Pořád měl před očima fotku té krásné dívky, kterou mu Paradise včera ukázala. Angel Founderová. Angie, Paradisina sestra. Po celou dobu věděli, že bude existovat nějaká sedmá oběť. Ale pořád mu to nedávalo smysl.

„Chcete přilákat Angie, Paradisinu sestru. Má se stát vaší sedmou obětí.“

Quinton se na něj jen podíval a neřekl nic.

„Ale proč? Proč ji zkrátka neunesete? Proč všechny ty zdržovačky se mnou a s –“

„Sedmá vyvolená musí přijít dobrovolně. Musí to být její rozhodnutí.“

„Takže ji k tomu donutíte?“

Quinton narovnal nohy a položil si ruce na stehna. Hleděl na Brada jako na hloupé dítě, kterému má něco vysvětlit a přemyslí jak. Pak vstal, došel k hromadě sena, hrst z něj vytrhl a přičichl k němu.

„Nechci ji nutit. Ale ona ještě neví, kým je. Lidé se bojí neznámého.“ Otočil se, obličej měl napjatý a vypadal rozčileně. „Kdysi jsem se pokusil. Chtěl jsem naplnit naše přátelství. Dala mi facku. Od té doby jsem nedokázal navázat normální vztah. Někdy nám všem život musí nadělit trochu motivace, abychom dokázali vidět pravdu.“

„Takže všechno tohle se děje kvůli Angel. My ostatní jsme jen pěšci? Jen to pro vás znamenáme?“

„Nejde o mě, Bradě,“ odpověděl a zase nabyl sebejistoty. „Jde o něj. Já jsem jen jeho posel. Napadlo vás někdy přemýšlet o tom, proč většina lidí, kteří tvrdí, že věří v Boha a nebesa, vlastně nechtějí opustit tento svět a být s ním? Alespoň ne do té doby, dokud jim život neuštědří pořádné rány, takže potom o to naopak škemrají? A jen tak pro zajímavost, jen málo nevěst odpadne a nevydrží do konce, když je Bůh povolá domů. Nebo jste snad nečetl Knihu zjevení?“

Brada v té chvíli napadlo, že když už nic, tak inteligence je Quintonovou Achillovou patou. Jestli existuje něco, čím může zareagovat, kromě síly, protože byl spoutaný, je to rozum. Rozum podle Quintonových měřítek.

Ale Brad se v té chvíli nedokázal napojit na jeho vlnový rozsah. Nemohl se zbavit představy, jak se teď Paradise ve Středisku ve svém pokoji třese hrůzou. Představy, že tahle bestie ublíží takové čisté a nevinné dívce, která právě v tom temném světě našla samu sebe, a vystaví ji zase další hrůze po tom všem, čím prošla…

Dělalo se mu špatně, žaludek se mu už delší dobu bouřil. Znovu polkl a snažil se soustředit myšlenky. Musí Quintona přimět, aby mluvil. Musel ho zavést na cestičku, na jakoukoli cestičku, která by jej mohla svést z té hlavní.

„Nechci, abyste Paradise ublížil,“ řekl. „Je pro vás jen figurkou. Proč zmařit další nevinny život?“

„Žádná z nich není nevinná. A on si je i přesto vybírá. Ujasněte si svou teologii, pane Rainesi.“

„Ano, to beru. Ale byla Nikkiina matka tou vyvolenou? Nebo ti dva policisté, které jste zabil? Jsem jím já? A Paradise? Nemusíte zabíjet ostatní.“

Quinton na něj fascinovaně zíral. „Přesně tohle říkala Nikki. Prosila o svůj vlastní život. Ale vy prosíte o Paradisin život, že? O její život.“

„Ona je…“ Hruď mu překypovala city, nemohl ze sebe ta slova vypravit. „Prosím, neudělala nic, čím by si tohle zasloužila. Pro lásku Boží, ona přece je…“

„Pro lásku Boží, Bradě? Ne pro vaši lásku? Milujete ji? –“

Brad viděl v očích toho muže cosi tak temného, že měl sto chutí odvrátit pohled, otočit se. Bylo v nich temné zlo, které si klamně namlouvalo, že ví a zná to, co nemohlo znát. Přesto se někde za tím temným pohledem skrývala otázka, která mu samotnému vytanula na mysli.

„Láska?“ zeptal se Brad. „Co je to láska?“

„Vy nevíte, co je to láska?“ opáčil Quinton. „Pak o tom nemáte právo se mnou mluvit.“

„Ale samozřejmě vím, co je to láska…“

„Tak mi řekněte, milujete ji? Nebo jste z ní na rozpacích? Ve vašem malém světě je to přece idiotka. Takové lidi vy považujete za odpad.“

Jeho obvinění Brada ťalo do živého, až ho to samotného překvapilo. Ohradil se: „Ne, takhle nemluvte.“

„Tak proč do ní nejste zamilovaný?“

Protože nemůže! Jak by mohl milovat někoho, kdo…

Brad zavřel oči a bojoval s rozporuplnými pocity. Ten muž v něm během pár minut obrátil všechno naruby, uvrhl ho do obranného postaveni, takže nad ním získal převahu. Musí to zvrátit.

Zase se na Quintona podíval. „Vyhrál jste. Pravda je, že si myslím, že ji opravdu miluju.“

„Milujete Paradise.“ Pronesl to výsměšným, nevěřícným tónem.

Bylo zvláštní sedět tady připoutaný u sloupu a debatovat sám se sebou o lásce k nějaké ženě. Ale v té chvíli neexistovalo nic důležitějšího.

„Ano, myslím, že ano.“

Quinton na něj chvíli hleděl, pak k němu přistoupil a drsně ho postavil na nohy. Popadl ho levou rukou za límec košile a vyťal mu pravicí prudký políček.

Bradovi div neuletěla hlava. Zakusil bolest, jako by mu Quinton urazil čelist.

Vrah měl najednou tvář zalitou potem a křečovitě mu v ní škubalo.

„Bůh ji miluje. Vy ne. Ujasněte si to.“

Nechal Brada stát a přešel ke stolu, kde ležel kufřík. Otevřel jej a vyndal modrou vrtačku a balíček baterií. Zapnul vrtačku, nechal ji rozběhnout naplno, pak ji zase vypnul a odložil. Vytáhl plastové pouzdro se stříbrnými vrtáky a opatrně je položil vedle vrtačky.

Na kraji stolu stál plechový kbelík.

Brad věděl, že ho musí nechat mluvit. Odvést jeho pozornost, rozptýlit ho. Trám, ke kterému byl připoutaný, byl jen deset centimetrů silný a viklal se pod jeho váhou – co kdyby se do něj pořádně opřel? Jak dlouho už tu práchniví?

„Takže vy mě tu držíte, abyste mě použil jako návnadu,“ řekl Brad. „Abyste na mě ulovil Angel.“

Quinton odpověděl, aniž se otočil. „Kéž by to bylo tak jednoduché. Toto jsou složité věci, pane Rainesi. Bůh, ďábel, všechen ten boj, co na nebesích probíhá. Ale tohle je milostný příběh. Milostné příběhy nikdy nejsou bez komplikací. Boje, zrada, pláč… To vše je součástí plánu. Včetně vás, vyšinutého muže, který neví, jak milovat ženu. Je dobře, že Bůh takový problém nemá.“

Brad chtěl něco říct. Věděl, že toho člověka musí zaujmout, zatáhnout do rozhovoru a zasít semínko pochybnosti, získat převahu, rozhodit ho. Jenže problém byl v tom, že byl sám rozhozeny.

Místo toho semínko pochybnosti zasel vrah svou mučivou otázkou o lásce. Proč nebyl schopen lásky, opravdové lásky, od té doby, co si Ruby vzala život?

Protože se bál. Ne o sebe, ale o ženu, kterou by mohl milovat. Po Paradisině včerejším výlevu se sesypal přímo tam, na té lavičce. Ale ne proto, že měla pravdu.

Ona totiž neměla pravdu! Není tak šlechetný. Kdyby tak věděli, jaký ve skutečnosti je… FBI, jeho spolupracovníci, servírky v jeho oblíbených barech, ženy, se kterými chodil. Kdyby tak věděly, jak se soustředil na to, aby ochraňoval ne je, ale sebe, jak mu vadily sebemenší nedostatky na druhých, protože měl tak vysoké nároky, kdyby tak tušily, že po odečtení jeho hezkého vzhledu, bystré mysli a jakéhosi osobního kouzla na něm není nic, co by stálo za zájem.

Kdyby věděly…

Nemohl milovat Paradise, protože by hned zjistila, že on si lásku nezaslouží. A protože by asi nedokázala žít podle jeho zásad, a právě proto si tu lásku nezasloužil.

Když si to včera uvědomil, zdrtilo ho to, protože i když tak dobře věděl, že právě z těchto důvodů Paradise milovat nemůže, někde v hloubi duše ji chtěl milovat. Chtěl spálit všechny ty svoje zásady. Udusat je společně s Paradise, když ještě budou doutnat. Vzít ji do náruče, být daleko od všeho, co z něj udělalo tuhle zrůdu, která chtěla, aby žena vypadala, mluvila a přemýšlela v souladu s jeho přehnaně vysokými nároky.

Jak tu teď stál přivázaný k trámu, vrátily se mu jeho pocity zahanbení a touhy. Ale zároveň ho napadla úplně jednoduchá myšlenka.

To, co právě řekl, je pravda. Opravdu ji miluje.

Brad zamrkal. Proč ne? Proč by ji nemiloval?

Vždyť si jen namlouval, že ji nemůže milovat, aby chránil sám sebe. Choval se jako sentimentálni hlupák, a přitom ji miluje. A možná, opravdu možná, by mohl získat i její lásku.

Tep se mu zrychlil, srdce pumpovalo na plné obrátky, zoufale potřebovalo víc krve, aby mohlo zůstat naživu. Quinton vyndával nástroje, připravoval se zničit život, protože si myslí, že je to správné, a Brad stojí za ním a myslí si, že musí zachránit tenhle jediný život, Paradise, která se nechtěně ocitla ve vrahově křížové palbě, stala se pěšcem a má přilákat jeho sedmou oběť.

Najednou myslel jen na jediné: zachránit Paradise.

Hlavou mu bleskla Allisonina slova: On si však neuvědomuje, že ve skutečnosti zabíjí oblíbenkyně Boha. Má to všechno obrácené, víte? Není to anděl, je ďábel. Někdo musí opravit jeho uvazování.

„Říká se o vás, že trpíte klamnými představami,“ prohlásil. „Prý jste duševně chorý a trpíte pocitem velikášství. Myslíte si, že k vám promlouvá Bůh, protože jste psychotik. To ale není pravda, že?“

Quinton postavil lahvičku s lakem na nehty do řady vedle třech ostatních. Všechno měl dokonale uspořádané.

„Nemusíte se bát, pane Rainesi. Rozhodl jsem se, že vás nezabiju.“ Otočil se. „A nesnažte se chovat se ke mně s jakousi povýšeneckou shovívavostí a taky si nemyslete, že vám skočím na nějaké řečičky. Už jsem něco podobného zažil a vím přesně, co jsem zač.“

„To ano, teď už to chápu. Ale vy nevíte, kdo jsem já.“

„Jste zvláštní agent Brad Raines. Už dlouho jste se mě snažil najít a zastavit.“

„Opravdu? Co když mám úplně jiný záměr v tomhle –“ rozhlédl se po stodole a pak se zase podíval na Quintona – „v tomhle šíleném chaosu světa? Přesněji řečeno jiný záměr, proč jsem dnes tady s vámi, než přivedete Bohu jeho nevěstu k věčnému blaženství?“

Quintonův obličej se znovu napjal, ale neskočil mu na to. Na rtech se mu objevil pokřivený, nevěřícný úsměv.

„Co kdybych vám to mohl dokázat?“ zeptal se Brad.

„Co dokázat?“

„Že nejsem ten, za koho mě máte.“ Muž se zatvářil mírně pobaveně. „Vyslechl byste mě?“ pokračoval Brad. Quinton zaváhal, pak vyndal svůj mobil a podíval se, kolik je hodin.

„Dobrá. Tak o co jde?“

PARADISE stála několik minut uprostřed pokoje a třásla se. Sotva dotelefonovala, vyrazil jí po celém těle ledový pot. Nechápala svůj strach. Jak se může člověk bát něčeho, co většině lidí očividně nedělá žádný problém? Jako by se bála třeba země nebo vzduchu. Kdo to kdy slyšel?

To byla agorafobie a ona věděla, že by ji měla dokázat překonat. Ale nezvládla to.

Záchvat paniky se dostavil tak rychle a s takovou silou, že nedokázala myslet, natož si dojít do lékárničky pro Xanax. Tento lék proti strachu měl rychle zapůsobit, ale v jejím případě jen obrousil hrany. Přesto jí Allison dovolila, aby u sebe měla malou zásobu, i když to bylo proti domácím pravidlům.

Stála tu a svět se s ní točil, byla si jistá, že se jí tentokrát srdce utrhne a uvízne jí v krku, až se udusí.

Byla tak dezorientovaná, že zapomněla, jak se sem dostala. Ale pak se jí všechno vrátilo, jako povodňová vlna. Ten telefonát. Vrah chce, aby vlezla do té dodávky a odjela do salonu krásy. Když to neudělá, zabije Brada.

V mysli jí naskočil obraz, který tam ještě nikdy neměla: jak její otec buší na dveře šatny, kam se před ním zamkla. Zajíkla se. Pak to zmizelo. Panika byla zpět, jen zesílila, a ona věděla, že přinejmenším upadne.

Klopýtala do koupelny, zoufale potřebovala pilulku, vodu, cokoli, co jí pomůže, aby nezemřela. Vynořila se nová vzpomínka. Ale ona o tom teď nedokázala přemyslet.

Vrah má Brada a ty musíš vlézt do té červené dodávky.

Vyklepala z lahvičky léky, vypadlo jich všech pět a skutálelo se do umyvadla. Třesoucími se prsty si dva strčila do pusy, zapila trochou vody, pocákala si flanelovou košili.

Věděla, že musí udělat to, co po ní vrah chce. Pokud šlo o ni, neměla na vybranou. I kdyby si stokrát říkala, že Brada nemiluje, milovala ho.

Milovala ho víc než cokoli jiného. Mnohem víc. Protože Brad napravil všechno, co její otec pokazil.

Za třicet minut zahradník nastoupí do své červené dodávky…

Paradise se podívala na nástěnné hodiny v koupelně. Kolik času zatím uplynulo? Ale musí se dostat do auta dřív než Smitty a nikdo ji přitom nesmí vidět.

Prudce se otočila a běžela ke dveřím. Popadla za kliku. Pak se zarazila. Sípavě dýchala, syčelo to, jako když letí tryskáč. Nebyla oblečená tak, aby mohla jít ven.

Měla na sobě ještě flanelové kalhoty, ve kterých spala!

Co na tom záleží, Paradise!

Záleželo na tom dost. Nepatřila tam. Vyjít za bránu pro ni bylo něco jako vystoupit na pódium na velkém stadionu s tou největší trémou na světě. Všichni se na ni budou dívat a ona tam bude stát v pyžamu!

Ale musí se dostat do červené dodávky! Když se jí nějak podaří schovat se pod plachtu, bude třeba v bezpečí.

Oči se jí znovu zalily slzami. Ne, nebude tam venku v bezpečí!

Ale Brad taky není v bezpečí. A ona ho miluje víc než sebe. Co by si Brad pomyslel, kdyby ji takhle viděl? Jak by mu mohla říct, že ho miluje, kdyby přitom vypadala jako hastroš? Hlavou se jí honily myšlenky jedna přes druhou.

Rozrazila skříň a popadla první džíny, které jí přišly pod ruku. Rychle, rychle, musí se dostat do té dodávky.

Paradise si natáhla džíny a už byla v půli cesty ke dveřím, když si uvědomila, že zapomněla na tričko. Uháněla k prádelníku, navlékla si rychle žluté tričko a spěchala zpátky. V první řadě musíš držet pusu. Musí jít potichu. Nikdo to nesmí vědět.

Tak vyklouzla na chodbu a kradla se co nejrychleji a nejtišeji ke schodům. Na nohou měla žabky. Záchvat paniky byl zase zpět, srdce jí bušilo, hlava se točila, dech se jí tajil. Ale byla potichu a mířila ven, aniž si jí někdo všiml.

Smitty obvykle parkoval svou červenou dodávku před kůlnou u mužského křídla. Paradise se dostala k zadním dveřím a vyběhla do žhavého slunce. Zahnula doleva a utíkala po štěrku. Ani se nezastavila a nepodívala se, jestli ji někdo vidí. Věděla, že by se měla rozhlédnout. Takhle se to nedělá, ale měla příliš velký strach se zastavit.

Když skočila za roh, spatřila dodávku. Zelená plachta byla natažená přes hromadu něčeho vzadu, nevěděla, co to je. To pomyšlení, že tam má vlézt…

Nemůže to udělat. Uviděli by hrbol a hned by poznali, že se tam někdo schovává a chce se nechat propašovat ven, což bylo přísně zakázáno.

Ale pod plachtou už byla hromada něčeho. Další mrtvé tělo. Fůra mrtvých ryb. Hnůj. Tak si možná nevšimnou dalšího hrbolu.

Paradise se sehnula a rychle běžela k dodávce. Nečekala, až jí nervy selžou úplně, a přehodila nohu přes postranici vlečky. Čekala, že na ni někdo zakřičí.

Ale bylo ticho.

Vyškrábala se nahoru, odhrnula plachtu a vklouzla pod ní jako pod přikrývku. Pak si plachtu přetáhla přes hlavu a lehla si. Prudce oddychovala do zeleného plastu.

Do nosu jí pronikla nakyslá vůně hnoje. Byl měkký a kašovitý, cítila to za zády. Těžko se jí dýchalo, myslela si, že ji ten zápach možná otráví.

Pohřbili by ji do země, udušenou. Zmobilizovala všechnu sílu, aby to vydržela, ležela co nejklidněji a jen se modlila, aby si nikdo nevšiml, že se zelená plachta pohybuje, jak lapala po dechu.

S každou uplynulou minutou měla sto chutí plachtu odhodit a utéct, protože věděla, že se to nesmí. Neměla by vyjít za bránu!

Od úprku ji odradil zvuk kroků. Dvířka se otevřela a zabouchla. Dodávka se s vrčením probudila k životu a se skřípotem se rozjela.

Bože, prosím tě zachraň mě. Prosím, prosím…

Najednou byla v šatně a nějaká pěst bušila na dveře. „Jestli okamžitě nevylezeš, ustřelím tvé matce hlavu!“

Nová černá vzpomínka se jí vynořila v paměti a ona začala ječet. Ale přitiskla si dlaň na ústa. Už to tady bylo, před sedmi lety.

„Jestli odtamtud nevyjdeš, přísahám, že ji zabiju!“

Všechno ztemnělo a ztichlo.

Třesk.

Bylo to poprvé, co si vzpomněla, že slyšela vystřel zbraně, která jí zabila matku, a teď věděla, že to bylo proto, že nevylezla ze šatny, kam se zabarikádovala.

Otec nadával a klel.

Třesk. Ticho.

To byl on? Zastřelil ji a sebe. Skoro nemohla dýchat, nemohla plakat, nemohla šeptat. „Promiň, mami. Je mi to tak…“

Pak ji obestřela milosrdná tma.

KDYŽ PARADISE otevřela oči, překvapilo ji, že je nebe najednou zelené. Nebo leží na zádech a dívá se do zeleného listí. Zdálo se jí o princi na bílém koni, který se objevil odkudsi z pouště, a za ním jako o závod uháněla hrdinka, také na koni. Vjeli mezi zelené stromy a ocitli se na louce, kde poletovali bílí netopýři mezi tisícem nadšených válečníků…

Zajíkla se. Ne! Leží vzadu v červené dodávce pod zelenou plachtou. Hlídač je zastavil u brány. Už ji mají!

Prvním pocitem byla obrovská úleva. Nemůže odejít. Odvedou ji zpátky, vypláče se Allison na rameni a všechno se zase nějak urovná.

Pak pomyslela na Brada.

Trhla sebou a strhla zelenou plachtu z obličeje. Oslnilo ji jasné slunce, zamžourala, a ve zlomku vteřiny, kdy se před tou září chtěla schovat, si uvědomila, že něco hrozně nehraje.

Viděla před sebou ulici a kolem jezdila auta. To nebyla brána, která vedla do Střediska.

Paradise se otočila. Velký zelený nápis nad výlohami obchodu hlásal Starbucks. Červená dodávka dojede do města a zastaví u Starbucksu…

Je… Je venku? Venku!

Paradise padla znovu na záda a prudce si zase přetáhla plachtu přes hlavu. Třásla se od hlavy až k patě. To není dobré, to není dobré, to není dobré… Dobrý Bože, pomoz mi, dobrý Bože, dobrý Bože, dobrý Bože…

Nic se nestalo. Slyšela hučení aut a vzdálené hlasy. Pak ty hlasy utichly. Musí se vzchopit. Nebo tu může ležet a čekat, až se Smitty zase vrátí do Střediska. Kde je? „Jak daleko Smitty odešel na svačinu?“

Vrátila se jí vzpomínka na otce. „Jestli okamžitě nevylezeš…“

Třesk.

Nemůže to udělat znovu. Musí vylézt, jinak tentokrát… Musí vylézt ven a zůstat tam. Pokud to neudělá, tak tentokrát zemře Brad.

Hlava se jí točila odhodláním. Sundala si plachtu z obličeje, zatajila dech a zaposlouchala se, jestli zase neuslyší nějaké hlasy. Když se nic neozývalo, opatrně vykoukla přes postranici. O kus dál stál na ulici hlouček lidí.

Vylezeš tak, abys neupoutala pozornost, a půjdeš o jednu ulici dál směrem na východ, až uvidíš řadu obchodů, kde je taky salon krásy.

Přelezla postranici a seskočila na asfalt. Běžela od Starbucksu, přikrčila se, aby vypadala menší. Byla už na konci parkoviště a dostala se na chodník, když tu si uvědomila dvě věci.

Za prvé, vypadá a smrdí jako pes, který se vyválel v hromadě hnoje. A běžet přikrčená, to není dobry způsob, jak na sebe neupoutat pozornost.

Za druhé, nevěděla, jestli míří opravdu na východ.

Ale nemohla se zastavit. To by pak už nepřinutila nohy k běhu. Ohlédla se přes rameno a viděla, že silnice za ní se stáčí kolem velkého pole. Žádný komplex obchodů. Takže se určitě vydala správným směrem.

Narovnala se alespoň tak, jak se odvážila, a spěchala vpřed. Nerozhlížela se napravo nalevo, bála se, co by mohla uvidět. Auta, lidi, vraha, příšery, duchy, démony… Někdo z nich nebo všichni dohromady se tam schovávají a číhají, tím si byla jistá. Nesmí dovolit nohám, aby se zastavily, dokud nenajde tu popelnici. Možná by se v ní mohla schovat, dokud nevymyslí, co dělat.

Byla udýchaná, tak zavřela pusu a přinutila se dýchat nosem a počítat, jak ji to učili. Raz, dva, raz, dva. Už musela být za polovinou cesty. Možná ještě dál. Vpředu se po pravé straně tyčily nějaké budovy, to bude ono. Jen kdyby to zvládla…

Zahoukalo nějaké auto, leknutím vykřikla, ale nepodívala se. Pak ji napadlo, že by ji mohlo přejet, tak vrhla rychlý pohled doprava, aby se ujistila. Ale auto jelo po protější straně silnice a troubilo, protože chtělo předjíždět.

Chodník končil na parkovišti a ona se zastavila. Na konci je velká zelená popelnice. „Co se ti stalo?“

Otočila se po hlase. Na kufru nějakého auta seděly dvě mladé dívky a dívaly se směrem, odkud přišla. Znala tenhle typ z brouzdání po internetu. Úzké džíny, černě nalakované nehty, cigarety a pásky u kalhot pobité stříbrnými cvočky.

„Zabloudila jsi, ty exote?“

„Myslíte si, že jsem exot?“ slyšela se Paradise. „Dívaly jste se v poslední době do zrcadla?“

Neměla potuchy, co ji to popadlo říct něco takového, teď a ještě navíc tady. Jak ji vůbec napadlo takhle mluvit. Ztratila kontakt s realitou a dostávala psychotický záchvat.

Dívka, která mluvila, se zatvářila, jako by dostala facku. „Trhané. Vypadáš, jako bys právě vylezla z popelnice. Musíš se chlapům hrozně líbit, co?“

Ta slova se Paradise usadila v mozku a propálila se jí do duše, celá ta jejich hrozná pravda. Její důvtip, její uvažování, tak pohotové za bezpečnými zdmi Střediska, ji úplně opustily. Je trhán. Šmudla. Teď tak opravdu vypadá i smrdí.

Paradise se otočila a prchala k zelené popelnici, kterou už zahlédla. Schovala se za ni, popelnice stála v betonovém výklenku.

Dřepla si a přitiskla si dlaně na uši, aby zastavila zvonění, ale i když se takhle cítila bezpečnější, tón pokračoval, zněl jako signál, který ji varoval, že se brzy zhroutí.

Pomalu se svezla do sedu a rozplakala se.

Pod tou popelnicí najdeš obálku s penězi a mobil.

Mobil. Angie. Zatajila dech. Mohla by zavolat Angie! Ta přece bude vědět, co dělat, že? Ten muž sice chtěl, aby držela pusu, ale může přece zavolat své sestře a nikdo se o tom nedozví. A Angie si bude vědět rady.

Paradise si klekla a nakoukla pod popelnici. Uviděla tam papírovou obálku a vytáhla ji. Nedočkavěji roztrhla. Vysypaly se z ní stodolarovky. Mobil spadl na pokaňkaný beton.

Popadla ho a rychle vyťukala sestřino číslo.

Telefon zazvonil. Pak znovu. A ještě jednou, ale to už se ozval sestřin hlas a žádal volajícího, ať zanechá vzkaz. Ale ona by neměla zanechat vzkaz!

Cely ten nápad zavolat sestře jí najednou připadal hrozně nebezpečny. Co když to vrah zjistí a rozhodne se pro rázný konec? Ukončila volání a snažila se přemýšlet.

Vezmi peníze z obálky, jdi do salonu krásy a požádej je, ať tě udělají krásnou. Jako je tvoje sestra Angel. Dej jim všechny peníze, je tam pět set dolarů.

Všechno se seběhlo tak rychle a ona měla takový strach, že se nezeptala na to, co by každého hned napadlo: O co tomu vrahovi jde? Proč chce, aby vyšla ven?

Ale věděla, že nemá cenu klást si otázky, na které nedostane okamžitou odpověď. Tím by si svůj úkol jen ztížila.

Odpověď na otázku, co by se stalo, kdyby nevyšla ven, má ovšem hned po ruce. Vrah zabije Brada.

Brada, muže, o kterém si myslí, že ho miluje. Ale je přece blázen, ne? Vznáší se po svém pokoji jako na křídlech, představuje si, že miluje skutečného muže a možná, opravdu jen možná, on miluje ji. Z pomyšlení na to se jí teď dělalo špatně. Je to celé tak absurdní!

Vypadáš, jako bys právě vylezla z popelnice. Musíš se chlapům hrozně líbit, co?

Paradise sesbírala rozházené bankovky a vstala. Nápis nad salonem krásy hlásal: První dojmy – salon zdraví a krásy.

Někdy si říkala, jaké by to asi bylo, kdyby byla tak krásná jako její sestra, ale nikdy neměla potřebu honit se za nesplnitelnými sny. Vlastně tohle jejím snem nikdy nebylo. Moc nepřemýšlela nad tím, jak vypadá.

Jenže nemůže zachránit Bradovi život, když bude vypadat jak šmudla – ví to dokonce i ten vrah. Je teď venku a tady si lidi všímají, když je někdo ošklivý. I Brad by zjistil, jak je ošklivá.

Paradise strčila peníze a telefon do kapsy, pak si poprvé všimla, že má džíny opravdu kratší tak o pět centimetrů, než by měly byt. Ve spěchu popadla právě ty, o kterých jí Andrea řekla, že je nemá nosit, jestli nechce vypadat trapně.

Cesta přes parkoviště do salonu krásy byla dlouhá, ale zvládla ji, aniž ji někdo zastavil. Otevřela skleněné dveře, ozvalo se tiché zacinkání. Vešla dovnitř. Vydrž, Paradise. Buď statečná.

Ještě nikdy v salonu krásy nebyla a to, co teď uviděla, v ní vyvolalo hrůzu, která ji zasáhla od hlavy až k patě. Místnost byla velká a po jejím obvodu stálo asi tucet křesel obrácených k zrcadlům na stěnách. Když vstoupila, vzhlédlo nějakých sedm osm žen, všechny cizí.

Příšery. Démoni. Další ženy seděly pod sušáky na vlasy. Mimozemšťanky.

Viděla takové salony na obrázku, ale skutečnost, že v jednom takovém právě stojí, spustila nový nával paniky. Srdce se jí zase rozbušilo jako píst a okolní vzduch zřídl. Nemohla dýchat. Musela se zachytit pultu, aby neupadla.

Vlasy jako myší ocásky, příliš krátké džíny, nehty okousané až do masa a neoholené podpaždí – nepatřila sem. Páchla, jako by se válela v kompostu, což byla pravda. Teď hrála roli duševně choré a bude ji hrát tak dobře, že jí na to všichni skočí. I její jméno bude působit směšně vzhledem k tomu, jak vypadá.

„Co si přejete?“ Uskočila. Nevšimla si předtím, že za pultem sedí nějaká dívka.

„Ehm…“ Paradise vyndala z kapsy peníze, všechny najednou, a opatrně je položila na pult. „Může mě někdo udělat krásnou?“

„JSTE SI JISTÁ?“

„Ano!“ Allison skoro křičela. „To se ví, že jsem si jistá! Není tu po ní ani stopy. Prohledali jsme každý centimetr. Je pryč a neexistuje k tomu žádný důvod.“

„Je tam ten kreslíř?“

„Už půl hodiny čeká ve vestibulu. Proto vypukla ta sháňka. Začali jsme ji hledat, ale není tu. A Brada Rainese taky nemůžu zastihnout na telefonu. Myslela jsem, že bude možná něco vědět, ale nedovedu si představit, že by ji dostal odsud ven. Nebo že by vůbec s něčím podobným souhlasila.“

Taková možnost je naprosto vyloučena, pomyslela si Allison. Paradise by odsud nikdy nevyšla ven, i kdyby někoho sebevíc milovala, a už vůbec ne, aniž by to s ní předem projednala.

„Proč by Brad měl něco vědět?“ zeptal se hlavní agent.

Odpověděla, jak nejlíp uměla. „Něco zvláštního spolu řešili. Paradise mu důvěřuje, což si u ní dosud nedokázal nikdo vůbec představit. Možná ji požádal, aby šla ven, ale se mnou o tom nikdo nemluvil.“

James Temple zaváhal. „Máme další problém. Agent Raines je od včerejšího večera nezvěstný.“

Allison se posadila, telefon křečovitě tiskla k uchu. „Panebože! Panebože, on ji zabije.“

BZUČENÍ v hlavě se zase vrátilo, bylo tak úporné, že to Quintona rozčilovalo, poprvé od chvíle, kdy byl poslán, aby našel Bohu nevěstu, mu opravdu lezlo na nervy. Nechal Rain Mana půl hodiny mluvit, metodicky spřádat řeč o alternativních teoriích. Co když… co když… co když… co když… Jako ďábel, který chce zasít semínko pochybnosti.

Bylo to všechno zvrácené. Quinton se už dávno naučil, že to, co je u jednoho člověka šílenství, je u druhého normální stav. To, co většina světa pokládala za vyšinuté, nemuselo byt vyšinuté vůbec, mohla to byt svatá pravda. Nebo naopak.

Copak tohle není příběh každého velkého proroka? Copak právě kvůli tomuhle svět nezabil Mesiáše? Copak právě proto úkladný vrah nestiskl spoušť zbraně mířící na Gándhího? Nezahubilo právě toto Martina Luthera Kinga? V každém z těchto případů někdo věřil, že jsou tihle muži nebezpeční šílenci. Přesto se tohle takzvané šílenství ukázalo byt alternativní příčetností vyššího řádu, lepším způsobem nazírání světa, které sice šlo proti srsti, ale ve skutečnosti bylo pravdivé.

Podobně byla i ta krásná pravda, kterou Quinton nesl, produktem hlubokého osvícení.

Bzzz, bzzz, bzzz…

Quintonovi vyskočila na spánku kapka potu. „Problém s tou vaší teorií, Rain Mane, je to, že předem předpokládá moje šílenství. To je poněkud příliš troufalé, nemyslíte?“

„Ale kdo tu mluvil o šílenství?“ zeptal se Brad s neúmyslným nádechem samolibosti. Sklouzl zpátky do sedu a teď se na svého věznitele díval klidným pohledem, což Quintona taky rozčilovalo. Kdyby toho chlapa nepotřeboval živého, měl by sto chutí prostřelit mu právě v této chvíli lebku. Naštěstí se dokázal víc než skvěle ovládat.

„Nevím, proč se vlastně obtěžuju poslouchat ty vaše řeči.“ Znovu se podíval na mobil a toužebně si přál, aby mu už zavibroval v ruce telefonátem od Paradise.

Bzzz, bzzz, bzzz…

„Já jen říkám, že v malé části vašeho uvažování může být chybička,“ podotkl Rain Man. „Že může existovat nějaká alternativa.“

„Už jste skončil?“ Nedokázal ignorovat bzučení a nedokázal ignorovat ani logiku toho muže. Byl si vědom, že mu pot stéká až k obočí. To všechno ho rozčilovalo a teď ho ještě zneklidnil fakt, že je rozčilený. Nikkiin dojemný pokus o rozumný rozhovor tenkrát úplně zavrhl, tak proč by ho měla zlobit Rain Manová slova – když má navíc na paměti, že jsou to jen slova?

„Ne, Quintone, ještě jsem neskončil.“

„Ale já to nemusím poslouchat.“

„Ne, ale vy nejste jako ti ostatní. Zacpávat si uši před argumenty, to není váš styl. To dělají jen hlupáci.“

Ten člověk proti němu používá jeho vlastní slova.

Posadil se na židli a přehodil nohu přes nohu. Přál si, aby mobil v jeho ruce zazvonil dřív, než ho bzučení v hlavě úplně vyřídí. Má čas a má rozum. Dravci létají nízko, střemhlav se pouštějí dolů na zem a bombardují svět zlými duchy. Ten chlapec je na molu. Chytá ryby. Jí zmrzlinu. Zatímco andělé spřádají smrt všech politiků.

Jeho mysl těkala.

Příliš aktivní. Příliš maniakální. A to zraňovalo. Vezmi si léky jako hodný chlapeček, Quintone. No vidíš, ty bezcenný špalku krkavčího masa. „Jste v pořádku?“

Quinton překvapeně zamrkal. Co si to ten chlap dovoluje, takhle absurdně se zeptat? To on je přece přivázaný ke sloupu. Pro krkavce.

„Co tím vším chcete říct?“ zeptal se Quinton.

„Chci tím říct, že máte pravdu. Nekonečny Bůh může mít nesčetně oblíbenců. Jeho láska ke každému člověku je… jak jste to povídal?“

Quinton se zamračil. „Nevyčerpatelná,“ odpověděl.

„Ano. Nekonečná láska, která je ve své podstatě ta největší. Jestliže chová největší lásku ke každému jednotlivci, nemůže jednoho z nich milovat méně. Všichni jsou tedy jeho oblíbenci, abych tak řekl. Někdo by si mohl myslet, že slovo oblíbenec znamená milovanější než ostatní, ale když mu dáme širší vyznám, pomůže nám to pochopit, že se Boží naprostá a úplná láska týká každého z nás, každý z nás je jeho oblíbencem. To je docela hlubokomyslné.“

„Velmi dobře, Rain Mane. Takže vy si myslíte, že fakt, že jste pochopil to, co je samozřejmé, by vám měl přinést nějakou laskavost? Nějakou službičku?“

„Ne, mně osobně ne.“

„Aha, správně. Jde o Paradise. Nedokázal jste mi, že nejste tím, za koho vás mám. Žvaníte tady o věcech, které jsou jasné jak facka. Chcete mě oblbovat kecy, zdržovat, získat čas pro svoje kamarády, aby nás stihli najít. Ale mě to už začíná nudit.“

Rain Man jej provrtával tím svým samolibým pohledem a Quinton stěží potlačil neovladatelnou chuť vzít ho něčím po hlavě.

„Začínám chápat, Quintone –“

„Přestaňte mě tak oslovovat!“

„A jak byste teda chtěl, abych vám říkal?“

„Nějak výstižněji, vzhledem k tomu, co si o mně opravdu myslíte. Co třeba Ďábel? Nebo Démon? Nejsem váš osobní malý Quintonek. Když mluvíte, démoni kolem rozsévají krkavce.“

Bzzz, bzzz, bzzz.

Věděl, že se jeho myšlení rozpadá a že to poprvé za mnoho let nedokázal před svým okolím skrýt. Možná bude muset toho chlapa přece jenom zabít.

Rain Man očividně nemínil přestat. „Jde o to, že s vaším názorem souhlasím. Že jsem na správné straně. Na vaší straně. Hledám vás už celé měsíce a věděl jsem, že až vás konečně najdu, budu vás muset přesvědčit, že jsem jeden z těch dobrých lidí.“

Ten člověk plácal nesmysly. Quintonovi div nepukla hlava. Podmořský výbuch.

„Já jsem jeden z těch dobrých,“ pravil. „A vy se mě snažíte zastavit.“

Rain Man tu poznámku očividně čekal. „Říkali mi, že tohle budete tvrdit.“

Quinton se potřeboval uklidnit, tak začal myslet na svou sedmou favoritku. Na tu, která ho před sedmi lety právě v tomto měsíci odmítla. Přišla a vypadala jako zraněná holubice a on k ní během krátké doby zahořel šílenou láskou. Choval se k ní jako ke královně, nespouštěl z ní milující pohled, jako kdyby byl Bůh a ona zlomený anděl.

A když nakonec usoudil, že nastal ten správný okamžik pro naplnění jeho citu, vešel k ní do pokoje, strhl roucho a ukázal jí své nádherné tělo ve vší kráse. Ale ona, místo aby pochopila, jak nádherné bude jejich spojení, začala škrábat, tlouct kolem sebe, ječet. Zacpal jí pusu jakýmsi hadrem a snažil se jí všechno vysvětlit. Čím víc mluvil, tím větší kladla odpor, až nakonec ztratil nervy a praštil ji tak, že ztratila vědomí.

Teprve tehdy si uvědomil pravdu. Ona byla určena Bohu, ne jemu. Byla tou nejkrásnější ženou na světě, stvořenou jen pro samotného Boha. A on mu ji teď přivede.

Rain Man dospěl k závěru, že jde o Angel. Ale mýlil se. Kdyby byl opravdu jedním z těch dobrých, znal by přece její pravou identitu, ne?

„Zabýváte se jen sám sebou, Rain Mane.“

„Ano, vím, že si to o mně myslíte. A je to tak. Ale já jsem vás teď našel a můžu vyslovit, co jsem vám měl vyřídit.“

Jaká opovážlivost. „Kdybyste věděl, kdo jsem, věděl byste, kdo je ona. A teď končím tuhle kratochvíli.“

Ale potil se jako nikdy a kůže jej začínala svědit.

„Vaše uvažování je správné,“ pokračoval Rain Man, „až na jednu věc. Vy nepřivádíte nevěsty k Bohu. Vyje zabíjíte.“

„A to je rozdíl?“

„Jsem tu proto, abych vám sdělil, že ano. Že jste udělal chybu.“ Rain Manovi se teď roztřásl hlas. „Že zabíjíte ty, které Bůh miluje, jako to dělal Hitler, jako to dělal Nero, jako se to snaží dělat Lucifer. To je alternativní závěr vaší logiky a je to pravda. Udělal jste jednu chybu a to je ten největší možný zločin.“

Quintonovi jako by projel tělem elektricky proud. Co když je pravda, co ten člověk říká?

Dravci útočí. Zmrzlina se rozpouští. Odpusť mi, Otče, neboť jsem hřešil.

Bzučení v hlavě zesílilo a Quinton se roztřásl. „Nevíte, o čem mluvíte.“ Ale co když to ví?

„Jsem tu proto, abych vám sdělil, že sloužíte špatnému pánovi, Quintone.“

Quinton vyskočil dřív, než mohl to tvrzení zpracovat. Přeběhl přes pokrývky a praštil toho muže pěstí.

„Už jsem říkal, abyste mě tak neoslovoval!“

Rain Man poklesl, na rtech se mu objevila krev. Znovu se na vraha podíval prosebným pohledem. „Tak vás oslovuje Bůh a prosíváš, abyste ji nezabíjel.“ Oči se mu zalily slzami. „Prosím… nezabíjejte Paradise.“

Tím jediným slovem se celých sedm let Quintonova života zhroutilo. On to ví? Rain Man ví, že Paradise je ta sedmá?

Úžasem zavrávoral dozadu. Je tedy pak možné, že má pravdu i v tom ostatním?

Jsi dravec, hochu. Jsi dravec a celou dobu tady poletuješ s těmi démony.

„Co to povídáte?“ vykoktal.

„Říkám, že máte pravdu, ona je ta nejkrásnější žena na světě. Vidím to, co Bůh viděl vždycky. A vy… Vás vyslali na tuhle misi z pekel.“

Quintonovi cvakalo v hlavě. Stodola se s ním točila. Krkavci vřeštěli: Co tě to napadlo, co tě to napadlo, co tě to napadlo, ty sentimentální, hloupý kluku?

Vyslovil to nahlas. „Jsem démon?“

„Nejste…“

Ale zbytek věty neslyšel. V uších mu hučela krev a bylo slyšet křik dravců. Takhle to celou dobu bylo! Paradise byla ze všech nejkrásnější, spatřil to hned, když vkročila do Střediska zdravého života a inteligence. Nádherná nevinná ovečka, která se procházela po areálu jako anděl z nebes. Okolní svět v ní viděl jen zmarněný život, týraný, odhozený, ale on tenkrát vnímal její opravdovou krásu a pokusil se ji získat pro sebe.

Odmítla ho, ne proto, že by byl anděl milosrdenství, ale viděla ho takového, jaký je skutečně: Démon, který byl vypuštěn, aby zabil tu nejkrásnější. A teď je tady, aby dal věci do pořádku.

Jenže se mýlil.

Vrátil se, aby ji zabil, protože ho odmítla.

Quintona teď nejvíc mátlo, jak je možné, že mu tahle pravda zůstala tak dlouho skrytá. Ale vlastně věděl proč. Žil ve svých klamných představách. Jako nějaký pošetilý politik nebo tyran, který si nalhává, že znásilnění je ospravedlnitelné.

„… jestli chcete, Quintone,“ říkal Rain Man.

„Já… prosím neříkejte mi tak,“ slyšel sám sebe.

„Pořád to můžete změnit.“

Už jsem zabil milion lidí a chci zabít další milion, protože jsem démon a nic jiného. „Jsem… jsem démon.“ Rain Man mlčel.

Quinton cítil, že padá, hroutí se k zemi. Kolena dopadla na zem, ústa se mu tím nárazem prudce zavřela a zuby třeskly o sebe. Začal plakat, rozvzlykal se, pak otevřel pusu a začal kvílet jak raněné zvíře.

Brad Raines něco říkal, ale jeho slova pohltila Quintonova zuřivost. Měl dojem, že se mu rozletí hlava. Panika jej fackovala, bušila mu do hrudi, svíral si spánky ve snaze udržet ji na uzdě. Ale rostla.

Existoval jen jediný způsob, jak ji zarazit.

BRAD RAINES sledoval jeho zhroucení se směsicí strachu a úlevy. Dostal se Sběrateli nevěst na kobylku a cokoli bylo lepší než kurz, který nabrali předtím.

Zároveň však uhodl hořkou pravdu: Quinton nechtěl využít Paradise jako vábničku na její sestru. Chtěl se zmocnit Paradise. Všechno, co dělal, vždycky směřovalo k Paradise.

Ten člověk teď ječel, ve tváři byl bledý jako křída a křečovitě se třásl na kolenou jako posedlý.

„Můžete to zastavit,“ řekl Brad. „Můžete to všechno skončit.“

Muž najednou přestal řvát, sklonil hlavu a lapal po dechu.

„Quintone…“

Pomalu přicházel k sobě, zhluboka dýchal a vrávoravě, s námahou se postavil. Stál tam úplně ochablý. Svaly v obličeji se mu napjaly, povolily, pak se zase napjaly. Nakonec vzhlédl, obličej měl už klidný.

„Máte pravdu.“

Otočil se, přešel ke stolu, vzal pistoli, vrátil se a ze tří metrů Brada střelil.

Bum!

Kulka mu narazila do hrudi a vyrazila mu dech. Vyhekl a chtěl bezděčně rozhodit rukama, ale měl je pevně spoutané vzadu.

„Bože!“

„Lituju, ale nemůžu vám pomoct.“ Quinton se vrátil ke stolu, vzal malé zavazadlo a zamířil ke svému autu, černému Chrysleru M 300.

Kulka musela minout srdce, jinak by už nedýchal. Trefil ho asi víc doprava, prostřelil mu plíci a kulka vyletěla zády ven. V boku cítil škubavou bolest.

„Prosím… kam jdete?“

Quinton se zastavil. Otočil se k němu, pohled měl úplně prázdny.

„Jdu dokončit to, co jsem měl udělat už dávno. A až s ní budu hotovy, půjdu a najdu si další. A nepřestanu, dokud nebudou všechny mrtvé, protože já prostě dělám toto. Zabíjím oblíbenkyně Boha.“

Obrátil se a spěchal pryč.

„Užijte si těch posledních pár minut života, pane Rainesi.“

PARADISE NEVĚDĚLA, jak dlouho byla v salonu krásy. Tak dvě hodiny, soudila. Nejmíň.

Jessie, nejmladší ze šesti kadeřnic, které dnes měly službu, ji vzala za ruku a usadila ji vzadu do křesla před zrcadlo. „Tak co byste si představovala?“

Paradise byla úplně mimo. Z vůní chemikálií se jí točila hlava. Určitě ji omámí nějakým plynem a udělají z ní příšeru, ale to je vlastně nesmysl, nic takového neudělají. Možná je trochu naivní, ale není přece úplně blbá. Psychotik, to ano, jen tak trošku, ale blbá není. Přesto nedokázala zaplašit zmatené myšlenky, které jí vířily hlavou a chtěly ven.

Příšery, jsou to všechno příšery z vesmíru a otráví tě.

Jessie vzala do rukou Paradisiny vlasy a stáhla je dozadu. Byla to mladá žena se záplavou plavých kudrlinek. Jedna z těch dokonale nalíčených dívek z titulních stránek časopisů, které se podobaly Andree, jen měla oči blankytné jako obloha, odkud přilétali mimozemšťani.

Přestaň už s těmi mimozemšťany!

„Co kdybychom to ostříhaly?“ zeptala se mimozemšťanka. „Ne.“

„Nechcete? Myslím, že by vám krátké vlasy ohromně slušely.“

Děsila ji už jen představa nůžek cvakajících kolem hlavy. „Raději ne.“

„Dobře… Udělám, co si budete přát. Jsou to přece vaše vlasy, ne moje. Co myslíš, Cassandro? Slečna nechce ostříhat nakrátko.“

Cassandra, zdejší matka kvočna v šatech dlouhých až na zem, k nim přistoupila. „Ukažte, Samantho, trochu si vás prohlédnu.“

Řekla jim, že se jmenuje Samantha, aby ji nechytili. Sklouzla z křesla a vstala, oči upřené na nůžky, které držela Cassandra v ruce. Ve Středisku jí nevadil ani pohled na někoho se zahradnickými nůžkami, ale tady to bylo něco jiného.

Tady venku se volně pohybovali mimozemšťani.

Cassandra si určitě všimla jejího strachu z nůžek, protože je hned odložila na poličku, kde stály úhledně srovnané různé vlasové přípravky v bílých kelímkách. „Takže si přejete úplnou změnu, ano?“

„Musím vypadat krásná.“

„No vidíte, drahoušku, to vyžaduje změnit naprosto všechno. Účes, obličej, manikúru, pedikúru… A co oblečení?“

Podívala se na svoje džíny. „Chtěla bych je ustřihnout. Na kraťasy.“ Ukázala jim, jak asi dlouhé.

Obě krášlitelky se usmály. „Dobře, to myslím zvládneme. Ale budete potřebovat nějaké nové šaty. K čemu se chystáte, máte schůzku?“

Ta otázka jí hned připomněla vraha a měla co dělat, aby se před nimi nesesypala. „Ano. Mám rande.“

„Dobrá, dobrá.“ Cassandra ji obešla a souhlasně přikyvovala. Obě ženy se asi musely navýsost ovládat, aby nepropukly v smích. Ale jak už to u mimozemšťanů chodí, byly docela milé. Ne že by byly skutečně ufonky.

„Tak dobře. Žabky a kraťasy. Ale to tričko musí pryč,“ prohlásila Cassandra.

„Nemám jiné.“

„To zařídíme. Musíme opatřit něco, co nebude smrdět, jako byste se válela v hnoji, miláčku.“ Pohrávala si s Paradisinymi myšími ocásky. „Zvolíme takový přitažlivý sportovní vzhled, Jessie. Zesvětlíme, uděláme ofinu, pár barevných proužků. Ne moc make-upu, jen oživíme pleť a přidáme trochu rtěnky. Co byste tomu řekla, kdybychom se držely přírody? Vaší přirozené krásy?“

Bezradně přikývla.

„Francouzskou manikúru, ne moc dlouhou, Jessie. A červený lak na nehty u nohou.“ Sklonila se a odhrnula jí levou nohavici. „Chloupky odstraníme voskem, souhlasíte?“

Odstraňuje si Angie chloupky voskem? Paradise nebyla nijak chlupatá, ale věděla, že si většina dívek holí nohy a podpaží. Brad by to schválil.

Tak přikývla.

„Fajn. Přines jí župan, Jessie.“ Dotkla se Paradisiny tváře a usmála se. „Nebojte se, Samantho, jste v dobrých rukou. Hezky se posaďte, uvolněte se a nechte nás, abychom vás hýčkaly. Ano?“

Paradise polekaně zamrkala, ale neměla na vybranou.

Sundala si smradlavé tričko a džíny a oblékla si dlouhý bílý župan, který jí přinesly. Nejdřív do sprchy. Nikdy neslyšela o tom, že by se někdo v salonu krásy sprchoval, ale vlastně o salonech nic moc nevěděla. Jessie trvala na tom, aby ze sebe smyla ten zápach, tak podstoupila takzvanou exfoliační kúru. Použila jakýsi přípravek s květinovou vůní a cítila mravenčení v celém těle. Za jiných okolností by jí horká sprcha udělala dobře.

Ale nemohla vyhnat z hlavy vrahův hlas. Nemohla se zbavit stále silnějšího pocitu kdesi v útrobách, že se nějak prodává, drhne se zvenčí, ale uvnitř je nečistá. Ale co mohla dělat jiného?

Pak se do ní pustily. Myly, drhly, natíraly, leštily… naštěstí usoudily, že nepotřebuje vosk. Jen jí oholily nohy a podpaží. Měla pořád pocit, že ji unesli mimozemšťani a že je v jejich pokusné místnosti, kde ji okukují a zkoumají, aby lépe porozuměli lidské rase.

Bílá obličejová maska. Obarvit vlasy, ostříhat a upravit. Líčení.

Jessie a Barbara – jedna dělala nehty a druhá ji líčila – ji celou dobu ujišťovaly, jak je krásná. Má pevné nehty, zdravé vlasy, pleť jako porcelán…

Paradise seděla jako svíčka a snášela to mučení. Dokázala myslet jen na neodbytný hlas z telefonu. Na vraha. Který má Brada.

Ve skutečnosti to dělá kvůli němu. Kvůli oběma, vrahovi i Bradoví, i když se za to přiznání styděla. Kvůli vrahovi proto, že by Bradoví ublížil, kdyby do posledního puntíku nesplnila jeho pokyny. Kvůli Bradoví… Ne, kvůli Bradoví ne. Brad by nechtěl, aby tímhle prošla jen kvůli tomu, aby byla krásnější.

Ale nevadilo by mu to, ne?

Její mysl nedokázala zpracovat všechna ta „proč“ ji tohle potkalo. Ufoni, démoni, vrah. A nejhorší ze všeho byl hlas jejího otce, který se ozval ze záhrobí a žádal ji, aby vyšla ze skrýše, nebo zabije její matku. Což udělal.

Podívala se na své nové nehty s bílými okraji, které vypadaly spíš jako drápy. Barbara odložila své nástroje a vzala ji za ruku.

„Jste v pořádku, Samantho?“

„Ano,“ odpověděla polekaně.

„Třesou se vám ruce. To nic… je to kvůli drogám?“

Měla na mysli zneužívání drog, ale Paradise hned pomyslela na antipsychotika, která měla ve své lékárničce. Protože její mozek poskakoval jako gumový míček. Vůně chemikálií, župany podobající se uniformám, nůžky, barvení nehtů a obličejů, to vsejí připadalo jako útržky nějakého hororového filmu.

Málem vstala a utekla.

„Ne. Jen se trochu bojím.“

Kosmetička se rozhlédla. „Jste v nějakém nebezpečí?“

„Ne,“ vyhrkla Paradise až moc rychle. Barbara ji pohladila po ruce. „V pořádku. To je v pořádku.“

Ale nebylo to v pořádku a Paradise pokračovala v boji s nevýslovně silným nutkáním utéct, i v tom županu. Nechtěla se dívat do zrcadla, bála se, jakou by tam uviděla příšeru.

Cassandra se vrátila z oběda s nákupní taškou právě ve chvíli, kdy Barbara dokončila líčení obličeje. „Doufám, že se nebudete zlobit, Samantho. Vzala jsem si něco z vašich peněz a koupila vám pár věcí.“

„Peníze? Nemám žádné peníze,“ řekla.

„Přeplatila jste nás. Teď jsme vyrovnané.“ Vyndala z tašky roztřepené kraťasy, červenou halenku a bílé sandály se stříbrnými cvočky na páskách. „Co na ně říkáte? Doufám, že máte velikost 37. Nejsou nádherné?“

Nevěděla, co si má myslet.

„No tak do toho,“ vybídla ji Jessie. „Víte přece, kde je převlékárna. Ukažte se nám v té nové sexy podobě.“

„Mám si to obléct?“

„Proto jsem to koupila.“

„Teď?“

„Chtěla jste kraťasy, koupila jsem vám kraťasy, ale obléct si je musíte sama.“

Jessie, Barbara i Cassandra na ni hleděly s očekáváním. Vzala tašku, zaplašila roztěkané myšlenky na to, jak pošetile si počíná, a v šatně se oblékla do nových věcí.

Až budeš hotová, vyfoť se a pošli mi snímek na mobil, ať vím, že jsi provedla všechno přesně podle mých pokynů. Pak přejdi přes silnici do parku a čekej tam. Já ti zavolám a řeknu ti, co máš udělat dál.

Hlavou se jí honily otázky. Co když se moc opozdila? Co když na ni už v parku čeká?

I přes jejich laskavou péči, nebo možná právě proto, teď byla nervóznější, než když sem přišla. Nedokázala zabránit tomu, aby se jí netřásly prsty.

Paradise popadla své staré džíny a vylovila mobil. Nikdo nevolal. Zastrčila telefon do pravé kapsy kraťasů a spěchala zpátky do hlavní místnosti.

Sedm nebo osm hlav se po ní otočilo, úplně pod jejich upřenými pohledy ztuhla. Podívala se na zrcadlovou stěnu přímo před sebou. Dívka, kterou spatřila, byla mimozemšťanka.

Byla stejně vysoká jako ona, měla stejný obličej, ale bylo to tak. Tmavé vlasy jí splývaly podél obličeje na ramena jako dokonalá paruka, do čela padala ofina. Tmavé řasy měly pozadí světle růžových očních stínů a tmavé obočí bylo zúženo na polovinu původního stavu.

Na tvářích trochu červeně, ale jen tolik, aby se oživil jinak vždycky smrtelně bledý obličej, na který byla zvyklá.

A ta rtěnka! Červená rtěnka a rty jako jablíčka!

Jejím prvním popudem bylo okamžitě si ji setřít, než bude její proměna v tuhle mimozemskou štětku úplná. „Co… co jste to udělaly?“ vykoktala.

„No tohle, podívejte se na sebe!“ rozplývala se v úsměvech Cassandra. „Tak tomuhle říkám sexy!“

Následovaly obdivné výkřiky těch dalších dvou a Jessie poznamenala něco o tom, jak je to nefér, že vypadá tak nádherně bez velkých úprav.

Červená halenka sahala k okraji džínových kraťasů, které nebyly dost dlouhé. I když věděla, že je to tak správně, že vypadá přesně tak, jako ty lidi, které Andrea označovala za krásné nebo půvabné nebo sexy.

Ale Paradise dokázala myslet jen na to, že žena, která na ni hledí ze zrcadla, ve skutečnosti není ona. Je podvodnice! A sotva jí tahle myšlenka bleskla hlavou, věděla, že to není dobré.

Je na pokraji psychotického záchvatu. Vlastně ne, protože není psychotik. Má své fobie a má své strachy, ale ty jsou skutečné. Toto… Nevěděla, co si má o tomhle myslet!

Hlava se jí točila a najednou byla přesvědčená, že jestli ze sebe tu příšeru nesetřese, přemůže ji. Poběží na nejbližší veřejné toalety, popadne tam papírový ručník a utře si to! Pak si znovu vzpomněla na jeho slova: Až budeš hotová, vyfoť se a pošli mi snímek na mobil, ať vím, že jsi provedla všechno přesně podle mých pokynů.

„Samantho?“

Teď na ni zíraly všechny tři, jako by se zbláznila. Připadala si jako v krabici. Musí pryč, než ze sebe udělá úplného cvoka a všechno zkazí.

Vylez, nebo zastřelím tvou matku…

Dala se na útěk. Proběhla kolem Jessie a Cassandry, kolem dalších tří zákaznic usazených v křeslech. Vyrazila ze dveří do jasného slunce, kde ji přivítala nová realita.

Zaparkovaná auta. Silnice. A za ní velký park.

Třásla se teď tak nezvladatelně, že nedokázala udělat krok. Ale to má přece teď za úkol, ne? Musí se dostat na druhou stranu, vyfotit se a pak…

Dveře salonu se otevřely. „Samantho, opravdu vám nic není?“

„Ne.“

Cassandra se na ni dívala pochybovačně. „Snad byste se měla vrátit dovnitř.“

Přinutila tedy nohy k chůzi a odtrhla se od salonu, prošla kolem zaparkovaného auta po pravé straně. Musím pryč, musím utéct! Dostala se do půlky parkoviště a pak se schovala za tu zelenou popelnici.

Ihned si uvědomila, že ji Cassandra vidí a že je zase v pasti jako někdo z jiné planety.

Oběhla popelnici a sprintem se pustila přes silnici.

Auta začala troubit a ona jen zrychlila, mířila k zelenému parku. Rovnou ke stromům nějakých padesát metrů daleko.

Paradise doběhla k prvnímu velkému stromu a ukryla se za jeho mohutný kmen. Její dech připomínal hurikán. Její mozek na ni křičel, huboval, přikazoval, rozštěpil se na dva, plakal a prosil všechno to kolem, aby zmizelo a ona mohla zůstat v šatně.

Ale nic nezmizelo, protože tady nebyla žádná šatna, žádní mimozemšťani a žádný otec.

Sebrala se a opatrně vyhlédla zpoza stromu. Nikdo ji nepronásledoval. Tak to zvládla. Je v pořádku.

Co teď? Musí se vyfotit a odeslat obrázek, aby dokázala, že se nechala zkrášlit.

Paradise vyndala mobil a zkoušela tlačítka, hledala to, které patří fotoaparátu. Andrea i Roudy měli mobily a ona si s nimi občas něco zkoušela. Telefon jí spadl na zem, zvedla ho a otřela o červenou halenku. Doufala, že se mu nic nestalo.

Když objevila tlačítko fotoaparátu, srdce se jí znovu rozbušilo. Teď zahájí komunikaci s vrahem. Kam to všechno povede? Co když od ní chce něco jiného? Proč si přál, aby se zkrášlila? Co když ve skutečnosti chce ji? To pomyšlení bylo hrozné.

Překonala strach, podařilo se jí zprovoznit foťák a udělat snímek. Přijít na to, jak ho odeslat, bylo mnohem jednodušší, než si myslela – v telefonu bylo uloženo jen jedno číslo.

Co teď?

Posadila se ke stromu, třásla se. Pak přejdi přes silnici do parku a čekej tam. Já ti zavolám a řeknu ti, co máš udělat dál. Její mysl balancovala jako nejistý provazochodec.

„Bradě.“ Šeptala jeho jméno a připadala si pošetile, protože si myslela, že ji má rád, a zároveň zoufale toužila, aby si jí všímal. Všechno tohle přece dělá kvůli němu… Vrhla se do světa démonů a mimozemšťanů kvůli Bradovi, protože si byla tak jistá, že mu na ní záleží.

Co když se mýlí?

Probudil tu část její duše, o které neměla ani tušení. I kdyby pro něj neznamenala tolik, co on teď pro ni, musí ho zachránit. Udělá všechno, aby ho zachránila, protože ho miluje.

Sedí tu sama za stromem a třese se, je oblečená jako nějaká štětka, miluje ho a potřebuje ho víc než vzduch. V krku se jí udělal knedlík; v nitru pocítila tak prudkou bolest, až si sama nadávala, že to dopustila. Ale nemůže se zapřít. Ne teď, když si uvědomuje, jak byla opuštěná, než ji Brad –

„Promiňte.“

Vyjekla a zvedla hlavu. Asi tři metry od ní stál muž v uniformě a shlížel na ni. Policista. Vyškrábala se na nohy, ale než se jí to podařilo, ztratila rovnováhu a spadla na kolena. Teprve pak se dokázala zvednout.

„No tak, dejte pozor. Jste Samantha?“

Dech se jí zatajil. Je to ten vrah? Vrah v přestrojení. „Co chcete?“

„Uklidněte se, neublížím vám. Dostali jsme hlášku.“ Policista – pokud to byl skutečný policista – si ji nedůvěřivě měřil, ruku na obušku. „Můžete mi říct vaše celé jméno a bydliště?“

„Já…“ Každou chvíli jí v kapse zavibruje telefon, musí zůstat tady! „Samantha,“ odpověděla.

Přikývl, jako že chápe, i když nechápal nic. „A kde bydlíte, Samantho?“

„Já… Nikde.“

Přistoupil blíž. „Mohl bych se vám podívat na ruce?“ Tak to nejspíš nebyl ten vrah. „Proč?“

„Nic se neděje, jen se vám chci mrknout na předloktí. Pícháte si?“

Drogy? „Ne. Prosím vás, musíte odejít.“ Rozhlédla se, čekala, že se vrah každou chvíli objeví v dohledu.

Policista mluvil do vysílačky. „Ano, myslím, že ji musíme vzít na stanici. Zorničky má trochu rozšířené, očividně něco bere. Odmítá mi ukázat ruce. Tak ji přivezu. Rozumíte?“

„Ne!“ Paradise mu nastavila paže tak, aby viděl, že nikde nemá žádné vpichy. „Neberu drogy!“

„Rozumím,“ zakrákalo ve vysílačce. „Přivezte ji.“

„Ne, tak to není!“ Horečně těkala pohledem po parku, jestli někde zahlédne vraha, toho démona. „Jde po mně!“ vyhrkla. „Musím se tu s ním setkat, nemůžete mě odvézt!“

Policista sledoval její pohled. „Nikoho nevidím. Kdo po vás jde?“

„On. Ten vrah.“ Panika jí zatemnila myšlení, snažila se ji zarazit, ale ty hlasy ji teď strašily.

„Buďto půjdete po dobrém, nebo to budeme zbytečně komplikovat. Ale musíte se mnou, slečno.“ Policista pokročil vpřed a natáhl k ní ruku. „Podívejte se, je to jak pro vaši bezpečnost, tak kvůli ostatním. Prý jste málem vběhla pod auto, když jste utíkala přes silnici. Prosím, neztěžujte –“

„Já nemůžu!“ vykřikla s opravdovým strachem, že opouští Brada. „Ne, vy to nechápete! Nemůžu! Nemůžu!“

Chytil ji za paži, ona se prudce otočila a rozběhla se dřív, než si to mohla rozmyslet. Přímo do křoví za sebou. Zachytila se o něj halenkou a poškrábala si nohy.

Zezadu ji popadla ruka za límec a strhla ji zpátky. Vykřikla. Policista ji povalil na záda, pak ji hrubě otočil na břicho.

„Přestaňte!“

Spoutal jí ruce za zády. Hystericky ječela a nedokázala myslet na nic jiného než na Brada. Oni zabijí Brada, ti mimozemšťani, ten vrah, ti démoni chtějí zabít Brada. Čím víc se to snažila vysvětlit, tím hlasitěji a nesouvisleji její řeč zněla.

Policista ji uklidňoval, že bude všechno v pořádku. Postrkoval ji kolem stromů do postranní ulice, kde už čekal jeho kolega v hlídkovém voze. Společnými silami ji vecpali dozadu, zabouchli dvířka a rozjeli se.

To je konec, pomyslela si a ohlížela se za mizejícím parkem. Všichni zemřou. Tak to je. Opět je její otec všechny zabije, protože neudělala to, co jí poručil.

Mimozemšťani, démoni, vrah, její otec. Zase se všechno opakuje.

Ta vzpomínka ji dusila. Sklesla na bok a naříkala. „Já nemůžu, já nemůžu, já nemůžu.“

„Co nemůžete, Samantho?“ zeptal se nějaký hlas. „Nemůžete si vzít své léky?“

„Nemůžete mě přinutit vzít léky. Nemůžu ho nechat, aby ho zabil!“ Tichounký vnitřní hlas jí našeptával, aby jim všechno vyklopila, ale pak jí zase v uších zazněl hlas z telefonu, který přikazoval, aby nikomu neřekla ani slovo, jinak Brada zabije.

Paradise ležela na boku a její nářek přešel v hlasité kvílení. Je padlý anděl ve světě démonů a ufoni ji nakonec chytili a vezou ji do nemocnice, kde čeká její otec s pistolí a všechno ukončí.

„Do nemocnice ne!“ naříkala. „Prosím, ne do nemocnice.“ Přivážou jí k posteli a budou se ji snažit zabít, když se to jejímu otci nepodaří.

„Máme tu cvoka, ne feťačku. Je to psychotická. Odvezeme ji na psychiatrii a ať tam rozhodnou, co s ní.“

Zachvátil ji strach mnohem hlubší než obava ze setkání s vrahem. Jsi prostě tak zkažená jako tvoje tajemství.

V jejím zmateném mozku cesta na psychiatrii znamenala cestu do pekel. A Paradise ještě nebyla připravená se tam odebrat.

ALLISON S ANDREOU se přehrabovaly v zásuvce. Paradise si svlékla flanelové pyžamo, které teď leželo na hromádce na zemi, a oblékla si něco jiného, než zmizela. Kdyby tak přišly na to, co si vzala na sebe, měla by policie větší šanci dívku najít. Několik hlavních televizních stanic hodlalo zveřejnit její fotografii v nejbližším zpravodajském vstupu, ve kterém měl promluvit i Temple.

Našly lahvičku s Xanaxem, lékem, který Paradise nesnášela a málokdy jej užívala – proto jí Allison dovolila mít po ruce malou dávku. Tak co ji tak vylekalo, že si vzala hned dvě z pěti pilulek?

Větší starost Allison dělalo to, že Paradise vynechá jiný lék: malou dávku psychotropní drogy, které říkali vitamin a nenápadněji Paradise už po léta podávali. Bez této látky by Paradise pravděpodobně nezvládla svou psychózu. V průběhu posledních čtyřiadvaceti měsíců se pokoušeli lék postupně vysadit, ale bez nějakého většího úspěchu. Allison se s personálem dohodla, že se nikdo o této léčbě ani slovem nezmíní – takže Paradise se nemohla nijak dozvědět, že bere lék, který kontroluje příznaky její schizofrenie.

Allison se domnívala, že pokud někdo dokáže tuto nemoc překonat, je to právě Paradise, a chtěla, aby dívka dostala všechny příležitosti, jaké je možné vyzkoušet.

Allison byla přesvědčena, že Paradisiny příznaky nezahrnují halucinace a že její takzvaní duchové jsou praví.

Ale trauma pravděpodobně vyvolá na povrch další psychotické symptomy, zejména takové, na jaké léčena nebyla. Když je teď někde venku, nedalo se říct, jaké symptomy se mohou objevit.

„Tak co chybí?“ ptala se netrpělivě.

Andrea byla nervózní jako vyděšená myš. „Já nevím, já nevím! Promiň. Je to všechno moje vina, je to moje vina, Allison. Byla to moje kamarádka a já ji nechala, aby šla s tím mužem. Snažila jsem se ji varovat, snažila jsem se jí říct, že to jediné, o co mu jde, je dostat –“

„Soustřeď se, Andreo!“

Normálně by na dívku nikdy zostra neklikla. Ale ztratila své dítě, Paradise. Dnešek byl úplně nenormální den. Allison samotnou zarazilo, jak reaguje na to, co se stalo, měla pocit naprosté prázdnoty, jako by se jí měl zhroutit celý svět.

„Chybí tu její žluté tričko,“ řekla Andrea a přehrabovala se dál v zásuvce.

Žluté tričko. Ano, to bledě žluté tričko, jedno ze čtyř nebo pěti Paradisiných oblíbených!

Allison utíkala k telefonu a zavolala do prádelny. „Žluté tričko, José. Jestli tam nějaké je, hned mi zavolej! Pospěš si!“

Zavěsila a běžela se podívat do proutěného koše na špinavé prádlo, který stál v koutě. Otevřela ho. Nic. Dobře. Dobře, možná že na to přišly.

„Paní ředitelko.“

Prudce se otočila a uviděla ve dveřích Roudyho, motýlek pod krkem. „Co je?“

„Rád bych něco ohlásil.“

„O co jde?“ Neměla teď na nic čas. „Rozlouskl jsem ten případ.“

„Jak to myslíš? Našel jsi ji?“

„Ne. Vím, kdo je ten vrah.“

Naděje opadla. Teď opravdu nemají čas na tohle! „Prosím, Roudy, teď není vhodná doba na…“ Zarazila se. Kolikrát je už povzbuzovala, aby neváhali otevřeně projevit svůj talent? „Nevadí. Kdo je ten vrah?“

Roudy zvedl skicu, kterou Paradise včera večer načrtla. Allison mu ji před hodinou svěřila, když se dožadoval, aby mu okamžitě předali všechny důležité materiály tykající se případu. Spíš ho tím chtěla zabavit, než že by doufala, že na něco přijde.

„Chvilku mi trvalo, než jsem nahlédl za tu kresbu a rozpoznal její záměr. Docela se vyznám v tom, jak se dělají policejní skici, a jednou jsem dokázal porovnat –“

„Prosím, Roudy, k věci!“

Podíval se na kresbu v ruce. „Není to nikdo jiný než Quinton Gauld.“

Allison zamrkala. „Quinton? Myslíš našeho Quintona Gaulda?“

„Ano, paní ředitelko.“

„Jaký Quinton?“ zeptala se Andrea. „Kdo je Quinton?“

Roudy hrdě vkráčel do pokoje a připíchl kresbu na zeď s teatrálním gestem, jako by právě vyřešil problém světového hladu. Otočil se na podpatku jako na obrtlíku. „Jeden z našich vlastních terapeutů, který tu pracoval před sedmi lety. Odešel za lepším, pokud si vzpomínám.“

Allison zírala na obrázek. Mohl by to byt Quinton Gauld? „Ale Paradise tu taky tenkrát bydlela. Byla by ho poznala v okamžiku, kdy se rozpomněla.“

„Pokud Paradise neviděla Quintona Gaulda ve svém vidění, ale už si nevzpomíná, kdo je.“

„Ty…“ To pomyšlení bylo hrozné. „Chceš říct, že ho vytěsnila z paměti, kvůli té špatné vzpomínce, kterou s ním má spojenou.“

„To je nejpřirozenější závěr pro ty, kdo mají silné dedukční schopnosti.“ Ukázal na obrázek, jako by to byla přednáška a on profesor. „Quinton udělal něco, co Paradise vyděsilo. Pak prchl pod falešnou záminkou, Paradise tu záležitost vymazala z paměti, ale teď je náš ničema zpátky, aby vykonal svou pomstu a jednou provždy ji zabil.“

Andrea se rozfňukala a poškrábala se na hlavě. S pláčem utekla z pokoje.

Allison stála, jako když do ní uhodí. Nemohla tomu uvěřit. Je možné, že se jí tohle stalo přímo před nosem? Najali tenkrát Quintona Gaulda, protože rozuměl schizofrenii jako málokterý terapeut, protože sám tou nemocí trpěl a vyléčil se z ní, když mu bylo přes dvacet. Vystudoval psychologii, získal magisterský titul. Ale po pouhých šesti měsících ve Středisku se přiznal, že být v blízkosti tolika duševně chorých lidí mu vlastně nevyhovuje tak, jak původně doufal. Vzájemně se dohodli, že by měl změnit místo.

Ale neprojevily se u něj žádné příznaky psychotického záchvatu.

Když se teď pozorně dívala na kresbu, už ho poznávala: tvar obličeje, nos, vlasy. Je to on, ne?

„Víš to jistě, Roudy? Máš absolutní jistotu, že na tomto obrázku je Quinton Gauld?“

„Samozřejmě. Ukažte FBI fotku z jeho zaměstnanecké složky a myslím si, že budou souhlasit. Náš vrah se bez vší pochybnosti jmenuje Quinton Gauld.“

Takže pak měla pravdu o Paradise. Viděla duchy!

Allison se rozběhla.

„Kam jdete?“

„Musíme jeho fotku dostat do vysílání. Musíme co nejdřív nechat zveřejnit fotky obou!“

„Já žádnou tiskovku ještě pořádat nebudu!“ volal za ní do chodby. „Dokud nebude ten darebák bezpečně pod zámkem, kam patří!“

NEŽ POLICISTÉ dovezli Paradise do nemocnice, podařilo se jí zvládnout tři věci ve svůj prospěch, a tím pádem i v Bradův.

Za prvé přestala naříkat a kvílet, protože věděla, že tím v nich jen utvrzuje přesvědčení, že je cvok.

Za druhé dosáhla jakéhosi pocitu bezpečí. Jako by se zabarikádovala v nějaké šatně, podobně jako tenkrát před otcem. Nebo ještě líp, ocitla se v konejšivé mlze, která zahalila všechny démony, co jí chňapali po nohou. A v tom stavu se jí podařilo nabyt trochu klidu.

A za třetí vymyslela jakýsi plán. Jediná naděje, že zachrání Brada, spočívala v tom, že i ona zůstane naživu. Nemocnice není peklo – to jí bylo jasné – a doktoři nejsou démoni, ačkoli věděla zcela jistě, že ji démoni v nějaké podobě pronásledují. Musí zůstat v té šatně – v mlze –, aby si nezačala opravdu myslet, že nemocnice rovná se peklo. A potřebuje získat na svou stranu alespoň jednu osobu, která by jí věřila. Někoho kromě Brada.

To znamenalo, že se nemůže chovat jako pako. I když procházela něčím, co bylo pravděpodobně psychotickým záchvatem, nemůže, nesmí a nedá najevo nic, co by svědčilo o tom, že nemá všech pět pohromadě. Musí se soustředit, jinak to nedokáže.

Když si tohle ujasnila, ignorovala své okolí, dokud se neocitla na oddělení pro náhlé případy. Stála naprosto klidně, ruce měla pořád spoutané za zády kvůli své vlastní bezpečnosti, jak tvrdili, a soustředila se na to, aby působila úplně nenuceně, když policista mluvil s příjemně vyhlížejícím mužem v bleděmodrém plášti. Muž přikývl a přivolal jiného chlapíka, holohlavého a vysokého. Byl silný a poradil by si i se třemi takovými jako ona.

Pak si uvědomila, že má volné ruce a že ji zřízenec vede kolem lůžek k jednomu z desítky volných, které byly od sebe odděleny pouze šedou plentou.

„Posaďte se na postel, sestra přijde hned. A nedělejte nějaké nepředloženosti, policisté jsou ještě tady.“

Nedělejte nepředloženosti‘? Jako ze ti nemám skočit na záda, ty velká gorilo, a nevytlouct z tebe démona? Ale vypadal přívětivě a jeho nos připomínal velkou zelenou hrušku. Jako klaun Ronald McDonald.

Soustřeď se, Paradise. Soustřeď se.

„Nebudu,“ pípla jako malá myška. Posadila se na pelest nemocniční postele a složila ruce do klína. Připadala si v těch džínových kraťasech jako nahá. Hodiny, které strávila v salonu krásy, už byly dávnou minulostí.

Ale možná se teď bude hodit, že vypadá jako štětka. Koho to chce ošálit? Vždyť vůbec nevypadá jako štětka! Je to jenom ona, ubohá malá Paradise, a může mluvit. Vypadá teď normálněji než za cely svůj život.

Hlava se jí točila. Byla andělem tančícím na špičce jehly. Jestli nebude dobře tančit, narazí ji na jehlu jako na kůl a démon se zmocní Brada. Musí ho zachránit!

„Nechcete si zatančit?“ zeptala se a vzhlédla na zřízence.

Usmál se. „Bohužel to musím odmítnout. Nebojte se, hned vám dáme vaše léky, až vás doktor prohlédne.“

Zmínka o lécích ji zase vyburcovala ke spěchu. Za žádných okolností nemohla dopustit, aby jí vnutili nějaká antipsychotika. Pod jejich vlivem by byla jako utopená krysa a nedokázala by přijít na to, jak se odsud dostat.

„Myslíte, že jsem krásná?“ zeptala se a vstala. „Jako balerína na špičce jehly?“

Sedni si, Paradise.

„Posaďte se, prosím.“

Upřeně na něj hleděla.

„Poslyšte, jste velmi krásná. Opravdu jste, věřte mi. Ale tohle je nemocnice, ne pláž, a vy jste nemocná. Musím vás požádat, abyste se posadila. Hned. Až si vezmete lék, bude vám líp.“

„Ne, nemůžete jim to dovolit.“

„Sedněte si!“

„Dobrá.“ Rezignovaně se posadila a zase složila ruce do klína. Uvědomila si, že mu to musí vysvětlit. „Sedím, ale to ho nezastaví.“

„Koho to nezastaví?“

„Toho muže, co se mě snaží zabít.“

Závěs se rozhrnul a objevila se šedovlasá sestra s kulatým obličejem a očima jako korálky. Nesla psací podložku se svorkou. Démon? „Tak koho to tu máme?“

Holohlavý démon se usmál. „Myslí si, že ji chce někdo zabít.“

„To si myslí všichni. Tak jakpak se jmenujete, slečno? Samantha. A příjmením?“

„Já nejsem jako ostatní!“ vyjela na ni Paradise a vstala. „On se mě snaží zabít, a taky mého přítele, a proto mě k tomuhle přinutil! Musíte mě vyslechnout!“

„Ale jděte, tady jste v bezpečí.“

Paradise cítila, jak se jí zrychluje tep. Její myšlenky zápolily s hustou mlhou, která ji začala dusit. Musela se hrozně ovládat, aby zůstala klidná.

„Víte, jaké léky vám teď podávají?“ zeptal se šedovlasý démon.

„Už jsem vám řekla, že nejsem schizofrenička. Nejsem žádný druh psychotika. Musím se vrátit do toho parku, a jestli to neudělám, zabije ho. Copak mě neposloucháte?“

Ošetřovatelka vzdychla a s rázným plesknutím odložila psací podložku na stolek. Natočila do papírového kelímku trochu vody a zalovila v kapse. „No jak chcete, Samantho.“ Vyndala lahvičku s léky.

Přesně tohle se stalo posledně. Vzpomínky se jí vrátily jako řízené střely, které mířily domů. Tenkrát se doma stalo něco hrozného, když byla zamčená v šatně, a tihle démoni teď chtěli tu věc dokončit.

V kapse jí začal vibrovat mobil. Dech se jí zatajil. Úplně zapomněla na jeho pokyn, že má čekat, až jí zavolá. Mobil znovu zabzučel a Paradise nevěděla, co má dělat. Démony se to tu jen hemžilo a chtěli navázat kontakt.

Všechno se zvrtlo! Odsud Bradovi nemůže pomoct. Musí démonům utéct.

„Vezměte si tohle,“ nařídila jí sestra a podávala jí dvě pilulky. „To vám pomůže, abyste se uklidnila.“

„Ne.“ Hlava jí div nepukla. Odvrátila se. „Nemůžu.“

Ošetřovatelka pohlédla na holohlavého zřízence. Ten se hrozivě přiblížil, až si připadala jako v obklíčení. „Nedělejte problémy. Buď to spolknete, nebo to do vás vpravíme násilím. Nebo se chcete vrátit na policejní stanici? Dají vás do vězení, copak to chcete?“

„Já nemůžu,“ fňukla Paradise. „Já nemůžu.“

Zřízenec se po ní natáhl a Paradise se vrhla do mezery mezi těmi dvěma. Plešatý démon vymrštil silnou ruku, popadl ji kolem pasu, zvedl ji a hodil zpátky na postel. Jen vyhekla. Začala kolem sebe kopat a lapat po dechu.

„Přineste popruhy!“

Ta věta v ní vyvolala výkřik, který prořízl okolí. Její výkřik. A věděla, že je po všem. Měli ji v moci a ona teď mohla jen protestovat, aby Brada zachránila. Zmítala sebou, mlátila do vzduchu a kopala jako kočka, kterou povalili na záda. A celou dobu před sebou viděla Brada.

Připoutali ji řemeny k lůžku. Od té chvíle zase všechno zahalila mlha. Někdo na někoho pokřikoval, ona řvala vzteky, nějaké ručeji svíraly paže a nohy, následovalo bodnutí jehly do předloktí. Nedokázala jasně myslet, ale chápala, že zabíjejí Brada, a proto je nenáviděla víc než svého vlastního otce, když se ji tenkrát snažil zastřelit.

A kvůli Bradovi křičela: „On ho zabije, on ho zabije!“ Byla jeho jedinou spasitelkou a teď ji tihle démoni chtěli vidět mrtvou.

„Prosím nezabíjejte mě, prosím nezabíjejte mě!“

Svět se začal rozplývat a její hlas se v něm ztratil. Slyšela a cítila a viděla jen jakési útržky, kousky nějaké staré vzpomínky, a možná šlo opravdu jen o to, o vzpomínku z minulosti. Z pekla.

„… do Všeobecné, než ji dostaneme do West Pines…“ Odkulila se stranou před prudkým světlem. „… silnější, než vypadá.“ Smích.

„Jak se jmenuje? Jen Samantha?“

„Prozatím jen Samantha.“ Tma. Ticho.

Bradě? Jsi někde tady? Ticho.

Mrzí mě to… Mrzí mě to. Já to zkrátka… nezvládla. „To nic, Paradise. Miluju tě, Paradise. Jsi krásná, Paradise.“

Ty si nemyslíš, že vypadám jako štětka?

„Myslím si, že jsi nejkrásnější na světě.“ Nádech. „Buď opatrná, Paradise. Jde si pro tebe. Jmenuje se Quinton Gauld a dnes večer si pro tebe přijde.“

TO, že se Brad tak dlouho udržel naživu, bylo jasným důkazem, že mu kulka nezasáhla plíci. Dostal to do pravé strany, ale kulka se asi odklonila a vyletěla zády ven. Alespoň k tomu zpočátku upínal svou naději.

Ale ta se brzy rozplynula, protože rána pořád krvácela. Ironií bylo, že vykrvácí vrahovou rukou. Musel krvácení zastavit a dostat se k černé lékárničce, kterou Quinton nechal na stole a kterou používal na své oběti. K vrtání pat a zacelování ran… V té chvíli byla Quintonova nemoc Bradovou největší šancí.

Ale stejně to nebude k ničemu, jestli nedokáže porazit ten kulatý trám, ke kterému byl připoután.

S námahou se postavil, vyburcovala ho k tomu závrať, která se ho začínala zmocňovat a zamlžovala mu svět. Nemůže umřít. Cely případ během posledních čtyřiadvaceti hodin změnil podobu a všechno, co do něj vložil, bylo jak osobní, tak hrozivé.

Paradise. Všechno se vždycky točilo kolem Paradise.

Při tom pomyšlení se mu dělalo špatně vzteky.

Předklonil se, co nejvíce natáhl spoutané ruce dozadu, zhluboka se nadechl a zády narazil ze všech sil do trámu. Ten se s tupým zaduněním zachvěl. Zachvátila ho ochromující bolest, až se otřásl. Ze stropu se snesla prška prachu a úlomků ztrouchnivělého dřeva.

Třicet dva.

Jestli má trochu štěstí, je dřevo stodoly zpráchnivělé. Brad zaťal zuby a překonal bolest, narovnal se, pak se zase předklonil a znovu udeřil tělem o trám. Další prudký nápor bolesti. Další prška smetí. Další zaúpění.

Třicet tři.

Ještě to zopakoval dvakrát, ale pak se svezl na zem a musel odpočívat.

Vrah se jmenuje Quinton Gauld a stal se démonem. Brad je za tu proměnu zodpovědný.

Jeho úspěch teď byl jeho největším problémem. Quinton už neměl zájem o provedení rituálu vykrvácení zaměřeného na to, aby dodal Bohu nevěstu bez poskvrnky. Teď hrál roli vraha. Než aby přivezl Paradise sem, zabije ji na místě, kde ji najde.

V kterékoli jiné situaci by Brada poháněla zavilá urputnost, aby zastavil vraha, než znovu udeří. Teď to byl ryzí vztek. Vypadalo to, že tentokrát nezvítězí. Ani za nic. Ani za cenu svého života.

Ani jejího. Paradise.

Nebylo mu jasné, jak má své city k ní pojmenovat, ale teď, když stál tváří v tvář své smrti, jeho emoce se vyostřily. Byly nejsilnější od té doby, co se dozvěděl, že si Ruby vzala život.

Brad hekl, bojoval s nevolností, a s námahou se postavil na nohy. Nezdálo se, že by trám mínil povolit, ale musí se snažit dál. I kdyby se mu podařilo jej porazit, nejspíš spadne celá střecha a pohřbí ho v troskách.

Z nějakého důvodu ho to pomyšlení vůbec nevzrušovalo.

Zadržel dech a znovu narazil do trámu.

Třicet čtyři.

QUINTON SJEL se svým M 300 z I 70 a zamířil k benzinové pumpě Texaco. Cesta do Denveru mu trvala jen dvě a půl hodiny a při plné rychlosti spotřeboval devadesát procent paliva. Měl moc práce a potřeboval spoustu benzinu.

Polejte je, polejte je benzinem, z oblohy prší benzin.

Hra se zase změnila, a jak si to pomalu rovnal v hlavě, uvědomil si, že vlastně o žádnou změnu nejde. Sedm let plánování a zdokonalování a učení ho přivedlo do závěrečné fáze a k největšímu porozumění. Už ho neuspokojovalo mléko, z něhož mimina tloustla a hltouni blbli, a nakonec přešel na maso.

Rain Man na něj dštil pravdu a pak zemřel, naplnil smysl svého života. Quinton není andělem milosrdenství, kterého Bůh vyslal, aby mu našel a přivedl jeho oblíbenkyně, bezkrevné a čisté. Spíš je andělem smrti, vyslaným, aby jeho nevěsty zabíjel.

Když si to uvědomil, nejdřív ho to zneklidnilo. Jak správně řekla Nikki – i když to tehdy neocenil –, i démoni znají pravdu a třesou se. A on se skutečně alespoň jednu ze dvou posledních hodin třásl.

Když se s tím novým poznáním vyrovnal, rychle zapojil svou nadprůměrnou inteligenci. Je tím, kým je, a musí udělat to, co udělat má. Vlastně se skoro nic nezměnilo.

Lidé jsou pořád většinou hloupí, hlavně ti, co si myslí, že ne.

Ale Bůh je i přesto miluje nezměrnou láskou. Všichni jsou jeho oblíbenci.

A Quinton ve službách toho druhého pána je nenáviděl daleko víc, než je kdy miloval. Když se tak ohlížel do minulosti, vždycky vlastně ženy nesnášel. Byly choré a slabé a zasloužily si mnohem krutější způsob vraždy, než jaký na nich kdy vykonal. Fakt, že ho jeho pán vedl k tomu, aby si myslel, že je ve službách Všemohoucího, byl užitečným sebeklamem, a on nemohl jinak než ho respektovat.

Ale vymanil se, a než by zatrpkl a zuřil, přijal nové poznání a spěchal neodkladně dokončit své poslání. Co jiného je ta žena jménem Paradise než červ, který si nezaslouží nic jiného, než aby ho rozšlápl a pak ještě i pomočil? Když teď myslel jasně, uvědomil si, že nikdy předtím nepotkal žádnou jinou ženu, která by byla tak hnusná a nesnesitelná až k zbláznění.

Dostal tu fotku, kterou jí poručil poslat. Překvapilo ho, jak se změnila. Zaznamenal, že má strach a že je zároveň nepopiratelně krásná. Pohled na ni ho na okamžik úplně zmrazil a současně pocítil neodbytné mravenčení v podbřišku.

A pak se v něm rozhořela taková nenávist vůči ní, že ho to vyburcovalo z jeho obvyklého klidu a skončil na krajnici I 70 a vybrečel se tam z trpkého vzteku. A zároveň cítil vděčnost. Dnes je konečně dost zralý na to, aby ukončil její život.

Tak jí pak zavolal. Ale nezvedla to.

Položil svůj mobil pod kola M 300 a přejel ho na placku pro případ, že by ho měl její telefonát zkompromitovat.

Quinton natankoval speciál a rozhodl se, že se zajde vymočit na zdejší toalety. Dlouhými kroky zamířil k venkovním dveřím s panáčkem.

Pojede do toho parku. Jestli ji tam nenajde, zajde do salonu krásy. Pokud tam bude, vyvleče ji za vlasy. Nezastřelí ji kulkou do obličeje, jak si předtím představoval, ale provrtá ji spoustou děr a nechá ji někde na zemi vykrvácet.

Došel na chodníček před prodejnou a letmo pohlédl přes sklo na televizi nad pultem. Uviděl něco, co jeho kroky zastavilo.

Moderátor zpráv tiše komentoval nápis na obrazovce: POHŘEŠOVANÁ OSOBA. A vedle toho nápisu byla velká fotografie hubené dívky, které mohlo být něco přes dvacet a měla tmavé vlasy jako myší ocásky.

Paradise.

Quintonovi došlo během zlomku vteřiny, že Středisko ohlásilo její zmizení, což znamená, že úřady nevědí, kde se momentálně nachází, pokud tedy nešlo o nějaký trik, kterým by ho chtěli vylákat do parku. To bylo dost nepravděpodobné – nezašli by až tak daleko jen kvůli tomu, aby ho dostali na místo, kde ho už očekávají.

Paradise je tedy zřejmě ještě v parku a krčí se někde ustrašeně za stromem. To byla velice dobrá zpráva.

Naskočil další obraz. Teď byl na obrazovce nápis NEBEZPEČNY A OZBROJENY. Vedle těch slov byla fotografie muže jménem Quinton Gauld. Poznal se na staré fotce pořízené v době, kdy pracoval ve Středisku. Byla ze složky s jeho dokumenty z prvního zaměstnání.

To bylo alarmující. Tenkrát nosil vousy, knírek a bradku, a dlouhé vlasy. Už úplně zapomněl, jak obyčejně před sedmi lety vypadal. Když se pak dozvěděl, že má důležitou úlohu lákat ty nejkrásnější ženy světa, změnil své zvyklosti a snažil se odhalit opravdovou krásu v sobě samém. Výsledek byl víc než úspěšný. Dnes už nevypadal jako ten ošklivý žabák na fotografii.

Ale úřady už znají jeho totožnost. Jak to zjistily? Rychle probíral v duchu všechny možnosti a usoudil, že jedině kvůli jeho Chrysleru M 300, který byl zaregistrovaný opravdu na jeho jméno. Ten vůz byl vždycky nejslabším článkem řetězu. Nějaká kamera ho asi přece jen zachytila, když vyjížděl z Rain Manový garáže. A stačilo pár dalších drobných detailů a už ho měli.

Jeho úkol bude tudíž ještě náročnější. Bude muset vyměnit M 300 za zelenou dodávku, která parkuje u jeho bytu. Pronajal si byt a dodávku zaregistroval na falešné jméno – těžko se dá vypátrat, že patří muži, který se dřív jmenoval Quinton Gauld, dnes již Gauld Duch. Ale bystrý pozorovatel by si mohl spojit jeho obličej s tím na obrazovce.

Aby se ujistil, že nepřeceňuje svůj nový a vylepšený vzhled, vešel do obchůdku a přistoupil k prodavačce, která přepočítávala drobné v zásuvce.

„Další magor,“ řekl a kývl bradou k televizi.

Podívala se taky na obrazovku. „Jo, už půl hodiny ho ukazují. Co si budete přát?“

Podíval se jí do očí a prohodil: „Kam to ten svět spěje? Jedny marlborky.“

„Červené?“

„Ano, červené. Musím na něco umřít, ne?“ Stydlivě se usmála jeho vtipu o škodlivosti kouření. „Asi jo.“

Quinton zaplatil cigarety, cestou k autu je hodil do koše a usedl za volant.

Úplně ho přešla chuť jít se vymočit. Místo toho se ho zmocnilo hrozné nutkání najít Paradise, dívku s tak ošidným jménem znamenajícím Ráj. A to dřív, než ji objeví nějaký jiný šťastlivec.

ALLISON OTEVŘELA dveře Roudyho kanceláře a v duchu děkovala Bohu, že ho tam našla. Roudy přecházel sem a tam před stolem a poučoval Casanovu a Andreu o těch nejmenších podrobnostech policejního portrétování, což zároveň docela hrozným způsobem demonstroval na bílé tabuli za zády. Když uviděl Allison, jeho zápal pro danou věc jen zesílil.

„Říkám vám, že jde o detaily, a to detaily tak drobné, že je běžné a netrénované oko vůbec nezaznamená. Proto s tím chodí za mnou.“ Ukázal si na oči. „Já to vidění mám. Neunikne mi ani jediný zkřivený vlásek!“ Pokývl Allison. „Zdravíčko!“

Andrea vyskočila z pohovky, kde seděla vedle Casanovy. „Našli jste ji?“

Allison se upřeně podívala na Roudyho. „Potřebuju tvoji pomoc, Sherlocku.“

„Musím se podívat do diáře.“

„Potřebuju vás všechny. Andreo a Cassi, musíte zůstat tady a na všechno dohlédnout v případě, že by se Paradise vrátila sama od sebe. Zná vás a důvěřuje vám, tak tu musíte být, až se vrátí.“

„A co Roudy?“

„Roudy, ty pojedeš se mnou. Potřebuju právě ty tvoje oči.“

„Moje oči.“

„Ano, tvoje oči. Pojedeme hledat Paradise. A Quintona.“

Ta zpráva je zaskočila. Roudy byl navíc ještě v pyžamu a pantoflích. Ale nedá se nic dělat. „To jako ven?“ zeptal se Roudy. „Ven. A hned.“

„Ale já neřídím.“

„Já ano,“ řekla.

„A mě potřebujete proto, že FBI hledá nesprávnou osobu.“

„Jak to myslíš?“

„Tento sériový vrah při každém svém počinu dokázal, že má nadpřirozenou inteligenci,“ vysvětlil Roudy. „A není divu. S tím, co má za sebou. Vždyť i vy jste ho koneckonců zaměstnala, Allison. Ale nikdo s takovými schopnostmi se nebude potloukat po světě se svou někdejší vizáží. Ta fotka Quintona Gaulda jim nepomůže. Předpokládám, že jste je na to upozornila?“

Trefa. Už ho to taky napadlo?

„To je pravda, Roudy. A proto potřebuju tvoje oči. Ty ho dokážeš poznat líp než kdokoli jiný. Nebo ji, samozřejmě.“

„Kam?“

„Nemocnice.“

„Uvědomujete si, že je nenajdeme. Je chytrý jako liška – už ji někam zatáhl.“

Andrea sklesla na pohovku a začala brečet. „Promiň, ale je to pravda.“

„To bylo zbytečné,“ utrhla se na něj Allison. Odvrátil pohled a pohrával si s prsty. „Pomůžeš mi?“

Podíval se na ni a pak začal dělat důležitého a listovat ve svém diáři. „Musím se podívat, jestli něco nemám,“ oznámil jí.

„Pojďme, Roudy.“

„Je to ztráta –“

„Přestaň!“ křikla Allison. Andrein pláč se změnil v kvílivé vytí. „Je mi jedno, jestli je to ztráta času! Jde o Paradise, jestli to nechápeš, a já už tady nebudu nečinně sedět ani vteřinu! Je to moje dítě.“

Všichni pochopili, co tím myslí.

„Tak co, pomůžeš mi nebo ne?“

„Pro Paradise udělám cokoli!“ Brada se mu zatřásla, jak důrazně to prohlásil. „Kam pojedeme?“

„Do Luteránské nemocnice. Tam byl Quinton Gauld na zácviku. Taky je to nejbližší nemocnice, kde mají psychiatrické oddělení.“

Roudy přikývl a vypochodoval z místnosti. „Pojďte za mnou.“

QUINTONOVI TRVALO HODINU, než vyměnil M 300 za dodávku a dojel do parku. S každou ztracenou minutou rostl jeho hněv, který se projevoval neustálým bzučením v hlavě, a co hůř, jakýmsi škubáním a tikem. Jakákoli fyzická reakce na to, co má před sebou, by mu ještě před dvanácti hodinami připadala vyloučená. Odmítl by podlehnout každému klišé, ale teď ho poznání vlastní identity vrhlo přes útes a neměl na vybranou, musel si přiznat pravdu: Celou dobu Paradise nenávidí.

Hnusila se mu každým synoptickým výbojem jeho mozku. Raději by ji zničil a rozdrtil, než by dál dýchal. Raději by se jí vydávil do krku, než by ji udělal krásnou pro Boha.

Ale na druhé straně se jí vlastně tím, že ji přinutil, aby se nechala zkrášlit, opravdu vyzvracel do hrdla. Mohl ji nazdobit sám. Už se zdokonalil v tom, jak nanést líčidlo a upravit nehty, ovládal všechny kosmetické triky, kterými se nechávaly ženy hýčkat a draze za ně platily. Tak proč ji přinutil, aby šla do salonu krásy sama?

Protože už v té chvíli, kdy jí to přikázal, věděl, jak to pro ni bude ponižující. Pravým důvodem bylo zesměšnit ji, protože ji nenáviděl.

Vybavil si znovu její fotku z rozdrceného mobilu – červená blůzička, sexy džinové kraťasy, rozpuštěné a nadýchané tmavé vlasy, dlouhé řasy – a přitom prozkoumával park a rozhlížel se po ní.

Obkroužil park dvakrát, než došel k závěru, že ho neposlechla. To ho rozzuřilo.

Zajel s dodávkou ke komplexu obchodů a zamířil k salonu krásy. Zaparkoval hned před vchodem. Pistoli s tlumičem si zasunul vzadu za opasek. Vystoupil z vozu a vešel do podniku. Bylo mu jedno, že teď asi své emoce neskrývá tak dobře, jak by chtěl.

Zvonek nade dveřmi jemně zacinkal. Minul recepční pult a zadíval se do velké místnosti, která páchla roztokem na trvalou a zároveň voněla různými šampony. Kadeřnice byly skloněné nad hlavami žen, které si zaplatily, aby byly krásnější. Jedna se opírala o pult a upíjela dietní colu. Husy, jedna vedle druhé. Oblíbenkyně, které nevěděly, že jsou milovány, a zároveň si tu lásku ani nezasloužily.

„Kde je?“ zeptal se jasným hlasem.

Mateřsky vyhlížející žena, zřejmě vedoucí podniku, spustila ruku s nůžkami a tázavě, klidně na něj pohlédla.

„Promiňte, ale koho hledáte, zlato?“

Zlato? Vypadala jako žena, která to má v hlavě v pořádku, což by mohl byt problém. Tak vytáhl poloautomatickou pistoli, odjistil a střelil ji do čela.

Třesk zbraně. Pic.

Její hlava sebou trhla dozadu.

Ruka se mu roztřásla.

Žena spadla na zem.

„Paradise,“ řekl. „Kde je Paradise?“

Všechny ženy vyskočily a ječely jako hejno vyplašených opic, ta u přijímacího pultu chňapla po telefonu.

Quinton ji zastřelil, než stihla zvednout sluchátko. „Buďte zticha!“ zařval na ně. „Odprásknu vás všechny. To si pište. Ale nejdřív mi musíte prozradit, kde je ta holka, co vám zaplatila pět set dolarů za vaše služby. Moje trpělivost je dost křehká. Některá z vás by mohla dokonce říct, že jsem psychotik.“

Mladá plavovlasá kosmetička zírala na tělo na zemi, které leželo kousek od ní jako na zkrvavenou srnu, která jí proskočila předním oknem auta. Zvedla hlavu, z očí jí vytryskly slzy.

„Samantha?“

Samantha. Paradise uvedla falešné jméno. Chytré.

„Kde je?“

„Zavolaly jsme policii. Přijeli a odvezli ji. Pane, prosím vás, neubližujte nám, my –“

„Mlčte. Co jste policii řekly?“

„My…“ Znovu se podívala na zastřelenou a roztřásla se. Byla v šoku. „Tak co?“

„Chovala se divně. Cassandra má bratra, který je…“

„Zavolaly jste policii a řekly, že si myslíte, že je Samantha duševně chorá. To máte na mysli?“

„Ona jim zavolala.“ Podívala se na mrtvou vedoucí.

„A žádnou z vás nikdy nenapadlo, že ne Samantha, ale kterákoli z vás může byt duševně chorá? Že byla mnohem krásnější tak, jak byla, než jste ji napadaly barvami a nahastrošily ji do těch hadrů? Že pak vypadala jako nějaká figurína? Je to oblíbenkyně, ty vymaštěná krávo bez mozku!“

Křičel. To bylo nepatřičné.

Tak tu ženu střelil do obličeje.

Zbývající osazenstvo se zase rozječelo a Quinton nepotřeboval žádné svědky. Pokročil dál do místnosti a zlikvidoval ty přikrčené postavy střelou do hlavy jednu po druhé. Pic. Pic. Pic, pic. Jedna byla ještě živá.

Pic.

Byl to krvavý masakr a on nesnášel násilí, které nebylo vyloženě nutné.

Ale pak si vzpomněl, že to není správné. To, že nesnáší brutální násilí jen tak pro nic za nic, už není pravda. Dnes už je někým jiným. Litoval jediného: že některé z těch mrtvých favoritek, které teď leží v krvi na zemi, budou možná žít ve věčné blaženosti. Není to dost krutá ironie?

Cosi zabručel, zastrčil si pistoli zase za opasek a opustil salon. Foukal silný vítr. Jeho návštěva přinesla ovoce. Teď věděl, že ta dobrá mrtvá samaritánka Cassandra zavolala na policii. Že Paradise sebrali. Fakt, že v televizi ukazovali fotku Paradise, značí, že si ji nikdo zatím nespojuje se Samanthou.

Policisté budou postupovat běžným způsobem, což znamená, že ji nejspíš označili za duševně chorou a odvezli ji do nejbližší nemocnice, kde je psychiatrické oddělení. V tomhle se Quinton dobře vyznal, zajímal se o takové případy.

Nejbližší psychiatrie se nachází ve West Pines, v Luteránské nemocnici na Osmatřicáté ulici ve čtvrti Wheat Ridge. Pravděpodobně tam leží pod jménem Samantha. A jestli není tam, tak bude v Denverské nemocnici, kde mají osmatřicet lůžek na psychiatrickém oddělení, i když je to odsud mnohem dál.

Quinton vycouval a projel parkovištěm. Byl rád, že jeho čin nezpůsobil žádný rozruch.

Ale šťastný nebyl. V obličeji ho pořád trápil tik a v mozku to bzučení. Navíc se teď silně potil. Hlavu měl plnou divokých představ, že přinutí Paradise, aby vypadala hrozně ošklivě. Než jí vyvrtá díry do pat a nechá ji vykrvácet, ujistí se, že si Paradise uvědomuje, jak je škaredá. Jak je nespravedlivé, že Bůh dopustil, aby se vůbec narodila! I když on vlastně poslal jeho, Quintona, aby zbavil svět něčeho tak hnusného. Jakéhosi odpadku, zmetku.

Zlikviduje teď jejího ducha tak, jako to udělala ona, když ho před sedmi lety odkopla.

„OPATRNĚ! Vždyť nás zabijete dřív, než tam dojedeme!“ Roudy byl nervózní z aut, která je míjela. Žil si ve Středisku spokojeně díky svému klamnému pocitu nadřazenosti, ale vnější svět ho úplně vyvedl z míry. Napřáhl ruce před sebe a pak i vymrštil nohu obutou do bačkory proti přednímu okénku. „Pozor! Dávejte pozor!“

„Roudy, prosím tě, já vím, že je to pro tebe nápor, ale byla bych ráda, kdybys mi důvěřoval.“

Ten chudák byl bílý jako stěna. „Ale ano, ano, jen kdybyste jela trochu pomaleji!“

„Vždyť jedu jenom poloviční rychlostí!“

Snažila se odvést jeho pozornost k případu, ale Roudyho přesvědčení, že Quinton je krok před nimi, jí moc nepomohl. Naopak Allison hrozně trápil. Roudy nebyl expert v jízdě autem, ale v případu se orientoval dobře. Allison se mohla jen modlit, aby se tentokrát mýlil.

„Opatrně!“ vykřikl zase. „Ať tam dojedeme celí! Prosím!“

„Možná máš pravdu,“ pravila zamyšleně. „Že jedeme moc rychle?“

„Ne, že je pozdě. James Temple z FBI mi řekl, že už obvolali všechny nemocnice, ale v žádné nikoho jménem Paradise nepřijali.“

„Nemusela uvést své pravé jméno.“

„Nikoho ve žlutém tričku a džínách, nikoho, kdo by odpovídal našemu popisu.“

„Opatrně, prosím. Možná bychom se měli vrátit domů a požádat je, aby mi tam přivezli spis.“

„Sám jsi mi říkal, že devadesát procent dobré detektivní práce je pečlivě probrat všechna vodítka. Toto je přece vodítko. Nejbližší psychiatrické oddělení. Quinton tam kdysi pracoval. Jestli se pleteš a on ji ještě nemá, tak za předpokladu, že jde po ní –“

„Ale on po ní jde,“ řekl Roudy a podíval se na ni. „Samozřejmě že po ní jde.“

„Protože se mezi nimi něco stalo,“ soudila Allison.

„Kvůli tomu ne. Jde po ní proto, že ona je ta sedmá a nejkrásnější, kterou musí Bohu doručit.“

„Víš určitě, že je to Paradise? Nebo si to myslíš jen proto, že chybí –“

„Věřím, že ji miloval, a chtěl ji znásilnit,“ vysvětloval Roudy. „Teď je zpátky a snaží se to dotáhnout do konce tím, že ji zabije. Všechno sedí, všechny detaily to potvrzují. Pozor! Pozor!“

Allison zarážela jeho otevřenost.

„Dobry Bože, pomoz jí. Doufám, že se mýlíš, Roudy. Opravdu doufám, že se pleteš.“

MODRÝ CHIRURGICKÝ OBLEK mu byl trochu těsný, ale Quinton už neměl čas svůj úkol dál odkládat. Mohl by se pár hodin pohybovat v kterékoli nemocnici, aniž by vzbudil nějakou pozornost, ale v téhle by mu prošlo i to, kdyby cely den předstíral, že je zdejší lékař, a mohl by přitom zabít tucet lidí, než by na to okolí přišlo. Znal to místo jako své boty, protože tu před deseti lety pracoval, a z toho, co zatím zjistil, se tu nezměnilo vůbec nic kromě počítačového systému. A tenhle problém už vyřešil.

Bude mu stačit tak deset minut, aby našel tu malou ropuchu, a asi už ani nebude muset zabít nikoho dalšího než toho doktora, který byl tak hodný, že mu půjčil svůj pracovní oblek.

Nacpal doktorovu hlavu do velkého koše na špinavé prádlo a podíval se na sebe do zrcadla nad umyvadlem. Z dálky by mohl vypadat jako doktor Robert Hampton úplně bez problémů. Jen zblízka by si někdo mohl všimnout rozdílu. Ale to nevadilo, neměl v úmyslu s nikým mluvit.

Nikdy se do své role nemusel nutit, ale teď, když mohl být sám sebou, zjistil, že násilí je jeho přirozená vlastnost. A v takové chvíli, kdy okolí pročesávalo ulice a hledalo ubohou malou Paradise, byla brutální síla jeho přítelem.

Pokud šlo o techniku, bylo dobré, že poskytla okamžitou informaci každému, kdo k ní měl přístup. Jinak by pobíhal od pokoje k pokoji a hledal na psychiatrickém oddělení pacientku jménem Samantha, ale nevěděl by, kde a jestli ji tu vůbec mají. A teď opravdu neměl čas na takové dobrodružství.

Mohl by taky přinutit nějakého doktora, aby mu ji vyhledal v počítači, které byly umístěny na každé chodbě, jen ne ve sběrně prádla, kde se nacházel, ale nemohl riskovat, že by ten člověk neztropil nějaký povyk.

Díky technice nepotřeboval ani ruční vyhledávání, ani doktora Hamptona, aby mu řekl, kam Paradise uložili, pokud ji tu vůbec mají. Magnetická karta toho dobrého muže mu dobře poslouží.

Quinton zvolna otočil hlavu doprava a pak doleva, uvolnil tím napětí v šíji a v horní části zad. Chromované poličky vedle umyvadla byly plné věcí: ležely tam složené pláště, bílé ručníky, obvazy, zelené plastové podložní mísy, ruličky gázy, teploměry, manžety k tlakoměru, plátěné vaky s logem nemocnice. Vedle polic stály tři složené invalidní vozíky.

Vzal si jeden vak a dal do něj své civilní oblečení a pistoli. Pak rozložil jeden vozík a vyvezl ho z prádelny; v pravé ruce nesl pytel s osobními věcmi. Na chodbě zaktivoval první počítač se seznamem pacientů, na který natrefil. Když se na obrazovce objevil požadavek k přihlášení, jednoduše vložil do čtečky svou kartu. Počítač zapípal a on se dostal do systému. Doktor Robert Hampton.

Odpusť mi, Otče, neboť jsem zhřešil.

Odrecitoval to ze zvyku, ale teď už věděl, proč byla tahle věta tak dlouho jeho modlitbou. On opravdu hřešil. Možná byl králem všech hříšníků a jeho dílo ještě nebylo dokonáno. V tento jediný den mu zbývalo zhřešit ještě tolik, že by to většině smrtelníků stačilo na celý život.

Během třiceti vteřin se dozvěděl vše, co potřeboval:

Křestní jméno: Samantha, příjmení Neznámé, byla přijata před dvěma hodinami a teď leží na pokoji číslo 303.

Nasadil krok lékaře spěchajícího za pacienty a zamířil přímo k výtahu. Dojel do třetího patra a vydal se k pokojům. Vyhýbal se tomu, aby komukoli pohlédl do tváře. Postavil vozík ke zdi vedle pokoje 303 a pokračoval v obhlídce dalších pokojů na patře.

Pokoj 316 se zdál vhodný k jeho účelu. Spal v něm nějaký starý muž napojeny na monitor srdce. Quinton monitor vypnul, vyšel z pokoje a předstíral, že si pročítá seznam pacientů před pokojem číslo 303. Sloužící sestře trvalo patnáct vteřin, než si všimla, že monitor na pokoji 316 nefunguje.

Když ho míjela, vzal vozík a vjel do pokoje číslo 303.

Tam spala. Boží favoritka.

Bylo divné, že je přivázaná k lůžku řemeny a má na sobě pořád to oblečení, ve kterém ji přivezli. Jen nohy měla bosé. Na nočním stolku ležel ten modry mobil, který jí dal.

Pohled na její poklidně spící tělo ho vyvedl z konceptu. Ve skutečnosti byla mnohem krásnější než na té fotografii, co mu poslala, a on na okamžik zaváhal, jestli ji opravdu chce zabít nebo si ji nechat pro sebe.

Ale ten okamžik pominul a Quinton pocítil v ústech hořkost. Nemohl se mýlit; opravdu tuhle ničemnici, kterou měl Bohu přivést, z duše nenávidí. Přistoupil k ní a praštil ji do hlavy. Hlava sebou trhla a zase dál klidně ležela. Dívka ani nevěděla, že ji někdo udeřil.

Quinton položil vak na stolek vedle mobilního telefonu, vzal ji pod paží, sundal ji z lůžka a hodil na vozík. Upravil jí nohy na podpěrkách, přehodil přes ni přikrývku a pěkněji posadil. Hlava jí padala, ale to vyřešil tím, že ji zezadu popadl pevně za halenku a držel ji vzpřímenou. Bude vypadat jako kterákoli pacientka obluzená sedativy, až ji poveze chodbou.

Quinton si strčil kartu doktora Hamptona a modrý mobil do kapsy a pytel se svými věcmi položil Paradise do klína. Pak ji vyvezl z pokoje číslo 303 a zamířil k výtahu, který je dopraví k nouzovému východu.

Uplynula necelá minuta od chvíle, kdy vypnul monitor na pokoji 316. A za necelou další minutu byl u své zelené dodávky a usazoval Paradise na sedadlo vedle řidiče jako milující tatínek, který odváží domů svou dceru, která byla na pohotovosti.

Zapnul jí bezpečnostní pás, zabouchl dvířka, vozík uložil dozadu a usadil se za volant. Motor po rychlém otočení klíčkem ihned naskočil.

Ještě ani nevyjel z parkoviště a už ho zaplavila radost z dokonaného díla. Byl to obrovský pocit. Je jeho. Paradise je konečně jeho.

Může ji dle libosti nenávidět a zabít, jak to považoval za správné.

„JE NEOBYČEJNĚ GENIÁLNÍ, to vám povídám.“ Roudy poletoval v pyžamu a bačkorách po pokoji číslo 303 jako motýl – k posteli, do koupelny, ke dveřím, k oknu nevěděl, kde má začít, kam se má postavit. Poprvé v životě se nacházel na místě zločinu. Zase byl sám sebou, zapomněl na útrapy cestování.

Sloužící sestra a prošedivělý lékař, jemuž brada sahala až k ohryzku, stáli opodál a nemohli se vzpamatovat z šoku, že jejich pacientku unesli.

Allison a Roudy už deset minut po příjezdu věděli, že přijatá pacientka se jmenovala Samantha, příjmení neznámé, a že ji sem před dvěma hodinami dovezla policie, když ji předtím sebrala v parku nedaleko od Střediska.

„Velmi inteligentní,“ řekl Roudy. „Vždycky o krok vpřed.“

„Nevíme určitě, jestli to byla ona,“ protestovala Allison, ale sama svým slovům nevěřila. Vzala mobil a volala na číslo, které jí dal Temple.

„Jistěže to byla ona,“ vykřikl Roudy. „Všechny podrobnosti sedí. Dívka sto padesát centimetrů vysoká. Na první pohled psychotická. Nalezená kousek od Střediska, (litím přítomnost Paradise ve vzduchu.“

Temple vzal telefon po prvním zazvonění. „Agent Temple.“

„Už jste to slyšel?“

„Slyšel. A právě se mi to potvrdilo. V salonu krásy naproti parku bylo nalezeno sedm mrtvých těl. Vrah nejspíš i zjistil, do které nemocnice ji odvezli. Zatím nevíme jak.“

Nohy měla jako z vaty, musela se posadit na pelest. „V salonu krásy?“

„Má to pro vás nějaký význam?“

„On… snaží se ji zlomit.“

„Upřímně řečeno, tohle nás teď trápí ze všeho nejmíň. Jde o to, že Quinton Gauld teď má oba, Brada i Paradise, a my nemáme tušení, kde jsou.“

„On je zabije.“ Řekla to jakoby pro sebe i pro něho.

„Policie v celém státě je na nohou a prohledává ta nejpravděpodobnější místa: stodoly, opuštěné budovy a podobně. Má na své jméno registrovaný Chrysler M 300, přidali jsme to k jeho popisu. Záznamy o pronájmu, bankovní účty – prověřujeme všechno, co se týče jeho osoby, ale ten chlap všechno drží pod pokličkou. Nic moc se o něm nedá zjistit. Adresa je falešná.“

Přemohla slabost a postavila se na nohy. „Musíte ho najít!“

„Vždyť se snažíme. Věřte mi, že se to týká i nás!“

„Jak mohl jen tak utéct? Dostat se do nemocnice a sebrat ji, aniž ho někdo viděl?“

„Nerozčilujte se. Možná ho někdo viděl. Do tří minut tam bude můj tým. Ochranka už hledá případné svědky. Zatím nevíme, jak se mu to mohlo podařit, ale zjistíme to. Tyhle věci chvíli trvají, slečno Johnsonová.“

„Nemáme čas!“ vykřikla.

Mlčel.

„Jedu k vám,“ prohlásila.

„Nevím, k čemu to bude dobré… Moment.“ Slyšela jeho vzdálený hlas. Nadával.

„Co se děje?“ zeptala se do odloženého telefonu.

„…jeďte tam, Franku. Hned!“ Znovu zaklel a ozval se jí u ucha. „Promiňte. Máme další tělo.“

„Našli ji?“

„Ne. Lituju, ale nenašli. Mrtvy v nemocnici.“

„Dobrá. Jedu k vám do kanceláře. Nehodlám jen tak nečinně sedět s rukama v klíně, když on ji někde vláčí, slyšíte?“

„Tohle je vyšetřování FBI. Chápu, že jste rozčilená, ale tady nám nemůžete nijak pomoct.“

„Já možná ne, ale Roudy třeba ano.“

Zarazil se. „Roudy. To je… jeden z vašich pacientů…“

„To je ten muž, který identifikoval Quintona Gaulda. Ten muž, který pomohl agentu Rainesovi dát ten případ dohromady, když vaši lidi tápali v temnotách. A já ho tam přivezu.“

Okamžik mlčel.

Jestli na tom trváte, slečno…, ale opravdu nechápu

„To vidím.“ Podívala se na Roudyho, který z ní nespouštěl vytřeštěné oči. „Ano. Je nedocenitelný.“

Skončila. Popadla kabelku. „Pojďme. FBI čeká.“

„Oni mě chtějí až na ústředí?“ vykoktal.

Otočila se k němu. „Ano. Žadoní, abys přijel,“ řekla a vyšla z místnosti. Uháněl jí v patách.

BRAD ZTRATIL pojem o čase. Dvě olejové lampičky na stole osvětlovaly vnitřek stodoly, ale venku byla tma. Poznal to podle toho, že škvíry v děravé střeše už zčernaly. Už dvakrát se zhroutil na zem po sérii úderů zády do trámu, který se snažil zbořit. Bum…

Hluboký nádech. Předklonit se. Další hluboký nádech… Bum…

Hluboký nádech. Předklonit se. Další hluboký nádech… Bum…

Hluboký nádech. Předklonit se. Další hluboký nádech… Bum…

Hluboký nádech. Předklonit se. Další hluboký nádech… Bum…

Pět ran jako při fotbalovém tréninku míčem o zeď, nevšímat si bolesti a pak se zhroutit na zem a odpočívat.

Uplynuly už celé hodiny, to jediné věděl. Ale přestal se snažit o nějaký pokrok nebo se kojit nadějí na úspěch. Žádnou naději neměl. Už ani neuvažoval o nějakých rozumných důvodech, které ho původně vedly k tomuto marnému pokusu o útěk.

Cvičení bylo snadné. Pokud bude mít dost síly, aby vstal a tloukl zády do trámu, bude to dělat. A přemýšlet o tom, jestli má tohle počínání nějaký smysl, jen rozptylovalo jeho soustředění. Byl jako chodec, který před sebou nemá zrovna žádný cíl, jen vůli klást nohy před sebe. Myslel jen na jediné.

Paradise.

S každým úderem těla o trám mu před očima vyvstal její obraz. Nedělal si žádné iluze, že ji zachrání, protože když si všechno zpětně probíral, dospěl k závěru, že už dávno propásl tu pravou chvíli.

Jeho cvičení bylo zároveň i jakýmsi zvráceným pokáním, nejen pokusem o útěk. I kdyby se mu podařilo ten trám zdolat, netušil, kde se nachází a jak daleko je nějaká pomoc. I kdyby se jí dovolal, věděl, že je pozdě.

Pořád existovala možnost, že Quinton Paradise unese a přiveze ji sem, ale ta myšlenka ho děsila víc než ostatní. Vrah ho najde živého a při vědomí a bude mít dvojnásobné potěšení z toho, že se Brad bude muset dívat, jak Paradise mučí. Vymyslel by nějaký nový a nepředstavitelný způsob a ještě by jej povzbuzovalo, že má publikum. Její smrt by díky jeho přítomnosti byla ještě horší.

Brad bušil do trámu v hořkém protestu proti vlastní slabosti. Za každou ženu, které někdy někdo řekl, že není normální, nebo že je ošklivá. Za každou dívku, kterou její otec týral, za každého muže, který byl slepý ke skutečné kráse takových Paradise.

Co by za to dal, kdyby ji tak dokázal popadnout a odnést do nějakého úkrytu někde na vrcholku hory, daleko od všech krutostí, kterých se svět dopouští na lidech, které považuje za nedokonalé. Protože Quinton Gauld měl pravdu v jedné věci; dokonce i Allison to potvrdila.

Všechny byly oblíbenkyněmi Boha.

Všechny byly svým způsobem krásné, dokonalé bytosti. Každá se podobala vzácnému pokladu té největší ceny, a s náporem bolesti při každém úderu do trámu si to víc a víc uvědomoval, i když by mu to za méně vypjatých okolností možná připadalo trochu přehnané.

Bum… bum… bum… bum… bum…

Kéž by ji tak býval dokázal ochránit. Nevěděl jak, ale to teď nehrálo roli. Před týdnem pro něj byla jen jakousi kuriozitou, opicí v ZOO, jak to sama nazvala. Nezáleželo na tom, že ji znal jen tak krátce, nezáleželo na tom, že neměl žádnou povinnost milovat ji víc než kteroukoli jinou ženu.

Potkal vůbec někdy ženu, která by byla žádoucnější než Paradise? Poznal někdy ženu s tak hlubokou duší, které by se tak rozzářily oči něhou, když vstoupil do místnosti?

Odpusť mi, Paradise… Prosím, moc prosím… Odpusť mi. Byl jsem hlupák, že jsem to nevěděl. Už to nikdy neudělám. Přísahám, že tě zaplavím svou láskou, zasypu tě polibky. Slibuju, že už žádnému člověku nedovolím, aby ti zkřivil byť jen vlásek na hlavě, natož aby ti ublížil.

Ve své zmučené mysli, teď zbavené dřívějšího obecného a světem překrouceného názoru na krásu, už jasně chápal: Paradise je ta favoritka. Ona je ta jediná nevěsta, kvůli které by člověk vraždil.

A teď ho Quinton Gauld, ten ďábel z pekel, který pobíhá po světě v lidské podobě a říká si člověk, připraví o všechny další šance.

Slzy mu už dávno na špinavých tvářích zaschly, ale teď mu vstoupily do očí znovu. Ztěžka se postavil, sunul se zády nahoru po trámu, který povážlivě zapraskal pod tíhou jeho těla. Naklonil se dopředu, cely roztřeseny bolestí. Nemá to smysl, ale takhle nemůže uvažovat.

Vrhl se dozadu a narazil zády o trám. Prudká rána mu tentokrát vyrazila dech, čekal, až ho zase popadne. Jestli se trám zřítí, jestli na něj spadne ten stropní a rozdrtí ho, jeho smrt nebude marná.

znovu udeřil zády o podpěrný trám. Krach. Tentokrát mu nic nevyrazilo dech, protože padal.

Teprve náraz o zem ho zbavil veškerého vzduchu v plicích. Snažil se nadechnout a mžoural na ulomeny pahýl, který se mu houpal nad hlavou. Pořád ještě držel na střešním trámu.

Chvilku mu trvalo, než si plně uvědomil, že trám konečně přelomil a že jeho spodní část leží v prachu na zemi vedle něj.

V tom okamžiku se mu vrátil dech i myšlení. Adrenalin mu zaplavil žíly a srdce se mu rozbušilo jako perlík.

Překulil se na pravý bok, zoufale se už chtěl postavit na nohy, ale ruce měl pořád spoutané za zády a na několik hrozných okamžiků jej napadlo, jestli ho Quinton nepřipoutal ke kolíku vsazenému do země pro případ, že by přerazil trám.

Horečně se odkulil a ruce se mu přitom uvolnily – uzel zřejmě povolil, jak sebou škubal. Brad se vyškrábal na nohy, bolesti v pravém boku si nevšímal. Když přežil takhle dlouho, určitě mu už nehrozí nebezpečí, že teď zranění podlehne.

Na okamžik ztuhle stál před rozloženými pokrývkami, svíral prsty a nevěděl, co teď. Svoboda přišla tak náhle, že zapomněl, co to vlastně chtěl udělat.

Utéct.

Telefon, musí sehnat telefon. Nebo auto. Musí se spojit s Templem.

Ne, nejdřív lékárničku.

Přeskočil přikrývku a otevřel černou lékárničku. Byly tam úhledně srovnané nůžky, gáza, skalpel. Vedle silný svitek antiseptického obvazu a žlutá tuba s antibiotickou mastí. Kromě těchto věcí ještě zaznamenal velký sortiment léků a trochu tmelu, malé dláto a kladívko.

Brad si roztrhl košili a díval se na ošklivou zakrvácenou ránu na boku. Vzal malou hnědou lahvičku peroxidu vodíku, nejistými prsty odšrouboval víčko a ránu si polil. Tekutina zapěnila a ukázalo se, že rána není tak hluboká, jak vypadá. Usoudil, že příčinou jeho slabosti je spíš dehydratace a ztráta krve než rána samotná.

Napadlo ho, že by asi neměl na lékárničce zanechat stopy. Zarazil se. Ale zlomeny trám je přece dostatečně výmluvným důkazem. Je vidět, že mu to nemyslí.

Mysli!

Nezdržoval se dalším čištěním rány, nanesl na průstřel silnou vrstvu masti, zalepil ho náplastí a ještě omotal obvazem. Rychle vypil láhev vody, která stála na stole.

Pak lékárničku zavřel.

Zamyslel se… znovu ji otevřel a vzal si skalpel. Popadl ze stolu kladivo a rychle spěchal k otevřeným vratům stodoly.

Venku byla tma jak v pytli. Štěrková cesta se klikatila někam do noci. Nevěděl, kde je, a nezbývalo než se dát po cestě, ať už vede kamkoli.

Poprvé za několik hodin začal zase doufat. Nevěděl přesně v co, ale teď mohl doufat, a tak to dělal.

Prosím, Bože. Prosím zachovej ji naživu.

PAMATOVALA SI světla nad hlavou, když ji vezli chodbou, a také, že se zřízenci bavili o tom, jak vypadá, ale něco jí píchli do žíly a světlo zase zmizelo a Paradise se opět vnořila do té bezpečné mlhy; byla daleko od démonů, kteří jí chňapali po nohou.

Poslední jasná vzpomínka, kterou si vybavovala, bylo to, že nakonec začala bláznit. Opravdu bláznit. Byla to psychóza. Ale to nevadí, protože Roudy, Andrea a Enrique jsou taky psychotici, a ona je proto nemá míň ráda.

Určitě ji dali na nemocniční lůžko a přehodili jí přes hlavu deku. Anebo je mrtvá a oni ji odvezli do márnice. Ale otevřela oči a zjistila, že má opravdu deku přes hlavu. Viděla jen neproniknutelnou tmu.

Paže se nechtěly pohnout.

Žádný zvuk. Neležela na zádech. Opírala se o nějakou zvednutou matraci. V podobné situaci už jednou byla, tenkrát před sedmi lety. Jediná možnost, jak se vyhnout další dávce léků, byla chovat se úplně normálně. Což je problém pro člověka, který normální není. Ale ona přece je, ne?

První popud strhnout si přikrývku z hlavy byl ovlivněn jejími ztuhlými svaly a pomalu se zjasňujícím myšlením.

Podle toho, jaké léky Ji dali, může ta mlha, kterou vyvolaly, byt za chvilku pryč. Většina antipsychotik zůstává v těle několik dní, než se jejich účinky rozplynou, ale možná dostala jen sedativum.

Nebojí dali nějaké antipsychotikum a její mysl se rozjasní právě proto. Není psychotická, ale neměla jiné vysvětlení pro to, co vyvolalo její chování, a tudíž se ocitla tady.

V tu chvíli si zrovna s tímhle nedělala vůbec žádné starosti.

Najednou jí bleskla hlavou myšlenka na telefonát od vraha, což vysvětlovalo, proč je tady, proč leží ochromená v nemocnici, zatímco…

Panebože! On má Brada!

Tep se jí splašil. Musí se dostat na chodbu, najít telefon a zavolat Allison. Vrah jí to sice zakázal, ale na tom už nezáleželo. Musí to Allison všechno vypovědět!

Přikázala své ruce, kterou měla položenou na břiše, aby uchopila přikrývku. Svaly ji skoro neposlouchaly. Přikrývka jí sklouzla z hlavy a Paradise čekala, že uvidí tmavý nemocniční pokoj.

Ale nebyl to pokoj. Zamrkala ve strachu, že má halucinace. Její léky omámený mozek jí hlásil, že je v jakési dodávce zaparkované u benzinové pumpy, ale ona přece ví svoje. Je v nemocnici, kde jí dali nějaké léky a nechali si ji tam.

Pokud to však nebyla halucinace a skutečností je tohle.

Nebo možná byla v nemocnici, ale teď je v dodávce a kouká špinavým okénkem na řadu pump značky Chevron. Znovu zamrkala, ale to, co viděla, se nezměnilo.

Paradise se posadila a spustila přikrývku do pasu. Byla v dodávce, na sedadle vedle řidiče, odděleném nízkou středovou konzolou. V jednom držáku na nápoje byla plechovka coly, ve druhém mobil. Mobil, který jí dal vrah.

To znamená…

Prudce se napřímila, tváře jí rozčilením jen hořely. Tohle je jeho dodávka, ona sedí v jeho dodávce, nějak se mu podařilo ji unést, nevěděla jak, ale teď je tady na benzinové pumpě a sedí ve vrahově autě.

Celých deset vteřin se pokoušela jasně uvažovat a nějak se rozhodnout. Snažila se pohnout, utéct, ječet, schovat se, udělat cokoli, jen tu nesedět jak moula a čekat, až se vrátí, protože teď je pryč a ona neví kde a musí něco podniknout, udělat něco, cokoli.

Ale nemohla se pohnout.

Sevření hrůzy konečně polevilo a svaly se uvolnily, vymotala se z deky. Popadla za kliku a prudce jí trhla. Ruka jí sklouzla, klika hlučně práskla.

Zamčeno.

Pátrala, jak se auto odemyká, ale nic nenašla. Nevyznala se v autech, ale bylo to jedno, protože on nebyl tak hloupý, aby ji důkladně nezamkl. Jenže se musí dostat ven!

Vydala podivný kňouravý zvuk, jako když se kotě dostane do nesnází. Stiskla rty, aby potlačila pláč, dýchala nosem, rychle a krátce a přitom se točila na všechny strany a něco hledala.

Cokoli!

Do vozu dopadalo mdlé světlo, bylo vidět, jak je čistý a bez poskvrnky. Palubní deska byla prázdná. Sedadla vypadala nově. Zkusila přihrádku na rukavice, trhnutím ji otevřela. Uvnitř našla nějakou mapu, ještě úhledně složenou, černý hřeben a balíček papírových kapesníčků. To bylo vše.

Pak ji napadlo, že by se mohla pokusit vykopnout okno, rozbít ho.

Zabouchla přihrádku, opřela se o konzolu a vší silou vrazila bosýma nohama do okna. Nepovolilo, nohy se jí odrazily, zkoušela to znovu a znovu…

Tentokrát i křičela.

Přitiskla tvář na sklo a chtěla do něj začít bušit pěstmi, aby upoutala něčí pozornost, číkoli, a pak ho uviděla.

Toho muže, který se jí zjevil, když se dotýkala mrtvého těla, toho, kterého pak nakreslila pro Brada. Byl na rohu u obchodu, kráčel stejnoměrnými dlouhými kroky ke vchodu, nevšímavě. Byl vysoký, oblečený do šedých plátěných kalhot, tmavovlasý. V pravé ruce držel dřevěný přívěšek s klíčem.

Byl to jediný člověk v dohledu a jejich dodávka byla jediné vozidlo, které tu parkovalo.

Paradise se odtáhla od okénka a přikrčila se, protože on byl jediný člověk, jehož pozornost mohla upoutat.

Chvilku zůstala schoulená, ale věděla, že se vrah brzy vrátí. Musí něco udělat, dostat se odsud teď hned.

Opatrně vykoukla směrem k obchodu a zjistila, že muž je už vevnitř. Na výloze bylo velkými červenými písmeny s černým okrajem napsáno: Vítejte na čerpací stanici U svatého Františka.

Vykukovala přes rám dvířek na svět a ten byl stejně hrozivý, jako ji kdysi její největší strach naučil.

Byla přikrčená v šatně a viděla škvírami ven, její otec s pistolí přiloženou k hlavě chodil sem a tam kolem matčina mrtvého těla.

Schovávala se v koupelně Střediska, světlo zhasnuté, a předtím podrápala bestii, která se z ní snažila strhnout oblečení a zároveň jí velkou tlapou zacpávala pusu.

Ten psycholog, který se s ní spřátelil. A pak se ji pokusil znásilnit. Ten muž s bradkou a velkými brýlemi, jehož dech páchl jako naftalínové kuličky proti molům. Ta vzpomínka byla jako déjavu, poprvé jasná, ale byla tam. Osvobozená vzpomínka. Najednou si to pamatovala, jako by se to stalo dnes…

Rozpomenula se, byl to záblesk, jako kdyby se jí v mozku spojily dva elektrické dráty. Zatajila dech. I bez bradky a brýlí je tento muž Quinton Gauld!

Svinula se do klubíčka a začala fňukat. Ne, ne, tohle nemůže udělat! Nemůže dělat nic! Nemůže svým vzpomínkám dovolit, aby ji zase jako vždy ochromily, protože tentokrát by její strach přivodil její a Bradovu smrt!

Přesto ji vzpomínky nelítostně bičovaly. Tma, šatna, naftalínový dech, chroptění a velké silné ruce. A v té šatně, která páchla naftalínem, je jeho telefon s jedním jediným číslem.

Paradise se napřímila a zírala na modry mobil. Neznala zpaměti žádná čísla kromě sestřina, a když jí předtím volala, sestra nebyla doma. Ale musí se o něco pokusit! Popadla telefon. Zapnula ho. Třesoucím se prstem vyťukala číslo na světelné klávesnici.

Stisknout.

První vyzvánění. Druhé.

„Dělej, Angie, zvedni to, zvedni to, zvedni to!“

Pohlédla z okénka. Quinton Gauld už byl na cestě od pultu ke dveřím.

Z mobilu se ozval hlas její sestry, žádal volajícího, aby zanechal zprávu.

Paradise se zrychlil dech. 411, pomyslela si. Musím zavolat 411.

„SPISY“ oznámil Roudy, když vpadl v pyžamu a bačkorách do Templeovy kanceláře. „Musím je vidět všechny.“

„Prosím?“

Teď už byli na ústředí půl hodiny a Allison trvala na tom, aby dali Roudymu volnou ruku, aby mu dovolili čenichat. Už prolezl všechny kanceláře, kladl hloupé otázky a dával podivné rady. Nikdo ho nebral vážně, chvílemi ho pobaveně sledovali. Všichni kromě Templea, který nevěděl, jak s člověkem takového temperamentu jednat.

„Předpokládám, že máte vaše nevyřešené případy někde zamčené v archivu v suterénu, je to tak?“ zeptal se ho Roudy a přecházel sem a tam.

„Ano, to je –“

„Tak mi je přineste, rozložte je od nejstaršího k nejnovějšímu a já se je pokusím všechny vyřešit. Už jste mi je dávno měli dodat do mé kanceláře. To je skoro neomluvitelné.“

Temple pohlédl na Allison, jež se navzdory strachu, který ji neopouštěl, musela usmát. Minuty ubíhaly a Roudy se ještě ani slovem nezmínil o Bradovi nebo Paradise.

Všechny policejní jednotky byly v terénu a čtyři další terénní pracoviště FBI procházela informace, které se sem od zveřejnění případu jen hrnuly. Byla to nekonečná práce, ale nic konkrétního, co by směřovalo k nalezení její Paradise, se zatím neobjevilo.

Allison si říkala, že je to její chyba. Mělo ji trknout, že s Quintonem Gauldem není něco v pořádku, když odešel. Kéž by tak tenkrát byla všímavější, vnímavější, kéž by víc poslouchala. Ale přišel a zase odešel jako kterýkoli jiný zaměstnanec, jenž dá výpověď, nikdo nezaznamenal žádné problémy. Žralo ji, že si vůbec nevšimla, že na člověku, který v posledních několika týdnech dokázal spáchat takové věci jako Quinton Gauld, muselo už tenkrát být něco divného.

Zjevně ne.

Jestli ta zrůda zkřiví její Paradise jen vlásek, ona sama stiskne spoušť a pošle ho k tomu jeho pánubohu.

„Nemáme na to celý den,“ říkal právě Roudy.

„Obávám se, že by vám na to nestačil ani celý život, než byste se těmi spisy prokousal. Navíc stejně nemáte oprávnění –“

„Nesmysl. Promluvte s vašimi nadřízenými. A pošlete mi ty spisy do mé kanceláře.“

Templeovi zazvonil telefon, zvedl ho a byl asi rád, že má záminku vyklouznout z prekérní situace.

„Temple.“

Roudy se zatím obrátil na Allison a sdělil jí tiše, ale naléhavě: „Copak se vám tady nelibí? Je to tu fantastické. Začínám uvažovat o tom, že svou kancelář přemístím.“

Temple zpozorněl a Allison také. Popadl tužku. „Přepojte to.“

Ticho. I Roudy znehybněl. Temple zapnul reproduktor telefonu a uslyšeli hlasité a zrychlené dýchání.

„Tady zvláštní agent.“

„Haló?“ ozvalo se z reproduktoru.

Allison ztuhla krev v žilách. Volající skoro šeptala, ale Allison si byla jistá…

„Haló?“

„Ano, paní, slyšíme se, prosím řekněte nám –“

„Paradise?“ Allison přiskočila blíž. „Je to –“ Přerušilo ji Paradisino vyděšené drmolení. „Už jde, už se blíží k dodávce! Musíte mi pomoct, Allison! Má mě.“ Žije!

Temple se posadil a popadl tužku. „Uklidněte se. Můžete nám říct, kde jste? Jaká je to dodávka, co vidíte venku?“

„Zelená…,“ odpověděl zpanikařený hlas. „Už přichází, už…“Její hlas přešel do úplného šepotu. „Přichází…“

PARADISE BYLA skrčená, jen bočním okénkem pozorovala, jak se blíží. Hlavou se jí honila spousta možností, všechny si byly podobné a všechny končily špatně.

Boční okénka měla kouřové sklo, takže ji ještě neviděl. Ale přední sklo bylo průhledné a on kolem něj bude muset projít, aby mohl nastoupit.

„Zelená,“ mumlala do telefonu. „Už jde, už…“ Ztišila hlas, strach ji naprosto ovládl. „Už jde.“

„Řekněte nám, co vidíte, Paradise. Musíme vědět, kde jste. Podívejte se ven.“

„Čerpací stanice U svatého Františka,“ zašeptala. „V zelené dodávce, takové čisté vevnitř. Benzinová pumpa.“ Nevěděla, co ještě dodat. „Je to Quinton, Allison. Je to on. Chce mě zabít.“

Allison se snažila o klidný a rozhodný tón. „Vydrž, Paradise. Nenechám ho, aby tě zabil. Poslouchej mě. Zachráním tě, Paradise. Zůstaň klidná a dělej, co musíš.“

Vrah už byl tři metry od auta. Nemohla se prozradit, že telefonovala.

„Paradise? Paradise, jsi tam?“

Už neměla čas nic říct. Neodvážila se. Musela udělat to, co musela.

Vypnula telefon, vhodila ho do držáku na kelímek, přetáhla si deku zase přes hlavu a rychle zaujala stejnou zhroucenou polohu, v jaké se probudila. Taky se úporně snažila, aby se netřásla a nedýchala moc nahlas.

Zase je v šatně. Zase je v bezpečí. Zpátky v mlze.

Dvířka na straně řidiče se otevřela. A zabouchla.

Quinton zakašlal. Odhrnul jí deku z hlavy a zřejmě spokojen s tím, že pořád spí, jemně zabručel.

„Je mi to líto, Paradise,“ prohlásil velice normálním tónem. „Opravdu líto.“ Motor naskočil. „A jen tak pro zajímavost – i když mě neuslyšíš, že to přiznávám – opravdu jsem tě miloval. Myslím, že jsem měl tenkrát taky zmatek v hlavě. Můj otec mi taky ublížil.“ Odmlka. „Možná mám pořád v hlavě zmatek.“ Další odmlka. „Jsi pořád tak krásná, jako si tě pamatuju. Dokážu pochopit, proč tě Bůh miluje. Nejspíš bych tě teď měl zabít.“

A pak dlouho nepromluvil.

POLNÍ CESTA směřovala na jih, tolik alespoň dokázal Brad Raines vyčíst z postavení hvězd na noční obloze. Nedokázal však odhadnout, jak daleko po ní bude muset jít, než najde nějaké známky civilizace.

Šel podél pšeničného lánu připomínajícího zlaté moře, jaké bývaly ve východním Coloradu nebo možná na východě až v Kansasu. V měsíčním světle viděl dvě vyjeté koleje, občas zarostlé trávou. Mezi nimi byla tráva vysoká až skoro po kolena. Nikde nezahlédl sloupy elektrického vedení. Zřejmě šlo o soukromou cestu vedoucí do polí, po které jezdily jen traktory a jiné zemědělské stroje. Kdyby narazil na nějakou příjezdovou cestu, mohl by se po ní dostat k nějakému stavení, ale už kráčel hodinu a kolem něj byly jen lány, polní cesty a občas široká zavlažovací strouha.

Jeho předešlé pokání v podobě úderů do trámu se změnilo v zoufalou pouť za nadějí, protože si to opovážil myslet. Byla to chatrná naděje, i když měl zase pár nových vodítek, která odteď může sledovat; důkladně je při rychlé chůzi občas střídané s klusem probíral jedno po druhém.

Co teď vlastně ví? Vrah se jmenuje Quinton Gauld. Vylákal Paradise ze Střediska, protože se měla stát jeho sedmou obětí. Vrah má Chrysler M 300 a taky dodávku, jak poznali podle stop na místech činu. Měří tak metr osmdesát a nosí šedé plátěné kalhoty a světle modrou košili. Důležitější je, že byl kdysi psychologem, který pracoval ve Středisku, a zanechal tedy po sobě bohatou historii v úředních záznamech.

Vrah si připravil místo činu ve stodole, nechal tam své věci, takže se tam vrátí, buď s živou Paradise, nebo až ji zabije.

Brad měl jednoduchý plán. Musí se dostat k telefonu a povolat do stodoly policii, aniž by Quintona nějak vyplašil. A doufal, že se mu to podaří zvládnout, dokud Paradise bude ještě naživu.

V pravém boku ho bolelo, bolest se vždycky ozvala silněji, když v poklusu zavadil loktem o zraněné místo. Odhodil kladivo daleko do pole, už ho asi nebude potřebovat. Cesta byla ozářena měsíčním světlem, zavlažovací strouhy ubíhaly na obě strany daleko do polí, ale jinak neviděl nic. Žádné hory, žádná auta, žádné domy. Jen cesta, širé lány a své unavené nohy spěchající nocí směrem na jih.

Ať to s Paradise dopadne jakkoli, on bude žít. Bude žít, s Paradise nebo bez ní. Tahle myšlenka teď dominovala v jeho mozku.

Nakonec to všechno bylo zbytečné, ne? Všechna ta námaha s trámem a tenhle zoufalý pochod budou k ničemu. Quinton Gauld má před nimi příliš velký náskok. Nakonec ho dopadnou, ale to už ona bude pryč. Paradise bude mrtvá.

Její utrpení bude dovršeno. Zaplatí cenu, jakou by žádný člověk zaplatit neměl. Brad odejde od FBI. Tentokrát už…

Zastavil se a rozhlédl. Polní cesta končila, asi padesát metrů před ním tvořila jakési téčko. Nabral dech. Doběhl k téčku, pátral po nějakém obydleném stavení, elektrickém vedení, strouhách, po čemkoli.

Zastavil se na křižovatce a rozhlížel se na západ i na východ. Kam až v měsíčním svitu dohlédl, cesta pokračovala oběma směry stejně opuštěně a liduprázdně jako dosud. Musel se rozhodnout, kudy se dát, ale nemohl podle ničeho poznat, jestli jej to zavede blíž k civilizaci, nebo naopak dál od ní.

Na okamžik musel bojovat se vzrůstajícím strachem. Křižovatka mu nedodala novou naději, naopak hrozilo, že se mu zhroutí i ta chabá, ke které se celou dobu upínal.

Otočil se na západ. Tyhle lány se musí někde změnit v hory západně odsud. Blíž k domovu, blíž ke Quintonovu působišti. Ale jak je to daleko? Deset mil? Sto? Nemá to cenu!

Vykročil směrem na západ, dal se zase do klusu a uběhl sotva pár kroků, když na obzoru zahlédl světlo, které se náhle objevilo jako tiché UFO narušující nekonečnou okolní přírodu.

Nedokázal rozpoznat, jestli je to světlo nějakého auta nebo dodávky. Objevilo se jako hvězda na obzoru, mohl to byt zrakový klam. Ale pak se světlo rozštěpilo, změnilo se ve dva výraznější body a Brad věděl, že se dívá přímo do reflektorů rychle přijíždějícího vozidla. Dodávky.

Jeho prvním popudem bylo rozběhnout se vpřed, křičet, přimět řidiče, aby zastavil. Ale co když je to vracející se Quinton Gauld?

S Paradise.

To pomyšlení ho zasáhlo jako rána těžkou botou do hlavy. Přikrčil se. V krku měl vyprahlo, v boku cítil palčivou bolest, v hlavě mu divoce bušilo. A měl v ní jedinou myšlenku: „Co mám dělat? Co udělá on?“

Už slyšel zvuk blížícího se auta, za pár vteřin jej ozáří reflektory, jak se tu krčí uprostřed silnice.

A jestli je to Quinton a přiváží Paradise…

Už mu nezbýval čas. Přestal myslet na své zranění, uskočil doprava do škarpy, překulil se přes trs vysoké trávy a natáhl ruku, aby jeho střemhlavý pád netrval moc dlouho. Tvrdě dopadl na rameno a kutálel se dolů, bodavá bolest v boku ho zase zbavila dechu.

Skončil na dně příkopu, nad sebou měl hvězdy. Snažil se znovu rozhýbat své plíce. Slyšel vrčení motoru a tichý svist pneumatik, vozidlo už bylo skoro u něj. Mohl to být farmář, mohla to být FBI, mohl to být nějaký výrostek se svou dívkou, vracející se ze zábavy, nebo to mohl být Quinton Gauld s nebo bez Paradise.

Ať už to bylo jakkoli, Brad se rozhodl pro jedinou věc, která se mu v té chvíli zdála smysluplná.

Popadl dech právě v okamžiku, kdy dodávka přibrzdila, protože chtěla odbočit. Světla reflektorů ozářila temnou oblohu nad Bradem. Pak se ocitla vedle něj, vůz zpomalil, řidič přeřadil, téměř zastavil. Což znamenalo, že odbočuje doleva.

Směrem na sever, směrem ke stodole.

Čekej, čekej…

Světla nahoře zasvítila jasněji. Musel se podívat, kdo v té dodávce jede, ale kdyby se zvedl předčasně, uviděli by ho.

Čekej… ještě ne, ještě ne…

Brad se překulil doleva, ležel teď na břiše a rukama se opíral o zem, aby se mohl rychle zvednout. Čekej…

Počkal, dokud neuslyšel hluk motoru skoro nad svou hlavou, zvedl ji a zjistil, že vůz už je od něj tak na tři metry. Byl připraven vyskočit, sotva uvidí, kdo sedí za volantem. Místo vedle řidiče bylo prázdné. V dodávce byl jen řidič.

Ale tím řidičem byl nepochybně Quinton Gauld.

Brad sklonil hlavu. Prudce dýchal do země. Quinton byl jeho jedinou spojnicí s Paradise. Quinton seděl v dodávce. Quinton byl na cestě ke stodole. Paradise možná ležela na podlaze vozu nebo vzadu v úložném prostoru.

Zvedl se na nohy ve vteřině, kdy ho vůz míjel, vyškrábal se po svahu na silnici a běžel k dodávce, které svítila brzdová světla, jak zpomalila před prudkou zatáčkou.

Musel se dostat do zadního prostoru. A musel to zvládnout tak, aby ho řidič neviděl.

Brad uháněl k zadnímu nárazníku, přikrčený skoro až k zemi, aby mu nebylo vidět zadními dvířky hlavu.

QUINTON GAULD strávil dvě poslední hodiny rozjímáním nad svým úspěchem. To, co se mu podařilo, bylo tak bombastické, tak příkladné, tak skvěle provedené, tak andělské, až si říkal, jestli se Rain Man nemýlil. Možná je opravdu andělem, kterého Nejvyšší seslal na zem, aby mu přivedl tu nejkrásnější nevěstu, kterou lidstvo za miliony let svého vývoje vyprodukovalo.

Paradise byla tak nedotčená ve své kráse a dokonalosti, tak nádherně vymodelovaná, že neměl nikdy v plánu ponechat její mrtvé tělo přilepené na stěnu, aby ji objevila policie. Měl v úmyslu jej odvézt k Robertu Earlsovi, který se zabýval vycpáváním zvířat a žil jako poustevník nedaleko Manitou Springs. Přinutil by ho, aby její tělo preparoval a vycpal, a pak by ho zabil. Quinton si potom chtěl Paradise pověsit nad krb a připevnit k němu jeden ze dvou nápisů. Buďto: „Zde odpočívá oblíbená Boží nevěsta Paradise,“ nebo „Stvoření nám po úsilí trvajícím miliony let dalo ji, dokonalou Boží nevěstu.“

U odbočky zpomalil, zahnul doleva a téměř zastavil. Auto nadskočilo na trsech trávy, která rostla uprostřed nerovné cesty. Vzadu něco bouchlo, podíval se do zpětného zrcátka, ale nic neviděl. Až dokončí práci, bude se muset zbavit obou aut. Udělá to později v noci. Pak se bude muset sbalit a ještě před rozbřeskem se odstěhovat.

Už nemá naději, že si Paradise pověsí nad krb.

Ale to nevadí. I když si chtěl pořád myslet, že je v andělských službách Nejvyššího, věděl, že měl Rain Man pravdu. V hlavě mu bzučelo a krkavci vypouštěli démony a on byl jedním z nich. Nyní byl rozhodnuty, že přijme sám sebe a nedá Rain Manovi a jeho vyšinutým názorům další prostor.

BRAD LEŽEL bez hnutí v prázdném nákladním prostoru dodávky, díval se na nebe a byl připraven v okamžiku, kdy auto zastaví, vyskočit přes bočnici.

Podařilo se mu naskočit, aniž by ho řidič zahlédl, když dodávka téměř zastavila a pomalu a s kymácením odbočila na polní cestu. Asi deset minut si promyslel, co dál, nevěděl, jestli je Paradise ve voze nebo ne. Zadní okénko kabiny bylo neprůhledné, takže neviděl dovnitř.

Tak jen bez pohnutí ležel a trápila ho nejistota a spousta otázek a bolest v boku.

Pečlivě si promyslel, jaké kroky a v jakém pořadí udělá, až dojedou na konec cesty. Jeho šance, že vraha nějak zneškodní, byly téměř mizivé. Ale bude moct nepozorovaně vyklouznout, až se ten člověk začne věnovat scéně, kterou si tam připravil.

A jestli je v autě i Paradise? Dobry Bože, doufal, že tam je a že je naživu. Jestli je ještě živá a je mu nablízku, má naději. I když nevěděl, jak ji zachrání. To bude muset řešit, až ta situace nastane.

Jak se dodávka kolébala zpátky ke stodole, letěly mu hlavou tisíce myšlenek. Mozek mu už taky pracoval daleko jasněji. Odhadoval, že ho Quinton nechal ve stodole tak před sedmi nebo osmi hodinami, možná ještě tak plus minus hodina. Potřeboval dost času, aby mohl unést Paradise a přehodit vozidla. Ta cesta mu mohla trvat tak pět šest hodin.

Teď se nacházejí v zelené Chevy dodávce asi tři hodiny na vychoď od Denveru. Ne na západě, kde jsou hory, ani na jihu ve vyprahlé krajině, ale na východě. Blízko kansaských hranic. Kolik takových velkých a opuštěných stodol v těchhle končinách je?

Quinton má nejspíš ten mobil, který používal předtím. Kdyby se ho Brad zmocnil a zavolal Templeovi, aby zalarmoval všechny policisty, farmáře a obyvatele téhle oblasti – kohokoli, kdo to tu zná aby uvedli, kde všude se nacházejí v pšeničných lánech v okruhu tří hodin cesty autem od Denveru velké stodoly, možná by ho dokázali najít.

Ne. I kdyby to vyšlo, bylo by už příliš pozdě. Jeho prvním úkolem je zjistit, jestli je Paradise naživu a jestli je v autě. Pokud ano, tak je jeho druhým úkolem dostat ji pryč. Jestli v autě není, bude předpokládat, že je mrtvá, a zabije toho démona v jeho vyhlédnuté stodole.

Patnáct minut dodávka hrkotala stejnoměrným tempem ke stodole. Brad poznal, že už jsou blízko, když odbočila na štěrkovou cestu, a věděl, že se bude muset nenápadně skutálet pro případ, že Paradise uvnitř není. Nechtěl promarnit šanci rychlého zásahu v její prospěch. Tak odolával nutkání sklouznout z korby, dokud se neocitli v naprosté tmě.

Brad při odchodu nechal vrata stodoly dokořán a Quinton vjel s dodávkou až dovnitř. Škvírami v prknech pořád probleskovalo světlo hořících olejových lamp. Tak a je to. Quinton Gauld už ví, že Brad utekl. Určitě teď zírá na přeražený trám, i když ještě ani nevypnul motor.

Brad si na korbě připadal jako rak bez krunýře, obnažený a zranitelný. Dostane křeč, spadne dolů a Quinton Gauld ho zastřelí ještě dřív, než bude schopen vstát. Měl seskočit už na příjezdové cestě a pokradmu ke stodole doběhnout.

Ale ne, vždyť si to přece předtím promyslel. Jeho prioritou byla Paradise.

Dodávka s trhnutím zastavila. Počítal do deseti, nic se nedělo.

Pak se dvířka řidiče otevřela. Vrah vystoupil.

RAIN MAN přežil. Ten chlap měl nadlidskou sílu, přežil střelu, přerazil trám jako třísku a utekl. Quinton se proklínal za to, že neudělal nějaká bezpečnější opatření.

Vyndal klíčky ze zapalování, ale světla nechal rozsvícená. Několik vteřin hleděl na přeraženy trám, cítil respekt a taky starost. Bylo to poprvé, co ho nějaký protivník přelstil, a přemítal, jestli je to proto, že je Rain Manův Bůh silnější než ďábel.

V hlavě mu ječelo tisíce cvrčků.

Umlčel je a vystoupil z vozu, snažil se zase chladně uvažovat. Rychle prozkoumal stodolu. Po tom chlapovi ani stopy. No jistě, přece tu nezůstane čekat jako idiot.

Ale možná to není žádný nadčlověk. Se vší pravděpodobností utekl teprve nedávno, musel se s tím trámem mořit dlouho. Bude dost vyčerpaný a nedostal se daleko, není hloupý, aby se pustil někam do polí, kde by dozajista zemřel. Nejspíš bude někde poblíž, schovává se v příkopu a krčí se tam strachy.

Ano, Quinton se raději přiklonil k této variantě. Popravdě ho agent Raines nepřelstil, protože hra ještě nebyla skončena. Tohle je jen další zkouška, příležitost, aby ukázal, že ti, kdo si jej vybrali za služebníka, jednali moudře. Vyměnil strany a oni teď chtějí vědět, jestli ten úkol zvládne.

Přešel do silného světla reflektorů a pečlivě místo prozkoumával, všímal si každého detailu a zároveň kalkuloval a rozhodoval se, co dál.

Kaluž krve na zemi byla důkazem, že je Rain Man hodně oslabený. I na trámu byly krvavé šmouhy. Slabší jedinec by už byl po smrti, tím si byl jist. Pokud se ovšem neplete a ty tmavé skvrny v prachu nejsou moč. Ale necítil pach moči, jen krve a potu.

Lékárnička ležela na jiném místě, což znamená, že si z ní Rain Man vzal to, co potřeboval k ošetření rány. Možná je ozbrojeny nožem, skalpelem nebo kladivem. To všechno chybělo.

Takže Rain Man je nakonec silným protivníkem. A teď, v této poslední hodině, se bestie pokouší pojmout nevěstu a rytíř na bílém koni se ji snaží zachránit.

Ale kdo je teď silnější? Jeho stín byl ve světlech reflektorů velký a hrozivý. V žilách mu koluje všechna krev a je plný síly. Navíc má zbraně. Má svůj bzučící mozek.

A má Paradise.

Quinton věděl, že se Rain Man vrátí.

BRAD SE PŘIKRADL na stranu spolujezdce jako zloděj, který tiše přelezl plot. Přikrčil se k zemi, byl rád, že je tu prach a hlína. Vrah stál před velkou kapotou dodávky, teď ho neviděl. Nechal svítit reflektory, takže když se otočí, bude oslněný.

Brad se doplazil k dvířkům spolujezdce a zkusil kliku. Zamčeno. Dobrá. Dobrá, možná je to tak lepší.

Rychle vycouval, pořád přikrčený, proklouzl na stranu řidiče, kde byla dvířka dokořán otevřená. Vrah nemohl tušit, že se Brad vrátil na korbě dodávky s ním a že se tu teď pohybuje.

Neztrácel čas a po špičkách se přiblížil k dvířkům. Nahlédl dovnitř. Tam seděla zhroucená Paradise, přikrytá modrou dekou, ze které jí koukala jen hlava, a vytřeštěnýma očima sledovala přes palubní desku scénu před sebou.

Živá.

Živá a při vědomí, podle všeho nezraněná. Brada se zmocnila radost a panika zároveň. Vrah se může každou chvíli otočit.

A co jestli Paradise vykřikne překvapením, když Brada uvidí?

Podíval se na zapalování. Quinton z něj vytáhl klíčky. Brad tiše poklepal na sedadlo. Paradise otočila hlavu, vykulila oči a trhla sebou, když jej poznala. Horečně gestikuloval, aby byla potichu. Sáhl dovnitř, vzal plechovku coly a postavil ji na podlahu. Další držák na nápoje byl prázdny.

Uvolnil středovou konzolu a upravil sedadla tak, aby se mohla Paradise vyplazit ven, pak jí naznačil, aby si na ně lehla.

Nepotřebovala další povzbuzení, oči měla jako koláče a plížila se k němu jako píďalka. Rychle a hlasitě dýchala a Brad si myslel, že budou každou chvíli odhaleni.

Vrah stál před autem a prohlížel si stodolu jako dobry vyšetřovatel. Bylo by nerozumné vyběhnout hledat uprchlou oběť dřív, než dá zase celé jeviště do pořádku, a Quinton Gauld nebyl nerozumný člověk. Ale kdyby se ohlédl, až za světla reflektorů, mohl by pode dvířky zahlédnout Bradový nohy.

Brad se po Paradise natáhl, sotva byla v půlce cesty přes sedadla, vzal ji pod rameny a vytáhl její drobnou postavu z auta jako panenku. Ale když ucítil její dech na krku a teplo jejího těla v rukou – věděl, že to žádná panenka není.

Opatrně ji k sobě přitiskl, nechtěl způsobit žádný hluk a hlavně ji nějak nezranit. Vzal ji do náruče a co nejrychleji a nejtišeji zamířil ke vratům stodoly.

Třásla se a on se bál, že nahlas vzlykne. Tak jí ještě rychle dlaní podepřel hlavu a položil si ji na rameno. Byli venku.

Sám se neopovážil dýchat, dokud se nedostali alespoň pár kroků za stodolu. Pak už nedokázal dál zadržovat dech a zhluboka nasál noční vzduch.

Paradise se mu na rameni rozplakala.

„Psst, psst, ještě ne,“ zašeptal. „Vydrž…“

Až Quinton zjistí, že utekli, bude nejspíš předpokládat, že zamířili na jih. Proto Brad oběhl stodolu a vydal se na sever, a napadlo ho, že Paradise postaví na zem a nechá ji utíkat vedle sebe, aby se mohli pohybovat rychleji.

Ale nedokázal to, ne teď, když ji už jednou málem ztratil, ne teď, když prošla takovým utrpením, do kterého ji uvrhl, ne teď, když byla tak vyděšená a bezbranná.

Chtěl utéct do kukuřičného pole asi třicet metrů za stodolou, ale nechali by za sebou stopy, protože kukuřice už dozrávala a ve světle měsíce by bylo vidět, kudy běželi. Místo toho zamířil k velkým stromům na konci mýtiny. Když doběhl k nejvzdálenějším stromům, ztěžka dopadl na kolena a položil Paradise na zem jako nějakého invalidu.

Dál ho pevně svírala kolem krku. A teď už začala doopravdy vzlykat.

„Pšššš… všechno je v pořádku. Nesmíme dělat žádný hluk. Pššš, je to v pořádku.“

„Díky,“ zašeptala vysíleně. Přitiskla svou mokrou tvář k jeho a políbila ho. „Díky, díky, díky.“

Emoce uplynulých hodin se v něm vzedmuly a zaplavily ho. Pevněji svíral, jako by lpěl na tom posledním zašeptání svého vlastního života, a nechal volny průchod slzám.

QUINTON POSTŘEHL škvírami v zadní stěně stodoly jakýsi pohyb, nějakou postavu, která plula nocí jako duch, a jeho první myšlenkou bylo, že se Rain Man vrátil dřív, než čekal. Svatý duch. Nebo lišák. Každopádně je teď venku před stodolou, pobíhá tam jako liška a hledá místo, odkud by nejlépe zaútočil. Ale ví, že uvnitř je jeho milá, a jeho úsudek je zakalený a zmocňuje se ho zoufalství, jak se snaží získat alespoň nějakou výhodu. Jenže je ozbrojený jen kladivem, a tudíž je vyřízený.

Omezený a hloupý, ale obdivuhodný, jako obdivujeme nějaké zvířátko.

Quinton se otočil a spěchal zpátky do dodávky pro kufřík se zbraněmi, který měl pod sedadlem, a taky zkontrolovat Boží nevěstu, kterou už nechal moc dlouho samotnou. Když obcházel otevřená dvířka, napadlo ho, že měl raději předtím zavřít. Ale pohled na přeražený trám způsobil, že na to úplně zapomněl.

Nahlédl do vozu a zarazil se.

Sedadlo bylo prázdné. Favoritka byla pryč.

V hlavě se mu rozeřvali dravci.

Ihned věděl, co se stalo.

Uvažoval o tom, jestli Paradise vyletěla z hnízdečka sama, ale ten svatý duch, kterého viděl, byl příliš vysoký, aby patřil nevěstě.

Tenhle zvrat situace by u normálního člověka vyvolal paniku. Ale i tohle byla zkouška. Quinton ji chtěl zvládnout s klidem, který by udělal dojem i na toho nejnesnesitelnějšího a nejnáročnějšího pána.

Vyndal kufřík se zbraněmi, vytáhl devítku, odjistil ji a zhasl přední světla. S velkou námahou zvládal svůj hněv, i když se dokázal ovládat výborně. Ale emoce jen zhoršovaly jasný úsudek, což se mu dnes večer stalo už dvakrát, poprvé když v hněvu opustil Rain Mana v domnění, že ho smrtelně zranil, a podruhé, když nechal otevřené auto při pohledu na zlomený trám.

Už neudělá stejnou chybu do třetice.

Teď uvažoval jasně, šel k zadním vratům stodoly, které vedly na sever. Rain Man zamířil na sever, ne na jih po cestě, což znamená, že jasně zamýšlel udělat něco neočekávaného.

Ale Quinton to tady znal, důkladně se obeznámil s okolím, když si tohle místo vybíral. Jestli to Rain Manovi normálně myslí, vyhne se kukuřičnému poli, protože tahle odrůda je nízká a hustě vysetá – zůstaly by po nich nepřehlédnutelné stopy. Místo toho určitě zamířil ke skupince stromů na konci paseky. Není ozbrojeny, nese nevěstu a je zraněný, což jsou jeho nevýhody, kvůli kterým ho Quinton lehce chytí a zabije.

Beze strachu přešel přes louku ke stromům, zbraň ve spuštěné ruce. Bzučení v hlavě mu trochu zhoršovalo sluch, kvůli tomu se nepochybně Rain Manovi podařilo uklouznout i s nevěstou. Ale teď naslouchal soustředěně i přes ten neustálý bzukot. Kdyby se ti dva pokusili uprchnout zpoza stromů, museli by se vydat do polí.

S napřaženou zbraní se ke stromům přiblížil. Zem v měsíčním světle vypadala šedá, jen na okraji lesíka rostl pruh vysoké trávy. Šli asi hlouběji do lesa. Quinton obešel stromy, upíral zrak mezi kmeny a hledal, kde uvidí svatého ducha a jeho andílka.

Za největším stromem nebyl nikdo. Chvilku nad tím dumal, věděl, že museli jít tudy, že se nemýlil. Ne, tentokrát ne. Má přece velice vyvinuté myšlení. Museli jít tudy, museli se tady zastavit. V tom stavu, v jakém oba byli, si tu přinejmenším potřebovali vydechnout.

Spustil ruku se zbraní, zkoumal kukuřici a hned si všiml zlomených stonků. Takže pokračovali dál, když si tady odpočinuli.

Quinton teď řešil dilema. Mohl by se pustit za nimi a určitě by je dohonil. Zabil by lišáka. Vzal si nevěstu. Anebo je může nechat, aby za ním přišli sami.

Probíral všechny možnosti a vžil se do myšlení svého protivníka. Hned věděl, jakou možnost Rain Man zvolí. Ten chlap je lovec. V první řadě teď myslí na to, aby byla nevěsta v bezpečí, ale jakmile bude mít pocit, že to zajistil, vrátí se ke svému protivníkovi, kterého tak dlouho pronásleduje.

Rain Manovi musí být jasné, že ráno bude Quinton už dávno pryč. Zamete všechny stopy, jeho dodávka bude fuč. Musí mu také být jasné, že tak mimořádně inteligentního nadčlověka nenajdou podle registrace nebo placení nájmu. Rain Man ví, že se Quinton po všem tom rozruchu rozplyne jako pára nad hrncem. Zmizí do jiného státu, do jiné země, do jiného světa, do jiného vesmíru. A opravdu, Quinton bude do rozednění pryč. A to tak daleko, jak daleko je východ od západu.

Dále, jeho protivník ví, že se do východu slunce nedostane ani k telefonu, ani na frekventovanější silnici. Teď je to hra muže proti muži, ducha proti duchovi, anděla proti démonovi, tak to je, toto je její závěrečná fáze.

A z těchto důvodů a kvůli své nově nalezené lásce k nevěstě se Rain Man v noci vrátí a pokusí se zlikvidovat démona, který vstoupil do jeho světa.

A až to udělá, Quinton na něj bude čekat.

ZŮSTALI POD STROMEM ani ne minutu, protože Brad si hned uvědomil, že by je jejich zjitřené city mohly prozradit, nebyli od stodoly nijak daleko. Paradise nemohla přestat plakat a on ji nedokázal přestat utěšovat. Quinton už byl na lovu a oni tu nemohli v tomhle zhrouceném stavu zůstat.

Vzal ji za ruku a společně vběhli do pole, chvilku se pustili jen tak nazdařbůh, ale pak se před nimi objevil příkop, který kolmo přetínal jejich směr. V té tmě nebude vrah vědět, jestli se dali doprava nebo doleva.

Brad zamířil doleva, šli za sebou středem příkopu. Jen asi sto metrů, ne dál. Přikrčili se tam a viděli ze svého stanoviště místo, kde do příkopu sestoupili. Když je bude Quinton pronásledovat, uvidí ho v měsíčním světle nad příkopem, ale on je ne.

Odpočinou si tady, než se Brad rozhodne, co dál. Za pár hodin vyjde slunce a oni musí do té doby urazit nějakou vzdálenost, aby se, až se rozední, nestali snadným cílem. Možná to bude trvat několik hodin, než se dostanou do bezpečí. Čím dál do úsvitu budou, tím líp.

Pak tu byla druhá možnost. Mohl by Paradise ukrýt a zaútočit. Ani Quinton Gauld určitě nebude očekávat takový drzý tah. Za pár hodin vrah zmizí, a čím víc to Brad zvažoval, tím víc si byl jistý, že se Quinton beze stopy vypaří. I když asi ne nadobro, protože za týden, za měsíc nebo za rok se vrátí pro tu, kterou ztratil. Pro svou poslední favoritku.

Pro Paradise.

Ale zatím byli v bezpečí.

Paradise se ho pevně držela za paži, pořád se třásla a zírala na dno příkopu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a odhrnul jí vlasy z tváře. Vypadala jinak. I když ji viděl jen v mdlém světle měsíce, všiml si, že se změnila. Vlasy měla sice pořád rozcuchané, ale vlnité a zastřižené tak, aby zvýraznily její jemný obličej. Byla oblečená v červené halence a džínových kraťasech.

Podívala se na něj, rty se jí chvěly. „Bojím se.“

„Já vím. Ale je to v pořádku, přísahám, že se z toho dostaneme.“

„Ty ses pro mě vrátil?“ Zaváhal, pak přikývl.

V měsíčním světle se zaleskly její slzy. „Miluju tě, Bradě.“

Byl to prostý projev porozumění, bez jakékoli společenské pózy, etikety, záměru. A Bradovo srdce zaplavil úplně stejný pocit souznění.

„A já tě taky miluju, Paradise.“

Její tvář ale odrážela prožívaná muka. „Bojím se, Bradě.“

„Ne, už se nemusíš bát. Mám tě a už tě nedám.“

„Ale…“ Sotva mohla mluvit, jak byla rozrušená. „Ale co?“

„Je to pořádku?“

Vzpomněl si na její hrozné zážitky, které měla za sebou kromě téhle noci. Na její strach ze vzpomínek a z vnějšího světa. Každý člověk by se složil, kdyby ho Quinton Gauld unesl s úmyslem, že ho nechá vykrvácet a přilepí na stěnu. Ale Paradise čelila tisíci dalších démonů.

Ale copak to tak nemají všichni, pomyslel si Brad. Boj s vnitřními démony je krutou, soukromou a univerzální záležitostí.

Brad k ní natáhl ruku a ona se jí skoro nedokázala chopit. Nemohla přijmout lásku od takového muže, jako byl on. Ještě ne. Mohla se snažit, ale měla za sebou věci, které kalily vody lásky jako bahno. Podobně jako on, ale mnohem, mnohem horší. Když si to uvědomil, zastyděl se, že se zabýval sám sebou. Pomyslel si, jak dlouho se litoval…

„Ano,“ řekl. „Ano, je to v pořádku.“

Pak se k ní naklonil a políbil ji na čelo. Chtěl ji políbit na rty. Chtěl ji něžně obejmout a přísahat jí svou nehynoucí lásku. Chtěl ji odsud odvést a už nikdy ji nespustit z očí.

Ale ona byla moc křehká. Moc drahocenná. Moc krásná a vzácná a on tak neohrabaný. Ona, ne on, bude rozhodovat, co potřebuje a kdy.

Tak se jen dotkl rty jejího čela, chvilku tak zůstal, pak se odtáhl a pravil: „Jsi hrozně zvláštní, Paradise. A já tě miluju, jako muž miluje ženu.“

PARADISE SLYŠELA ta slova a věřila jim. Poprvé v životě opravdu věřila nějakému muži, že ji miluje, že nemiluje nějakou představu o ní, to, jaká by mohla být, ale ji, Paradise, ženu, která pláče v příkopu a bojuje s vnitřním démonem, což jí znemožňovalo jakéhokoli muže milovat.

Jsem žena, pomyslela si. Jsem žena a Brad mě miluje.

To zjištění ji tak polekalo, že na chvilku zapomněla dýchat.

Dotkl se rukou její tváře. Možná ji políbí tak, jako muž líbá ženu. Byla z toho hrozně nervózní, ale tajně, tak tajně, že by to nepřiznala ani sobě, toužila, aby ji políbil na rty.

Ale ne, princ bude čekat, až ho princezna vyzve. A Paradise nevěděla, jak být princeznou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a naklonil hlavu, aby jí viděl do očí.

Nevěděla, co má odpovědět.

Slyšela ho, jak říká: „Jsi v bezpečí, Paradise. Přísahám, že dokud budu živ, nedovolím nikomu, aby na tebe ještě někdy vztáhl ruku.“

Ale nemůžeš mě zachránit před sebou samou, pomyslela si. Můj problém jsem já.

Znovu se zadívala na dno příkopu. Po Quintonovi nebylo ani stopy. Vrátila se v myšlenkách k tomu, co jí říkal v autě, když si myslel, že je ještě v bezvědomí.

Můj otec mi taky ublížil.

Ta věta se jí točila v hlavě jako kolotoč. Quinton, muž, kterého si pamatovala z doby, kdy právě přišla do Střediska, se jí podobá, alespoň v něčem. Jsou ze stejného těsta. I on se narodil do rodiny, kde mu ubližovali.

Možná jsem pořád zmatený.

Jak tak jeli, začala čím dál víc přemýšlet o tom, že se narovná a obejme ho. Což bylo samozřejmě absurdní. Výplod jejího hrozného strachu a velké touhy, aby přežila díky tomu, že se s ním spřátelí.

Ale ta jeho poznámka jí nešla z hlavy.

Můj otec mi taky ublížil.

Snažila se představit si, jak asi mohl otec malému Quintonovi ubližovat. Nebylo divu, že vystudoval psychologii. Stejně tak nebylo divu, že se Brad dal k FBI, aby překonal svou bolest.

Kdyby Quinton prohlédl a přiznal, že je zmatený, copak by nemohl spatřit světlo?

„Když pozná pravdu, mohl by se změnit,“ pronesla nahlas.

„O čem to mluvíš?“

Paradise se na Brada podívala. „V autě mi povídal, že mu otec ubližoval. Že je zmatený. Myslela jsem na to…,“ opět se zadívala na dno příkopu, „jestli mu někdy někdo dal najevo lásku?“

„Vím, jakou lásku potřebuje,“ prohlásil Brad. „Sedět na židli, která je napojena na velice výkonný generátor.“

Skoro ho neslyšela. „Je jako já,“ řekla. Pravda začala vycházet na povrch. Nejen o Quintonovi, ale i o ní. „Někdy musíme čelit našim démonům.“

„A někdy musíme naše démony zabít.“

„Je to psychotik,“ pokračovala. „Myslím, že jsem taky možná psychotická.“

„Je to psychopaticky vrah. To není Roudy nebo Casanova, a už vůbec nemá nic společného s tebou.“ Jeho hlas zněl ostře. Jako by ho její uvažování hodně rozčílilo.

Ale jí se do hlavy tlačilo něco jiného. Tahle krize se netýkala jen psychopatického vraha jménem Quinton Gauld nebo schizofrenické dívky jménem Paradise. Týkala se muže jménem Brad Raines a taky skutečnosti, že miluje ženu, která nemůže být ženou, protože žije ve strachu ze sebe sama.

Najednou jí to bylo jasné. Nad slunce jasné. V hlavě se jí rozsvítilo, neboť se jí vybavily podrobnosti, které si dřív nepamatovala, protože čelila své minulosti. Dokonce jí bylo dobře tady v tom příkopu s Bradem, daleko od bezpečí Střediska.

Ale dokud se nevypořádá s tím násilím, které jí před sedmi lety pošramotilo hlavu, nikdy nebude volná, aby mohla přijmout lásku nebo ji dávat. A v tomhle světě neexistovalo nic, co by si Paradise přála víc než milovat a být milována.

„Musím se tam vrátit,“ řekla, celá rozechvělá tím, co v sobě odhalila.

„Cože?“ zeptal se konsternované. „V žádném případě.“ Asi byl rozzlobený.

Paradise uvolnila ruku, kterou ho objímala. „Copak to nechápeš? Musím se tam vrátit kvůli sobě. Musím se před něj postavit a odpustit –“

„Ne!“ Chytil se za pravý bok a Paradise napadlo, jestli není zraněný. „V žádném případě ti nedovolím, abys tam šla. V tomhle se pleteš, je to zrůda.“

Ale Brad nevěděl, jak Paradise funguje. Tenhle příkop byl jen další puklinou v její mysli, která vedla k další a další, dokud celý svět nebude jedna prasklina vedle druhé. Dojít do stodoly znamenalo dojít ke svobodě.

„To není tvoje volba,“ namítla. „Jestli…“ Zarazila se, ale pak větu dokončila: „Měl bys mi dovolit udělat to, o čem vím, že je pro mě nejlepší.“ Otevřel pusu, chtěl něco říct, ale pak ji zase zavřel.

„Promiň, nemyslela jsem to tak. Ale musím žít se sebou.“ Vstala.

Brad ji popadl za ruku a klekl si na jedno koleno. Snažil se ji zadržet. „Prosím, Paradise. Ty snad neuvažuješ! Je to brutální vrah. Unáší takové ženy, jako jsi ty, provrtá jim paty a nechá je vykrvácet! Prosím, sedni si zase.“

„Máš pravdu, je takový, jak říkáš,“ prohlásila. „Vím, že tomu nerozumíš, ale zjistíš, že spoustě věcí z mého světa nebudeš hned rozumět. Žila jsem ve strachu z téhle zrůdy sedm let a ten strach mě ochromoval. Teď půjdu a podívám se tomu monstru do tváře a zabiju ho.“

„Zabiješ ho? Čím?“

„Tím, co udělám a řeknu. Sebou samou.“

Podíval se přes její rameno k místu, kde by se Quinton objevil, kdyby šel po jejich stopách. „Posaď se. Prosím posaď se a chvilku mě poslouchej, Paradise.“

Dřepla si.

„No dobře, podívej, prošla sis peklem. Nemůžeš jasně vidět –“

„Ještě nikdy jsem neviděla jasněji,“ přerušila ho. Mluvila rozhodným tónem, ale jeho strach o ni jí podlamoval kolena. Vysvětlila mu to. „Ty si, Bradě, neuvědomuješ, že čím jsi statečnější, tím víc mě to nutí jít. Jen mě tím ponoukáš.“

Mluvila pravdu: Quinton je zrůda. Ale ona taky. A teď věděla, ať už byla při smyslech, nebo ne, že jediná možnost, jak porazit jednu zrůdu, je porazit tu druhou. Znovu vstala, ale najednou byla zoufalá a bezradná.

„Není to tak, že si myslíš, že tam musíš jít, abys mi dokázala, že jsi mě hodna?“ ptal se podezíravě.

Do očí jí vstoupily slzy, odvrátila obličej. Dělá to všechno jen horší, když jí tak rozumí. Copak si to neuvědomuje?

„Přestaň,“ požádala ho.

„S čím mám přestat? Říkat pravdu?“

„Snažit se mě zachránit. Už jsi mě zachraňoval dost.“ Zhluboka se nadechla a otřela si slzu. „Musím to udělat, Bradě. Je to kvůli němu, ale taky kvůli mně. Chápeš to?“

„Ne, nechápu. Opravdu to nechápu. Nemusíš kvůli mně překonat tu zrůdu v sobě jen proto, abych uviděl tvou krásu.“

To nemohl myslet vážně. Žádný muž ji přece takhle nemůže brát.

„Vždyť poslouchej, co říkáš!“ zašeptal. „Oba jsme tomu magorovi utekli, jsme jen pár stovek metrů od jeho stodoly a hádáme se, jestli by ses tam měla vrátit. To je šílenství!“

„Ano, jsem šílená.“

Mlčeli. Měl samozřejmě pravdu. Vrátit se, to byla šílenost. Ale ona je taky šílená a nějak věděla, nějak si myslela, že to dnes večer v té stodole skončí. Znovu se jí vedraly slzy do očí. Dokonce ani nemůže stát blízko něj, aby se nesesypala.

Kde je? Co tu dělá? Najednou se jí v hlavě udělala tma a cítila, jak se jí tam rozlézá ta dobře známá mlha. Nemůže to udělat! Musí se vrátit do Střediska!

Svět se nad ní zavíral a ona sebrala všechnu sílu, aby zůstala klidná. Brad měl pravdu, všechno co řekla, je nesmysl! I teď vykládala věci, kterými jen dokazovala, že není normální, že za nic nestojí, že ji nikdy nikdo nemůže takhle milovat.

Brad ji zlehka objal kolem ramen. Přitáhl si ji k sobě, položila mu hlavu na hruď a zoufale se snažila, aby se nezhroutila. Ale bylo to téměř nemožné.

Políbil ji na temeno hlavy. „Nemůžu tě ztratit, Paradise. Prostě tě nemůžu znovu ztratit. Musíme najít jiný způsob, jak čelit a porazit ten strach, co v sobě máš, ale až zítra, až bude po všem. Ale nesnesu pomyšlení, že by ses měla do té stodoly vrátit.“

Prohrála.

Objala ho kolem břicha, co nejpevněji, jak se opovážila, a hořce mu plakala do košile. Věděla, že si takovou lásku nezaslouží, ale připadala si jako v nebi. Dokázala by kvůli tomu znovu projít vším tím, co se jí za posledních sedm let stalo. Jen pro tenhle pocit. Byt milována, třeba jen minutu, byt milována tak, jak si představovala, že ji Brad teď miluje.

Pro tu lásku, o které věděla, že ji Brad teď k ní cítí.

Nedokázala mu to říct, protože měla v krku knedlík a nemohla mluvit. Dokázala jenom vzlykat a on ji hladil po vlasech a líbal ji na temeno.

Jestli je láska Bůh, nikdy by nehádala, že najde Boha na dně příkopu jen tři sta metrů daleko od muže, který ji před sedmi lety chtěl znásilnit.

Ta noc jako by končila, nebo se alespoň zastavila. Dlouho mu spočívala v náručí a přála si, aby to trvalo věčně.

Ale pak se jí zdálo, že velice ztichl. Začal ztěžka dýchat. Zklidnila se.

„Ale je tu jedna věc,“ řekl Brad. Vzhlédla a zjistila, že upírá chladny pohled směrem ke stodole. „Musí to dnes v noci skončit.“

Teď nechápala ona. „Co tím myslíš?“

Ale viděla i v té tmě jeho hněvivý a odhodlaný výraz, nevraživý pohled, pevně sevřené čelisti, stisknuté rty. Zamrazilo ji v zádech.

Brad ji znovu políbil na čelo, pak něžně vzal její obličej do dlaní a zadíval se jí do očí. „Poslyš, Paradise. Vím, že tomu asi nebudeš moc rozumět, ale chci, abys pro mě něco udělala.“

„Co?“

„Musíš tady na mě počkat. Čekej patnáct minut, a když se nevrátím, chci, abys běžela na západ, co nejdál tímhle příkopem. Oni tě uvidí ze vzduchu a on ne –“

„Ne!“ vykřikla nevěřícně. Pomyšlení, že ji opustí, bylo jako kopanec do hlavy. „Ne, já nemůžu.“

„Tiše, poslouchej. Ano, můžeš. On tě nechytí.“

„Nemůžeš mě opustit!“

Odmlčel se. „Vím, že nemůžu. A neopustím tě. Neopustím tě, protože se tam vrátím a udělám tomu dnes v noci konec.“

„Nemůžeš mě opustit!“ opakovala. „Právě jsi mě našel, právě jsi řekl, že mě miluješ, právě jsi…“ Mluvila překotně, ale celou dobu jí její mysl říkala: On musí, miluje tě, musí se vrátit a zabít tu zrůdu, musí, protože tě miluje…

„Nemůžeš mě opustit…“

A musíš ho nechat jít.

Hleděl na ni. „Uteče, když to neudělám, Paradise. Zmizí a pak si pro tebe přijde a to já nemůžu dopustit. Je tebou posedly. Nepřestane, dokud tě nezabije. Rozumíš? Nemůžu dovolit, abys žila s takovou hrozbou, která se nad tebou pořád bude vznášet. Musím to dnes večer skončit.“

Musíš ho nechat jít, protože ho miluješ, a musíš věřit, že je tím, kým má pro tebe být…

Prudce ho objala, aby ho zadržela před odchodem, a třásla se strachy, protože věděla, že musí odejít. Kolikrát toužila po tom, aby ji někdo zachránil, psala o muži na bílém koni, který se tryskem hnal zachránit dívku… A teď toho muže na bílém koni našla a hrozila se pomyšlení, že by ho ztratila.

„Paradise…“ Znovu ji políbil a pak jí jemně sundal ruce. „Paradise, prosím.“ Políbil ji na obličej, pak na rty, ale jen zlehka. „Prosím, miluju tě. Vrátím se. On mě přece nečeká, ne? Nikdo, kdo je normální, by se tam přece nevrátil, a on to ví.“

Jen k němu vzhlédla, nechala jeho slova odplynout, protože měl pravdu, protože ani jeden z nich nebyl normální. Ani ona, když tam chtěla jít předtím, ani on, když tam chtěl jít teď. Oba uvažovali srdcem a ona by to nevyměnila za nic na světě.

„Já to tak nemyslela,“ zašeptala.

Stoupla si na špičky a políbila ho na rty. Bylo to poprvé, co políbila nějakého muže. Jeho rty byly teplé a měkké. Chtěla se na něj pověsit a plakat a líbat ho znovu.

Místo toho nasadila ten nejstatečnější vyraz a podívala se mu do očí. „Rychle se vrať,“ řekla.

Jednou přikývl.

„Vrátím.“

BRAD BĚŽEL příkopem až asi dvacet metrů za místo, kde do něj sešli z pole, a naslouchal. V lesíku na jihu vyhrávali cvrčci. Lehký větřík rozvlnil nekonečné moře kukuřice, listí šustilo, jako by se na ně sypal jemný písek. Nad lánem stál kulatý bílý měsíc.

Ohlédl se zpátky. Kdyby využil své představivosti, rozpoznal by v dálce na svahu příkopu schoulenou postavu. Drahocennou ženu jménem Paradise, která si zasloužila a teď i měla jeho bezvýhradnou lásku.

Ale bez té fantazie ji už neviděl a myšlenka, že by ji už nikdy neměl spatřit, ho děsila.

Srdce ho bolelo pomyšlením, že ji tam nechal, aby si protrpěla zase další opuštění. Ale věděl, že už možná nikdy nebude mít možnost, aby zachránil, opravdu zachránil Paradise. Dokud bude Quinton Gauld na svobodě, Paradise bude ve smrtelném nebezpečí.

Pohlédl směrem na jih, do kukuřičného pole. Existoval jen jeden způsob, jak si udržet převahu. Musí tam vrazit tiše, rychle a s nelítostností, která pro něj byla kdysi typická, když lovil. Byl přesvědčen, že Quinton Gauld už uprchl. Ale pokud tam ten člověk ještě je a snaží se po sobě zamést stopy, Brad si musí pospíšit a jednat rychle.

Vkročil do pole, a co nejtišeji se plížil mezi stonky kukuřice. Při tomhle tempu by jej bylo za bezvětří dobře slyšet, ale kukuřice se naštěstí ve vánku sama pohupovala a šustila. Nakonec, neměl na vybranou. Musel přes to pole projít.

Jeho plán byl jednoduchý. Beze zbraně neměl žádnou šanci se protivníkovi otevřeně postavit. Ale byla tu druhá možnost. Vyžadovala, aby se neviděn dostal do stodoly. A jestli se mu to podaří, bude to moct dnes dokončit.

Srdce mu bušilo jako zvon, plížil se vpřed. Rychle, přikrčeny, snažil se skoro nedýchat. Zastavil se tři metry od okraje lánu a naslouchal.

Nic. Co by dal za to, kdyby teď měl svou pistoli. Nebo alespoň to kladivo. Mohl něco popadnout, když prchali ze stodoly, nějaké hrábě, hůl, železnou tyč, provaz, cihlu, cokoli, ale jednak tam v té chvíli nic neviděl, jednak ho to ani nenapadlo.

Brad se dostal až k okraji pole a vykoukl mezi stonky. Z dvojitého okénka vysoko nad zemí a škvír mezi prkny pořád probleskovalo oranžové světlo. Quinton tam ještě byl.

Mezery mezi prkny byly dost široké a dobry pozorovatel uvnitř mohl snadno zahlédnout někoho, kdo se pohybuje venku. Brad to bude muset mít na paměti. Když o tom teď přemýšlel, napadlo ho, že je Quinton možná viděl, jak prchají, protože silná světla reflektorů pronikala škvírami ven a osvětlovala je. Ale nepronásledoval je. Nakonec to teď bylo jedno.

Na pravé straně stodoly nebylo tolik škvír. Brad se ještě víc přikrčil, vystoupil z pole a přeběhl přes louku ke vzdálenější straně stodoly.

STODOLA byla pěkně osvětlená měsícem a Quinton měl ze svého stanoviště, které zaujal asi padesát metrů od jihozápadního rohu, dokonalý výhled na její tři strany. Tyčila se k hvězdnému nebi jako nějaká hrobka. Seděl v jogínské pozici, nohy zkřížené, dlaně obrácené nahoru a palce a ukazováčky spojené, aby se mohl lépe soustředit.

Splynul s pšeničným lánem, který měl za zády, klasy mu sahaly až nad hlavu. Rain Man s nevěstou prchal polem na severozápad; pokud se vrátí, přijde pravděpodobně ze stejného směru. Ale i kdyby nějak zásadně změnil kurz, Quinton ho uvidí.

Lišák bude očekávat, že Quintona zastihne v plné práci ve stodole, jak horečně likviduje veškeré stopy, a až nakoukne škvírou dovnitř, bude úplně paf z toho, že svou kořist nevidí. Pak se bude potajmu plížit kolem stodoly a snažit se vypátrat, kde Quinton je, než vběhne dovnitř s úmyslem jej zabít – alespoň pokud je tak chytrý, jak si o něm Quinton myslí.

Kdyby Rain Man nepřišel, měl Quinton v plánu během hodiny uklidit a odjet, dávno předtím, než vyjde slunce. A pak se za čas vrátí, aby dokončil, co si předsevzal. Když už čekal sedm let, nějakých pár měsíců navíc ho nezabije.

Všechno bylo v pořádku. Quinton už nezklame ty pátravé oči, které na něj ze tmy hledí. Obzvlášť ne teď, když konečně pochopil svůj pravý cíl.

Jediná věc, která ho trochu rozčilovala, byl ten zvuk. Bzučení v hlavě se změnilo ve skřípání. Bylo teď tak hlasité, že je nedokázal odlišit od cvrkotu hmyzu. Ne že by teď nějak záleželo na tom, jak slyší. Spolehne se na svůj bystrý zrak a nadprůměrnou inteligenci a sluch a emoce nechá na chvíli stranou.

Jeho mozek byl dostatečně jasný, aby osvítil celý svět.

Jeho nenávist byla na druhé straně tak temná, že se začal zaobírat myšlenkou, že Paradise zabije jen pro ten požitek, aby ucítil a ochutnal její krev.

Jeho výhoda nebyla omezena jen na tyto síly. Jeho bzučící inteligence mu dokonce přesně ukázala, jak ho ten lišák chce zabít, i když bude ozbrojen jen klacky a kameny.

Rain Man se pokusí zapálit stodolu, dokud bude Quinton i jeho auto uvnitř. K tomu mu bude stačit jen dobře vržený klacek nebo kámen. Jako když David skolil Goliáše.

A proto Quinton čekal venku, v bezpečí, a mohl se kdykoli zvednout, až nastane čas. To, že nechal dodávku zaparkovanou ve stodole, představovalo riziko, ale nemohl ji odvézt, protože by musel přerušit jogínskou pozici. Sedět jako jogín s pšeničným lánem za zády bylo každopádně pro Quintona to nejlepší místo.

Kukuřičné pole na protější straně louky se najednou rozčíslo a vyrazil z něj Rain Man. Přikrčený skoro až k zemi byl snadným terčem pro každou kulku.

Quinton už byl na nohou. Lišák je tady, rychle uhání.

Ale Pekelný pes je připravený, už ukazuje tesáky.

BRAD SE OCITL na rohu stodoly, přitiskl se zády k prknům a dýchal nosem. Nacpal si do kapes pět velkých kamenů, tři měl v levé, dva v pravé, ale použije je jen tehdy, když nenajde nic většího, čím by rozbil lampy.

Až je rozbije, petrolej vyteče na zem, kde je roztroušené seno a opodál leží složené balíky a během dvou tří vteřin se rozhoří požár, který už nepůjde zvládnout.

Další problém bude ta dodávka. Zvažoval řadu možností, jak by vozidlo mohl vyřadit z provozu, ale všechny vyžadovaly, aby získal převahu, sotva vypukne chaos. Stačilo by roztřískat jednu lampu o kapotu a přihodit pár balíků sena a dodávka by byla dlouho nepojízdná nebo rozmlátit chladič malým Quintonovým kladívkem.

Brad nepotřeboval toho muže nutně zabít tady. Hořící stodola bude vidět na míle daleko a od silnice je to sem ještě pěkný kousek cesty.

Byly to všechno nejisté šance, ale nechat sociopatickou zrůdu Quintonovy inteligence uprchnout, představovalo ještě nejistější šanci, že Paradise přežije.

Noc byla tichá. Posunul se doprava a nakoukl centimetrovou škvírou dovnitř. Zelený lak dodávky vypadal ve světle lamp tmavší. Stály na dřevěných sudech po obou stranách stěny, kterou Quinton vyrobil, nedotčené. Všude ležely balíky sena. Ale na stůl přes ně neviděl.

Po vrahovi ani stopy. Musí zjistit, kde je, vystopovat ho, počkat si na ten pravý okamžik, nějak ho odlákat dozadu za stodolu, pak ji oběhnout a vlítnout dovnitř, než se Quinton vrátí, a zařídit to tak, aby se on dostal před dodávku a Quinton zůstal za ní.

Jen tak se mu podaří zmocnit se lampy a pak zneškodnit dodávku.

Ale po Quintonovi stále nebylo ani vidu, ani slechu. Brad ze svého postavení viděl jen část stodoly, korbu dodávky a přikrývky na zemi, ale nic víc. Ten muž může být kdekoli.

Když o tom teď přemýšlel, dostal strach, že se stane něco hrozného. Quinton Gauld není z těch, kdo dělají chyby, a když už udělal ty dvě, že nechal Brada i Paradise utéct, bude teď připraven.

Zhluboka dýchal, aby se uklidnil, a přikrčený se kradl podél stěny. Musí se dostat na protější stranu, aby líp viděl na stůl. Jakmile toho chlapa zahlédne, bude stačit jedna rána do prken, aby upoutal jeho pozornost, zatímco se požene k přednímu vchodu.

Podrobnosti se mu honily hlavou, promýšlel neznámé, v uších mu zvonilo napětím.

Zadní vrata byla pootevřená. Zastavil se a uvažoval nad tím. Ale mělo to logiku – Quinton jimi asi vyšel, když je po útěku hledal, pak se tudy zase vrátil. To bylo tak před patnácti dvaceti minutami. Ale co dělal od té doby? Proč je tu všude takové ticho?

Brad po špičkách postupoval blíž. Musí to zjistit. Musí zjistit, kde ten chlap je.

Pěticentimetrová škvíra oddělovala vrata od starých shnilých veřejí. Teď zářila oranžovým světlem, jako když se pootevře oko nějaké spící příšery. Brad k ní došel, napřed se tudy chtěl podívat dovnitř, ale pak usoudil, že by ho sebemenší pohyb vrat mohl prozradit.

Hned za vraty je další škvíra, půjde…

Rána do tyla přišla zničehonic, jako kdyby ho do lebky uštkla obří kobra.

Když se kácel k zemi, už věděl, proč Quintona neviděl uvnitř ve stodole.

Vrah byl venku, stejně jako on.

FASCINOVALO HO TO a přineslo mu to nesmírný pocit uspokojení. Quinton už věděl, proč mu jeho podvědomí dovolilo udělat ty malé chybičky, které zajistily Rain Manovi jeho krátkodobou svobodu. Když se musel smířit s porážkou a pak ji překonal a znovu toho lišáka chytil, dokáže si teď jeho skon vychutnat s úžasným uspokojením.

To si říkal, když přehlížel scénu, kterou zrekonstruoval. Tady sedí Brad Raines, ten muž, který mu ukradl nevěstu, a je přivázán ke stejnému trámu, odkud předtím utekl, i když je to už jen pahýl.

Předtím se s naprostou jistotou přikradl za něj, zbraň měl namířenou na jeho hlavu pro případ, že by se otočil, to by ho Quinton vyřídil ještě dřív, než by ho odtáhl do stodoly. Jak se ukázalo, Rain Manovi tak bušilo srdce, že neslyšel Quintonův lehký krok, kterým se k němu blížil po měkkém terénu.

Jedna rána zezadu do hlavy toho muže vyřídila a Quinton jej odvlekl vraty do stodoly a přivázal k trámu. Z čerstvé rány na hlavě mu stékala krev na krk. Konečně se probouzí, aby hrál svou roli. Ta scéna byla úchvatná. Krásná.

To si Quinton říkal, ale bzučení v mozku mu nedopřávalo vychutnávat si své vítězství tak, jak původně chtěl.

Chodil kolem Rain Mana, vstřebával jeho utrpení a divil se, proč tenhle člověk tolik riskoval kvůli ženě, kterou společnost vyloučila ze svého středu a umístila ji do ústavu.

Podíval se na zhroucenou postavu ležící na boku. „Prosím posaďte se.“ Dloubl do něj botou. „Sednout, sednout, nemáme na to celou noc. Ani nevíte, jak dlouho to trvá, než se navrtá a nechá vykrvácet lidské tělo.“

Rain Man zasténal. Protože měl ruce spoutané za zády, s námahou dostal nohy pod sebe a sedl si. Něco přitom mumlal a klel.

„Prosím, tohle už snad máme za sebou, ne? Hmm? Klít, nadávat, plivat, zuřit – všechny projevy chování, které jen podrývají lidi, jako jste vy a já.“

Rain Man se na něj upřeně díval potemnělým zrakem, jako by mu tím trpkým pohledem chtěl vyhodit hlavu do povětří.

„A přestaňte na mě zírat, jako bych byl nějaká zrůda. Ano, jsem zrůda, ale pak vám žádné klení, nadávání, plivání a zuření nepomůže. A nepomůže vám ani zlý pohled, tak jako to nepomohlo Nikki. Tak buďme chvilku civilizovaní, ano?“

Pohled toho muže nezměkl. „Jací jsme lidi, Quintone?“

„Opravdoví. Nemáme na sobě žádný nános společenské přetvářky. Vidíme pravdu, vy i já. Já jsem pekelný pes a vy jste mazaný lišák, co mi chce ukrást mou trofej. Oba rozpoznáme krásu a oba milujeme Paradise.“

„Ale to není pravda, ne? Já Paradise miluju. Vy ji nenávidíte. Vzpomínáte si?“

„No tak ji miluju, abych ji nenáviděl. Každopádně oba víme, jak milovat.“ Zamračil se na svého protivníka, na tu škemrající živou mrtvolu. „Vy tady vždycky začnete trpce protestovat, pokoušíte se mě přinutit mluvit přímo. Jeden nebo dva protesty by stačily, tak už toho nechte.“

Ten člověk neposlechl, Quinton to ani neočekával. Rain Manovo odhodláni začalo tát, vystřídal ho ztrhaný vyraz porážky. Bylo to opravdu trochu dojemné. Dívat se na takového schopného člověka, ze kterého se stala pouhá hromádka masa… Quinton musel s námahou ovládnout náhlé nutkání kopnout ho do brady. Probuď se, probuď se, ty svatý duchu! Nenech mě, abych po tobě takhle šlapal!

„Vypadáte dojemně,“ řekl.

Rain Manovi ukápla slza. Jeho slabost je neomluvitelná! Quinton zvažoval okamžitou změnu plánu. Měl by tuhle ubohou skořápku svatého ducha zbavit jeho utrpení jedinou střelou do hlavy. Vidět slabého muže, jak škemrá o život, to se dá očekávat, a proto je to přijatelné. Vidět křehkou ženu, jak pláče a prosí o smilování, to je uspokojující, protože ona jen hraje roli, která odráží mnohem větší slabost celého světa.

Ale dívat se na tohohle lišáckého ducha, jak se tady sesypal, to už je za hranicemi přijatelného chování. Podobně jako ten hošík, kterého tenkrát praštil u Elwaye, by i Brad potřeboval pořádnou ránu do hlavy.

„Nechutné,“ poznamenal Quinton.

„Nikdy ji nechytíte,“ prohlásil Rain Man. Tón jeho hlasu byl pevný a plný přesvědčení.

Quintonovi došlo, že lišák nebrečí kvůli sobě. Jeho slzy patřily Paradise. To nebyl obrázek schoulené myši, která přijala svou porážku. Bylo to vlastně něco přesně opačného.

Rain Man se nestrachoval o svůj život, zdrtila ho vyhlídka na to, že jeho milované někdo ublíží. Plakal kvůli Paradise, ne kvůli sobě. Tohle nebyla zbabělost, ale vznešenost.

Quintona to zjištění tak rozrušilo, že nemohl chvíli vůbec promluvit. Ale i v tak vypjaté chvíli se musel sám sebe zeptat proč. A když to tedy nakonec udělal, jeho bzučící inteligence mu odpověděla.

Žárlí na Rain Mana.

Šíleně žárlí. Ve skutečnosti tak závidí Rain Manovi jeho lásku a ušlechtilost jako závidí Paradise, Boží favoritce, její krásu.

Uvědomil si, že se mu hrozně třesou ruce. Podíval se na ně, užasl. Tohle je tedy ta jeho největší zkouška. Ne unést sedm nevěst, nechat je vykrvácet, aby mohly předstoupit před Boha čisté, ne to, že si uvědomil svůj skutečny cíl, ne to, že chtěl Rain Mana pro svůj cíl zmanipulovat, dokonce ani ne to, že by sem přilákal Paradise Rain Manovými výkřiky bolesti.

Jeho velkým úkolem je být tím, kým je. Být tím, čím celá společnost chce být, ale nemá na to žaludek. Odolat úctě a cti, která se jej právě pokouší ovládnout, a obejmout zlo, které jej pronásleduje.

„Jste odporný,“ řekl a přistoupil ke stolku, vzal žlutou vrtačku na baterie a stiskl vypínač.

Silný DeWaltův motorek se hladce rozběhl, naplňovalo ho to klidem. Nastavil napětí vrtáku tak, aby pronikl rovnou a bez zastavení do kosti.

Na kostech něco je. Většině lidí se hodně příčí představa nástroje, který pronikne kůží a vrtá se někde uvnitř skrytého vnitřního já. Nikdo si nechtěl nechat porušit fasádu. Quinton vrtáním dosáhl dvou důležitých cílů najednou.

Nejdřív udělal malý otvor v patě a zemská přitažlivost se už postarala o to, aby tělo zbavila veškerých zásob krve. A za druhé vrtání porušilo fasádu a odhalilo skutečnou kost nevěsty. Nebo, v tomto případě, toho muže.

Spokojen, že vrtačka spolehlivě funguje, spustil ruku a došel k Rain Manovi, který ho pozoroval s překvapivě neutrálním výrazem. Copak té jeho chrabrosti nikdy nebude konec? Viděl, že možná bude potřeba vyvrtat víc než jednu nebo dvě díry, aby tohoto muže přinutil řvát.

„Teď mě poslouchejte,“ řekl Quinton. „Tohle není nic osobního…“

„Ale ano, je.“

Pauza. „No dobrá, tak to je osobní. Jde o to, že potřebuju, abyste křičel. Váš život pro mě moc neznamená. Ale chci, aby ta malá nevěsta přišla, rozumíte? Myslím, že může být dost hloupá a zamilovat se teď do vás, když jste ji zachránil. Takže potřebuju, abyste řval jako malý kluk, kterému bez umrtvení vrtají zub.“

Rain Man vypadal nevzrušeně. „Nemůžete ji chytit. Je pryč. Já můžu řvát tak dlouho, až mě budete prosit, abych přestal. Ale Paradise tím sem nepřilákáte.“

„Opravdu?“ Quinton krátce spustil vrtačku a ta zakvílela. „Vypadá to, že si myslíte, jak dobře ji znáte.“

Rain Man opět klidně odpověděl: „I kdyby byla tak blízko, že uslyší můj křik, ví, že vás nemá jak zastavit. Nemůže zapálit stodolu, nemůže vás zastřelit, nemůže skočit do dodávky a odjet, je bezmocná. Věděla to už předtím, než souhlasila s tím, že uteče. Mě můžete zabít, ale Paradise se nikdy nedotknete.“

„Tak? A co mi zabrání, abych ji vystopoval příští týden?“

„Nejsem tak hloupý. Tam, kam jde, ji nikdy nenajdete. Co se týče vás, Paradise už neexistuje. Bude v trezoru tak daleko od vás, že žádný pokus z vaší strany k ní nedolehne.“

Prohlásil to s takovou jistotou, že to Quintona znervóznilo.

„Víte, není to tak dávno, co jsem si lámal hlavu s vaší povahou. Ale teď se z vás vyklubal hrozný lhář, takže mě to jen utvrzuje v mém rozhodnutí, že vás zabiju. Nesnáším podvodníky a pokrytce.“

„Už mlčte, Quintone, a vrtejte. Já si vyrvu plíce, ale vám to nepomůže.“

Copak by ho mohl ten svatý lišák ještě nějak znovu přechytračit? Proč tak stojí o bolest? Možná opravdu zešílel. Quinton měl nervy nezvykle napjaté. Už ho to hodně štvalo.

Tak se naklonil, zapnul vrtačku a přiložil vrták o průměru šesti milimetrů opatřený diamantovým hrotem k holeni toho chlapa. Motorek vydal vysoký zvuk, který se pak změnil v hlubší, když vrták zabral.

Quinton se napřímil a obhlédl své dílo. Ten chlap na něj zíral, obličej měl bílý jako stěna, rty se mu chvěly, noha krvácela. Ale nevykřikl, dokonce ani nezasténal.

„Žádný křik?“

Musí si dát pozor, aby mu Rain Man neexnul. „Řvěte, Rain Mane. Řvěte tak, až si budu muset zacpat uši.“ Nic.

„Ne? Protože jste mi lhal, Rain Mane. Nebudete řvát, protože by to mohla slyšet, a vy se bojíte, že když uslyší váš řev, přijde sem. Protože tohle krásní lidé dělají, Rain Mane, a my to oba víme. Přiběhnou zachránit ty ubohé pitomce, kteří mají nějaké potíže.“

Muž mlčel. S každou uplývající minutou ho Quinton čím dál víc respektoval, nenáviděl, miloval, hnusil si ho.

„Vyvrtám do vás plno děr, a když nebudete řvát, budu řvát já a ona sem přiběhne. A až tu bude, provrtám ji taky.“

Rain Man se zadíval někam přes jeho rameno a vytřeštil oči.

„Ahoj Quintone.“

Kromě toho telefonátu to bylo poprvé za sedm let, co slyšel její hlas, a jeho melodická něžná zpěvnost ho s bodnutím zasáhla tak, jak by to nedokázal žádný zvuk pocházející z nebes nebo pekel.

Pomalu se otočil k předním vratům. Tam stála Paradise, v červené blůzičce a džínových kraťasech. Paže jí visely podél těla a bez mrknutí na něj upírala zrak.

Bylo to také poprvé, co se jí Quinton od té dávné noci podíval do očí.

Ty úžasně krásné oči.

„Ahoj Paradise,“ řekl.

BRAD PORAŽENĚ seděl a prosil Boha o poslední milost. Prosím, prosím, nenech ji přijít. Pošli ji daleko pryč. Ať to neslyší.

Sledoval Sběratele nevěst, jak kolem něj krouží s vrtačkou, slyšel jeho vyhrůžky, ale v duchu se zoufale modlil k Bohu na nebesích, jestli ho v té chvíli skutečně slyšel – a Brad teď musel věřit, že ano.

Ochraň ji, moc tě prosím. Je nevinná, je naivní, přiběhne sem z lásky, ale nedovol, aby ji sem moje láska přivolala. Teď ne, prosím, teď ne.

Pak se Quinton sklonil a přiložil mu vrtačku k holeni a bolest byla tak šílená, že se mu roztřásla celá noha. Zvedal se mu žaludek a zrak se kalil, ale nemohl si dovolit vykřiknout, i když se mu do hrdla dral takový jek, že mu je div neroztrhl.

Quinton vstal. Něco říkal, ale Brad ho neslyšel. Jeho mysl žadonila ještě zoufaleji: Prosím, prosím, zachraň ji. Zachraň ji, prosím. Je to tvoje dítě. Zachraň ji…

Koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb, zarazil se a spatřil to, oč tolik prosil, aby neviděl. Stála v širokých vratech stodoly jako anděl milosrdenství.

Brad nemohl dýchat.

„Ahoj Quintone.“

Quinton se lekl. Pak se pomalu otočil. Chvilku na sebe němě zírali a Brad se mohl pouze domýšlet, jaké ohavné myšlenky tomu psychopatovi běží hlavou. „Ahoj Paradise.“

Chtěl na ni křiknout: Utíkej, Paradise! Uteč! Je to zrůda a ublíží ti! Jsi hrozně naivní. Uteč!

Ale z hrdla se mu vydralo jen zasténání, nic víc.

Bojoval s mdlobou. Takhle to přece nemůže skončit! Ona musí utéct!

Ale Paradise tam jen stála a upřeně se na vraha dívala. A Quinton na ni zíral taky.

Bradoví se vrátil hlas, udýchaný a přiškrcený strachy. „Uteč.“ Pak znovu, už v slzách: „Uteč, Paradise, uteč!“

„Ne, Bradě. Tentokrát ne.“

Její hlas zněl tak lehce, nádherně, nevinně. Zapůsobil na něj jako ostrý šíp střelený do hrudi, který mu způsobil nesnesitelná muka. Ona kvůli němu zemře! A je tak tvrdohlavá, že to nechápe.

Quinton přešel ke stolu, odložil na něj vrtačku a vzal si pistoli.

Paradise se podívala na Brada, tváře měla mokré od nekonečných slz. Ale netřásla se.

Vzchopil se, zoufale si přál, aby utekla. „Paradise, prosím… tohle nemůžeš udělat…“ Ale ona neposlouchala. „Prosím…“

Otočila hlavu ke Quintonovi, který stál uprostřed svého improvizovaného jeviště vystlaného přikrývkami, před stěnou, na které chtěl nechat Paradise vykrvácet.

Brad začal znovu mluvit, ale nemohl. Slova se mu ozývala jen v mozku jako nějaký hluk. Litanie namířená proti němu.

Odpusť mi, Paradise! Je mi líto, že jsem připustil, abys mě milovala. Je mi líto, že tě tvůj ztrápený život dovedl až sem ke mně, k prvnímu muži, který ti projevil svou lásku. Nemusíš se kvůli mně vzdávat svého života! Takhle to nefunguje! Takhle hloupě se to děje jen v románech. Já za to nestojím, jsem ubožák. Je mi to líto, je mi to tak líto, Paradise!

Dělila je vzdálenost asi šesti metrů. Quinton jako by se ocitl v transu, jako by došel naplnění svých nejsmělejších plánů a teď nedokázal najít slova, kterými by to vyjádřil. Jen tak stál, ruka s pistolí mu klesla podél těla, hleděl na ni. Žádné moudrosti, žádná škodolibost, žádný projev nenávisti, žádné klení. Dokonce mu ani necukalo ve tváři a ne třásly se mu ruce.

Jen zpitomělé civěl, oněmělý úžasem.

Možná nedokázal pochopit, jak mohla být tak hloupá, že se vrátila, když věděla, co ji čeká. Ano. Ano, tak to určitě je. Oba, on i Quinton, viděli totéž. Jen někdo tak opravdový a přirozený mohl dobrovolně vstoupit na místo, kde mohl čekat jen to, že mu někdo ublíží a že nevyvážné živý.

„Divíš se, proč jsem se vrátila,“ řekla.

Opatrně postoupila vpřed a zastavila se asi tři metry od vraha. V obličeji neměla žádný výraz, ale z očí jí vytryskly nové slzy.

„Nechápeš to,“ pokračovala. „Nebo jo?“

Chvilku mu trvalo, než odpověděl. „Jsi nevinná a bláhová. Proto jsi tak krásná. Proto tě musím zabít.“

„Pak tedy zabiješ tu jedinou věc, kterou chceš.“

Dívali se jeden na druhého.

„Dlouho jsem o tom přemýšlela, Quintone. Proto jsi za mnou tu noc před sedmi lety přišel. Chtěl jsi získat tu nevinnost a krásu, kterou jsem pro tebe ztělesňovala.“

„Nedokážeš mě svými slovy zmanipulovat. Jsi ta nejkrásnější žena na světě a já jsem byl poslán, abych tě zabil.“

„Protože mě nemůžeš vlastnit?“ Hlas se jí zachvěl. „Protože jsi Boží oblíbenkyně a nikdo jiný tě nemůže mít.“

„Pravda je, že se mě bojíš, Quintone. Naháním ti hrůzu.“

„Můžu tě zničit jako hadrovou panenku.“ Nezastrašilo ji to. „Děsím tě, protože se bojíš, že nikdy nedokážeš byt tak krásny jako já. Žárlíš a teď div nevyletíš z kůže.“

Brad jenom zíral, byl z jejich rozhovoru úplně vedle. Tohle byla ta Paradise, která ho už napoprvé zaujala tím, že chápala podstatu věcí a uvažovala logicky, když tenkrát pochopila a vysvětlila to, co spatřila za oknem. Ta naivní holčička, která viděla duchy, jež ostatní neviděli.

„Tenkrát jsi byl zmateny a jsi pořád,“ řekla. „Jsi ubohý opuštěny kluk, kterému jeho otec ublížil. Tak jako jsem byla já.“

KDYŽ K NĚMU dolehla její slova, bzučení v hlavě okamžitě ustalo. Okolní svět ztichl, jako by někdo vytrhl šňůru ze zásuvky.

Věděla to? Samozřejmě to jen tak hádala, kdokoli mohl hádat, že tomu či onomu v dětství ubližovali, copak se to netýkalo tak půlky světa? Ale v jejím hlasu nebyl ani náznak otázky. Dívala se přitom kamsi za něj, do míst, kde se skrývají tajemství. To byla posvátná půda, místo tak vážné a svaté, že i jemu tam bylo dovoleno vstoupit jen zřídkakdy.

A přesto tam ona vkročila a šlapala po jeho duši. Quinton si připadal najednou mohutně zneuctěn.

Ticho mezi nimi se prodlužovalo a on toužil po bzučení, po hlasech, po klidu a inteligenci, která z něj dělala mocného a dobrého služebníka. Nenáviděl ji za to, že to všechno odstřihla.

A pak se bzučení vrátilo, řvalo mu v hlavě jako hejno vydrážděných sršňů. Tělo se mu napjalo a prsty sevřely zbraň, kterou měl po boku.

Když si předtím vyměňoval zbraně v kufříku, odstranil tlumič. Výstřel otřásl stodolou a vyslal kulku do země u jeho nohou.

Paradise sebou neškubla.

„Tvůj otec ti ublížil, jako můj otec ublížil mně. To tě především ke mně přivedlo,“ pravila.

„Ne.“

„Já jsem neměla otce, který by mi říkal, že jsem jedna z Božích favoritek,“ pokračovala.

Viděl něco, co ho tak rozčilovalo, že by nejraději zvedl pistoli a střelil ji do čela, kdyby si tak dlouho neplánoval, že ji provrtá. V očích se jí zračilo pochopení, vcítění.

„Ale to je něco, v čem máš pravdu, Quintone. Já jsem jedna z oblíbenkyň Boha.“

„Prosím tě, buď zticha.“

„Můj otec mi nikdy neřekl, kdo jsem, stejně jako tvůj otec neřekl tobě, kdo jsi ty.“

Proč se nepohne? Proč ji prostě nezastřelí? Proč ji nepopadne, nesváže a neprovitá ji jako cedník? Proč má pocit, jako by se to lepidlo, kterým drží pohromadě, rozpouštělo?

„Protože ty jsi taky jeden z oblíbenců Boha, Quintone.“

BRAD SE NEOPOVAŽOVAL říct jediné slovo, ne teď, když Paradise mluvila a Quinton poslouchal. Nepatrná změna napětí v něm mohla vyvolat reakci, jako před chvilkou, když vystřelil.

Quinton ztuhl. Na čele se mu perlil pot. Zaťal ruce v pěst, žíly na předloktí my vystoupily jako provazy. Každým okamžikem všechno skončí. Brad věděl, o co se Paradise snaží, ale to nebude fungovat! Je dost naivní, když si myslí, že mu podá pomocnou ruku a on to pochopí a změní se.

Ale muži jako Quinton Gauld se nemění, nemění tuto stránku kosmického posunu ve své duši, na který nestačí lidská slova ani psychiatrické bláboly. Možná se chytil. Možná se poddal bolesti, kterou její slova očividně vyvolala. Ale nakonec v něm zase převládne to zvíře a on se na ni vrhne a roztrhá ji.

Ale i přesto se Brad neodvážil promluvit jediné slovo.

Zoufale se snažil uvolnit provaz, kterým měl spoutané ruce, ale ten byl pevně utaženy. Opřel se o trám, ten však nepovolil.

Nastalo dlouhé ticho a něco se změnilo. Paradise začala plakat. Její útlá ramena se otřásala vzlyky.

Zhluboka se nadechla. „Já už tohle nechci dál dělat.“

Co to povídá?

„Žiju s tou bolestí už tak dlouho. Nedokážu v tom pokračovat.“ Vzlykala a lapala po dechu, rty se jí třásly. „Už se nechci schovávat v šatně. Nesnesu tu tmu! Nesnesu ten strach!“

Její slova zněla až neslušně nahlas. Stála a třásla se, snažila se popadnout dech, dívala se teď prosebnýma očima na Brada, pak zase na Quintona.

„Nemůžu to udělat… Nemůžu takhle žít…“

Uvědomil si, že pláče nad sebou. Řekla to už tam venku na poli a teď to říkala tady. Paradise sem přišla stejně tak zachránit sebe jako i jeho. Potřebovala se zbavit těch spárů, které měla zaťaté v srdci.

Tady nešlo o zmanipulování muže, který se na ní před sedmi lety dopustil násilí, nešlo o to jej zničit; chtěla se zbavit svého vlastního strachu, aby mohla být volná.

„Už se tě nemůžu dál bát, Quintone. Nemůžu se bát svého otce. Nemůžu žít s tou nenávistí a strachem, které se mě pokoušejí zabít.“

Quinton stál na přikrývkách, oči vytřeštěné. Zaťaté pěsti se mu třásly.

„Odpouštím ti, Quintone.“ Se vzlykotem učinila tohle doznání, pak popošla blíž, postavila se před něj a pomalu natáhla ruku.

Položila mu dlaň na břicho.

V okamžiku, kdy se ho její prsty dotkly, se trochu zajíkla. Ale přece dokáže vidět duchy, ne? Viděla teď něco, nebo se jen zalekla své vlastní odvahy?

Quinton byl jejím počínáním tak konsternovaný, tak vyjevený, že se zdálo, že zapomněl na své plány. Vypadalo to, že se bojí. Že je úplně ztracený.

Paradise ho teď přes slzy tichým hlasem prosila: „Snaží se tě zabít. Ta samá zrůda, která se snaží zabít mě, protože jsem Boží oblíbenkyně, se snaží zabít i tebe.“ Pak tak tiše, že to Brad sotva slyšel: „Jsi jako já. Snaží se nás zabít oba.“

Quinton se zlehka zachvěl. Brad nevěděl, co má říct. Chtěl jí nařídit, ať uteče, ať zatne prsty Quintonovi do očí a prchne, ať ho rychle oběhne a hodí na zem lampu a pak utíká k zadním vratům.

Ona místo toho tiše promluvila, teď už bez slz, jako anděl seslaný k jeho spáse. „Je mi líto, že ti otec ublížil, Quintone. Ale pořád jsi oblíbenec. Nemusíš se před Bohem nijak vyznamenávat, ani nemusíš na jeho oblíbence žárlit.“

Brad zbledl jako stěna po tom, co následovalo. Quintonův třas dosáhl vrcholu. Oči se mu zalily slzami, stékaly mu po tvářích. Rty se mu roztřásly zoufalstvím a s rukou své sedmé nevěsty na břiše se rozplakal.

A Paradise plakala s ním.

Ale Brad neměl důvod pociťovat vděčnost nebo úlevu. Jen viděl, že Paradise obnažila provinění téhle zrůdy, a dělalo se mu z toho špatně strachy.

„Paradise…“ Pořád nevěděl, co má říct, protože jediné špatně zvolené slovo ji mohlo zničit místo zachránit. Ale ona si ho stejně vůbec nevšímala.

„Jestli jsem já jeho oblíbenkyně, pak jsi i ty,“ pravila. „A on je miluje všechny. I mě. I tebe.“

Teď se ten muž, tyčící se nad Paradise, úplně rozložil. Zvenčí i zevnitř. Otřásal se vzlyky a začal se sesouvat k zemi. Ruce mu ochably, rozpřáhl je. Ruka svírající pistoli povolila, zbraň spadla na zem. Pomalu klesl na kolena.

Brad nedokázal umlčet slábnoucí zvony, které mu zněly v hlavě.

Uteč, Paradise! Uteč!

Uteč, protože máš pravdu a on to ví a nedokáže se s tím srovnat. Chňapne tě, roztrhá tě, zabije tě, Paradise! Uteč!

Brad měl pootevřená ústa, ale nemohl zhatit to, co dělala. Mohl jen prosit Boha o milost.

Paradise neutekla. K Bradově vzrůstající hrůze položila Quintonovi ruku na rameno a on se posadil na paty, vzlykal, sliny mu tekly, lidská troska.

Byla to pravda, Paradise byla nejkrásnější žena na světě. Ona, která měří sotva metr padesát a svět hygieny, líčení a módy jí moc neříká, je ta nejúchvatnější bytost, jakou Bůh stvořil.

A Brad věděl, že ji Sběratel nevěst hodlá zabít.

QUINTON NETUŠIL, co se stalo, až na to, že na něm bylo spácháno hrubé násilí. Žena, které kdysi ublížil, se vrátila a několika jednoduchými slovy z něj seškrábala slupku, kterou se s takovou láskou po celá léta obaloval.

Quinton byl člověkem, který nedokázal tu pravdu popřít, ale taky ji nedokázal přijmout, alespoň ne teď.

Mohl jen cítit její účinky a oplakávat svou žalostnou povahu, zatímco před ním stála ta, které Bůh udělil takové vznešené postavení.

Měl pravdu. Ona je ta nej, nej, nejkrásnější! Nebylo divu, že se do ní už tenkrát tak šíleně zamiloval. A udělá to znovu, protože muž, který nemůže nebo nemiluje Paradise, by měl být neprodleně zastřelen a pohřben v hluboké jámě plné mokrého betonu.

A když řekla, že on, Quinton Gauld, muž, který ji znásilnil, je stejně tak milován…

Země se mu pod nohama rozevřela a samo peklo ho hluboko vcuclo. To nemůže být pravda. Srovnávat jeho s Paradise, to je jako srovnávat slimáka s pávem, holubicí, rajským ptákem.

Přesto to pravda je. Věděl to v okamžiku, kdy ta slova vypustila z úst.

Když pak řekla, že zlo, které je v něm, se vysmívá jim oběma, věděl, že je to nejen pravda, ale že on nemá žádnou moc to změnit.

Takže ji bude muset zabít. Pláče spolu s ním a položila mu ruku na rameno a on ji teď musí zabít.

PARADISE SE DOTKLA toho muže takovým způsobem, jakým si představovala, že se může matka dotýkat nenáviděného syna nějaké jiné matky, kterému se v srdci něco změnilo. Neměla k němu žádný důvěrný vztah. Pořád zůstával zrůdou.

Když čekala v příkopu, napadlo ji, že je vrah možná mrtvý. Ne fyzicky, ale mentálně a duchovně. Že podobně jako ona zemřel už dávno, když mu jeho otec coby malému chlapci vzal život.

A když mu položila ruku na hruď, zjistila, že má v mnoha směrech pravdu, že je mrtvý. Protože v té chvíli se jí mysl zaplnila obrazem chlapečka klečícího na kolenou, plakal a nad ním se tyčil muž dvakrát tak vysoký a v ruce držel kus trubky.

Před touto nocí viděla jen výjevy, které viděli mrtví, a to ještě jen párkrát. Ačkoli Quinton není pohřbený, je skutečně mrtvý, protože tohle si přece nevymyslela, ne?

Jestli ještě někdy spatří Allison, poprosí ji, aby jí vysvětlila, jak tohle funguje; proč jí Bůh dovolil, aby tyhle věci viděla; jaká je jeho moc a jaká je její.

Ale teď jen věděla, že tohoto muže musí milovat, protože, i když je to žalostný zjev, je zároveň zrcadlovým odrazem ošklivosti, kterou má ona v sobě. Strach a nenávist, které ji tolik let pronásledovaly, jsou schované v tomhle člověku.

Kolikrát jí Allison vyprávěla o tom, jak velkou moc odpouštět Bůh má? Nesčetněkrát. Nesuďte, abyste nebyli souzeni, říkávala. Milujte své nepřátele, hlavně ty, kdo vám ubližují, protože nevědí, co činí. Nechte vejít do svých srdcí světlo milosrdenství a odpuštění našeho Spasitele. Tyhle podivné výroky pochopila teprve ve chvíli, kdy seděla v příkopu.

Jestli je pravda, že je oblíbenkyně Boha, tak on taky.

A jediná věc, která by je oba mohla zachránit, je oplatit tu lásku.

Tak tedy udělala, co by podle Allison udělal Bůh. Odpustila mu. A dovolila mu, aby se jí vyplakal na rameni, zatímco vychutnávala světlo, které ji od něj osvobodilo.

Bylo to jako kráčet po žhavém uhlí rovnou do jícnu pekla a ona stejně pořád úplně nevěděla, jestli Quintonovi ve svém srdci odpustila.

Pak si vzpomněla na Brada. Brad je tady, po její pravici.

Zamrkala, otočila se a uviděla ho. A teprve teď si všimla, že krvácí.

PRASKNE, pukne, exploduje.

Ale nepraskl. Nepukl, neexplodoval.

Paradise ho nechala, aby si jí položil hlavu na rameno, a konejšila ho, jako sestra konejší plačícího bratra.

Po několika dlouhých minutách napětí přerušovaného těmi hroznými zvuky lítosti a viny začal Brad poprvé uvažovat o možnosti, že se mýlil. Ty dva ovládla nějaká vyšší moc, kterou ještě nikdy neviděl, a dělala to, co by žádný agent FBI nedokázal. Quintona Gaulda, anděla smrti, možná přece jen zdolala slova odpuštění z úst nevinné mladé ženy.

Ten muž vypadal dočista vyřízený, vzlykal teď s hlavou úplně skloněnou. Občas jí zašátral rukou po zádech, ale prsty měl uvolněné, nemohl se jí zachytit za halenku nebo ji nějak stisknout. Oči měl zavřené a v koutcích úst se mu usadily chomáčky bílých slin. I z jeho nosu vytékal bílý hlen. Byla z něj troska, zhroucená mrtvola, která kdysi bývala mužem.

Zdálo se, že Paradise dospěla ke stejnému závěru. Uklidnila se, pohlédla na zbědovaného muže před sebou a pak se podívala na Brada, jako by si na něj teprve teď znovu vzpomněla. Očima sklouzla k jeho holeni, kterou mu Quinton předtím provrtal.

Rána krvácela a v prachu na zemi se utvořila loužička. Brad mezitím na bolest zapomněl, ale teď se mu připomněla, v ráně mu škubalo.

Když Paradise pohled oplatil, spatřil, že vytřeštěnýma očima plnýma hrůzy hypnotizuje jeho holeň.

Pootevřela ústa a udělala krok od Quintona směrem k němu. Jakmile se ke Quintonovi otočila zády, něco se změnilo.

Nejdřív to bylo nenápadné. Vrah nabral dech, přestal vzlykat a jako by mu někdo napověděl: „Skoč!“ Brad to všechno viděl, ale odmítal tomu uvěřit, protože jestli Paradise neuspěla, znamená to pro ně oba smrt.

Paradise vykročila k Bradoví. „Bradě…“ Její hlas byl zjihlý soucitem. „Přišla jsem, Bradě.“

Tohle byla ta mladá naivní Paradise a on ji za to nesmírně miloval.

Ale muž za jejími zády nebyl tak nevinný, když zase otevřel oči. Když se zvedl a podíval na záda ženy, která ho tam nechala na kolenou a šla k muži, kterého milovala, Brad věděl, že ji Quinton hodlá zabít.

„Paradise!“

Quinton zkřivil obličej vzteky a klidně sáhl po zbrani, která ležela kousek od jeho pravého kolena.

Paradise se rozběhla jako sestra na bitevním poli k muži, jehož milovala. „Nezlob se, Bradě. Nemohla jsem odejít –“

„Skrč se!“ vykřikl Brad. „Utíkej, Paradise!“ Když se rozběhne, možná to ještě stihne. Možná! „Utíkej!“

Paradise se zastavila v půli cesty, celá zmatená. „Cože?“

Brad ten výjev sledoval jako zpomalený záběr na nějakém velkém filmovém plátně. Jeho výkřik se změnil v dlouhé zaúpění, zpomalené na polovinu.

„Utíkej!“

„Cože?“

Quinton už měl pistoli v ruce.

Mávl jí a zamířil Paradise na záda.

Paradise uviděla Bradův vyraz plny hrůzy a otočila se. Tím mu zakryla výhled na vraha. A na vystřel, který zazněl jako rána z děla ohlašující konec jedné éry.

Prásk!

Bradovi se zastavilo srdce.

Paradise padala k zemi. Bradový oči zapátraly po průstřelu, protože jeho mysl na to byla léta trénovaná, ale v srdci umíral s ní.

Paradise klesla na kolena, třásla se, jako by až teď odmítala zemřít, protože až teď byla natolik nevinná, aby se upnula k naději, když už žádná neexistovala.

„Jste v pořádku, pane?“

Ten hlas se ozval zleva, ale Brad ho téměř nevnímal. Vnímal pouze to, že Paradise nedopadla na zem.

Jen se předklonila a vzlykala a Brad v tom okamžiku uviděl zhroucené tělo Quintona Gaulda. Měl prostřelenou hlavu.

Brad zamžikal.

Hlas bručel do vysílačky: „… sanitku. Jeden mrtvy, je to zřejmě hledaná osoba. Dejte vědět FBI, že jsme zajistili místo činu.“ Kansaský policista v hnědé uniformě zastrčil zbraň do pouzdra a kývl na Brada.

„Zvláštní agent Brad Raines?“

„Ano,“ vypravil ze sebe přiškrceně.

„Seržant Robby Bitterman, pane.“ Podíval se na muže, kterého zastřelil. „Řekl bych, že to bylo o fous.“

Paradise se rozběhla k Bradovi. Padla na kolena. Pevně ho objala kolem krku.

Nemluvila, jen plakala.

„CO TAKHLE udělat si výlet na pláž?“ nadhodil Casanova a popocházel po parku ve svém dlouhém županu a bačkorách. „Hrozně rád bych podnikl výlet na pláž. Neurazte se, milá Allison. Tenhle park je nádherný, krásné místo. Hory, nebe a ptáci tak krásně zpívají. Ale já bych se rád podíval na jiné ptáky, jestli mi rozumíte.“

Allison se rozzářily oči. Pohlédla na své čtyři děti, jak je nazývala. Roudy, neúnavný detektiv, se dnes zase vystrojil do kostkovaného flanelu (který si pletl s tvídem), vzal si motýlka a dokonce i dýmku (i když nenacpanou), kterou mu Allison před týdnem věnovala, když našli Paradise.

Andrea, mladičká, si nechala blond vlasy rozpuštěné a povíval jimi lehký větřík, který rozvlnil i letní zeleň v parku. Upírala zrak na skateboardové hřiště, asi dvě stě metrů dolů z kopce. „Vidím tam dole lítat nějaké ptáky,“ řekla.

„Mám na mysli přirozeněji oděný druh,“ pravil Casanova.

Andrea se na samozvaného guru lásky podívala. „Máš chlípné myšlenky, Cassi. To, že má dívka bikiny, ji ještě nečiní přirozenou. Vůbec ne.“

Casanovu to naprosto nevyvedlo z míry. „Mohla by ses koukat na svalovce, Andy. Jak na pláži zvedají těžké činky a z provazců svalů jim kape pot. A já bych jim zatím udělal nějakou přednášku o pozorování ptáků.“

„To zní nechutně,“ opáčila.

Paradise se zachichotala.

Allison pohlédla na dívku, kterou považovala za svou nejoblíbenější, i když by to nahlas nikdy nevyslovila, a už vůbec ne před ostatními. Paradise seděla na patách na trávníku, jednu ruku opřenou o koleno Brada Rainese. Na tomto obrázku byly dvě věci, které naplňovaly Allison takovou radostí, jakou by si možná bývalá jeptiška ani neměla dovolit.

Za prvé, Paradise byla v parku vzdáleném šedesát kilometrů od Střediska. Agorafobie, která jí dříve úplně ochromovala život, zmizela.

A za druhé, Paradise byla v náručí muže, a to takového muže, jako byl Brad Raines, o kterém si všichni mysleli, že je převtělený bůh, alespoň podle toho, s jakým nadšením hltali každé jeho slovo. Všichni čtyři byli dle svého mínění hrdinové, ale Brad byl opravdový hrdina. Dokonce i podle Allison.

Koneckonců miloval Paradise. A Paradise milovala jeho. Už jen to dělalo hrdiny z obou.

Taky dopadl Sběratele nevěst, i když velký podíl na rozřešení případu měl i Roudy. Z Allisonina pohledu se Paradise zasloužila o dopadení vraha stejnou měrou jako Brad nebo Roudy.

Paradise zavolala na policii a pomohla jim tím vytipovat úzký pruh země na hranici Colorada s Kansasem, nedaleko městečka St. Francis. Policisté během patnácti minut určili devatenáct možných míst, která by vyhovovala Sběratelovu modu operandi – opuštěné stodoly, kůlny, sýpky, hospodářská stavení. Bylo povoláno celkem dvaatřicet jednotek státní i místní policie, které prozkoumaly těch devatenáct míst s přísným rozkazem postupovat s maximální opatrností.

Čtyřicet pět minut poté, co Temple zavolal náčelníkovi policie ve St. Francis, seržant Robby Bitterman zastavil sedmdesát pět metrů od staré opuštěné stodoly Sama Warnera na severním okraji jeho pšeničného pole, protože ho překvapilo, že se tam svítí. Zavolal posily a pak se tam vydal pěšky. Poprvé za svou patnáctiletou kariéru použil služební zbraň, aby zabil člověka. Stačila jedna střela do hlavy ze vzdálenosti šesti metrů.

Policista Quintona sice zastřelil, ale Paradise ho už mezitím zbavila jeho moci, moci nad ní a nad všemi. Bůh shlédl na zem a svou oblíbenkyni zachránil. Proč ji, a ne ty předešlé, to Allison nevěděla.

Jestli Paradise opravdu něco viděla v Quintonově vnitřním světě – jestli spatřila jeho ducha nebo jeho minulost – to ani ona, ani Allison s určitostí nevěděly. Tyhle věci jim všem zůstávaly záhadou.

Když ji Allison teď, sotva týden po té hrůzné noci, viděla rozzářenou tak, jak září všechny zamilované ženy, říkala si, že si snad ani lepší scénář pro ně nemůže přát. Paradise za ní přišla a ptala se jí, jestli by se teď neměla stát jeptiškou, když se toho tolik naučila o lásce. Allison ji ihned od toho závazku osvobodila. Paradise radostně a lehkým krokem odběhla, usmívala se a bylo vidět, že se jí ulevilo.

Roudy se nenápadně přitočil k Bradovi. „Už jsi s ním mluvil?“ zeptal se. „S tím nahoře.“

„Myslíš Templea?“

„Jo, toho. Fakt se domnívám, že si to zasloužím. Určitě budeš souhlasit.“

Allison se do toho vložila: „Všichni jsme toho spoustu získali během posledních týdnů, Roudy. Ale někdy to chvilku trvá, než si zvykneme na nový kabát.“

Podíval se na ni a zvedl obočí. „Prosím vás, Allison, já se narodil spokojený. Jen si moje výstřelky mylně nevykládejte tak, že nejsem naprosto dokonale schopný pracovat v soudních síních.“

„To v žádném případě. Ale jejich svět je zatím pro tebe něco úplně nového. Možná to bude chvilku trvat, než oni tak úplně pochopí tvůj… talent. Ne?“

Zamyslel se nad tím.

„No, já tvůj talent oceňuju,“ řekl Brad. „A Temple taky. Upřímně řečeno, ty bys zase mohl ocenit ten jejich. Oni se nedívají na svět stejně jako ty.“

„To je pravda,“ pravil Roudy a zvedl ukazováček. „Vím, o čem mluvíš.“

„Nezdá se mi, že tak moc chceš tu kancelář, o kterou jsi žádal. Znamenalo by to spoustu ježdění sem a tam.“

„To je pravda. Správná připomínka.“

„Myslím, že by bylo lepší ti nevyřešené případy dovézt a ty by sis je v klidu a svým tempem prošel. Taky by tě přitom nerušili a nezdržovali ti méně bystří muži a ženy, co tam pracují. Nemyslíš?“

„Když to teď takhle říkáš, tak se mi to zdá jako dobry nápad. Každopádně je to dobrá připomínka.“ Odpochodoval k Allison. „V tom případě bychom se měli vrátit. Nemůžeme ztrácet čas.“

Paradise se podívala na Brada a spiklenecky na něj mrkla. „Ne tak zhurta, Roudy. Ty si možná nepotřebuješ zvyknout na všechny ty novinky, ale někteří z nás možná ano.“

„Já jsem pro pláž,“ řekl Casanova.

„Znamená to, že se odstěhuješ, Paradise?“ zeptala se Andrea a pohrávala si se svým nehtem.

„Všichni se jednou odstěhujeme.“

„Ne, já nemůžu.“ Andrea začala chodit po trávníku sem a tam, najednou hrozně znervóznělá. „Tady venku je to tak nebezpečné! Myslím, že tu nikdy už nedokážu žít!“

„Ale proč bys měla, má milá?“ podivil se Roudy. „Já tě potřebuju. Snad si nemyslíš, že zvládnu ten nával práce, který mi můj věhlas přinesl, úplně sám? Musíme řešit případy, zachraňovat životy!“

„Napadlo tě někdy, že by Paradise odešla?“ zeptala se Allison a Roudyho si nevšímala. „Ne.“

„No tak si to zkus představit. Cokoli nebo všechno se muže během jednoho dne změnit. Aniž by sis to třeba přála.“

Andrea se rychle podívala na Paradise. „Ty to chceš, Paradise?“

Dívka hned neodpověděla. Všichni ztichli.

„Já nevím.“ Zahleděla se k obzoru a její rysy změkly. Byla to pořád ta samá Paradise, kterou měla Allison vždycky ráda. Žádná líčidla, na sobě zase džíny a tričko. Ale začala o sebe víc dbát, ráda se strojila a rozhodla se, že teď bude nosit džíny dlouhé až na zem, a doplnila je jasně žlutým tílkem, přes které bylo navlečeno ještě jedno bílé.

Ale byla to pořád stejná dívka, která v sobě skrývala moudrost a krásu.

„Když najdeš někoho, koho miluješ, možná pak budeš chtít byt s ním.“

Něžně tak vyjádřila svou lásku k Bradovi. Zdálo se, že všichni ocenili velkou změnu, která se s Paradise udála, ale pořád ještě žili ve svých světech.

Casanova se hned chopil příležitosti a přerušil ticho. „A ty víš, že ti s tím můžu pomoct, Andreo. Jestli se chceš zamilovat, nebo chceš, aby se do tebe nějaký muž úplné zbláznil, stačí mi na to den dva. Všichni se ti pak budou plazit u nohou.“

„Ty jsi ale! Vždycky dokážeš zkazit každou pěknou chvilku!“ zvolala Andrea.

„Co se dá dělat? Jsem duševně nemocný,“ opáčil Casanova, ale usmíval se.

„Ale vždyť to jsme všichni,“ řekl Brad.

A to je umlčelo, tentokrát doopravdy, a nikdo to ticho nechtěl porušit. Brad prohlásil, že jsou všichni stejní. Nic příjemnějšího jim nemohl sdělit.

Brad políbil Paradise na temeno hlavy. Zachytil Allisonin pohled, něžně se usmál a spiklenecky mrkl.

Mrkla na něj taky.

Pomyslela si, že tím je řečeno vše.

Konec

Byť tu bylo šedesát královen

a osmdesát ženin a dívek bezpočtu,

ona jediná je holubice moje, moje bezúhonná, jedinečná ze své matky, přečistá z té, jež ji porodila.

Spatřily ji dcery, blahoslavily ji,

královny i ženiny jí vzdaly chválu.

Píseň písní

Šest

Ted Dekker

SBĚRATEL NEVĚST

Z anglického originálu The Bride Collector,

vydaného nakladatelstvím Center Street

(Hachette Book Group) v New Yorku roku 2009,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2011

Redakce Květa Svárovská Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai