Šance

Henry Denker

(2002)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Doktorka Corinne Wallaceová vskutku neměla snadný život, její manželství zkrachovalo a devítiletý syn zahynl při leteckém neštěstí. Veškerou svou energii proto věnuje své práci – psychiatrické léčbě ohrožených, zneužívaných a týraných dětí. Jednoho dne se v její ordinaci objeví údajně nezvladatelný Benjamin Jackson, chlapec asi desetiletý, na první pohled vzpurný. Hrozí mu umístění v nápravném zažízení pro mladistvé, ale doktorka Wallaceová díky svým zkušenostem vytuší, že příčina chlapcových výstřelkú je hlubší, než se na první pohled může zdát.

ŠANCE

Henry Denker

1

„Nesahej na mě! Dej ty zatracený ruce pryč!“ zavřískal vztekle chlapec.

Lékařka, která právě pospíchala do své ordinace, se prudce otočila a zamířila k čekárně, již představoval nepříliš velký oblouk za recepcí. Židle a koberec vymezovaly prostor, kde si obvykle hrávaly mladší děti. I teď jich tu několik sedělo nebo klečelo uprostřed hromady skládaček, panenek a autíček a všechny se zdály být plně zaměstnané hrou.

Sedm židlí bylo obsazeno dospělými, mezi šesti ženami tu seděl jediný muž. Všichni pozorovali děti a snažili se nedat najevo své pocity směsici strachu, zklamání i snahy obhájit se. Jejich unavené oči svědčily o probdělých nocích plných výčitek a sebeobviňování.

Lékařka věděla, jak jim je. Bylo to stále stejné, jen počet návštěvníků Centra pomoci ohroženým a týraným dětem se měnil. Sama mohla lidem nabídnout jediné: za předpokladu, že budou spolupracovat a vodit své syny či dcery na terapie pravidelně podle rozvrhu, pokusí se zmírnit napáchané škody. Pomůže dětem najít cestu ke smysluplnému a snad i šťastnému životu.

Občas, a podle jejích měřítek až příliš často, se setkávala s dětmi, které už nedokázala zachránit. Trpěly velmi dlouho, než se dostaly do Centra, takže i něj intenzivnější odborná péče psychologa a psychiatra se míjela účinkem.

V průběhu své mnohdy neradostné praxe si vypěstovala schopnost rozeznat takové beznadějné případy. Nyní ji přepadl tísnivý pocit, že opět stojí jednomu tváří v tvář.

V rohu místnosti, nejdále od recepce, totiž seděla mladá žena, očividně nešťastná a plná rozpaků, a snažila se sundat baseballovou čapku vztekajícímu se asi devítiletému chlapci.

„V místnosti se čepice nenosí!“ napomenula ho žena.

Vybuchl ještě zuřivěji a hlasitěji: „Zatraceně, nesahej na mě!“

„Benjie, prosím tě,“ zašeptala zahanbeně.

Chlapec se jí vytrhl. Nasupeně se zastavil před věží z kostek, kterou si na koberci stavělo jedno z dětí. Rozmáchl se a jediným úderem rozkopl kostky do všech stran.

„Benjie!!“ zavolala úpěnlivě žena.

Chlapec se otočil a už otvíral pusu, když vtom zasáhla lékařka. „Benjamine! Ano, ty! Pojď sem!“ nařídila mu přísně.

Ačkoli na sobě neměla bílý plášť, žena, zřejmě chlapcova matka, si okamžitě uvědomila, o koho jde. Začala se spěšně omlouvat.

„Paní doktorko, nevím, co to do něj vjelo. Nikdy se takhle nechoval. Nikdy!“

Lékařka ji dobře slyšela, zdánlivě však věnovala pozornost pouze chlapci. Znovu ho vyzvala: „Benjamine!“

Probodl ji pohledem. Opět se rozmáchl, aby zničil poslední zbytky stavebnicové konstrukce a dal průchod své zuřivosti.

„Benjamine! Udělej to a já tě budu muset požádat, abys odešel!“ varovala ho. Výhružka pro ni měla zároveň diagnostický charakter.

Chlapec zaváhal. Pak nechal nohu pomalu klesnout, ale na lékařku se ani nepodíval.

„Benjamine! Pojď!“ poručila.

Vykročil neochotně, s hlavou sklopenou. Lékařka chvilku počkala, potom zamířila ke své ordinaci. Chlapec se vlekl za ní. Po několika krocích se najednou nečekaně otočila a stáhla mu z hlavy čepici. Instinktivně zvedl ruce, ale nebyl dost rychlý. Podala mu ji a on ji pevně sevřel v dlaních.

Míjeli několik ordinací a zastavili se u dveří s úhlednou kovovou jmenovkou, na níž stálo: MUDr. CORINNE WALLACEOVÁ.

Prostorná místnost prozrazovala lékařčino vedoucí postavení v Centru. Všude na policích se vršily knihy a odborné časopisy, stály dokonce v několika vyrovnaných komíncích na podlaze. Člověk přímo slyšel majitelku: „Brzy to tu budu muset dát trochu do pořádku.“

Wallaceová Benjamina gestem vyzvala, aby vešel dovnitř. Nazlobeně vstoupil. Ukázala na křeslo. Posadil se, v rukou přitom stále žmoulal čepici. Lékařka si namísto za stůl sedla naproti němu.

Chvíli se navzájem pozorovali.

Odhadla, že jejímu pacientovi bude spíše devět než osm, možná dokonce deset. Měl jasné modré oči a bledý obličej. Viděla napjatý výraz, s nímž se u zneužívaných a týraných dětí setkávala často. Nezahlédla však jedinou stopu fyzického ubližování, žádnou modřinu, jizvu či odřeninu. Ani to ji nepřekvapilo. Pachatelé se většinou soustředili na běžně skryté tělesné partie, aby nevzbudili pozornost učitelů nebo vychovatelek. Důkladná lékařská prohlídka jistě napoví víc. Spoléhala v tomto ohledu na pediatra Simona Freedmana.

Až na jeho silně nepřátelský výraz měla Wallaceová před sebou velmi pěkného chlapce.

Ten si ji zatím nasupeně měřil. Připadala mu přísná, rozhodná a pánovitá. Je hezká, připustil. Blonďaté vlasy – vypadá jako z televize. Ale má je líp upravené. Ty natrvalené mi lezou na nervy. Když tak poroučela, zdála se vysoká, ale není. Chce vypadat jako tvrďák, ale má smůlu. Já ti ještě ukážu! Jen počkej.

„Benjamine.“ zahájila pohovor.

Okamžitě ji opravil: „Benjie!“

„Dobrá, Benjie,“ vyhověla mu. „Benjie, pověz mi celé své jméno.“

„Jackson.“ Vzdorně zopakoval: „Benjie Jackson!“

„Benjie, víš, proč tě sem maminka přivedla?“

Opět se důrazně ohradil: „Není moje matka!“

„Ta paní v čekárně.“

„Není moje matka!“ skočil jí do řeči.

„A kdo je to?“

„Teta.“

„Tvá teta.“ opakovala. „Jak se teta jmenuje?“

„Sophie.“

„Teta Sophie,“ přikývla lékařka. „Benjie, tvá matka je nemocná?“

„Ne!“

„Je v práci?“

„Ne!“

Z úsečných odpovědí bylo jasné, že z jeho strany nemůže čekat žádnou spolupráci, alespoň zpočátku.

„Proč tě sem nepřivedla maminka, Benjie?“

„Nevím.“

Lhal jí do očí. Nedokázala hned odhadnout, jestli jen vzdoruje, anebo se snaží zakrýt skutečný důvod. Musí to zjistit, jinak by nemohla pokračovat.

Položila mu ještě několik otázek. Nedostalo se jí mnoho faktických informací, ale získala pár důležitých detailů cenných z psychiatrického hlediska. Zavedla chlapce do jedné malé místnosti, kde měl k dispozici knihy i hračky. Zatímco se mohl po libosti bavit, vyptávala se dál na tetu.

Potom ho nechala samotného a vrátila se do kanceláře, aby pohovořila i se Sophií. Nezdržovala se zbytečně dlouhým úvodem a začala: „Takže teta Sophie. Mohla byste mi říci celé své jméno prosím?“

„Podívejte, nerada bych se do toho zamotala víc, než je potřeba. A Ed byl od začátku proti, nechtěl by nechat naše jméno vláčet někde po úřadech.“

„Ed je asi váš muž, že? Chápu, že se nechce do ničeho zaplést. Ale vás se ta záležitost týká. A já potřebuji znát celé vaše jméno.“

Po chvíli váhání, které Wallaceové prozradilo ženiny obavy z manžela, nakonec zašeptala: „Stancyková. Sophie Stancyková.“

„Paní Stancyková, proč jste přivedla Benjieho vy?“

Sophie si vyložila otázku po svém. Smutně si povzdechla. „Nevíme si s ním rady. Pokoušeli jsme se. Nikdo nemůže říct, že jsme se nesnažili. Rozumíte, když tenkrát přišla ta žena ze sociální péče, že je čas dát Benjieho do náhradní péče, sestra, Lissa, plakala, že nechce, aby se Benjie dostal k cizím lidem, byla nešťastná… chápete, tak jsem promluvila s Edem, a on, rozumíte, on není špatný chlap, jenže celý den je v práci. Večer se vrátí domů a chce mít klid, nestojí o žádné nepříjemnosti. Ale většinou, když ho o něco požádám, udělá to.“

Wallaceová nechala Sophii povídat dál. Snad jí detaily později pomohou najít řešení.

„Ed tedy souhlasil. Musím přiznat, že Ed někdy řekne ano, jenže vy potom litujete. Ale v tomhle případě to je pravda, tentokrát se opravdu snažil. Když přišel po práci domů, vždycky s Benjiem mluvil. Hlavně o sportu. On se většinou baví o sportu.

O víkendech bral Benjieho do parku a kopali si s balonem. A vzal ho s sebou na fotbal. Jednou, na zápas Jets z New Yorku. Víte, Ed patřil na střední škole k nejlepším hráčům. Chci říct, že jsme se opravdu snažili. Oba. Aby se u nás kluk cítil dobře. Jenže to nebylo nic platné. Nechoval se o moc líp, než doma s Lissou. Tolik problémů. Bůh ví, kolik si toho ta ženská už prožila za tak krátkou dobu.“

Sophie Stancyková si najednou uvědomila, že prozradila víc, než měla v úmyslu. Odmlčela se.

„Jaké problémy?“

Sophie pokračovala pomaleji a obezřetněji: „Kvůli Bertovi. To byl její manžel. Ale odešel. Jednoduše se sbalil a opustil ji. Zmizel. Vypařil se.“

„A kdy se to stalo? Jak je to dlouho?“

„Před dvěma lety.“

„Takže poslední dva roky Benjie nemá otce,“ řekla Wallaceová.

„Vlastně, ne tak docela. Víte, Bert není Benjieho otec,“ vysvětlila Sophie.

„To je taky problém: když si Bert Lissu bral, dobře věděl, že má syna. A potom najednou začaly s klukem potíže. To bylo divné. Nikdo to nečekal.“

„Co bylo divné?“ zeptala se doktorka.

„Vezměte si, mají chlapce, hezkého kluka, jakého by si každý přál. Sympatického. Hodného. A najednou, zničehonic, se všechno zamotá. Nechce poslouchat. Dvakrát třikrát za týden ho pošlou ze školy domů. A ani tam to není lepší. Uteče a vrátí se, kdy se mu zachce. Malý kluk! Pere se s ostatními dětmi. Bere jim věci a ničí je. Krade. Ano, krade. Nikdo, chápete nikdo ho nedokáže zvládnout. Nic na něj neplatí. Proto jsem ho přivedla k vám.“

„A jeho matka ví, že jste ho sem vzala?“ otázala se lékařka.

„Řekla jsem jí to.“

„A ona?“

„Vypadalo to, zdálo se mi, že se jí ulevilo. Ano, myslím, že to je správný výraz. Ulevilo se jí.“

„Jste si vědoma toho, že nemůžeme pokračovat bez matčina svolení.“

„To znamená, že si potřebujete promluvit s Lissou?“

„Je to Benjieho matka a nese tudíž za něj zodpovědnost. Ano, budu ji sem muset pozvat.“

„A já se s ním teď mám vrátit domů?“

„Ano,“ přikývla Wallaceová. „Než odejdete, dohodněte se na recepci na vhodném termínu.“

„Ano. Dobře.“

Sophie se zvedla a zamířila ke dveřím. Tam se však na chvilku zarazila, jako by chtěla ještě něco dodat, ale rozmyslela si to. Lékařka pochopila, že Stancyková počítala s okamžitým řešením vlastního problému. Přišla, aby chlapce nechala v Centru. Nepředpokládala, že by ho musela odvést s sebou zpět k netrpělivému manželovi.

Zatímco Sophie Stancyková domlouvala datum Lissiny návštěvy, Wallaceová se vrátila k Benjiemu. Zjistila, že posbíral všechny knihy v místnosti a postavil z nich věž vysokou bezmála jako on sám. Jakmile lékařka otevřela dveře, podkopl základy a knížky se rozlétly po pokoji.

Otočil se vyzývavě na Wallaceovou.

„Benjie, je čas, aby tě teta Sophie odvedla domů,“ oznámila mu.

Poprvé na jeho obličeji zahlédla letmý úsměv. Vítězný úsměv.

Vyhrál první kolo.

„Ale vrátíš se sem,“ upozornila ho.

„Myslíte? Na to zapomeňte! Kašlu na vás!“ prohlásil Benjie Jackson a vypochodoval na chodbu.

2

Byl to běžný den, jeden z mnoha, a přece doktorce Wallaceové připadal mnohem náročnější. Cítila únavu větší než jindy, ačkoli přesně nevěděla proč. Měla za sebou běžný počet případů, nic neobvyklého.

Nejdříve čtyřletou holčičku, Rosalindu.

Její kolposkopické vyšetření prokázalo stopy neobvyklé a nepřirozené aktivity ve vaginální oblasti. Doktor Freedman potvrdil lékařčiny obavy, takže Wallaceová bude muset uvědomit polici s podezřením na trestnou činnost. Zároveň je nutné připravit plán léčby děvčátka a zajistit, aby se o ně postarala sociální péče. Rosalinda nemůže zůstat v prostředí, jež ji ohrožuje.

Potom přivedli čtrnáctiletou dívku Házel Jonesovou. Těžko říci, zda se tak jmenovala doopravdy, neboť skutečného otce nikdy nepoznala. Utekla z domova před šesti dny a protloukala se, jak se dalo. Nakonec ji našli schovanou za popelnicemi blízko obchodního centra. Po celou dobu se zřejmě živila zbytky, které našla.

Byla v tak zuboženém stavu, že ji pracovnice ze sociální péče musela nejdříve důkladně umýt, odvšivit a narychlo sehnat jednoduché bavlněné šaty, než ji předala doktorce Wallaceové.

Ta se potom snažila krůček za krůčkem dozvědět Hazelin příběh. Jako by skládala kousky puzzle: nejdříve vyslechla několik zdánlivě nesouvisejících detailů, které však později doplnily další, až měla nakonec před sebou známý obraz.

Od tří let dívku zneužíval nejen její údajný otec, ale také pár mužů, s nimiž později matka žila. Wallaceová se s něčím takovým bohužel nesetkávala poprvé. Existovaly děti, jež z nepříliš známého důvodu byly zneužívány nebo týrány velmi často. Někdy se i v rodinách se čtyřmi pěti dětmi stávalo obětí pouze jediné. Proč jen některé? Jaké vlastnosti přitahovaly okolí? Slabost obětí, již okolí intuitivně vycítilo? Tohle pro Wallaceovou zůstávalo záhadou.

Ať už byly příčiny jakékoli, ona jí měla pomoci vypořádat se s následky.

V případě Házel byl útěk pozitivním znamením. Dívka dokázala sebrat odvahu a vzbouřit se. Odchod z domova představoval její volání o pomoc.

Nakolik jí léčba opravdu pomůže, ukáže čas. Napravit psychiku je jiné, něž provést chirurgický zákrok či léčit pacienta na interně. Pokud zde lékař stanovil diagnózu a držel se osvědčeného postupu, nemocný se většinou uzdravil. V psychiatrii je to jiné, úspěch procedury závisí ve značné míře na pacientovi samém a výsledky se i při shodném postupu u různých jednotlivců liší.

Někteří lidé se zotaví rychle, jiní potřebují delší dobu, někdo se následků nezbaví nikdy.

U Házel rozhodne čas. Její vyhlídky však jsou, s ohledem na minulých jedenáct let trápení, nejisté.

Ostatní děti, s nimiž toho dne hovořila, se nacházely v různém stadiu léčby, takže neměla důvod k depresi. Proč se tedy cítila bídně, když doma odemykala dveře?

Bydlela v tomto bytě něco přes rok, a přesto se jí zdálo, jako by ho nechala vymalovat teprve nedávno. Komplex obytných bloků vyrostl v rámci snahy města nabídnout je příslušníkům vyšší střední vrstvy. S rozšířením nemocnice a rozkvětem nových průmyslových odvětví vyvstala potřeba odpovídajícího pohodlného a dostupného bydlení pro mladé podnikatele, manažery, právníky a lékaře.

Wallaceová odložila aktovku na stůl a chvilku zvažovala, jestli si půjde zaběhat. Většinou jí pětikilometrová trať pročistila hlavu a zbavila ji únavy. Na trase kolem parku a areálu soukromé školy ji sousedé mohli spatřit skoro denně.

Si Freedman, který se o ni někdy až příliš zajímal, ji nedávno v dobrém úmyslu napomínal: „Corrie, už se brzy stmívá. Měla bys raději chodit do posilovny na trenažér, je to bezpečnější.“

Starý hodný Si, napadlo ji. Ve skutečnosti mu bylo jen o dva roky více než jí. Vždycky se snažil na ni dohlédnout. Kdepak židovské matky, židovští lékaři jsou ještě starostlivější. Jenže Si měl zvláštní důvod. Před třemi lety mu zemřela třicetiletá manželka na rakovinu.

Ať už pod vlivem Simonova varování, nebo kvůli pokročilé hodině rozhodla se Wallaceová nakonec pro horkou koupel a rychlou večeři. Otočila kohoutkem a nechala téci vodu do vany. Zrovna se začala svlékat, když zazvonil telefon. Nezvednu to, proběhlo jí myslí, ale stejně věděla, že to nedokáže. Co když mě někdo potřebuje? Mladiství občas mají sklony k sebevraždě. Anebo k demonstrativní sebevraždě. Nikdy neriskovala, že by mohla zanedbat něčí volání o pomoc.

„Wallaceová,“ ohlásila se.

„Freedman,“ odpověděl Si stejně formálně, ale hned pokračoval přátelským tónem: „Corrie, nejsi v ordinaci. Zabrzdi trochu. Uvolni se a pojď se mnou na večeři. Ve městě zrovna otevřeli novou francouzskou restauraci. Šéfkuchař pracoval v těch nejlepších podnicích v New Yorku. Nezkusíme, co umí?“

„Promiň, Si. Dneska ne.“

Povzdechl si a namítl: „Když říkáš ‚Dnes ne‘, vypadá to, jako bys jindy souhlasila. Jenže nikdy nejdeš. No, musím tě varovat: my, Židé, jsme vytrvalí. Máme to v genech. Putovali jsme čtyřicet let pouští, než jsme se dostali do Svaté země, když nás Mojžíš vyvedl z Egypta. Nevzdáváme se tak lehce. Ještě ti zavolám.“

„Je mi líto, Si, ale dnes opravdu, já nevím, už mi přetéká vana, musím končit.“

„Jistě. Chápu. Jasně. Aspoň žes dneska neběhala. Zítra se uvidíme.“

Zavěsila s provinilým pocitem, protože jeho pozvání odmítla už poněkolikáté. Dobrák Si, opravdu kontroluje, jestli se mi něco nestalo. A zřejmé ho opravdu uklidnilo, že jsem nešla sama ven.

Pospíchala do koupelny. Zastavila vodu právě včas.

Téměř hodinu ležela ve vonné lázni a cítila, jak z ní vyplavuje napětí i starosti. Když se utírala, pohlédla do zrcadla, kde se odrážela celá její postava. Chvíli se pozorovala a uznala: Na sedmatřicet to není špatné. Ať lidé tvrdí cokoli, běhání se vyplatí.

Umyla si vlasy a spláchla pěnu. Vlasy nakrátko, to bylo mé nejpraktičtější rozhodnutí, napadlo ji. Se svým nabitým rozvrhem bych těžko chodila pravidelně ke kadeřnici. Takhle stačí pár minut, a přece nevypadám špatně. Ne, vypadám až moc dobře.

S chlebíčkem a sklenkou vína se usadila k odbornému časopisu, který našla v ranní poště. Text byl jistě závažný, ale nedokázala se soustředit. Stále měla před očima vzpupného Benjieho Jacksona. Připadalo jí, že se snad každou chvíli objeví tady v pokoji.

Viděla jeho pohled, už ne vzdorný a nepřátelský. Teď vyčetla prosbu o pomoc. Jenže skutečný chlapec nedal na sobě nic takového znát a byl připravený okamžitě odporovat.

Uvědomila si, že oči, které v duchu vidí, už nepatří Benjiemu, ale jinému devítiletému chlapci. Vzpomínka ji zabolela.

Ačkoli už uplynuly čtyři roky, zdálo se jí, že se všechno seběhlo teprve nedávno. Vyprovázela ho na letiště. Nechtělo se mu, a tak ho přesvědčovala: „Je to jen na dva týdny. Potom budeme mít celé léto pro sebe.“

„Proč tam vůbec musím letět?“

„Douglasi, je to tvůj otec.“

„Tak proč tu tedy není s námi? Proč je v Anglii?“

„Protože ho tam poslala firma,“ řekla. „Chtěl, abys tam bydlel s ním. Dokonce jsme se kvůli tomu soudili.“

„U stejného soudu, kde vás rozvedli?“ zaútočil. Už mnohokrát předtím se synovi pokusila vysvětlit, ovšem marně, že rozvod si přál otec, nikoli soud. Stejně vytrvale se chlapec pokaždé bránil, když ho měl jet navštívit. Rozvod rodičů Douglase ranil, připadal si opuštěný, a v hloubi duše občasné návštěvy u otce vítal.

Letuška je tehdy upozornila, že je nejvyšší čas usadit se.

„Běž, Dougu,“ pobídla ho. „A dobře se s tatínkem bavte. Bude na tebe čekat na letišti v příletové hale.“

„A ona tam přijde také?“ zeptal se ještě syn.

„Nevím,“ Corrine ho objala a políbila. „Tak už utíkej. Nemůžeme zdržovat.“

Pomalu vykročil. Vlekl za sebou malý červený batůžek, kam mu zabalila knížku a dvě hry, kdyby se cestou nudil. A svačinu, aby neměl hlad, než se bude podávat večeře. Chlebíček s tuňákem, na němž si pokaždé pochutnal.

Ještě se otočil a zamával jí. Usmála se a mávala také. Dívala se, jak mohutné letadlo vycouvalo k ranveji, kde se zařadilo k několika ostatním čekajícím na odlet. Pak ho ztratila z dohledu; v šeru rozeznala jen červená a bílá světla.

Na zpáteční cestě do Westchesteru se zastavila v samoobsluze, aby narychlo nakoupila pár drobností k jídlu. Když znovu usedla za volant a chystala se nastartovat, ozval se z rádia mužský hlas: „… podezření na další teroristický zásah podobný skotskému Lockerbie – někteří odborníci se přiklánějí k názoru, že šlo o střelu odpálenou z pobřeží.“

Ztuhla. Nebyla schopna pohybu. Soustředila se jen na jediné: ať to není jeho letadlo, bože, dej, a to není on, nemůže to být on, nesmí! To nedovolím!

Seděla nehnutě, motor nechala běžet, a poslouchala podrobnosti, dokud si nebyla jistá. Let TWA 800 z neznámých příčin ukončil výbuch nad Atlantikem. Nikdo nepřežil.

Neuvědomila si, že pláče, dokud na okénko nezaklepal muž v uniformě.

„Paní, je vám něco? Nepotřebujete pomoc?“

Vysvětlil, že si před hodinou někdo všiml ženy v zaparkovaném autě a zavolal policii.

„Musím tam jet!“ zmohla se na slova.

„Jet? Kam chcete jet, paní?“

„Tam, kde bylo letadlo, můj syn.“

Po chvíli se policistovi podařilo zjistit, co se stalo, a zavolal kolegyni, která odvezla Corrine Wallaceovou na Long Island. Dávno se úplně setmělo. Lékařka se posadila na pláž a čekala. Zoufalým pohledem sledovala světla záchranných člunů, které křižovaly okolní vody. Občas některý zajel ke břehu a vyložil nalezené předměty. Ani Corrine, ani ostatní příbuzní pasažérů letounu si je zatím nesměli prohlédnout. Vršily se tu zbytky zavazadel, poškozené kufry a tašky, kusy kovu. A části lidských těl.

Byla to nejdelší noc v jejím životě. A nejbolestnější. Později následovaly další, plné výčitek, vzpomínek a slz. Neměla jsem ho pouštět samotného. Kdybych letěla s ním, mohli jsme zemřít spolu. Netrpěl by tolik, nebyl by sám. Nenáviděla svého bývalého muže. Všechno je jeho vina. Kdyby se tenkrát nezamiloval do jiné, nikdy by se nerozvedl. Neodstěhoval by se. A Doug by neseděl v tom letadle. Nikdy by se to bylo nestalo. Je to Jimova vina.

Ne, je to moje vlastní vina. Kéž bych mu byla nikdy nedovolila, aby letěl sám. Některé ženy ignorovaly rozhodnutí soudu a upíraly bývalým manželům setkání s dětmi. I když potom musely do vězení. Ano, Corrine se měla s Douglasem sbalit a odjet, aby je Jim nikde nenašel.

Může za to ona. Je to její vina. Ano, její vina.

Po několika dnech a nocích výčitek si mohla spolu s ostatními pozůstalými prohlédnout věci vylovené z moře. Našla tenkrát potrhaný červený batůžek a téměř bezbarvý obal jedné hry, kterou mu dala na cestu. Uvnitř malého zavazadla pak, jako krutý žert osudu, ležel netknutý obložený chleba v nepropustném mikrotenovém obalu.

O pár týdnů později proběhl na pláži smuteční obřad. Zúčastnila se ho; dostavil se také Jim, přiletěl z Anglie. Otřáslo jím, když ji spatřil. Ačkoli neřekl ani slovo, viděla mu na očích, jak je šokovaný. Pokoušeli se utěšit jeden druhého, ale oba se nedokázali zbavit stejné myšlenky: kdyby se nerozvedli, nestalo se to. Tehdy viděla Jima naposledy.

Snažila se utopit v práci ve Westchesteru, ale známé prostředí denně jitřilo její city. Nejhorší to bylo doma. V prázdném domě. V Douglasově pokoji. Zůstaly tam všechny jeho hračky i oblečení, na stěnách rozvěšené kresby, které kdysi přinesl ze školky. A ticho. Otvírala dveře a čekala, že jí přiběhne vstříc se svým halasným: Mami! Namísto rychlých kroků na schodech, objetí a novinek co ve škole, mami, chci tohle, potřebuju tamto a myslím, jen ticho, skličující ticho. Nakonec se nedokázala déle přemáhat.

Psychologové a vlastně i ona sama lidem radili, že po prožité tragédii pomůže člověku důvěrně známé prostředí, kde má pocit jistoty. V jejím případě se takový přístup neosvědčil. Rozhodla se přijmout jednu z četných pracovních nabídek a odstěhovat se na východ.

Jakmile se usadila a rozběhla činnost svého Centra pomoci ohroženým a týraným dětem, věděla, že se zachovala správně.

Nezůstala odtržená od okolního světa, od většiny míst, kde probíhaly semináře, ji dělil pouze krátký let. Její nové Centrum nebylo příliš velké, zato však moderně vybavené. Navíc se ve městě stala péče o děti prioritou.

Prázdnotu v osobním životě nahrazovala prací.

Jen někdy nešlo zapomenout.

Tehdy, když se pacienti podobali jejímu Douglasovi.

Dojedla prostou večeři a odložila časopis, aby uklidila stůl. Najednou se ale otočila a zašla do pracovny. Odemkla spodní zásuvku a vytáhla odtamtud malou černou koženou krabičku. Otevřela ji. Vzala do ruky kousek červené koženky z roztrhaného batůžku. A vybledlý zbytek obalu hry, na němž kdysi stálo Pro děti od devíti do jedenácti let.

Věděla, co bude následovat. Pokaždé cítila totéž. Představovala si poslední okamžiky jeho života – musel být vyděšený, opuštěný, i když tvrdili, že se všechno seběhlo v mžiku. Slyšela ho, jak křičí: ‚Mami! Mamíí!‘ A ona u něj nebyla. Neobjala ho, nepromluvila na něj.

Rozplakala se.

Potom se přiměla přestat. Nazítří ji čeká další náročný den. Musí se vyspat, aby mohla pracovat. Usnula s myšlenkou na Douglase, ale i na Benjamina Jacksona.

Ještě než se uložila do postele, opakovala si, že se musí vyhnout jakýmkoli předsudkům. Žádné předčasné závěry, pokud se ten chlapec má stát mým pacientem. Ani záporné, i když ve mně znovu oživil mé bolestné vzpomínky, ani v jeho prospěch, přestože má oči tak podobné Douglasovým.

Psychiatr musí být nestranný a přistupovat ke svěřeným dětem bez předsudků. Zejména v počátečním stadiu, kdy posuzuje nový případ.

Po celý týden se Benjamin Jackson neobjevil a jí se ulevilo. Nebyla si jista sama sebou, zda je schopna uplatnit v jeho přítomnosti zcela objektivní profesionální postup.

3

Mezi nejméně oblíbené povinnosti doktorky Wallaceové patřily i občasné návštěvy soudu, kde musela podávat svědecké výpovědi. Všechna jednání měla jedno společné: děti v tísni. Ačkoli soudce i zástupci policie měli dobrý úmysl, chyběly jim odborné základy i praktická zkušenost jak jednat s psychicky labilními, týranými a zneužívanými dětmi.

Na setkání se soudcem Gustavem Engelhardtem se lékařka nijak netěšila. Údajně měl na kontě nejvíce svévolných rozhodnutí. Tentokrát byla na programu záležitost nezletilé Claire Renzlerové, kterou buď nechají v dětském pavilonu nemocnice jako pacientku doktorky Wallaceové, anebo se čtrnáctiletá dívka vrátí domů.

Engelhardt poslouchal výpovědi rodičů, sociální pracovnice i policistky a bubnoval přitom netrpělivě prsty na desku stolu. Pak dostala slovo Corrine Wallaceová.

Ve svém krátkém, ale výstižném projevu omezila odborné výrazy na minimum. Claire poznala poprvé jako plaché, vylekané dvanáctileté děvče. Ze záznamů v osobním listu vyplývalo, že Claire je bystré dítě a ve škole zpočátku patřila k nejlepším žákům. Od čtvrté třídy se však její výsledky rapidně zhoršily. Ačkoli dříve ráda recitovala, začala být zamlklá a jen zřídkakdy se sama přihlásila. Přestala se zúčastňovat sportovních i kulturních akcí, stranila se ostatních dětí a brzy ji prohlásili za samotářku. Její cesta do Centra nebyla jednoduchá. Jeden z Claiřiných spolužáků ohlásil ve třídě ztrátu loveckého nože. Vyučující nařídila dětem vysypat aktovky a nůž se našel u Claire. Když ji zavolali do ředitelny, přiznala, že jej opravdu vzala. Ředitelka se vyptávala dál, zajímalo ji, proč si dívenka vybrala zrovna lovecký nůž, který jí sotva bude k užitku. Odpovědi ji neuspokojily, a jelikož měla za sebou léta praxe, uchopila Claiřiny ruce do svých. Otočila je jemně dlaněmi vzhůru a potom Claire vyhrnula manžety bílé košile. Na levém zápěstí spatřila dvě tenké červené linky. Děvče si chtělo podřezat žíly, proto ukradlo nůž.

Ředitelka okamžitě zavolala doktorce Wallaceové.

Teprve během druhého pohovoru se lékařka dozvěděla pravý důvod. Když byla Claire ve čtvrté třídě, rodiče se rozvedli. Matka se znovu provdala a od té doby otčím Claire pohlavně zneužíval. Tehdy se dívka tolik změnila: ze školy začala nosit špatné známky, přestala komunikovat s dětmi, stalo se z ní vystrašené, nejisté, osamělé děvče.

Pořezané zápěstí nebylo pokusem o sebevraždu, ale voláním o pomoc.

Proto teď stála Corinne Wallaceová před soudem spolu se zástupci sociální péče.

Když seznámila přítomné se všemi důležitými okolnostmi případu, uzavřela svou řeč slovy: „Tudíž, Vaše Ctihodnosti, v zájmu bezpečnosti nezletilé navrhujeme, aby zůstala v našem zařízení, dokud pro ni nenajdeme náhradní vyhovující domov.“

„Takže?“ ozval se Engelhardt.

Wallaceovou taková reakce na okamžik zaskočila, ale rychle se vzpamatovala: „Takže tomuto soudu přísluší učinit jen jediné správné rozhodnutí. Přijměte náš návrh.“

„Takhle tedy,“ pronesl Engelhardt sarkasticky. „A jste si vědoma toho, že matka dítěte a jeho otčím podali protinávrh? Aby se děvče vrátilo domů?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ potvrdila Wallaceová. Jen sám náznak, že by soudce o protinávrhu vážně uvažoval, ji ihned pobouřil. Dodala: „To by bylo to nejhorší, čeho byste se mohl dopustit! Vždyť by to byla urážka práva!“

„Ach, urážka, hm? Žádáte, abych to dítě nechal v neznámém prostředí obklopené cizími lidmi. Na druhé straně mi tvrdíte do očí, že poslat je domů k matce by byla…“

„Urážka práva!“ skočila mu do řeči. „Ano, znovu opakuji, urážka! Hrubá chyba!“

„Takže my se tu podle vás dopouštíme vážného justičního omylu, ano?“ Soudce začínal být zjevně podrážděný.

Ne však méně než lékařka, která rozhodným hlasem pokračovala: „Ta domácnost je nejhorší místo, kam ji můžete poslat. Matka, jež ji neochrání před pohlavním zneužíváním ze strany vlastního muže.“

„Matka u soudu slíbila…“

„Je mi jedno, co tady matka slíbila! Faktem je, že otčím dítě pohlavně zneužíval, a trvalo to roky! Kde byla matka po celý ten čas?“

„Nebyla si ničeho vědoma. Nic netušila,“ namítl stroze Engelhardt.

„Pokud nic netušila, pak své dceři nemůže zajistit potřebnou ochranu. Teď se neptám, ale žádám soud jako odborná lékařka nesoucí plnou odpovědnost za pacientku Claire Renzlerovou: nařiďte, aby zůstala v péči odborníků a dejte souhlas s umístěním v náhradní rodině. Bez ohledu na to, co říká její matka!“

„Už jste skončila, paní doktorko?“ vyštěkl soudce.

„Ano, Ctihodnosti.“

„Vyslechněte tedy rozhodnutí soudu: nezletilá Claire Renzlerová se vrátí k matce. Pravidelnou kontrolou rodinného prostředí pověřuji pracovnici sociální péče!“

Engelhardt udeřil kladívkem a tím byl pro něj problém vyřešený.

Ne však pro Corinne Wallaceovou.

„Vaše Ctihodnosti, chci vám oznámit, že nechám celý případ znovu přehodnotit a využiji všech dostupných zákonných prostředků ke změně vašeho rozhodnutí!“

„A já, doktorko, chci oznámit vám, že stačí ještě jediné slovo, a sám využiji všech dostupných zákonných prostředků, abych vás obvinil z pohrdání soudem!“ zahřímal soudce.

Vzdorně se na něj dívala. Pokynul jí svým sukovitým artritickým ukazovákem, aby ho následovala. Sklouzl ze židle a zamířil ke dveřím. Lékařka vykročila za ním. Octli se v malé místnosti, která soudci sloužila jako pracovna i šatna. Dával si na čas. Nejdříve nacpal dýmku, zapálil ji, a teprve po chvíli spustil.

„Tak, mladá dámo, pro začátek malá lekce, jak funguje náš právní systém. Něco říkám a dělám kvůli záznamu. A něco, abych dosáhl trochu drsné spravedlnosti. Tedy, je mi jasné, že bych to děvče neměl posílat zpátky domů.“

„Ale proč tedy.“

„Proklatě, madam, vy ale máte sklon skákat lidem do řeči! Vydržte chvíli zticha a jen poslouchejte, ano? To rozhodnutí jsem udělal kvůli zápisu. Federální vláda financuje část systému soudů zaměřených na rodinu a dítě. Musím se řídit jejími pravidly. Fondy schvalované Kongresem mi velí především zachovat jednotnou rodinu. Je to teď aktuální záležitost v Kongresu, celistvá rodina. Já teď zrovna porušuji jeden ze zákonů, vychutnávám tenhle tabák, kouřím dýmku ve veřejné budově. Kongres říká, že nesmím. Já tvrdím, pokud mě nevidí, mohu. S jednotnou rodinou je to stejné. Nově opentlené rodinné hodnoty. Za mých mladých časů jsme o nich nemluvili. Prostě jsme je zachovávali, jen výraz pro ně nebyl, nepotřebovali jsme slova. Teď ale ten zatracený Kongres, každá strana se snaží být svatá, a pokud možno víc než ty ostatní. Takže máme zákon. Udržet rodinu pohromadě za každou cenu, říká vláda. Proto jsem rozhodl, jak jsem rozhodl, aby to bylo v zápise. Pokusil jsem se, jak mi předepisuje zákon. Když to soudce neudělá, nepotrvá dlouho a jeho stát ztratí federální finance. Takže nás vláda drží pod krkem. Peníze. Musíme předstírat, že spolupracujeme. Bez ohledu na to, že rozhodnutí někdy odporuje zdravému rozumu. Můj oficiální závěr je na papíře.“ Nadechl se.

„No, a teď bychom se mohli spolu na něčem domluvit. Mimo záznam. Po příštím pohovoru s tou dívenkou přijdete za mnou a oznámíte mi, že současný stav nevyhovuje. Požádáte znovu, aby byla předána do péče vám. To nepovolím, ale vyjdu vám napůl vstříc. Dám souhlas k náhradní pěstounské péči. V záznamech zůstane, že jsem měl snahu o zachování původní rodiny. A ve skutečnosti nakonec dosáhneme řešení, které oba považujeme za nejlepší pro to děcko. Co vy na to?“

Wallaceová neochotně svolila.

„Cokoli bude lepší, než ji nechat doma.“

„Výborně! A pro příště: nehádejte se se soudcem. Nebo vás opravdu potrestám za pohrdání soudem. A navrhnu pobyt ve vězení!“ varoval ji.

Bylo to její zatím nejhorší soudní jednání, ale na druhé straně velmi poučné. Když vycházela na chodbu, cítila úlevu, a navíc zadostiučinění. U dveří ji však dostihl jeden z asistentů a zastavil ji. Zamával na muže v uniformě, a když k nim policista přišel blíž, asistent ukázal na lékařku: „To je ona. Doktorka Wallaceová.“

„Jmenuji se Driscoll, paní doktorko, a musím vás doprovodit na oddělení v Centru.“

„Poslyšte, spěchám. Čekají na mě pacienti. Dnes trvalo jednání déle než obvykle,“ namítla.

„Máme devítiletého kluka. Chytili ho, jak vykrádal věci z auta. Normálně bychom ho po krátkém řízení předali nápravnému zařízení pro děti a mladistvé, ale jeho teta tvrdí, že jste jeho psychiatr.“

„Jak se jmenuje?“

„Benjamin Jackson. Trvá na tom, abychom mu říkali Benjie. Pěkný darebák.“

„Ano, jednou jsem se s ním setkala. Není mým pacientem. Ale pokud vám to nevadí, nemluvte o něm jako o darebákovi, prosím.“

„Aha, dobrá,“ ušklíbl se. „Možná kdybyste věděla, co udělal.“

„Čeho se měl údajně dopustit?“ zeptala se.

„Údajně – mluvíte jako jeden z těch prohnaných právníků. Nejde o údajný čin. Máme svědky. Ten kluk, ten příšerný…,“ už už měl darebáka na jazyku, ale ovládl se, „měl žaludek na to, aby prohodil kámen předním sklem nového cadillacu. Víte, kolik síly potřebujete, abyste rozbila tvrzené sklo? A potom se nějak protáhl dovnitř a ukradl koženou aktovku. Už jsem pár pěkně drzých děcek viděl, ale tenhle je všechny strčí do kapsy. A stalo se to na River Street za bílého dne! Máte co dělat s pěkným páskem, ten váš kluk roste pro kriminál.“

„Už jsem vám říkala, že to není můj pacient.“

„No, asi bude nejlíp, když si ho vezmete na starost. Jeho teta tvrdí, že se o něj už starat nemůže. A matka ho nezvládne.“

Wallaceová na chvilku zaváhala, a potom přikývla: „Někoho pro něj pošlu.“

„Musím vás upozornit, že tohle je jen začátek. Majitel cadillacu je rozzuřený a bude vyžadovat právní postih. Prohlásil, že už má po krk děcek, která se potloukají po ulicích a dělají si, co chtějí. Jenže pokaždé prý se objeví někdo ze sociální péče a zastane se jich. Jestli toho kluka teď nepotrestáme, bůh ví, co provede příště. Myslím, že ten muž z něj chce udělat exemplární případ pro ostatní, aby konečně viděli, že všechno má své meze.“

„Chápu. Je mi jasné, co si myslí. Pošlu někoho, aby pro chlapce zajel. Anebo ne,“ rozhodla se, „vyzvednu ho sama.“

Čin, který policista hodnotil jako porušení zákona nezletilým a z lidského hlediska jako nebetyčnou drzost, která si přímo říká o polepšovnu posuzovala doktorka Wallaceová úplně jinak. Chápala Benjieho jednání jako zoufalé volání o pomoc. Tentokrát byl rozsah škody mnohem vyšší než dříve, ale podstata zůstávala stejná: snaha ničit, rozbíjet; tytéž destruktivní tendence. Pokud by se chlapec dostal do polepšovny v tomto stadiu, už by zřejmě neměl naději, že se jich kdy zbaví. Patrně by zůstal poznamenaný navždycky.

Na okrsku se příslušný policista dlouho zdráhal propustit Benjamina Jacksona v doprovodu lékařky Corinne Wallaceové. Nakonec svolil, ale neodpustil si varování, když odcházeli: „Jestli ten kluk ještě někdy něco provede, ponesete odpovědnost vy, doktorko!“

Dojeli do Centra. Wallaceová se smířila s myšlenkou, že Benjie Jackson je nyní opravdu její pacient. Pověřila jednu z vychovatelek, aby chlapce odvezla domů a předala jeho matce pozvánku. Zítra v deset hodin.

Jelikož se ráno protáhlo soudní jednání a s Benjiem a policií předem nepočítala vůbec, čekali na ni čtyři pacienti. Dva nové pohovory. A všem musí věnovat potřebný čas, nic nelze uspěchat. I sami pacienti si dobu hlídali.

Ačkoli vynechala přestávku na oběd, i tak se jí pracovní den protáhl o dvě hodiny. Jen tak tak se stihla osprchovat, než se pro ni zastavil Si Freedman, aby ji odvezl na jejich první společnou večeři. Ještě se oblékala, když slyšela zvonek u dveří. Spěšně na sebe hodila župan a šla otevřít.

„Promiň, ale nestíhám. V lednici je láhev bílého, zatím se obsluž, než budu hotová.“

Mluvili na sebe přes dveře. Ona chtěla zjistit, jestli našel víno a nalil si, on se ji pokoušel uklidnit, že mají dost času.

„Už jsem slyšel,“ zavolal potom z obývacího pokoje.

„Cos slyšel?“ odpovídala z druhé místnosti, zatímco vklouzla do jednoduchých černých šatů, které se jí už párkrát osvědčily. Měla je pět let, ale vypadaly jako nové, což jen dokazovalo, jak málo pozvánek na společenské večery přijala. Padly jí dokonale.

„O tvé hádce se soudcem, dnes ráno. Začínáš si získávat pověst.“

„To doufám,“ odpověděla vzdorně. „‚Rodina musí být pohromadě. Snažme se zachovat úplnou rodinu.‘ Soudci znají jen tohle. Je to jejich mantra.“

„Jenže jim to předpisuje zákon,“ namítl.

„Lidi v Kongresu nevědí zbla o nefunkční rodině, ani o způsobu nápravy!“ vybuchla.

„Nevědomost nikdy nebyla pro Kongres důvodem, aby nějaký zákon nepřijal.“

Vešla do pokoje, cestou si ještě zapínala zlatou náušnici v levém ušním lalůčku, myšlenkami stále u ranního jednání.

„Nezletilá dívka zneužívaná vlastním otcem a soudce nařídí, aby se vrátila domů. To přece není možné!“

„I to se mi doneslo,“ kývl a nabídl jí sklenku bílého. „Celá soudní síň to slyšela.“

„Možná jsem mluvila trochu víc,“ připustila.

„Trochu víc, takže tě Engelhardt malém obvinil z pohrdání soudem.“

„Tak i tohle se povídá.“

„Pohrdání soudem by mohlo mít za následek pokutu, nebo dokonce vězení,“ připomněl jí.

„No, teď už mi to vrásky nedělá. Ukázalo se, že soudce není tak špatný. Myslím, že je to rovný chlap.“

„Engelhardt?“ podivil se. „Říkají o něm, že nesnáší příliš průbojné ženy. Čímž myslí všechny ženy, jakmile otevřou pusu.“

„Už to tak není,“ namítla.

Si pozvedl sklenku. Přiťukli si a vychutnali první doušek.

„Vlastně je mi i trochu líto, že tě Engelhardt nepotrestal,“ pokračoval. „Dovedu si to živě představit: ty v cele, křečovitě svíráš mříže, víš, jako ve filmu. A potom se objevím já. Propašuju ti pilku zapečenou do veky nebo do koláče, abys mohla uprchnout. Vůbec to ale nebylo snadné; ukrýt dlouhou pilku třeba v bagelu, to už chce nadání.“

Znovu se napila, a potom se na něj zkoumavě zadívala: „Si, co se mi pokoušíš říct?“

„Jen aby ses při jednání se soudy trochu krotila. Žijeme ve věku, kdy svět patří legislativě. Soudci jsou oprávněni rozhodovat o čemkoli. O všem. Někdy jim to stoupne do hlavy. Jsou svévolní, vrtošiví, občas i pomstychtiví. Když se potom odvoláš, ke komu? Zase k jinému soudci. A právníci i advokáti všichni drží při sobě. Mohou ti zničit kariéru. Takže, Corrie, dej si pozor. Buď opatrná, ano?“

„Jistě, samozřejmě,“ ujistila ho rychle, protože nepochopil její otázku. „Si, já měla na mysli ten bagel.“

„Preclík?“ zeptal se nechápavě. „To byl přece vtip. Představ si chlápka, jak se pokouší dostat rovnou pilku do malého bagelu. To je všechno.“

„Opravdu všechno?“

„A co sis myslela?“

Věděla, že se pohybuje na velmi tenkém ledě, a proto pečlivě volila slova.

„Si. Nejsme na střední škole. Oba víme, že jsme si navzájem velmi sympatičtí, je tu oboustranná přitažlivost. A já, musí ti připadat, že jsem až příliš rezervovaná, možná víc, než by se od ženy mého věku dalo očekávat. Chci tě jen ujistit, že náboženské přesvědčení s tím nemá vůbec nic společného.“

Podíval se na ni zčásti překvapeně, zpola pobaveně.

„To sis myslela, že jsem bagel zvolil jako etnický test? Abych poznal tvůj názor na to, že jsem Žid? Ach, Corrie, já vím, proč jsi, jaká jsi, jak ty říkáš, rezervovaná. Rozumím ti, protože jsme oba stejní. Veteráni, kteří přežili. Oba máme své rány, svou bolavou minulost. A ještě nejsme schopni zapomenout.“

Vzal ji za ruku. „Corrie, nechci na tebe naléhat. Ani tě do ničeho nutit. Protože se ještě sám nedokážu odpoutat od toho, co bylo. I když bys mi jistě jako psychiatr mohla dát stovku dobrých důvodů, proč bych měl. A já bych zvládl udělit stovku pokynů tobě. Problém je, že teď nejsme lékaři. Jsme pacienti. Víme, že je mnohem snazší rady dávat, než se jimi řídit.

Na nic nespěchejme. Ať je nám dobře, když budeme spolu. Těšme se z přítomnosti toho druhého. Můžeme se vidět na obědě. Občas si vyjít na večeři. Nebo na koncert. Do divadla. A možná si časem dokážeme promluvit o naší minulosti. Budeš mi vyprávět o Douglasovi. Já tobě o Julii. Mohlo by nám to pomoci.“

„Ano,“ souhlasila tiše, „mohlo by.“

Po večeři seděli nad šálkem kávy. Pohrávala si se lžičkou a zkoumavě pozorovala jeho obličej. Díval se kamsi do dálky, tak se mu o sobě mluvilo snáze.

Je docela hezký, uvažovala, i když žádný krasavec z reklamy. Což je lepší. Upravené černé vlasy, místy pár předčasně šedivých, není divu, po tom, co prožil. Staral se o manželku, která měla vleklou rakovinu prsu. Je tak důkladný, nejen v zaměstnání.

Právě říkal: „Víš, co mi chybí nejvíc? Naše večery. Chtěl bych se znovu vracet domů. Ne do domu nebo do bytu, ale domů. K někomu, kdo by mě vítal slovy: ‚Tak co? Jaký byl dneska den?‘ A já bych se zeptal: ‚A ty? Jak ses měla?‘ Mluvili bychom o všedních věcech. Že je potřeba vybrat nové čalounění na křeslo v pokoji. ‚V úterý jsme pozvaní na večeři, ke komu to jdeme? A už jsi slyšela ve zprávách…?‘ Naprosto obyčejné řeči, které jsou tak důležité, když je vedeš s někým, koho miluješ.“

Najednou se otočil a přistihl ji, jak se na něj dívá.

„Corrie, varuju tě. Uvažuju jen vážně. Nepatřím k chlápkům, kteří mají s někým poměr. Abych se přiznal, nesnáším to slovo. Poměr je pro ty, co se nedokážou rozhodnout, nevědí, co hledají. Anebo se bojí. Takový nejsem. Nejspíš to bude díky mému nešťastnému dětství, paní doktorko. Trvalé následky. Víte, mí rodiče se milovali a byli spolu velmi šťastni. Což mě rozmazlilo. Chci totéž: oženit se, mít vlastní rodinu. Starat se o děti jiných lidí je záslužné a člověka naplňuje. Ale mít vlastní děti je lepší.“

Jeho nečekané vyznání je překvapilo oba. Ona nevěděla, jak zareagovat. On upadl do rozpaků.

Bože, uvědomila si. Dospělý muž a červená se!

„Myslím, že jsem toho napovídal moc a příliš rychle,“ omlouval se. „Asi proto, že mám tak málo příležitostí o tom mluvit. Promiň, to jsem nechtěl. Ještě ne. Nezlob se.“

„Nemusíš se omlouvat, Si,“ řekla. „Dobře vím, že přijít do bytu není totéž, jako vrátit se domů. Znám ten rozdíl.“

4

Melissa Jacksonová seděla v kanceláři naproti doktorce Wallaceové, zjevně v rozpacích. Popotahovala si kratičkou džínovou minisukni, jako by ji mohla alespoň o kousek prodloužit. Lékařka si okamžitě uvědomila, jak je nepřirozené, když se sedmadvacetiletá žena snaží vypadat na osmnáct. Halenka naopak měla zřejmě působit usedle, ale záměr nevyšel, neboť příliš zdůrazňovala její poprsí. Wallaceová odhadovala, že to asi je ta nejméně nápadná blůzka v Melissině šatníku. Návštěvnice nebyla přehnaně nalíčená, dojem však kazilo výrazné aroma levné voňavky. Celá je zvláštní. Melissa nejspíš vycítila, jak ji Wallaceová vnímá, a snažila se obraz vylepšit.

Rozhodně byla svým způsobem přitažlivá, což spolu s modrýma očima syn zdědil.

Než se lékařka stačila zeptat, Melissa sama spustila: „Hodně jsem o tom všem přemýšlela, paní doktorko, opravdu. Tedy, proč se Benjie tak pokazil. Možná, nevím, ale četla jsem a v televizi říkali. Já vím, televize je občas příšerná, ale někdy se člověk dost poučí. Rozumíte? Vždycky se dívám na veřejnoprávní kanál, víte?“

Na okamžik ztichla, jako by čekala poznámku či přitakání. Pak pokračovala: „Třeba ráno, to dávají rozhovory s různými lidmi, stačí jenom poslouchat. Hodně se dozvíte. Nedávno mluvil jeden doktor, vysvětloval, že když je žena těhotná, moc záleží na tom, jestli kouří nebo pije alkohol, nebo dokonce i kávu. Všechno má vliv na dítě, chápete?“

Lékařka jen přikývla. Třeba se jí podaří zpozorovat něco, co se žena snaží zakrýt nebo utajit.

„Totiž když jsem čekala Benjieho, párkrát jsem si dala nějaký ten drink. Ale ne moc a ne často. Rozhodně jsem se nikdy neopila. Však to znáte, sedíte někde s přáteli, všichni mají před sebou sklenku, bylo by divné, kdybych si objednala jen džus. Víte, nikomu jsem neřekla, že jsem v tom, nikdo to nevěděl. Když jste s partou lidí, vyptávali by se, měli poznámky. Vždycky to tak je. Baví se potom jenom o vás, rozumíte? Takže jsem radši mlčela. Navíc jsem tehdy ještě nebyla rozhodnutá, jestli si ho chci vzít. Raye, víte? Dala jsem si jednu dvě sklenky, jen abych nebyla nápadná.“

„A potom jste se rozhodla vdát?“

„To je právě to těžké. Víte, Ray jezdil s náklaďákem. A jednou se strhla taková prudká bouřka, rozumíte, lilo, byl zrovna někde na dálnici. Dostal smyk, sjel ze silnice, převrátil se, zmáčklo to celou kabinu. Jinak bychom se byli vzali.

Ale to sem asi nepatří. Jenže mi to poslední dobou dost leží v hlavě. Víte, než se to stalo, s Benjiem, že ho k vám sestra dovedla, pořád jsem o tom všem přemýšlela. Možná je to moje vina. Tehdy jsem kouřila, ještě pořád kouřím. Ale ne tolik jako dřív. Chápete, pořád se mluví o rakovině, snažím se přestat. A taky jsem pila. Jen ve společnosti, trochu. Vodku, hlavně vodku. Nesnáším bourbon nebo skotskou. Musím vědět, jestli jsem zavinila, že je Benjie takový. Můžu za to?“

Celá řeč, kterou Melissa dávala najevo, že chce být užitečná a spolupracovat, lékařce o chlapci mnoho neřekla, ale zato si udělala jasnější obraz o jeho matce. Nyní odpověděla: „Paní Jacksonová, na takový soud je ještě příliš brzy. Ale myslím, že můžete být klidná. Pokud se týká příležitostného pití a kouření, možná mírně ovlivnilo Benjieho prenatální vývoj, ale nevysvětluje jeho nynější chování.“

„Jestli mohu pomoci…“ ozvala se Melissa, „víte, Benjie je to nejcennější, co mám. Ten chlapec byl zosobněný anděl. Opravdu, nepřeháním. Anděl. Bystrý. Kdykoli ochotný vyhovět. Můžete se zeptat sousedů nebo známých. Když jsem si chodila pro podporu a požádala je, aby Benjieho pohlídali, úplně se na něj těšili. Potom najednou, zničehonic, se z něj stal takový lotřík. Nechápu to. Nikdo tomu nerozumí. A já ho držela tak zkrátka, tak jsem se snažila. V žádném případě nepatřím k těm moderním matkám, které dětem všechno dovolí a tvrdí, že když dítěti něco zakážete, brzdíte jeho vývoj, ničíte jeho ego a podobné nesmysly. Když děcko něco špatného provede, má matka zasáhnout. Správně vedené dítě se má umět omluvit. On to také dělal. Až donedávna.“

„Paní Jacksonová, kojila jste Benjieho?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla okamžitě. „Víte, některé ženy jsou tak marnivé, myslí si, že jim to pokazí prsa. Já ne. I kdyby mi to mělo ublížit, mé dítě má přednost,“ prohlásila rozhodně.

„Když jste ho potom nechávala u sousedů, nevšimla jste si na něm něčeho neobvyklého?“ ptala se lékařka dál. „Třeba modřin, odřenin.“

„Ne.“

„Nestalo se třeba někdy, že plakal, když jste odcházela? Anebo k někomu nechtěl jít?“

„Ach, pokaždé plakal, když jsem odcházela, byl zvyklý být pořád se mnou. Jenže to je normální, jsem přece jeho matka.“

„Myslím, jestli se nápadně vyhýbal některému z vašich přátel nebo sousedů.“

„Ne, toho jsem si nikdy nevšimla.“

Teď musela položit Wallaceová velmi osobní dotaz.

„Paní Jacksonová, vypadá to tak, že se během Benjieho života ve vaší domácnosti vystřídalo více mužů.“

„Hm, ano, asi ano,“ souhlasila nevesele. „Nevím proč. Snažím se jim vyhovět. Dělám, co můžu. Jenže něco, já nevím, možná je to ve mně, možná v nich. Nerozumím tomu. Vezměte si třeba Tylera. Když se ke mně nastěhoval, vypadal jako ten nejskvělejší člověk na světě. Ale za chvíli byl jako ti ostatní, neklidný, nervózní. Nakonec se sbalil a jednoduše zmizel. Myslím, že si nikdy nezvykl, že je v domě dítě. Ať to bylo cokoli, je pryč. Ani slovo na vysvětlenou. Dokonce i Bert, kterého jsem si vzala a žila s ním dva roky. Ten mi vytýkal, že věnuji spoustu času Benjiemu. Jenže nejdůležitější povinností matky je přece postarat se o dítě, ne? Nemám pravdu, paní doktorko?“

Wallaceová se namísto toho zeptala: „Neviděla jste, že by Bert Benjiemu nějak ubližoval? Nebo byl opravdu jen otrávený? Nebil ho? Netrápil ho?“

„Ne, to ne, jen…“

„Jen co?“

„Občas křičel.“

„Křičel.“

„No, Bert měl takovou povahu. Víte, i maličkost ho dokázala vytočit, chápete? Někdy kolem sebe házel věci.“

„I po Benjiem?“

„Ne, to nikdy! Jenom něčím praštil o zeď. Anebo to mrštil do kbelíku na odpadky. Jednou jsem mu třeba uvařila vepřové nožičky se zelím. Rozumíte tomu, že mužského popadne vztek, když mu dáte k obědu vepřové nožičky se zelím? Spoustě lidí to chutná. Recept jsem měla z časopisu, který dávají v samoobsluze. Po Benjiem? Ne, to nikdy. Nikdy po něm nic nehodil. To víte, Benjie plakal, když se tohle dělo. I kočka nebo pes se vyděsí, když je takový kravál v domě. Ale říkala byste tomu týrání?“

Wallaceovou zarazil výraz týrání, který v rozhovoru dosud nepadl ani z její strany. Snaží se Melissa někoho chránit? Jelikož však to slovo použila, rozhodla se zeptat přímo.

„Paní Jacksonová, víte o někom z vašeho okolí, kdo by se s Benjiem stýkal pravidelně? A kdo by se choval divně? Dělal něco jemu nebo s ním?“

„Myslíte třeba, že by ho bil, pálil mu kůži nebo ho zamykal do tmavého sklepa, jak někdy vidíte v televizi? Ne. Zabila bych každého, kdo by se pokusil Benjiemu ublížit.“

„Takže nikdo.“ vyzvídala lékařka.

Melissa ji nenechala domluvit: „Existoval jeden člověk.“

„Kdo je to?“

„Nerada to říkám, zvlášť když už nežije.“ Chvíli trvalo, než se Melissa odhodlala pokračovat. Snad čekala, až ji lékařka pobídne. Pak vyhrkla: „Můj dědeček. Od okamžiku, kdy se Benjie narodil, nemohl se ho nabažit. Pořád ho objímal a choval. Líbal ho po celém těle. Asi řeknete, nejspíš kvůli tomu, že Benjie byl jeho jediný pravnuk. Jenže, bylo to takové zvláštní, nevím proč, jen mi to nepřipadalo, zdálo se mi to divné.“

„Viděla jste někdy, že by váš dědeček prováděl s Benjiem něco nepatřičného?“

„Ne. Jen ho často a hodně hubičkoval.“ Pak ještě dodala: „Vždycky ho chtěl přebalovat. A koupat. Zdálo se mi to, jak to mám nazvat, prostě divné.“

„A jak dlouho to trvalo?“

„Dokud to dokázal.“

„Dokázal?“

„Dědeček dostal infarkt. Na ten taky potom umřel.“

„Kdy?“

„Počkejte, Benjie měl rok, rok a půl, myslím tak nějak. Když bylo Benjiemu jedenapůl roku.“

„Aha.“ Wallaceová si znovu připadala v koncích. Očekávala, že chlapce mohl někdo týrat či zneužívat mnohem později, a také předpokládala delší dobu. „Paní Jacksonová, moc jste mi pomohla. Čas od času si takhle spolu promluvíme, když sem teď budete s Benjiem pravidelně docházet.“

Žena věděla, že Wallaceové mnoho užitečných informací neposkytla, a zahanbeně se omlouvala: „Promiňte, to je všechno, co vím, všechno jsem řekla. Kdybych si ještě na něco vzpomněla, mohu vám zavolat?“

„Samozřejmě,“ ujistila ji lékařka. „Kdykoli se ozvěte.“ U dveří se Melissa otočila. Chvíli váhala a nakonec se odhodlala: „Možná jeho otec.“

„Tvrdila jste, že jeho otec zemřel. Nikdy přece Benjieho neviděl,“ připomněla jí Wallaceová.

„Ano, ale napadlo mě genetika.“

„Genetika?“

„Ano, dívala jsem se na jeden pořad v televizi. Každý má vlastní DNA, otec část předá synovi, dědí se. Benjie to mohl zdědit po Rayovi. Ray byl horká hlava. Nevím proč, ale vždycky se zapletu s mužským, který je pruďas. Tyler. Potom Ray. Měl vznětlivou povahu. Benjie je asi po něm. V televizi to také povídali. Genetika, dědičnost. Co si o tom myslíte, paní doktorko?“

Wallaceová se musela dost přemáhat, aby nevykřikla: Když se v televizi neobtěžují, aby celý problém vysvětlili pořádně, a namísto toho matou divákům hlavy, raději by podobné pořady neměli vysílat vůbec!

Corinne Wallaceová, stejně jako tisíce jiných lékařů, skoro denně dostávala nějaký telefonát od lidí, kteří se ptali na nový vědecký objev, o němž se dozvěděli z obrazovky, na lék, jenž jim může zachránit život, zbavit je bolesti anebo bez námahy několika nadbytečných kil. Někdy ji to přivádělo k zuřivosti. Ovládla se však a odpověděla: „Paní Jacksonová, je velmi nepravděpodobné, že by Benjieho problém byl podmíněn geneticky. Zvlášť pokud jde o ten poslední.“

„Ano, ale DNA existuje, neměli bychom se o ni zajímat už dnes, a ne až za dvacet let? Kdo ví, co se může stát. Třeba někoho zabije. Víte, ve zprávách je to každou chvíli. Jednoho chlapíka drželi ve vězení pětadvacet let, a potom stačil kousíček jeho DNA, aby zjistili, že je nevinný. Kdybychom měli jistotu, že za Benjieho chování může DNA jeho otce, možná bychom předešli něčemu, co by mohl udělat za pár let.“

„Paní Jacksonová, opravdu si nemyslím, že rozhodujícím faktorem v případě vašeho syna je DNA,“ ujišťovala Wallaceová Melissu. „Musíme celou situaci rozebrat a najít pravou příčinu. Potom zvolíme správnou cestu k nápravě.“

„Jen jsem myslela, když v televizi říkali.“

„Věřte, že televize pro nás není řešením,“ uzavřela debatu lékařka. „Zítra přiveďte Benjieho. Má sekretářka vám ještě zavolá a oznámí hodinu.“

„Dobře. Přijdeme.“

Tiše za sebou zavřela dveře, jako by chtěla nejen odejít, ale spíš se rozplynout docela.

Wallaceová teď potřebovala čas, aby zhodnotila první pohovor. Ta žena nemá valné vzdělání. Míchá různě výrazy a smysl slov, která pochytí z televize, takže místo poučení má spíš v hlavě zmatek. Žije z podpory. Má za sebou několik vztahů s různými muži, ale nic trvalého. Jednoho si vzala, po dvou letech se však manželství rozpadlo. Její domácnost určitě nelze považovat za stabilní rodinné zázemí. Je pravda, že obdobná situace by ovlivnila každé dítě ve věku od tří do deseti. Přesto se jí Benjieho reakce jevila neúměrná, zvláště ta poslední.

Uložila si poznámky do paměti; část jistě poslouží při zítřejším rozhovoru.

Jelikož se s Benjiem už setkala, bude nutné striktně dodržet oficiálně schválený postup. Především si musí zachovat objektivitu, snažit se ignorovat dojem, který v ní zanechalo první střetnutí s chlapcem.

Pokud by se předem snažila určit diagnózu nebo odhadnout příčinu problému, pak by měla spíše tendenci dokazovat svou hypotézu, než získat dostatek informací k objektivnímu soudu.

Stejně důležité je, aby pohovor Benjieho netraumatizoval. Naopak, musí se sám chtít svěřit. Ona ho nesmí nutit, anebo pronášet zavádějící poznámky. Znehodnotila by celý proces a získaná fakta by byla nepoužitelná jak pro sociální péči, tak pro soud, pokud by případ opravňoval k podání žaloby. Obhájce obžalovaného by argumentoval tvrzením, že Benjie byl k výpovědi přinucen.

Pohovor neposlouží jen jí samotné, musí počítat i se zmíněnými institucemi. Proto bude velmi důležité zvolit správné otázky. Nenutit, nenapovídat, nechat Benjieho, aby mluvil sám a pokud možno jasně.

Zavolala své sekretářce, Evii Sandersonové, aby zajistila speciální místnost, v níž probíhaly pohovory. Stěny zde byly zvukotěsné, takže sem nedoléhal žádný hluk z okolí, jenž by mohl odvádět pozornost vyšetřovaného pacienta. Chyběl tu dokonce i telefon. Soukromí především, takové bylo heslo. Měla tu panovat atmosféra bez stresu, aby se děti cítily v bezpečí a spokojené, klidné, uvolněné. Napětí by mohl dovnitř vnést jen Benjie sám.

Podlahu pokrýval měkký koberec, který umocňoval ticho a na němž děti mohly během hovoru sedět nebo ležet, jak se jim zlíbilo.

Nábytek byl velmi jednoduchý. Několik židlí a stůl, žádné knihy ani hračky, k nimž by se dítě mohlo upnout a změnit téma hovoru v klíčovém okamžiku, kdy se stal příliš složitým nebo nepříjemným. Židle působily na první pohled poněkud neobvykle, neboť každá měla jinou velikost. Důvod byl prostý: terapeut i pacienti různého věku si mohli zvolit tu nejpohodlnější.

Místnost se lišila od ostatních i velkým zrcadlem, v němž mohlo každé dítě pozorovat svůj vlastní obraz. Mnohem důležitější však bylo, že z druhé strany mělo průhledné sklo, takže kdokoli mohl z chodby sledovat, co se děje uvnitř. Důvodem nebylo tajně děti špehovat, ale spíše je chránit. Někdy totiž museli do případu zapojit pracovníky ze sociální péče, ochrany dětí, občas i policii a právníky. Ti potom mohli sledovat průběh pohovoru a nemuseli dívku nebo chlapce podrobit novému vyšetřování, které by je zbytečně stresovalo.

Celou místnost navíc zabíraly dvě skryté kamery. Zvuk snímal mikrofon schovaný za mřížkou na stropě. Záznam se dal použít i jako důkazový materiál pro policii nebo soud.

Kdyby měla dodržet všechna obvyklá pravidla, pak by měla Wallaceová přizvat ještě jednu osobu; nejčastěji volila sociální pracovnici nebo policistu. Z praxe však věděla, že přítomnost dalšího člověka, byť jen mlčky přihlížejícího, rozptyluje pozornost dotazovaného.

Někdy se také stávalo, že se pracovnice ze sociální péče snažily aktivně zapojit do hovoru s dítětem, mnohdy ale necitlivě, takže je nakonec zmátly a vyšetřování vázlo.

Chlapec tak bystrý jako Benjie by jistě mohl druhou osobu využít, aby se vyhnul lékařčiným vlastním otázkám.

Ne, žádného jiného člověka tu nechci, rozhodla se. Ani ze sociální péče, ani policistu, nikoho.

Nyní byla skutečně připravena na rozhovor s Benjiem Jacksonem!

5

Když doktorka Wallaceová odváděla Benjieho do místnosti určené k pohovoru, neušlo jí, že chlapec má na sobě vyprané, dokonce vyžehlené džíny a zářivě bílé tričko. Dokonce i sportovní boty poznaly pračku. Jako většina dětí jeho věku, i Benjie si nechal rozvázané tkaničky. Matka se nejspíš snažila, aby působil co nejlepším dojmem.

Dnes byl Benjie dokladem mateřské péče a starostlivosti. Jeho divokou minulost připomínala pouze basebalová čapka, již svíral v rukou.

„Udělej si pohodlí. Vyber si židli podle svého,“ vybídla ho.

Rozhlédl se kolem. Změřil postupně židle a okamžitě zavrhl všechny malé.

„Tyhle jsou pro děti,“ řekl opovržlivě. Vybral si jednu ze dvou největších. Lékařka ho požádala: „Mohl by ses přesunout sem, do středu pokoje?“

„Proč?“

„Ze dvou důvodů. Za prvé, budeš mi blíž. A za druhé, zaberou tě obě televizní kamery.“

„Televize?“ ožil. „To jako že budu v televizi?“

Rozhlédl se kolem sebe, nejdříve po stěnách, pak si prohlédl strop. Nikde neviděl kameru. Zlostně se na ni podíval: „Co je to za blbost? Vždyť tu nikde není kamera! Nebaví mě to. Jdu pryč.“

„Kamera je tamhle,“ pokynula rukou. „Jsou tam dokonce dvě.“

„Opravdu?“

„Opravdu,“ ujistila ho.

Ukázala na stěnu, kde mohl kameru zahlédnout; bylo ovšem třeba vědět, kam se má dívat, a i tak se musel soustředit. „Jedna je tamhle,“ řekla. Potom mu pomohla odhalit i druhou.

„Když si přitáhneš židli doprostřed místnosti, budeš zaručeně v televizi.“

Zatvářil se pochybovačně, ale potom přece jen přistrčil židli pod oko kamery. Posadil se, čepici stále v rukou.

„Teď se podívej nahoru,“ vyzvala ho.

Očividně se mu protivilo poslouchat něčí pokyny, ale nakonec přece zvedl hlavu a upřel pohled na strop.

„Vidíš tu mřížku nad tebou?“

„Mřížku?“

„Ten kruh uprostřed je mikrofon.“

„A k čemu? Proč tam je?“ zeptal se podrážděně.

„Abych mohla nahrát všechno, co tu řekneš. Potřebujeme ten záznam,“ vysvětlila.

„Pro policii! Tak vy jste se dohodla s nima!“ Vyskočil a už se hrnul ke dveřím.

„Stůj! Ani krok!“ zavelela ostře.

Zastavil se, ale nepodíval se na ni. I ona chvíli vyčkávala.

„Kdybych spolupracovala s policií, těžko bych tě na vlastní zodpovědnost posílala domů, nemyslíš? Asi bych tě spíš nechala na oddělení, ne?“

Otočil se a vyštěkl: „Máte ráda ty chlápky z televize, poldy, co někoho chytí, zavřou ho a pak ho nutí mluvit. Někdy ho zbijou. Viděl jsem to v telce tisíckrát. Pokaždé jsou dva. Jeden chytne toho chudáka pod krkem, mrští s ním o zeď a křičí: ‚Mluv! Mluv! Jestli nebudeš mluvit, vytluču to z tebe!‘ Nebo něco podobnýho. Ať je to jak chce, já nemám co říct. K ničemu se nemusím přiznat. Nebudu mluvit!“

Najednou si vzpomněl: „Tohle se taky nahrává?“

„Ano,“ odpověděla.

Zvedl hlavu a podíval se přímo do kamery. Namířil ukazovák na jednu z nich a vzdorně prohlásil: „Nemám se k čemu přiznat. Můžete mě nutit, jak chcete, ale nebudu mluvit!“

Nechala ho, až se trochu uklidní, a potom pokračovala: „Ještě něco bys měl vědět. Všiml sis toho velkého zrcadla na stěně naproti?“

„Jo,“ přikývl bez zájmu. Pak se mu ale rozsvítilo. „Přece mi nechcete namluvit, že je to něco podobného jako v seriálu ‚Zákon a pořádek‘, kde se můžete dívat do místnosti, aniž by vás kdo zpozoroval?“

„Přesně tak, Benjie. To je ono.“

„Kdo je tam? Kdo je venku?“ vyptával se. „Maminka?“

„Ne, Benjie, nikdo tam není.“

Zdálo se, že se mu trochu ulevilo.

„Co kdyby tam byla maminka?“ zeptala se lékařka. „Kdyby poslouchala, co řekneš, dívala se na tebe, co pak?“

Ignoroval otázku, odvrátil se od zrcadla, nakopl koberec, a potom poodstoupil pár kroků ode dveří, aby dal najevo, že se vzdal myšlenky na útěk. Pomalu začal přecházet po místnosti. Kroužil kolem stěn a snažil se vyhnout jejímu pohledu. Pozorovala ho a čekala. Nakonec promluvil.

„Vždycky mě napomínala. Musím být nejlepší, ve všem první.“ Odmlčel se a po chvíli přiznal: „Víte, proto jsem tam několikrát ani nešel. Protože se mě vždycky vyptává.“

Napodobil matku: „‚Tak copak jsme se naučili dneska?‘ A podobně. Vždycky říká my. Jako by tam chodila se mnou. A já odpovím. A když jsem ten den ve škole nebyl, něco si vymyslím. Taky chce každý den vědět: ‚Psali jste nějaký test?‘ A já říkám, že ano. I když to není pravda. Vím, že se hned zeptá: ‚A dostal jsi jedničku?‘ Ano, povídám. A ona je šťastná.“

Stále pochodoval. Bylo jasné, že se chce vyhnout kamerám.

„Tak, je čas, abychom se posadili.“

Opravdu si vybral židli a sedl si. Na chvíli ztichl.

Připomněla mu jemně: „Mluvil jsi o mamince.“

„Ano. Snaží se, má to těžké, ale snaží se. Bavila jste se s ní?“

„Trochu.“

„Vyprávěla vám o mně?“

„Co mi měla povědět?“

„Jsem bastard, víte?“

Omezila se na: „Ano?“ Nechtěla ho zarazit.

„Jo. Maminka tvrdí, že se můj otec zabil při nehodě na silnici, ale není to pravda.“

„Ne?“

„Ne. Jednou jsem slyšel, jak babička říká, je to už dávno, pár let.“

Znělo to divně z úst desetiletého chlapce.

„Lidé jsou přesvědčeni, že malé děti jsou tupé. Že neslyší. Nebo nerozumí. Ony myslely, že spím, ale já jsem všechno vyslechl. Babička mamce pěkně nadávala. Tenkrát s námi žil Tyler. Babička říkala: Jestli mu na tobě opravdu záleží, tak mu to navrhni. Proč by si tě nevzal? A potom dodala: Jinak to bude stejné, jako s tím všivákem Rayem. Měsíce s tebou spí, a potom tě tu nechá i s děckem. To by ti chybělo, mít ještě jedno!

Tak je to. Nejsem hluchý, vím, co se kolem mě děje. A mám zatraceně dobrou paměť. Proto mi jde škola, i když dost vynechávám. Ani se neučím, a stejně dostávám dobré známky. Protože si pamatuju, co slyším. Skoro nic nezapomenu.“

Vypovídal se a zmlkl.

„Kdo je Tyler?“ otázala se.

„Ten chlápek, co se k nám nastěhoval. A bydlel u nás týdny, měsíce. Je, oni jsou…“ Nepřinutil se to nahlas vyslovit. „V noci jsem je slyšel. Tu zatracenou postel. A je oba. Ona se někdy smála. A jindy nahlas plakala. Nevím, co jí řekl nebo udělal, ale plakala. A potom začali znovu, zase to dělali.“

Znovu ztichl. Wallaceová si uvědomila propastný rozdíl mezi verzí, již se syn dověděl od matky, a surovou pravdou; i zmatek, jaký ze všeho musel mít v hlavě.

Zeptala se: „Tyler, měls ho rád?“

„Nemohl jsem ho vystát. Za to, co dělal mamince. A nejenom za to.“ Opět zmlkl.

„Udělal snad někdy něco tobě?“

„Ne!“ popřel Benjie nápadně rychle a až příliš důrazně. Tušila, že další teprve přijde, a čekala. Věděla, že bude pokračovat.

„Jestli to ještě někdy udělá, zabiju ho!“ zvolal najednou.

Je to konečně ten klíčový okamžik, na který čekám? napadlo ji. Nechtěla ho ale nijak ovlivňovat, nepobízela ho k hovoru. Bude užitečnější, když promluví sám.

Seděl a díval se do prázdna, aby na ni nemusel pohlédnout. Ona z něj naopak nespustila zrak. Pozorovala jeho oči, jasně modré bystré oči, a viděla před sebou Douglase. I on vypadal podobně, když mluvil o otci, jenž ho opustil.

Po chvíli mu připomněla: „Tyler, Tyler.“

„Jestli se mě ještě dotkne…“ Tentokrát hrozbu nedokončil. „Varovala ho: ‚Jestli sáhneš na mého syna, zabiju tě‘, tak to povídala. Líbilo se mi, jak řekla ‚mého syna‘. Obvykle tak nemluvila.“

Wallaceová považovala za nutné zasáhnout: „Jak se přesně Tyler zachoval, když se tě ‚dotkl‘?“

„On, hm…“

„Kam položil ruku?“

K jejímu překvapení si Benjie začal třít tvář.

„Co udělal?“

„Dal mi facku,“ přiznal chlapec.

„Facku?“ opakovala, protože očekávala zcela jinou odpověď. V duchu se napomenula. Je důležité nepředbíhat událostem a raději nechat věcem volný průběh. Teď například předpokládala, že Tyler chlapce obtěžoval sexuálně.

„Jo,“ přikývl a začal vysvětlovat: „Křičel na maminku. Jako šílenec. Myslel jsem, že ji chce uhodit, a tak jsem se mezi ně vložil. Řekl jsem mu: ‚Sáhneš na ni a zabiju tě!‘ A on mě uhodil, až jsem upadl. Brečel jsem. I když jsem nechtěl, alespoň ne před ním. Před nikým. Ona se postavila proti němu. ‚Položíš ruku na mého syna a já zabiju tebe.‘ Potom ten mizera zmizel. Ztratil se. Odešel. Nepotřebujeme ho.“

Postupně ho vztek na Tylera opustil. Benjie byl dokonce trochu naměkko, když vzpomínal: „Zvedla mě z podlahy, odvedla k umyvadlu a umyla mi obličej. Pořád ještě jsem cítil Tylerovu dlaň. Pak mi otřela oči a řekla, že už nikdy nebudu muset plakat.“

Mluvil, jako by popisoval nejhezčí zážitek svého života.

Wallaceová se celou dobu domnívala, že spěje k odhalení nějaké velmi nepříjemné zkušenosti, jež mohla zapříčinit jeho současné agresivní a nepřátelské jednání. Ale nic, s čím se doposud svěřil, jí zatím nepomohlo.

„Uhodil tě někdy ještě někdo jiný?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. Pak se opravil. „Vlastně jo, jeden kluk. Baček Linehan. Ve škole. Jeden z větších kluků. Volal jsem na něj: ‚Buřte, utíkej!‘ a on se vždycky za mnou rozběhl. Supěl a funěl. Ale nikdy mě nemohl dohonit. Pokaždé jsem se mu smál, jak mi celý zpocený a zadýchaný nadává. Jenom jednou mě dostal. Zapletly se mi tkaničky a já zakopl a upadl. Ten tlusťoch dodusal blíž, obkročmo si na mě sedl, až jsem se nemohl ani pohnout. Vážil snad tunu! Začal do mě bušit; byl mnohem silnější, než jsem si prve myslel. Pěkně jsem to schytal: měl jsem modřiny kolem obou očí. Ale stalo se to jen jedinkrát. Znovu už nikdy.

Když jsem přišel domů, maminka se vyděsila a hned se ptala:

‚Co se stalo? Kdo ti to udělal?‘ A byla schopna se otočit a běžet si do školy stěžovat. To jsem samozřejmě nemohl potřebovat, ten den jsem tam ani nebyl. Zalhal jsem jí, že mě pár kluků zbilo a sebrali mi peníze na oběd. To ji naštvalo znovu. Když jsem v poledne nejedl, tak bych si měl hned něco vzít. Musel jsem do sebe nacpat druhé jídlo, a přitom mě pekelně bolela ta rozbitá pusa, jenže ona má o mě takovou starost. Nakonec jsem to dokázal sníst. A to je všechno.“

Skončil svou řeč a považoval pohovor za skončený.

„Často vyhledáváš bitky s velkými kluky?“

„Někdy,“ připustil hrdě. „Ať jsou větší, já jsem chytřejší. A rychlejší. Dovolovat si na mladší je dost nuda.“

„Chytil tě jen tlusťoch, anebo ještě někdo?“

„Občas.“

„A?“

„Namlátili mi,“ přiznal, ale okamžitě se chlubil: „Nikdy jsem nebrečel. Nikdy! Mysleli si, že budu. Ale nepovedlo se jim to. Ani jednou. Nikdo mě nedonutí brečet.“

Zmlkl a vychutnával pocit tehdejších vítězství.

Vyčkávala. Po chvíli ho pobídla: „Jak se cítíš, když ti někdo poví, že jsi nemanželský syn – bastard? Je ti to líto? Chce se ti potom plakat?“

„Řekl jsem přece že nikdy nepláču!“ ohradil se.

„Jen jsem se ptala, jestli se ti chce plakat.“

„Ne.“

„A co přitom cítíš? Jak je ti?“

„Necítím nic,“ tvrdil vytrvale. „Maminka říká, že jsem stejně dobrý jako všichni ostatní. Lepší. Protože jsem chytřejší.“

Uvědomila si, že se nakonec vždycky utíká ke své inteligenci. Je to jeho štít, ochrana před bolestí. Snaží se jí vynahradit nepodařený domov, hanbu a hlavně Melissiny nedostatky v roli matky.

Opět ztichl. Dnes se jí nepodařilo prolomit pomyslnou zeď, která je oddělovala. Chlapec by musel projít dlouhou intenzivní terapií nebo mnoha pohovory, aby se situace srovnala. Což si, vzhledem k časové tísni, s největší pravděpodobností nebude moci dovolit. Ovšem hodina týdně případ zdárně nevyřeší.

„Nechceš mi přece jenom ještě něco povědět?“

„Ne,“ zavrtěl rozhodně hlavou.

Ani jeden se však neměl k odchodu. On seděl a nepřítomně se díval do dálky, pohroužený do vlastního světa. Ona sledovala jeho modré oči. Dala by cokoli, aby se dozvěděla, o čem zrovna přemýšlí a co cítí právě nyní. Clona však zůstala neproniknutelná.

Příště, ujišťovala se, příště. Až si prohlédnu film a poslechnu záznam.

„To by pro dnešek stačilo,“ oznámila mu.

Neochotně se zvedl, a než odešel, zeptal se: „Řekla jste: ‚To by pro dnešek stačilo.‘ Znamená to, že sem budu muset přijít znovu?“

„Ano,“ potvrdila.

„A proč?“

„Ráda bych se tě ještě na něco zeptala.“

„Už jsem všechno řekl,“ bránil se.

„Budeš mít celý týden, aby sis vzpomněl i na to ostatní.“ Doufala, že se jí nejen podaří oživit jiné zážitky, ale hlavně přimět ho mluvit. „Slečna Eckertová vpředu na recepci dá tvé matce pozvánku na další schůzku.“

6

Měla za sebou nekonečný den. Dopoledne jí přivedli dva nové pacienty, které připsala na svůj už tak nabitý seznam. Unavená zavřela dveře a zabořila se do křesla ve své kanceláři. Potom natáhla ruku a vložila do videopřehrávače kazetu s nápisem JACKSON Benjamin.

Trápilo ji, že s Benjiem neudělala žádný pokrok. Něco málo jí sice o sobě řekl, ale stále nedokázala vysvětlit jeho nynější agresivní chování. Proč se z klidného a slušného chlapce stal útočný, nezkrotný kluk?

Doufala, že jí nahrávka pomůže všimnout si nějakých důležitých detailů, které jí při rozhovoru s Benjiem unikly. Snad tón hlasu, důraz, chvilkový výraz nebo pohyb očí. Tolik mi připomíná Douglase, že nedokážu být úplně nestranná, přiznala v duchu.

Přehrála videozáznam celého vyšetření a potom vyslechla znovu jen jejich rozhovor. Léty získala zkušenost, že vizuální vjem se mnohdy liší od auditivního; oči a uši zaznamenávaly ve shodném okamžiku dvě rozdílné situace. V Benjieho případě však tato metoda selhala. Neodhalila nic nového, což Wallaceová chápala jako další svůj neúspěch. Co se zatím dozvěděla? Že Melissa synovi zalhala o jeho otci a že Benjie vnímá velmi citlivě okolnosti vlastního početí, je potomkem jedné z matčiných krátkodobých známostí. Jenže tohle všechno lékařka nepovažovala za dostatečný důvod chlapcova jednání.

Vypracovala jistou teorii, ale byla to jen hypotéza, z odborného hlediska ji neopravňovala k žádnému dalšímu zásahu.

Až se příští týden Benjie objeví v Centru, požádám Simona o důkladné tělesné vyšetření mého pacienta, snad se dozvím víc.

Ne, rozmyslela se. Nač ztrácet čas? Benjie přijde zítra znovu. Zavolala doktoru Freedmanovi a dohodla se sekretářkou kompletní lékařskou prohlídku.

Ukázalo se, že to nebude tak jednoduché. Namísto návštěvy doktora Simona Freedmana se nazítří ráno Melissa Jacksonová domáhala rozhovoru s psychiatričkou. Jakmile Wallaceovou spatřila, hrnula se k ní a zastoupila jí cestu.

„Doktorko,“ oslovila ji spěšně.

„Paní Jacksonová, promiňte, ale asi jste se spletla. Benjieho čeká dětský lékař, má ordinaci naproti v hlavní budově nemocnice. Páté poschodí, doktor Freedman.“

„Nespletla jsem se,“ opravila ji Melissa. „Musím si promluvit s vámi.“

„Paní Jacksonová, než budu moci pokračovat s vyšetřením vašeho syna, je nutné, aby se podrobil důkladné lékařské…“

Melissa ji přerušila uprostřed věty. „Paní doktorko, jde o mého syna. Kdyby byl nemocný, jistě bych to měla vědět první. A ne abyste ho vy posílala k jiným lékařům. Chci slyšet pravdu: zjistila jste včera něco?“

„Asi bychom měly jít ke mně do kanceláře,“ navrhla Wallaceová.

Za zavřenými dveřmi se pak pokusila o vysvětlení.

„Paní Jacksonová, Benjiemu můžeme prospět jedině tak, že mu pomůžeme zbavit se vzteku, který má v sobě, a to dříve, než provede něco opravdu závažného a ublíží sobě nebo okolí. Potřebuji znát jeho současný zdravotní stav a prostudovat lékařské záznamy o něm. Doktor Freedman mi objasní, zda jsou jeho dnešní projevy důsledkem nějaké somatické poruchy.“

„Podívejte, jestli je nemocný, nebo si to jen myslíte, mám právo všechno vědět.“

Wallaceová slíbila: „Pokud něco zjistím, řeknu vám to.“

Melissa se zjevně uklidnila. „Dobrá. Přivedu ho.“

MUDr. Freedman spolupracoval s Centrem pomoci ohroženým a týraným dětem od okamžiku, kdy je Corinne Wallaceová začala řídit. Kromě běžné prohlídky prováděl u pacientů ještě zvláštní vyšetření anální oblasti a pohlavních orgánů, pořizoval také zvětšené fotografie. Poté, co nezbytnou proceduru včetně krevních testů absolvoval i Benjie, Freedman ho ještě poslal na radiologii na vyšetření mozku. Se všemi výsledky se pak chystal probrat případ s psychiatričkou.

„Zjistil jsem, že má vzhledem ke svému věku vyšší krevní tlak a také zrychlený tep, což sice mohou být průvodní znaky stresovaného dítěte, ale nenašel jsem žádné fyzické stopy sexuálního zneužívání. Tady jsou fotografie. Nic.“ Podal jí je.

„Laboratoř uvádí zvýšenou hladinu kortizolu v mozku,“ pokračoval. „Požádal jsem radiologii o zprávu.“ Vytáhl záznam a snímky. „Všimni si levé hemisféry. Vidíš? Mírně oslabená spojení nervových buněk. Nepatrné poškození hippocampu.“

„To by mohlo být vysvětlení jeho nekontrolovatelných emocionálních výbuchů,“ řekla.

„Ale na druhé straně tomu odporuje jeho schopnost soustředit se na výklad během vyučování,“ namítl Freedman.

Přikývla. „Ano, člověk by očekával sníženou koncentraci i aktivitu. Tvá zjištění ale potvrzují mou teorii. Náš Benjie je obětí a výsledky z radiologie naznačují možnost zneužívání.“

Corinne se znovu zadívala na snímky. Jasně ukazovaly, že synapse, spojení mezi buňkami v mozku, jež se formují v počátečním období života a v raném dětství, byly u Benjieho Jacksona poněkud deformovány.

„Je ale nadprůměrně inteligentní,“ ozvala se.

„Není to jediná výjimka,“ poznamenal Freedman. „Rentgen neodhalil žádné stopy starých zlomenin. Ani známky pohlavního zneužívání jsem nezjistil, ani v oblasti genitálií, ani anální. Jen mírné podráždění močové trubice, ale to je u chlapců jeho věku normální. Začíná poznávat své tělo, to je běžné.“

„Zvláštní,“ povzdechla si Corinne. „Uvidíme při příštím pohovoru. Snad se tentokrát dozvím víc.“

Nejdříve si ovšem musela promluvit s matkou. Usoudila, že vysvětlovat Melisse problematiku synapsí by nemělo valný význam. Rozhodla se tedy nediskutovat s ní o možných příčinách jejich změn v Benjieho případě. Považovala za mnohem cennější, když chlapec odhalí svou minulost sám.

Wallaceová považovala za svou povinnost být loajální především ke svému pacientovi. Matce samozřejmě podá pravdivé informace, ovšem jen takové, aby ji přiměla ke spolupráci ve prospěch syna. Benjie se musí dostavit k dalšímu intenzivnímu pohovoru. Snad bude tentokrát úspěšnější.

Znovu si přehrála videozáznam a vyslechla jejich první konverzaci, aby se utvrdila, že její postup je správný.

„Paní Jacksonová,“ ozvala se do telefonu, „doktorka Wallaceová.“

„Co zjistil pan Freedman? Musím to vědět!“

„Za prvé: Benjie není nemocný. Netrpí žádnou chorobou, nemá zvýšenou teplotu, nic, co by se vymykalo normálu. Může chodit do školy, věnovat se běžným činnostem. Nemusí dodržovat zvláštní dietu. Později mu mohu předepsat nějaké lehčí medikamenty, ale to je všechno.“

Což byla pravda. Další vyšetření odhalí, jestli úplná, ale to se teprve ukáže.

„Chtěla bych, abyste sem Benjieho přivedla opět ve středu odpoledne, ve čtyři hodiny,“ požádala Melissu. Úmyslně zvolila závěr pracovního dne, aby mohla popřípadě pohovor protáhnout.

„Proč?“

„Prosím?“

„Když mu nic není, proč bych ho měla znovu vodit po doktorech?“

„Paní Jacksonová, po fyzické stránce je Benjie naprosto v pořádku. Ale možná má jiné problémy. Vzpomeňte si, proč se tu poprvé objevil. Nedokázala jste ho zvládnout.“

„Jenže teď už je to jiné. Je hodný. Nevidím důvod.“ Wallaceová ji přerušila. „Paní Jacksonová, pokud jde o peníze, zařídím to.“

„Nemáte právo takhle mluvit!“ vykřikla Melissa dotčeně. „Snažím se. Sháním si práci. Chodím uklízet a tak. Jenže v dnešní době je pro samotnou ženu těžké vyjít s tím, co vydělá.“

„Paní Jacksonová, jen jsem vám chtěla navrhnout, že najdeme vhodný způsob, jak vyřešit finanční stránku. Podstatné je, že Benjie potřebuje pomoc. A já mu ji mohu poskytnout. Musí k nám ale pravidelně docházet v době, kterou určím. První schůzka bude ve středu odpoledne ve čtyři hodiny. Určitě ho přiveďte.“

7

Ve středu, krátce po půl čtvrté, vyprovodila doktorka Wallaceová svou poslední pacientku sedmileté děvčátko. Jeho matka loni zjistila, že holčičku od jejích dvou let obtěžoval starší bratr. Wallaceová léčila chlapce i dívenku už rok. U obou se stav zlepšoval, ale pomalu. Holčička byla velmi citlivá, navíc trpěla bolestmi břicha a nespavostí. Lékaři navrhovali podávat léky na potlačení somatických obtíží, ale Wallaceová si uvědomovala, že je nutno odstranit příčinu. Nejlepším lékem tu bude čas. Potlačit zlé zážitky trvá dlouho.

Zkontrolovala místnost určenou k pohovorům, ujistila se, že má připravené kazety a technika je v pořádku. Cestou do kanceláře se zastavila u recepce. „Jakmile se tu Benjie Jackson objeví, sežeňte mě. Ať jsem kdekoli.“

Ještě prohodila pár slov se svou asistentkou o jejím případu, a potom už se vrátila ke svému stolu. Sotva vešla, zazvonil telefon. Benjie je tu trochu brzy, napadlo ji. Zvedla sluchátko. „Přiveďte mi ho sem.“

Ozval se však rozrušený ženský hlas.

„Chtěla jsem, chystala jsem se ho dovést, jak jsem slíbila, ale není tady. Nebyl ani ve škole. Nikde není. Nikdo ho neviděl!“ Melissa se rozplakala.

„Paní Jacksonová, paní Jacksonová,“ snažila se ji Wallaceová uklidnit.

Sluchátka se na opačném konci chopila jiná žena.

„Ten darebák nestojí za takové trápení. Nemá cenu ani toho vzduchu, který dýchá!“

„S kým mluvím? Kdo jste?“ ptala se Wallaceová.

„Jeho babička,“ představila se nevrle. „Co ten kluk dělá mé dceři, je neuvěřitelné! Vždyť mi ji zabíjí před očima.“

„Dejte mi prosím k telefonu vaši dceru!“

„Nemůže vám nic jiného říci. Utekl. To je všechno. A není to poprvé.“ Žena si neodpustila: „Je stejný jako jeho otec. Když se s něčím nedokázal vyrovnat, prostě prásknul do bot. Zmizel. A Lissu mi tady nechal s tímhle dárkem!“

„Musím mluvit s vaší dcerou!“ naléhala Wallaceová znovu.

„Podívám se, jestli je schopna jít k telefonu.“

Wallaceová slyšela tlumené ženské hlasy, ale nerozuměla hovoru. Chvíli trvalo, než se ozvala Melissa.

„Ano, doktorko?“ řekla plačtivě.

„Potřebuji, abyste mi pověděla všechno, co se stalo, než Benjie zmizel.“

„Nic se nestalo. Večer jsem mu připomněla, že ho vyzvednu u školy a půjdeme za vámi.“

„A on? Jak zareagoval?“

„To je právě divné. Řekl mi: ‚Ano, dobře.‘ Jako by se těšil. Tak jsem dnes přišla ke škole, čekám na něj, ale neobjevil se. Ptám se, ale neviděli ho. Prostě zmizel. A žádný neví, kde je. Nikdo.“

Znovu se rozplakala.

„Paní Jacksonová, možná si to rozmyslel. To se občas stává. Určitě se objeví. A až přijde, přesvědčte ho, ať mi zavolá. On sám.“

„Doufám, že máte pravdu. Snad máte pravdu,“ odpověděla mezi vzlyky.

Wallaceová zavěsila, zmítaná pochybnostmi.

Na jedné straně je pravda, že pacienti, zejména ti, kteří už byli blízko úplného přiznání, se někdy na poslední chvíli zalekli možných následků svého doznání. Chyběl jim dostatek odvahy. Z tohoto hlediska byl možná Benjieho útěk nadějným krokem.

Na druhé straně jiní pacienti nedokázali snést tíživou a bolestnou skutečnost a volili raději radikální řešení. Únik, který je zbavil trápení i strachu navždy.

Nedokázala odhadnout, pro kterou variantu se rozhodl Benjie.

8

Pozdě v noci se Benjie potloukal ve městě v nákupním centru, nedaleko školy, kam chodil. Místo dobře znal, věděl, že je tu relativně v bezpečí. Někdy sem zašli s ostatními kluky. Tu a tam sebrali nějaké ovoce nebo pár čokoládových tyčinek, strčili je za svetr a rychle se ztratili. Párkrát tu Benjie vzal balíček baterií, které pak prodal ve třídě.

Dobře věděl, že za samoobsluhou se dá touhle dobou najít zboží, které bude ráno neprodejné, ale teď mu pomůže zahnat hlad okoralý chleba, koblihy s popraskanou ledovou polevou, přezrálá rajčata. Ještě se dají jíst, pokud nemáte jinou možnost. Jen musíte předběhnout popeláře.

V žaludku mu pořádně kručelo, ale jednou se přece rozhodl. Nevrátí se. Už se s tou doktorkou nechce nikdy setkat. Nic jí neřekne. I tak se dozvěděla příliš moc. Dokáže se o sebe postarat sám. Nepotřebuje ničí pomoc. Hlavně ne její.

Přehraboval se v hromadě za obchodem, když někdo zavolal: „Hej! Chlapče!“

Lekl se a vystartoval, ale cestu mu zastoupil vysoký muž. Neměl uniformu, jen džíny a krátkou bundu. Rozesmál se. Jestli měl v úmyslu Benjieho uklidnit, nepodařilo se mu to. Jemu se smích zdál zlověstný a dostal strach, že mu chlap ublíží.

Namísto toho se muž zeptal: „Máš hlad, chlapče?“

Benjie chvíli zvažoval možné následky, a potom přiznal: „Mám.“

„Co takhle burger a hranolky, než tohle svinstvo?“

„Jo, jistě, proč ne?“ odpověděl Benjie kvapně.

„Tak pojďme.“

Benjie zaváhal. Muž se usmál: „Jen pojď, já taky umírám hlady.“

Benjie přistoupil blíž. Muž mu položil ruku na rameno a vyrazili.

Nechápal proč, ale gesto mu nevadilo. Připadalo mu kamarádské. Už se nebál. Na chvíli měl pocit, že jsou jako otec se synem.

V bufetu s celonočním provozem zamířil muž ke stolku v nejzazším boxu. Benjie se usadil a neznámý došel objednat jídlo. Vrátil se s plným táckem: třemi obrovskými hamburgery, dvěma pořádnými kopci hranolků a dvěma koktejly.

Benji se vrhl na svou porci. Muž jedl pomaleji a vyptával se. Zajímalo ho, jak se Benjie jmenuje, kde bydlí, kam chodí do školy, jakému baseballovému týmu fandí.

Nakonec vyzvídal: „Co dělá kluk jako ty sám v noci ve městě? Nemáš být doma?“

Benjie mu odpovídal na otázky mezi sousty. Teď ale mlčel a soustředěně žvýkal.

„No tak,“ vybízel ho muž vlídně.

„Starám se o sebe sám,“ prohlásil Benjie sebevědomě.

„Aha, utíkáš, hmmm.“

„Už jsem utekl,“ řekl Benjie důrazně, aby neznámý pochopil, že je jeho rozhodnutí nezvratné.

„A máš kam jít?“

„Ještě si to rozmyslím.“

„To je rozumné. Jsi chytrý kluk,“ pochválil ho muž a nabídl mu i druhý burger. „Člověk musí být opatrný. Zvlášť v tvém věku. Máš před sebou celý život. Vybírej si jen správné přátele.“

Chvilku jen tiše jedli. Muž si Benjieho nenápadně důkladně prohlížel. Ten nejdříve věnoval pozornost jen večeři, ale najednou zbystřil a zvedl oči. Napadlo ho, že narazil na jednoho z těch chlápků, před nimiž ho často varovali, na pederasta. Zalétl očima ke dveřím. Možná bude úplně nejlepší vyskočit a zakřičet: ‚Nesahejte na mě! Ruce pryč!‘, muže to překvapí a on, Benjie, zatím stačí zmizet.

Už už otvíral pusu, když se neznámý klidně zeptal: „Koukej, chtěl by sis vydělat padesát babek?“

Teď se Benjiemu rozsvítilo. Byl si tak jistý, koho má před sebou, že se muž při pohledu na jeho výraz rozesmál.

„Ne, Benjie, to nemyslím. Klidně dopij ten koktejl. Potom se trochu projdeme a probereme můj nápad.“

„Dobře,“ souhlasil rychle Benjie. Jakmile budou venku, může kdykoli utéci. Jestli něco umím, pak utíkat. Běhám zatraceně rychle, říkal si.

Vyšli a muž zvolil neosvětlenou stranu ulice. Kráčeli vedle sebe. „Benjie,“ začal neznámý po chvíli, „vypadáš jako silný houževnatý kluk. Štíhlý, ale svalnatý. Máš vhodnou výšku. A myslí ti to. Jsi přesně ten typ, se kterým bych dnes mohl uzavřít obchod. Tvůj úkol je snadný a bezpečný. Poslouchej: chci, abys prolezl větracím okénkem do supermarketu. Vysadím tě. Není tam pevný kryt, jen zástěrka. Odhrneš ji a protáhneš se dovnitř. Pak prolezeš větrací šachtou rovnou do obchodu.“

„No a? Co potom?“ Benjieho nápad zaujal.

„Potom budeš potřebovat hlavně mozek. Prohlédl jsem to místo už dřív. Je tam rozvodná skříň, jističe. Nikdy ji nezamykají, je jen zavřená. Tu otevřeš. Najdeš vypínač s nápisem POPLACH a vypneš ho. Pohneš páčkou zleva doprava. To je všechno.“

„Všechno?“ opáčil Benjie pochybovačně. „Padesát babek jen za tohle?“

„Přesně. Jakmile vypneš alarm, přijdu. Potom utečeme spolu. Venku dostaneš pajcku. A můžeš se vydat, kam chceš.“ Na okamžik se odmlčel. „Pokud bys nechtěl jít se mnou do party. Jestli se dneska osvědčíš, mohli bychom pracovat spolu. Nejdřív tady ve městě, později někde jinde. Byla by z nás skvělá dvojka. Pokud se ti to dnes povede. Co myslíš?“

Benjie zvažoval pro i proti.

Zatímco plán převracel v hlavě, muž ho hned ujišťoval: „Tobě nehrozí žádné nebezpečí. Já ponesu veškeré riziko. I kdyby tě chytili, nebudeš mít u sebe nic kradeného. Jednoduše řekneš, žes byl na záchodě, a když jsi vyšel ven, zjistil jsi, že je všude zamčeno. To se stává. Stává se to v jednom kuse.“

Benjie pořád váhal. Jestli to vyjde a neměl sebemenší pochybnosti, že ano, pak už by se nemusel víckrát setkat s tou doktorkou. S žádnými doktory. Bude volný. Volný!

„Dobře, pane.“ neklesl hlasem a čekal, že mu neznámý prozradí jméno. Namísto toho se mu dostalo jen: „Pojďme někam, kde si to můžeme ještě jednou zopakovat.“

Bylo po půlnoci. Benjie Jackson došel na roh uličky za zadním traktem supermarketu. Rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že je sám. Potom vykročil. V polovině cesty se setkal s neznámým, který přišel z opačné strany.

Muž rozsvítil malou baterku a našel větrací okénko. Zvedl Benjieho, ten si mu stoupl na ramena, „Zvedni ruce, jak nejvýš dokážeš, a zašmátrej kolem sebe.“

Za chvíli se Benjie ozval: „Mám. Tady je to.“

„Fajn. Chyť se a vytáhni nahoru. A potom dovnitř.“

Benjie napjal svaly. Až u okénka zjistil, že je menší, než čekal. Musel se kroutit a otáčet, aby prolezl. Nakonec se mu to přece jen podařilo. V krátké šachtě už postupoval snáze.

„Všechno je v pořádku!“ zavolal dolů.

„Nemluv! Jen pokračuj. Pěkně potichu, v klidu, chlapče.“

Benjie se sunul pomalu, ale jistě. Zdálo se mu, že to trvá nekonečně dlouho. Pak přece jen před sebou spatřil mřížku. Vzpomněl si na doktorku Wallaceovou, když mu ukazovala skrytý mikrofon. Doplazil se až k mříži. Vší silou do ní strčil. Nic se nestalo. Nepovolila ani na druhý a třetí pokus. Teprve napošesté ji vykopl. Teď musí seskočit, najít kancelář a vypnout alarm. Podíval se do tmy a hádal, jak vysoko vlastně je. Sebral odvahu, pustil se okraje tunelu a dopadl na podlahu.

Procházel úzkou chodbou a za chvíli objevil kancelář. Napravo ode dveří opravdu visela velká kovová skříň. Zbývalo vypnout alarm.

Musel zatnout zuby a sebrat všechny síly, než se mu podařilo box otevřít. Zíral na řady vypínačů a páček. Každá byla označena. HLAVNÍ SVĚTLA. KLIMATIZACE. POKLADNY. VENKOVNÍ SVĚTLA. VÝLOHY. MRAZICÍ PULTY 16. MRAZICÍ PULTY 712. A tak dál a dál.

Benjie prošel štítky v jedné řadě, pak ve spodní, potom v horní. Konečně našel, po čem pátral. Poplach. Pokusil se páčku přesmyknout. Šlo to ztuha. Zkusil zatáhnout levou rukou, pak pravičkou, ale bezvýsledně. Začal se potit. Najednou si uvědomil, že když sem neznámý nepřijde, on sám se nedostane ven.

Chytil páčku oběma rukama, ale povolila jen trochu. Zkusil to znovu zase kousek. Opakoval totéž, až se mu povedlo přetáhnout ji do polohy VYPNUTO.

V tom okamžiku se rozezvučela kakofonie zvuků. Benjie nejdříve ztuhl, ale pak se rozběhl zpátky k větrací šachtě. Utíkal jednou chodbou, druhou. Připadalo mu, že hluk je čím dál intenzivnější. Konečně dorazil k ústí větrací šachty. Vyskočil, jak nejvýš dokázal, ale pak si uvědomil, že tudy se zpátky nedostane.

Za pár minut už před obchodem zastavila tři policejní auta. Slyšel pronikavé sirény. Interiér supermarketu zaplavila zvenčí světla reflektorů. Vzápětí dorazil i vedoucí supermarketu se svazkem klíčů. Otevřel vchod a Benjie, skrčený za mrazícím boxem, sledoval, jak dovnitř vběhla snad celá armáda policistů s pistolemi v rukou.

Velící důstojník vykřikl: „Odhoďte zbraně a vyjděte s rukama nad hlavou!“ Chvíli počkal. Žádná odezva. Opakoval tedy: „Zbraně na podlahu. Ruce nad hlavu. Vyjděte ven!“ Opět se nic nedělo.

Po krátké pauze tedy varoval: „Vyjděte ven, jinak začneme střílet!“

Mezi boxy se pomalu s rukama za hlavou objevil malý kluk. Celý se třásl. „Uhni, chlapče!“ zavolal na něj policista. „Chceme ty ostatní! Vylezte!“

Když pochopil, že ostatní pachatelé se nehodlají dobrovolně vzdát, dal rozkaz svým lidem: „Prohledejte to tady! Buďte připraveni střílet!“

Muži v uniformách se vrhli mezi regály s pistolemi v pohotovostní poloze. Brzy se ukázalo, že v supermarketu nikdo jiný není. Velící důstojník se obrátil k Benjiemu: „Hej, chlapče! Pojď sem!“

Benjie vykročil a podle plánu hned spustil: „Byl jsem na záchodě a zamkli mě tady. Když jsem vyšel ven, všichni už byli pryč.“

„Ano, hochu, to se stává. Ale dnes to bylo jinak, že? Tak jak ses sem dostal?“

„Už jsem vám říkal.“ ohradil se Benjie.

„Když tě tu tedy ‚zamkli‘, jak tvrdíš, tak jsi šel k rozvodné skříni. Proč?“

„Já, já, já nevím.“

Zatím se vrátil jeden z policistů. V ruce držel vykopnutou mřížku z ústí větracího tunelu.

„Podívejte, tohle leželo na podlaze.“

Důstojník si pomalu pozorně prohlédl nález.

„Dobrá, hochu. Už vím, jak jsi vlezl dovnitř. Kdo ti pomáhal?“ Benjie zůstal zticha. Velitel přikázal svému týmu: „Prohledejte to ještě jednou tady uvnitř i okolo. Já odvezu tohohle nebezpečného vetřelce s sebou k výslechu. Nebudeme se s ním mazlit. Ale nejspíš mu to vyhovuje.“

Slova účinkovala přesně tak, jak si policista přál. Benjie okamžitě povolil: „Počkejte! Všechno vám povím.“ A popsal své noční dobrodružství s neznámým. Když skončil, velitel se zeptal: „Jak se jmenoval?“

„Nevím. Neřekl mi jméno.“

„Podle tebe byl vysoký. Jak vysoký? Jako tady Spencer?“ ukázal na nejvyššího muže v uniformě, černého, téměř dvoumetrového policistu.

„Vyšší,“ hlesl Benjie.

„A jak vypadal?“

„Nevím.“

„Byl jsi s ním skoro hodinu, jak sám tvrdíš, a nepamatuješ si, jak vypadal? Byl oholený, nebo měl vousy? Knírek? Běloch, černoch? Nebo Španěl?“

„Nevím, nevímnevímnevím.“ breptal Benjie a potom se rozplakal.

„Tak, končíme, chlapi. Vezmeme ho s sebou.“

Na policejním oddělení z něj postupně vypáčili jméno a adresu. Za necelou hodinu si Melissa v doprovodu své matky pro syna přijela. Benjie měl vztek, když babičku spatřil. Ještě horší bylo, že okamžitě prohlásila: „Věděla jsem to. Od samého začátku jsem věděla, že to nemůže dopadnout jinak.“

Následujícího rána stanul Benjamin Jackson s přiděleným veřejným obhájcem po boku před soudem pro mladistvé. Za běžných okolností by soudce pravděpodobně přihlédl k Benjieho nízkému věku a zvolil mírný trest výchovného charakteru, ovšem zasáhl policejní důstojník. Vysvětlil přítomným, že v tomto případě se jedná o nebezpečného nezletilého pachatele, jenž odmítl spolupracovat a kryje své společníky, konkrétně muže, který mu pomohl vniknout do supermarketu.

Soudce Harry Mullins se zvedl ze židle a natáhl se k Benjiemu: „Tvrdý chlapík, co? Uvidíme, jak se ti to bude líbit v polepšovně.“ Obhájce se hlásil o slovo, ale Mullins ho zarazil.

„Později, pane kolego, později. Chlapče,“ obrátil se znovu k Benjiemu, „je jen jediný způsob, jak z toho ven. Právník ti nepomůže. Ani maminka, která bude pochopitelně plakat. Ale na to já nedám, rozumíš? Nikdo ti nepomůže. Půjdeš na dva roky do polepšovny. Pokud mi ovšem neřekneš, koho se snažíš krýt. Jasné?“

Muž v taláru chvíli vyčkával.

„Máš poslední šanci, hochu.“

„Já nevím,“ hlesl Benjie. „Přísahám, že opravdu nevím.“

„Pak je mi líto, chlapče. Dva roky!“ rozhodl Mullins. Než stačil Benjieho právník cokoli namítnout, soudce ho předešel: „Později, pane obhájce, formality probereme později. Končím jednání.“

Corinne Wallaceová právě dokončila zprávu o prvním vyšetření svého nového klienta, chlapce, jenž se stal obětí učitele místní základní školy. Byl to jeden z typických případů, které se v Centru objevovaly. Tento hoch měl štěstí, matka poměrně brzy odhalila, že je něco v nepořádku, takže trauma pravděpodobně nebude mít trvalé následky. Spousta dětí dopadla mnohem hůř, poznamenána strachem, hanbou, ponížením.

Chystala se nadiktovat další záznam, když ji vyrušilo klepání na dveře. Znala ten signál. Prozradil jí, že na chodbě čeká Simon Freedman.

Nahlédl dovnitř a ujistil se, že je sama. Vstoupil a hned jí ukázal místní plátek.

„Už jsi to viděla?“ zeptal se. Téměř otráveně, protože ji vyrušil z práce, sjela pohledem na malý odstavec zakroužkovaný červeným fixem. Její postoj se okamžitě změnil, jakmile si všimla jména. Chlapec, údajně Benjamin Jackson. I tento řádek Si zvýraznil.

Vytrhla mu noviny a rychle přečetla celý text.

„Netušila jsem, že zajde až tak daleko,“ přiznala tiše.

„A tebe něco podobného napadlo?“

„Bývá to jako volání o pomoc. Snaží se vzbudit pozornost. Na jedné straně se chtějí přiznat a zbavit se svého břemene a na druhé straně se bojí. Nečekala jsem, že to bude až tak zlé.“

„Jenže teď už to nemůžeš ovlivnit.“

„Možná,“ připustila neochotně.

„Možná?“ namítl. „Jakmile se do toho vložil soud pro mladistvé, je to jejich věc. Už ho nepustí. Tohle přece víš. Stará dobrá byrokracie. Čím víc případů, tím víc papírování. A čím víc papírů, tím víc úředníků. Čím početnější úřednictvo, tím větší rozpočet. Vždyť je to pořád dokola. Osvědčená hra.“

„Si, s mými dětmi si nikdo hrát nebude.“

„Corrie,“ napomenul ji. „Je mi líto, že to říkám, ale musíš si uvědomit, že to není jedno z tvých dětí. Měla jsi jen jednoho syna. Měla, bohužel. Všichni ostatní jsou pacienti. Je důležité, abys pochopila. Musíš se na to tak dívat, každý z nás musí. Co myslíš, jak bývá mně? Vyšetřuji nějaké dítě a vidím, že ho někdo týral. Když jsou důkazy přímo do očí bijící, mám chuť jít a zabít toho, kdo mu to způsobil. Jenže nejsem rodič. Ani rameno zákona. Takže je to pro mě případ. Přistupuji k němu s profesionální objektivitou. Podám svědeckou výpověď u soudu, jako lékař. Ne jako pobouřený občan. Je to moje práce.“

„Možná,“ opakovala.

„Teď lituju, že jsem ti ten článek ukázal,“ řekl a snažil se jí noviny vzít.

Stiskla je pevněji.

„Je to jedno z mých dětí,“ prohlásila.

„Corrie.“ chtěl ji varovat.

Nenechala ho domluvit. „Si, prosím. Mám tu ještě tři zprávy.“

Vzala si noviny domů a přemýšlela. Nakonec dospěla ke konečnému rozhodnutí: zítra se pokusí zasáhnout.

9

Nebylo to poprvé, co vyjednávala s právníky zastupujícími soud pro nezletilé. Obvykle však kontaktovali oni ji, aby si vyžádali odborný posudek a pomoc. Několikrát ji volali, aby poradila policii, jak postupovat s výslechem mladistvých.

Obrátila se na Ráchel Walkinsovou, předsedkyni. Nejdříve ji stručně seznámila s Benjieho minulostí a potom požádala, aby chlapce vydali do péče Centra.

„Paní doktorko,“ odpověděla Walkinsová, „tohle není účetnictví. Nemůžeme s dítětem nakládat jako s položkou v inventáři. Chlapec vypovídal u soudu. Zjistili jsme, že je to tvrdohlavý kluk, který odmítá spolupracovat. Zatím zůstane u nás až do vynesení konečného verdiktu, což může být šest měsíců v nápravném zařízení pro mladistvé.“

„Musím tedy promluvit se soudcem a vysvětlit mu situaci,“ řekla Wallaceová.

„Myslím, že je to jediné řešení, paní doktorko.“

„Kdo má ten případ?“

„Soudce Mullins.“

„Ach, Mullins,“ opakovala lékařka. Znala ho a věděla, že se striktně drží předpisů.

„Ano. Harry Mullins,“ potvrdila Walkinsová, Tón hlasu ujistil psychiatričku, že jednání nebude snadné.

Mimo soudní síň byl Harry Mullins poněkud lidštější. Odpočíval, košili u krku rozepnutou, takže se jeho masivnímu krku dostalo jistého pohodlí. Patřil k lidem, kteří neberou příliš vážně rady svého lékaře, pokud jde o cholesterol, cvičení a zdravou stravu. Často se nechával slyšet, že za starých časů doktoři nebyli tak přechytralí a člověk mohl jíst a pít po libosti. A zakouřit si, kdykoli ho napadlo. Nepokrytě odmítal ty moderní nesmysly, čímž mínil propagovaný zdravý životní styl.

Wallaceová považovala za úspěch už to, že byl ochoten ji vyslechnout. Zřejmě chce věc vyřídit rychle.

„Dobrá, doktorko,“ spustil rázně, „nemám celý den jenom pro vás. Oč jde?“

„Vaše Ctihodnosti, rozhodujete o jednom z mých pacientů. Je to velmi delikátní případ.“

„Kdo je to?“

„Benjamin Jackson.“

„Á, ten,“ rozpomněl se hned. „Jestli o něm můžete říci něco pěkného, ven s tím,“ vybídl ji. „Ten zatracený kluk zraje pro kriminál. Myslí si, že když vydrží krýt svou partu, bude z něj hrdina. No, mou povinností je přesvědčit ho o opaku.“

„Hrdina jistě není. Je to dítě, které se trápí. Má za sebou nějakou hodně zlou zkušenost a tu před námi tají. Domnívá se, že když promluví, někomu moc ublíží. Je to pro něj jako vidina konce světa.“

„Co je to za ‚tajemství‘?“ zajímalo soudce.

„Nevím,“ přiznala.

„Ale jste si jistá, že je to něco hrozného. Tak strašného, že to vyvolá konec světa, ano? Jak víte tohle?“ vyzvídal. „Co tak zásadního vás opravňuje vyžadovat, abychom ho předali do vašich rukou?“

„Myslím, že vím, čím se trápí. Ale nemohu mu pomoci, dokud to neuslyším z jeho úst.“

„A jak ho přimějete, aby mluvil? Hypnózou? Nebo mu dáte nějaké drogy, něco takového, abyste mu rozvázala jazyk? Detektor lži snad? Tohle jsou všechno pavědecké žvásty!“

Jestli přemýšlí takhle, jak se asi bude tvářit na mé závěry psychiatrického vyšetření? Syndrom týraného dítěte, má smysl o tom mluvit? proběhlo jí hlavou.

Neměla ovšem jiné východisko.

„Vaše Ctihodnosti,“ začala, „existuje velmi mnoho uznávaných studií, které se zabývají týranými a zneužívanými dětmi.“

„Ach, takhle je to!“ zaburácel Mullins. „Chudáčka chlapce někdo týrá. Banda malých kriminálníků se vloupá v noci do obchodu, a on je vlastně ve skutečnosti oběť! Tohle už jsem párkrát slyšel. A víc než párkrát! Přijde matka, pečovatel, kněz nebo sociální pracovnice, a všichni mi tu pláčou: hoch trpí, žije v bídě, má špatné rodinné zázemí, vyrostl v chudinské čtvrti, bez otce, všichni mu křivdí, neměl vzor, kterým by se řídil, podepsalo se na něm okolí. Když to slyším, chce se mi zvracet! Pokud se týká soudu, zákon mluví jasně. Minulost neopravňuje ke spáchání trestného činu. Podle mého názoru, jakmile se dítě jednou dostane do party grázlů, je pozdě.“

„Vaše Ctihodnosti, v novinách se nezmínili o nějakém zločineckém gangu.“

„Když se přede mnou objeví kluk s vymyšlenou historkou, že ho naprosto neznámý muž na ulici přemluvil k účasti na vloupání, a ani ho nedokáže pořádně popsat, jsem doma. Snaží se ukázat partě, že je hrdina. Umínil si, že nepromluví,“ řekl soudce uštěpačně. „Jestli máte něco smysluplného a můžete se ho zastat, prosím. Jinak oba ztrácíme čas.“

„Dejte mi šest týdnů,“ požádala.

„Jak to, že o něm tolik víte?“ napadlo najednou Mullinse.

Seznámila ho s případem Benjieho Jacksona. Když skončila, soudce se ozval: „Vy jste ho tedy vyšetřovala, léčila. A přece utekl a dokonce spáchal trestný čin. Jak mi to vysvětlíte? Jak zaručíte, že se to nebude opakovat?“

„Tentokrát ho nepustím domů. Nechám ho v nemocnici.“

Soudce chvíli zvažoval rozhodnutí.

„Zmiňovala jste se o vědeckých studiích. Jste si jista, že mají nějaký praktický význam?“

„Jsou široce uznávané. Autor jedné z nejdůležitějších prací zjistil, že zneužívané děti procházejí pěti stadii: zpočátku se pokoušejí utajit všechny okolnosti týkající se jejich prožitku. V druhé fázi se dítě cítí bezradné. Trpí, protože zlá zkušenost se opakuje, a nemá se komu svěřit. Samo se nedokáže ubránit a zbavit se svého trýznitele. Následuje třetí stupeň – oběť se straní ostatních, zůstává osamocena a smiřuje se se situací, protože nevidí jiné východisko. Tohle nazýváme syndromem zneužívaného dítěte.“

„A ten Jackson?“

„Domnívám se, že je na pokraji čtvrtého stadia.“

„Což znamená?“

„Oddalovaná výpověď. Nakonec bude schopen se se vším svěřit, to je nejbolestnější fáze. Myslím, že se chystá prozradit pravdu, ale je pro něj tak hrozná, že zatím nenašel odvahu. Proto raději utekl. Aby tomu nemusel čelit. Anebo se znovu setkat se mnou.“

Mullins na ni zpříma pohlédl. Pak přiznal: „Je to hezký kluk. Bystrý, to mu vidím na očích. No, vy ho znáte líp, víte, jaký má pohled. Abych byl upřímný, právě ty oči mě přivedly na myšlenku, že kryje partu. Tak to bývá: z těch nejchytřejších dětí se často stanou nejnebezpečnější zločinci. Když se inteligence octne na scestí.“

Chvilku přemítal, než se zeptal: „Opravdu si myslíte, že byste ho dokázala zachránit?“

„Ano, Ctihodnosti. Jsem o tom přesvědčena.“

„Dobrá. Máte ho mít. Držte si ho pod zámkem, ať znovu neuteče. Dávám vám oběma šest týdnů. Souhlasíte?“

„Může to trvat déle,“ troufla si namítnout.

„Šest týdnů, nebo nic!“ trval na svém.

„Šest týdnů,“ kývla. Musím s ním mluvit každý den, snad se mi podaří mu pomoci.

„Nevím, co to do kluka vjelo,“ bědovala Melissa. „Tolik jsem se snažila dát mu řádné vychování. Bůh ví, že jsem byla přísná, neprominula jsem mu žádné hlouposti. Vždycky jsem ho učila, co je správné a co ne.“

„Paní Jacksonová,“ pokusila se Wallaceová přerušit její lamentování.

„Už když jsem ho čekala, víte, nějak jsem cítila, že to bude chlapec, rozhodla jsem se, že nesmí být jako jeho otec. Když něco provedl, pokaždé jsem ho potrestala, aby si uvědomil chybu. A on byl hodný, opravdu hodný. Slušný. Ve škole si ho nemohli vynachválit. Tak vychovaný chytrý kluk. Jenže teď, poslední dobou, já nevím, nerozumím tomu.“

Měla slzy na krajíčku. Lékařka doufala, že se Melissa nerozpláče a nerozmaže si líčidlo po celém obličeji.

„Paní Jacksonová, osobně se o Benjieho postarám. Bude mým pacientem. Zjistím, co ho trápí, a podniknu nezbytná opatření k nápravě. Pomohu mu, aby byl znovu vaším hodným, slušným synem.“

„Dobrá,“ souhlasila Melissa. „Věřím vám, paní doktorko. Jsem si jistá, že uděláte všechno, co je ve vašich silách. Kdy ho mám přivést? Jak často? Každý týden? Nebo snad častěji? Třeba to bude lepší, když sem přijde častěji. Mně to nevadí. Nebude to tak jednoduché, dojíždění, čekání, ale mně to opravdu nebude vadit. Jestli to Benjiemu pomůže, vydržím to. Už bych ho chtěla mít doma. Po těch třech dnech venku je jistě pořádně špinavý. Musím se o něj postarat.“

„Paní Jacksonová, pozvala jsem si vás dnes, abych vám oznámila, že Benjie se zatím domů nevrátí.“

„Myslela jsem, že soudce říkal, vy jste…“

„Soudce Mullins doporučil ústavní léčbu, jinak by Benjie musel do nápravného zařízení pro nezletilé. Do polepšovny.“

„Tohle nemůžete udělat!“ vykřikla Melissa. „Na něco takového nemáte právo! Nikdo nemá právo vzít mi dítě!“

„Paní Jacksonová! Uklidněte se! Poslouchejte mě!“ nařídila Wallaceová přísně. Žena překvapeně ztichla.

„Jestli vám na synovi záleží, na jeho budoucnosti, pochopte: je v rozhodujícím stadiu vývoje. Může se z něj stát zlý člověk. Jestli zanevře na svět, bude ničit všechno kolem a ubližovat i sobě. Je však v našich silách mu pomoci, dát mu šanci na lepší život. Bude to namáhavé, pro mě i pro vás. Vy musíte souhlasit s jeho pobytem v Centru. Můžete ho navštěvovat. Měla byste ho povzbudit, přesvědčit, aby chtěl zůstat. Neříkat a nedělat nic, čím byste podlomila jeho důvěru v ozdravný proces nebo zpochybnila výsledky, jichž dosáhne.“

„Určitě se to zlepší?“

„Paní Jacksonová, v našem oboru vždycky věříme. Nikdy si nejsme stoprocentně jisti. Na základě svých profesionálních zkušeností a vlastního instinktu jsem přesvědčena, že máme dobré vyhlídky.“

„Dobré?“ opáčila Melissa. Chtěla slyšet mnohem přesvědčivější slova.

„Dobré vyhlídky,“ potvrdila lékařka znovu. „Teď byste si měla promluvit s Benjiem. Řekněte mu, že tu zůstane a vy s tím souhlasíte, protože je to pro něj nejlepší řešení. Slibte mu, že ho budete navštěvovat.“

„Jak často?“ ptala se okamžitě.

„Jednou týdně.“

„Jednou týdně? A to je všechno? Nikdy jsme nebyli odloučeni na tak dlouhou dobu,“ namítla.

„Jednou týdně, paní Jacksonová. Kdyby musel do polepšovny, neviděla byste ho tak často.“

Uznala, že lékařka má pravdu. Ač neochotně, přikývla: „Dobře. Jednou týdně. Mohu ho vidět teď?“

„Jistě.“

Pacientům, kteří potřebovali intenzivnější péči psychologa či psychiatra, bylo vyhrazeno deset pokojů v křídle pediatrie Všeobecné nemocnice, naproti ordinacím Centra pomoci ohroženým a týraným dětem. Tady měl trávit následujících šest týdnů i Benjie Jackson a zde ho také Melissa našla. Seděl na kraji postele, zamlklý a podrážděný, připravený postavit se každému, kdo se odváží otevřít dveře.

Jakmile viděl, že se klika pohnula, vyskočil.

„Doktorko, co takhle.“ Pak spatřil matčinu tvář a ztichl. Zdálo se, že ho bojovná nálada okamžitě opustila.

„Benjie, Benjie, cos to jen udělal?“ začala vyčítavě, oči plné slz.

„Nic jsem neudělal,“ řekl.

„Víš, že tě tu chtějí nechat na šest týdnů? Týdnů, Benjie. Bude se mi po tobě stýskat. Budeš mi moc chybět.“

Objala ho. Nepoddal se, zůstal rezervovaný, strnulý.

„Pokaždé, když utečeš, dostaneš se do maléru. Protože tu není maminka, aby ti pomohla. No, teď musíš zůstat tady a být hodný. Když poslechneš doktory a uděláš, co ti řeknou, pustí tě za pár týdnů domů. Nebude to snadné. Ani pro tebe, ani pro mě. Ale vydržíme to. Pak budeš doma. Jako dřív. Slib mi, že budeš hodný, že je budeš poslouchat. Slibuješ?“

„Ano.“

Políbila ho na tvář. Objímala ho a šeptala: „Přijdu za tebou pokaždé, když mi to doktorka dovolí. Možná to nebude tak často, je přísná. Ale věřím jí, že je to pro tvoje dobro. I kdyby ti to připadalo jako trest, věř, že se ti snaží pomoci. Je mi líto, že nemůžeme být spolu. Ale po tom, cos udělal…“ Hlas se jí zlomil. Znovu ho políbila a ještě jednou mu připomněla: „Přijdu, jakmile mi to dovolí. Budu na tebe myslet každou minutu. A ty mysli na mě. Až ti bude těžko, vzpomeň si, že jsem v duchu s tebou. Ano, miláčku?“

„Ano.“

„Ano co?“

„Ano, mami.“

„Tak je to lepší.“ Naposledy ho políbila a vyklouzla na chodbu. Stál a pozoroval, jak se dveře zavírají. Pak přešel k oknu, vyhlédl na ulici a potom na protější křídlo Centra. Tam to celé začalo, pomyslel si. Kdyby mě teta Sophie tenkrát do téhle pitomé nemocnice nedovedla, nepotkal bych tu protivnou doktorku. Teď bych tady neseděl zavřený. No, dlouho tu nezůstanu. To teda ne. Nebudu tady tolik týdnů, jak maminka tvrdí. Ať si ta doktorka dělá, co chce, ale já tady nebudu.

Asi za hodinu přišla sestřička. Jako všechny ostatní sestry na psychiatrickém oddělení neměla bílý plášť, ale běžné šaty. Zaklepala a vstoupila. Zvala ho, aby se seznámil s ostatními dětmi. Byly v herně místnosti vybavené hračkami, cvičebním nářadím, koši na basketbal, stavebnicemi a skládačkami, knihami, televizí i videopřehrávačem. Tady se mohli pacienti bavit po libosti a na chvíli zapomenout na svá trápení, oddechnout si po náročných pohovorech.

Z terapeutického hlediska byly nejcennější tři malířské stojany se zásobou papíru a krabicemi barevných pastelek a kříd.

Téměř všechny týrané nebo zneužívané děti měly problémy s verbální formulací svých pocitů. Snazší bylo vyjádřit své prožitky kresbou. Zdánlivě nesouvisející skeče prozradily zkušenému oku psychologa a psychiatra mnohé. Jednotlivá písmena, náznaky postav nebo obličejů odborníkovi pomohly vhodně zkombinovat otázky, jimiž se dopídil pravdy.

Když do herny vešel Benjie, jedenáct dětí ve věku od sedmi do dvanácti se věnovalo činnosti, již si samy zvolily. Jen dvě tiše seděly osamoceny, devítiletá holčička a chlapec, asi šestiletý. Jejich obličeje neprozrazovaly ani radost, ani žal. Děti prostě jen seděly, s očima upřenýma někam do dálky.

Nepatřím sem, napadlo okamžitě Benjieho. Jsou mi protivní. Jsou to hlupáci. Hlupáci. Já nejsem hlupák. Jsem lepší než kdokoli z nich.

Aby si dokázal, že je tomu tak, sebral jedenáctileté Wandě Wilenské míč a zamířil na koš. Hodil a netrefil. Vzápětí minul znovu. Ani potřetí neměl štěstí. Mrštil balonem o zem a utrousil: „Tohle není koš podle pravidel!“

Wanda chytila míč do obou rukou, napřáhla se a hodila. Balon obkroužil kovový rám a síťkou propadl na podlahu.

„Stejně to není opravdový koš!“ opakoval Benjie, otočil se a odešel za jinou zábavou.

Nevšiml si, že ve dveřích je malé zasklené kukátko, jímž mohl dospělý pozorovat, co se děje uvnitř. Doktorka Wallaceová, která se na něj přišla podívat, se tak stala svědkem jeho střetnutí s Wandou.

Ulevilo se mu, když ho sestra vyzvala, aby ji následoval. Namlouval si, že holčička, která si dál hrála s míčem a nevšímala si ho, se schválně trefuje do koše, jen aby ho nazlobila. Měl na dívku vztek. Nelíbila se mu. Protivila se mu i herna. Celá tahle zatracená nemocnice. A hlavně ta doktorka, která ho tady uvěznila.

Když otevřel dveře ordinace, Corinne Wallaceová ho už očekávala.

„Jak dlouho tady budu?“ zeptal se okamžitě.

„To záleží na okolnostech.“

„Na čem?“

„Na tom, jaký pokrok uděláme.“

„Pokrok? Co to znamená?“

„Budeme si spolu každý den povídat. Dokud se ti neuleví a nebudeš mít lepší náladu. Dokud nepřestaneš mít chuť všechno rozbíjet a ničit,“ vysvětlila mu. „Nejdříve bych ráda slyšela, co se stalo v tom supermarketu.“

„Podívejte, jestli mě sem poslali, abyste ze mě vytáhla něco o gangu, řeknu rovnou: žádný není. Opravdu jsem potkal toho chlápka. Moc si nepamatuju, jak vypadal. Jestli jde o tohle, klidně mě můžete pustit. I kdybyste mě tu držela tisíc let, víc vám neřeknu. Protože víc nevím.“

„Věřím ti. O bandě i o tom neznámém muži.“

„Opravdu?“ vyhrkl překvapeně. „Vy jste první.“

„Zajímá mě, proč jsi vlastně utekl. A cos tam dělal.“

Sklopil oči, upřel pohled na své tenisky s rozvázanými tkaničkami. Vypravil ze sebe: „Protože…“ a zmlkl.

„Jsi doma šťastný?“ zeptala se najednou.

„Jo!“ Odpověď následovala rychle a zněla spíš jako výzva k boji.

„Chlapci, nebo i děvčata neutíkají, když se jim doma líbí,“ poznamenala.

„Já ale jsem doma rád! A jsem hodně šťastný! Spokojená?“

„Pověz mi…,“ začala, ale přerušil ji v půli věty.

„Co chcete slyšet?“

„Kdys byl šťastný? Vzpomeň si na nějaké hezké chvíle.“

„Ňáké? Prožil jsem spousty šťastných chvil,“ ohradil se.

„Vánoce třeba? Pověz mi, jaké byly tvé loňské Vánoce. Měli jste stromeček? A co dárky? Cos dostal od maminky? A od babičky? Co ti dala teta Sophie? Kopací míč? Nebo dres Michaela Jordána? Neradoval ses?“

Mlčel.

„A co takhle Den díkůvzdání?“ napadlo ji. „Obrovská slavnostní večeře, se strýčkem Edem jste se dívali na fotbal.“

Benjieho obličej zůstal bez výrazu. Žádný spokojený úsměv ani lesk v očích se neobjevily.

„Benjie, co tvé narozeniny? Maminka ti určitě dovolila, aby sis pozval kluky a děvčata ze třídy. Měli jste večírek? Jistě ti gratulovali. Anebo ti maminka nepřipravila oslavu?“

„Připravila oslavu,“ opakoval mechanicky.

„A tenkrát jsi nebyl šťastný?“

Zavrtěl hlavou, spíše smutný než překvapený, že si nedokáže vybavit to odpoledne.

Lékařka často používala tento test. Děti, které něco opravdu hluboce trápí, si nejsou schopny připomenout okamžiky, jež by měly být a pravděpodobně byly šťastné. Jejich zmučené, ubité sebevědomí zablokuje téměř všechny vzpomínky, radostné chvíle jako by nikdy neexistovaly.

„Benjie, chci, abys pochopil jedno: ode dneška všechno, co mi povíš, zůstane mezi mnou a tebou. Nikdo další se o tom nedozví. Můžeš se mi svěřit se vším, i s tím, co tě nejvíc trápí a co bys neřekl žádnému jinému. Můžeš přijít kdykoli. A nezapomeň, zůstane to jen naše tajemství.“

Nedal nic najevo ani slovem, ani gestem. Jen upřeně hleděl na své boty. Bylo to jednodušší, než koukat na tu ženu, která tvrdí, že mu věří, ale zavírá ho v nemocničním pokoji, který se mu ani trochu nelíbí.

„Když vám to řeknu, pustíte mě?“

„Řekneš co?“

„To o té samoobsluze. O té noci.“

„Samozřejmě budu ráda, když mi povíš, co se té noci stalo. Ale to není to skutečné tajemství. Tohle jsi už přiznal soudci. A policii. Já mluvím o tom opravdovém tajemství. O tom, které znáš jen ty. A možná ještě někdo jiný. Tohle myslím.“

„Žádné takové tajemství nemám,“ prohlásil.

„Dobře. Ještě zavzpomínej. Třeba na něco přijdeš.“

Cítila, že se jí nepodařilo získat jeho důvěru. Jestli to nedokáže, bude se Benjie trápit dál, jeho trauma ho bude užírat jako rakovina a postupně podlehne. Zlý prožitek ho připraví o dětství a zmaří jeho šanci uplatnit nadání a bystrý mozek. Musí najít způsob, jak ho zbavit téhle noční můry. Jenže má málo času. Šest týdnů. Pouhých šest týdnů.

Později ji napadlo, zda nejednala moc ukvapeně. Možná příliš spěchala. Musí zvolnit. Nesmí si připustit nedostatek času. Určitě existuje cesta, jak ho přimět, aby se zbavil té tíhy. Jenže na něj nesmí naléhat.

10

Uplynul týden. Pět sezení s Benjiem nepřineslo žádné výsledky. Odolával všem pokusům Corinne Wallaceové získat ho ke spolupráci. Při správné volbě otázek ale nebylo ani jeho mlčení tak úplně bezcenné.

„Benjie, když jsi tu tak sám, bez přátel, bez spolužáků ze školy, nestýská se ti?“

„Ani ne.“

„Nechybí ti škola?“

„Už umím všechno, co se nás tam pokouší naučit. Proto tam moc nechodím.“

Odpověď může chápat tak, že se chlapec ve škole nudí, protože učební látka je příliš jednoduchá. Ale možná jde o něco jiného.

„Benjie, máš nějakého oblíbeného učitele? Nebo učitelku? Někoho, kdo tě učí, co ještě neumíš?“

„Ani ne.“

„Víš, že podle předpisů sem může jednou za týden přijít maminka? Zítra je návštěvní den.“

„Já vím,“ řekl bez zjevného nadšení.

„Asi máš radost, že ji uvidíš, ne?“

„Asi ano.“

„Protože pravidla stanovím já, mohu udělat výjimku, když budeš chtít.“

„Ano?“

„Můžeš si pozvat ještě někoho jiného kromě maminky.“

Ušklíbl se. Ten pohyb koutku úst znala velmi dobře z minulých setkání. Předstíral, že ho její otázky nudí a ponechá je raději bez odpovědi. Jindy jí takhle dával najevo, že je příliš chytrý a nenechá se napálit zdánlivě nevinnými dotazy. Nic důležitého se ode mě nedozvíš, oznamoval tím gestem.

Tentokrát hádala, že je to grimasa ‚jsem nad věcí, povznesený nad jakýkoli druh úplatku. Žádná dohoda, paní doktorko. Něco za něco, návštěva za ‚tajemství‘, to na mě neplatí.‘

„Jen mě napadlo, že by sis nepřipadal tak opuštěný, kdyby přišel nějaký kamarád ze školy.“

„Ano?“ prohodil skepticky.

„Ano. Dva tři by se tu mohli zastavit.“

„Tři? V celé škole neznám tři lidi, kteří mají nějakou cenu.“

„Nemusí být ze školy. Pozvi si třeba kluky z okolí. Někoho, s kým se kamarádíš.“

„Aha, tak je to!“

„Co je?“

„Lhala jste, když jste mi tvrdila, že mi věříte, že není žádný gang“

„Ne, Benjie, nelhala jsem ti.“

„Snažíte se zjistit, kdo je v mé partě. Někdo se tu objeví a vy na něj zavoláte poldy. Žádná parta není, chápete to? A já nechci, aby sem někdo přišel. Ani nechci, aby někdo vůbec věděl, že jsem tady!“ vybuchl.

Prozradil víc, než by si byl přál, a potvrdil domněnku doktorky Wallaceové. Při jakékoli zmínce o přátelích se začal vymlouvat. Nikdo ze školy nebyl hoden jeho důvěry. Kluci z okolí by byli v nebezpečí, kdyby se k němu hlásili.

Nechtěl přiznat pravdu. Nechtěl, aby věděla, že žádné kamarády nemá.

Se všemi týranými dětmi to bylo podobné: než by se vystavovaly nebezpečí, že se prořeknou a někomu blízkému svěří, raději se vzdaly přátel a kamarádů a utíkaly do osamění.

Postup byl pomalý a tlačil na ni čas. Byla zvědavá, jak zítra dopadne návštěvní den.

Melissa Jacksonová strávila hodinu se synem a kráčela na schůzku s Corinne Wallaceovou. Přečkala za dveřmi ordinace dvě lékařčina sezení s pacienty, než se dostala ke slovu.

„Paní doktorko,“ začala. „Nelíbí se mi, jak Benjie vypadá. Myslím, že pořádně nejí. A taky mi řekl, že má problémy se spaním. Chci, aby se vrátil domů.“

„Paní Jacksonová, to nezáleží na mně. Je to rozhodnutí soudu.“

„Soudce Mullins. Vím. Mluvila jsem s ním.“

„Paní Jacksonová! Tohle už nikdy nedělejte. Nebo předám Benjieho do nápravného zařízení,“ vybuchla Wallaceová.

Uvědomila si, že se měla ovládnout. Potřebovala se uklidnit. Nesmí se nechat unést.

„Paní Jacksonová. Benjie je v mnohem kritičtějším stavu, než jsem si původně myslela. Nejvíc mu prospějete, když se nebudete vměšovat do terapie.“

„Která, jak mi sám prozradil, není k ničemu. Jen si povídáte. Tohle psychiatři umí: mluvit. Znám to z televize. Ale Benjie říká, že je to jenom ztráta času. Chce domů.“

„Nemůže jít domů!“ prohlásila lékařka stroze.

Melissa zavrtěla hlavou. „Jestli matce nedovolí, aby rozhodovala o vlastním dítěti, kam jsme to došli?“

Ale bylo jasné, že dnes je nucena poslechnout. Dala však najevo svou nelibost se synovým pobytem v nemocnici. I s léčebnou terapií. A možná byla odhodlána postavit se na odpor.

Pro doktorku Wallaceovou to byl další poznatek, pomyslná perla, které navlékala jednu po druhé po každém hovoru, pomalu, vytrvale. Jen nebyly zářivé a pravidelné, spíše ukryté v lastuře a často matné.

Dnes přidala dvě. Jejich hodnotu prozradí čas. Benjie nemá přátele. Má přecitlivělou nevyrovnanou matku. Jaká je souvislost mezi oběma fakty? Možná žádná. Potřebuji čas.

Opravdovou perlu získá jen tehdy, když se jí podaří rozbít pevnou schránku, do níž se uzavřel Benjie sám.

Součástí terapie byla skupinová sezení, jichž se účastnili všichni pacienti oddělení. V neformální atmosféře ve společnosti vrstevníků děti často prozradily více, než při pohovoru s lékařkou.

Wallaceová předpokládala, že i tak komplikovanému případu, jakým je Benjie, by účast mohla prospět. Navrhla mu tedy, aby zašel mezi ostatní. Nejdříve tušil zradu. Potom se opatrně zeptal: „Co bych tam měl dělat?“

„Jen poslouchat. A kdyby ses rozhodl, můžeš se prostě přidat.“

„Nemám, co bych povídal,“ prohlásil okamžitě. Nevědomky se zatvářil jako vyslýchaní zločinci v akčních filmech.

„Nemusíš mluvit,“ ujistila ho.

„Dobře,“ svolil.

Pacienti se scházeli v herně. Uprostřed místnosti stály místo hraček židle uspořádané do kruhu, jedenáct menších, dětských, a jedna velká pro doktorku Emmu Rankinovou, asistentku Wallaceové, se specializací právě v oboru ‚dětská skupinová terapie‘.

Když se Benjie objevil ve dveřích, všechny židličky už byly obsazené a zbývalo jediné místo vedle Rankinové. Okamžitě ho to pobouřilo. Nechce sedět tak blízko ní. Hned ho napadlo, že to doktorka zařídila schválně, aby byl v centru pozornosti. Samozřejmě se budou dívat na ni, a tedy i na mě. Ve skutečnosti si děti vybíraly místa samy.

Ta kráva Wallaceová! To je její práce. Aby mě dostala. No co. Stejně nebudu mluvit. S nikým! A o ničem! Jsou to idioti!

Rankinová zahájila sezení přátelským pozdravem.

„Tak jsme zase tady,“ pokračovala. „A jistě jste si všimli, že mezi námi dnes chybí Barbara Hemmingsová. Ptáte se proč? Hned vám to povím: je to velká novina! Našli jsme pro ni náhradní rodinu. Nový domov, kde bude jistě šťastná. Možná bychom jí mohli nakreslit něco pěkného na rozloučenou. Namalujeme velký obrázek a pod ten se všichni podepíšeme. Co říkáte?“

Děti okamžitě přijaly návrh s nadšením. Radostně halasily, jen Benjie zůstal zticha.

Kecy! Leda pro děcka. Na to skočí tak osmidevítiletí špunti. Možná je to dobré i pro tu holku, která se celý den jenom trefuje do koše. Musí jí být víc než devět, snad i jedenáct. Proč ta je tady? Co asi udělala? Ale co, kašlu na ni. Uklidni se, okřikl se v duchu. Nenech se napálit. To celé na tebe nastražili. Abys promluvil. K smíchu. Neřeknu ani slovo! Kašlu na ně. Té Wallaceové asi ještě nedošlo, koho má před sebou.

Úmyslem doktorky Rankinové bylo přimět děti, aby se rozpovídaly o svých vlastních zkušenostech s pěstouny. Většinou to nebyly pěkné zážitky, pár dětí pobývalo v nemocnici právě kvůli nim.

Hernu naplnilo porozumění a přátelská atmosféra. Nikdo nedokáže pochopit oběť lépe než ten, jenž se sám stal obětí. Děti se při takové příležitosti staly hovornějšími, vstřícnějšími.

Nejdříve se všichni předháněli s návrhy, jaký obrázek Barbaře nakreslí. Děti, které měly za sebou špatnou zkušenost, radily Barbaru varovat. Jiné bezděky prozradily, že holčičce závidí a samy touží po novém, šťastném domově.

Dvě děti však zůstaly stranou: Benjie, který se tvářil náležitě rezervovaně, a Wanda Waleská, dívka s míčem, Benjiemu z hloubi duše protivná.

Rankinová se je pokusila trochu probudit: „Wando, nechtěla bys také něco přidat na pohlednici pro Barbaru?“

Během celého sezení si Wanda hrála s pramínkem svých světlých vlasů. Když ji Rankinová oslovila přímo, okamžitě přestala. Apatický výraz v očích vystřídala bolest. Okamžitě jí vyhrkly slzy. Najednou vstala, utekla do rohu místnosti a otočila se ke stěně, aby jí nebylo vidět do obličeje. Drobné tělo se otřásalo vzlyky, to viděl ze svého místa i Benjie, ale Wanda se snažila plakat tiše. Jako by slabost byla zločin a plakat měl člověk jen o samotě.

Benjie Jackson chtěl takové myšlenky zahnat siláckým: No jo, holky! Ale ve skutečnosti ho příhoda zasáhla hlouběji, než byl ochoten připustit.

„Wando,“ zavolala doktorka Rankinová na děvče, ale dívenka zůstala odvrácená, jako by chtěla ukázat záda celému světu.

Rankinová zkusila ještě jednou tišeji: „Wando?“ Když dívka nereagovala, doktorka se rozhlédla po ostatních v naději, že se nabídne některé z dětí. Jistě by to bylo prospěšné oběma stranám.

Prohlížela si jedno po druhém, ale žádné nevstalo, aby Wandu utěšilo. Lékařka pomalu přejela pohledem všechny obličeje. Zbýval jediný chlapecký: Benjie po její pravici. Uhnul očima, sklopil zrak a zkoumal své tkaničky. Ticho ho přimělo, aby vzhlédl. Jako by reagoval na příkaz, řekl: „Dobře, už jdu.“ Zvedl se a chvíli úmyslně stál před Rankinovou, aby si nemyslela, že se vzdává svého práva bouřit se. Potom došel až k Wandě, která stála v rohu, hlavu skloněnou, slzy si stírala hřbety rukou.

Benjie cítil rozpaky a po chvíli se zmohl na tiché: „Wando.“ Neodpověděla, neotočila se. Zkusil to znovu. „Wando?“ Stále zůstala s obličejem u stěny. Natáhl ruku. Opatrně, pomalu se jí zlehka dotkl, snad to ani dotek nebyl, jen přiblížil svou dlaň k jejímu rameni.

Ucukla a vykřikla: „Nesahej na mě!“ A propukla v hlasitý nářek. Dokola opakovala: „Nesahej na mě! Nesahej na mě! Nesahejnaměnesahejnaměnesahejnamě!!“ dokud ji nezradil hlas. Pak jí otřásaly jen hluboké vzlyky.

Benjie zůstal jako opařený. Couvl, ruka mu pořád visela ve vzduchu. Zdálo se mu, že všechno trvá nekonečně dlouho, ale ve skutečnosti uplynulo sotva pár minut, než se Wanda uklidnila. Ještě několikrát škytla, a pak se obrátila k Benjiemu. Vypravila ze sebe omluvné: „Ty ne, to nebylo na tebe.“ Znovu upřela pohled na stěnu.

„Kdo to byl?“ ptala se Rankinová tiše.

„On.“

„Kdo je ‚on‘, Wando?“

Váhavě zašeptala: „Willem.“ Okamžitě si přikryla ústa rukou, jako by prozradila něco zakázaného. Poprvé vyslovila jméno, které už nemělo být nikdy opakováno.

Jakmile se zanícená rána konečně otevřela, doktorka Rankinová přispěchala s dalšími otázkami.

„Myslíš William?“

„Willem,“ opakovala dívka.

„Wando, kdo je Willem?“

S obličejem stále u stěny zavrtěla hlavou.

„Je to tvůj otčím?“

„Ne“

„Někdo z domu?“

Tentokrát jen mlčení. I to bylo dostatečně výmluvné.

„Wando, podívej se na mě.“

Děvče váhalo. Nakonec přece jen sebralo odvahu a pomalu se otočilo na Rankinovou i všechny ostatní děti.

„Wando, musíš mi to povědět. Abych ti mohla pomoci. Nikdo z nás ti jinak nedokáže pomoci, když budeš mlčet. Kdo je Willem?“

„Nenávidím ho! Nenávidím ho! Nenávidím ho!“ křičela.

„Kdo je to, Wando?“

Roztřásly se jí rty. Znovu odvrátila tvář od lékařky i obličejů kolem. Nechce vidět, jak ji odsuzují. Vypravila ze sebe: „Syn.“

Vyčkávala, jako odsouzený čeká na vyřčený ortel, protože ve vlastní ztrápené mysli byla ona tou provinilou.

„Dobře, Wando, tak je to správné, za nějaký čas ti bude líp, tak je to správné, opravdu ti bude mnohem líp, uvidíš,“ přesvědčovala ji lékařka.

„Nepošlou mě tam zpátky, že ne?“ ujišťovala se. „Že se tam nebudu muset vrátit?“

„Ne, Wando, tam už ne,“ slíbila Rankinová.

Čas vyhrazený pro skupinovou terapii vypršel. Byl čas oběda.

Po jídle se všichni vrátili do herny, tentokrát k činnosti, kterou si sami vyberou. Wanda se znovu chopila míče a šla střílet na koš. Dopolední příhoda však oslabila její soustředění. Pětkrát za sebou minula. Otočila se a už už se chystala míč odložit, když si všimla Benjieho. Mlčky mu balon podala. Chytil ho oběma rukama, krátce zadribloval, jak vídal u profesionálů v televizi, a potom hodil. Zasáhl prkno. Míč se odrazil, zatancoval na kovovém kruhu a nakonec propadl síťkou.

„To se ti povedlo. Opravdu dobrý hod!“ ocenila jeho výkon Wanda. Znovu se vrátila k dopolednímu výstupu. „Nekřičela jsem na tebe. To nebyla tvoje ruka, kterou jsem cítila. Patřila jemu.“

„Zapomeň na to,“ řekl vlídně.

„Nechtěla jsem, aby sis myslel.“

„Já vím. Vím, jaké to je.“

„Ty taky?“ zeptala se udiveně.

„Ne, to ne!“ popřel rázně. „Jen si myslím, že si dokážu představit, jaké to je.“

Děti se shromáždily kolem jednoho malířského stojanu. Předtím se dlouho dohadovaly, co vlastně Barbaře věnovat. Jeden z chlapců začal psát silným červeným fixem slova, s nimiž souhlasila většina přítomných. ‚Milá Barbaro, máme tě rádi. Nikdy na tebe nezapomeneme. Hodně štěstí.‘

Písmenka trochu poskakovala nahoru dolů, ale přání bylo upřímné. Jedno po druhém pak děti přistupovaly ke stojanu a podepisovaly se. Mnohé přidaly vlastní kratičký vzkaz, jako ‚Měj se krásně‘, ‚Buď pořád šťastná!‘ a podobně.

Na papíře se skvělo sedm podpisů. Nejmenší chlapec nabídl fix Benjiemu. Doktorka Rankinová čekala, až se podepíše i on. Malý znovu zamával směrem k Benjiemu, ale ten zůstal sedět na svém místě.

„Benjie?“ vybídla ho Rankinová. Zavrtěl se a uhnul pohledem. Oslovila ho znovu, hlasitěji.

„Ani ji neznám,“ namítl. „Ať se jmenuje, jak chce.“

„Jméno je napsané na papíře. Barbara.“

„Neznám ji,“ trval na svém.

„A nepokusil ses nikdy říci pár pěkných slov někomu, koho neznáš? Jako třeba: ‚Dobré ráno‘, ‚Pěkný den‘. Nebo: ‚Ty máš ale perfektní kolo‘. Možná jsi někdy viděl pěkný gól a vykřikl jsi: ‚Přesná trefa!‘ Nestalo se ti někdy něco podobného?“

„To je ale něco jiného,“ namítl.

Teď už všichni v herně hodnou chvíli zírali na Benjieho. Cítil, jak mu krev stoupá do obličeje. Měl zlost, že se červená. Vždycky to nesnášel. Považoval červenání za známku slabosti. A chlapi neprozrazují své slabiny. Zvlášť ne před děvčaty. Copak malé holky, na těch mu tolik nezáleží, ale Wanda, Wanda je starší.

Jestli mi ta doktorka ještě jednou řekne, abych tam něco napsal, bude litovat!

Rankinová bohužel netušila, co se mu honí hlavou. Pokusila se zmírnit napětí po svém.

„Nemusíš vymýšlet přání, stačí, když přidáš své jméno.“ Nepohnula s ním. „Patříš k ostatním. Bez tebe to nebude celé.“

To už je moc! Zatraceně! Mám toho po krk! Vzal si od malého chlapce nabízený zvýrazňovač. Přistoupil ke stojanu, rozmáchl se a systematicky začal křižovat plochu tlustými červenými čarami.

Děti zatajily dech překvapením, potom se ozvaly protesty. Rankinová se ho pokusila zadržet: „Benjie! Benjie, přestaň!“ ale marně. Fix se míhal nahoru dolů, zprava doleva a nakonec všemi směry, dokud Benjie nezačmáral všechno, co ostatní vytvořili. Pak mrštil fixem o stěnu. Nevydržel a na bílé zdi se objevil velký krvavý flek. Zbytek náplně stékal z jeho okrajů drobnými praménky na podlahu. Benjie Jackson se nadechl a křikl: „Oukej! Spokojená?“

A vypochodoval z herny.

11

O několik hodin později si doktor Freedman našel chvilku v Corinnině nabitém plánu, a než se vystřídali dva pacienti, vyťukal na dveře ordinace známý kód.

Její první myšlenka byla: Ne, dnes ne. Ne během takového odpoledne. Mám sotva čas na své pacienty, natož na soukromé hovory. Než stačila otevřít, nakoukl dovnitř. Položila poznámky z prvního pohovoru.

„Si, teď ne. Dneska je zase den, kdy mám pocit, že nejvhodnější čas bude nikdy.“

„Jenom jsem se chtěl zeptat, jestli mě nepotřebuješ. Třeba abych mu něco předepsal.“

„Předepsal komu?“

„Copak ti to neřekli?“

„Neřekli co?“ otočila se k němu konečně.

„Tvůj chlapec Jackson.“

Okamžitě zpozorněla. „Co se stalo? Co udělal? Utekl?“

„To by možná bylo lepší.“

„Si?“ ptala se a zároveň mu jasně dala najevo, že nesouhlasí s jeho postojem.

Vysypal ze sebe, co se dozvěděl od Rankinové, když s ním šla dojednat vyšetření jednoho z dětí.

„Rankinová pěnila zlostí. Všechno v ní vřelo. Nikdy předtím se jí něco takového nestalo. Aby se jí svěřené dítě takhle zachovalo.“

„Až tu bude tak dlouho jako já,“ poznamenala Wallaceová, jako vždy podrážděná tím, že mladá lékařka chápe pacientovu nevhodnou reakci jako nedostatek vlastních schopností.

„Nejsi tu zase tak dlouho, jak se snažíš předstírat. Zdá se ti to, protože jsi na sebe tak přísná.“

„Si, ušetři mě poučování. Nemám čas, opravdu. Musím se jít podívat na toho chlapce.“

„Myslím, že bys tam neměla chodit sama.“

„Proč? Co si myslíš? Že po mně skočí?“

„Je schopný ublížit.“

„Je to jen dítě, které se brání každému, kdo se pokusí nahlédnout do jeho nitra.“

„A kdo je ten každý teď?“

„Co ty považuješ za hrozbu, vidím já jako světlý bod. Čím divočeji reaguje, tím jsem si jistější, že jsem blíž pravdě. Takže jestli dovolíš.“ Vstala a vykročila.

„Kdybys potřebovala pomoc. Možná by měl dostat něco na uklidnění. Budu u sebe. Počkám, až to vyřídíš. Chci vědět, jak to dopadne.“

„Si, trochu to přeháníš.“

„Myslíš? A co ten mladý Teluski?“

„Si, prosím. Tohle mi nemusíš připomínat,“ otočila se ještě na odchodu.

Díval se za ní, jak rozhodně rázuje chodbou. Měl o ni trochu strach, ale současně cítil obdiv. Ten Teluski tenkrát, kolik asi psychiatrů by zareagovalo jako ona? Vrhl se tehdy proti oknu, prorazil sklo a ona ho zachytila oběma rukama, aby ho zachránila. Bránil se, snažil se jí vší mocí vytrhnout. Byl to pro ni nerovný zápas. Nakonec jí vyklouzl, nedokázala ho udržet zpocenýma rukama. Pád z třetího patra ho sice nezabil, ale na zbytek života připoutal na invalidní vozík.

Simon Freedman nepochyboval, že se Corrie ta scéna vracela jistě víc než tisíckrát. Možná tolikrát, jako ona hrozná noc na Long Islandu.

Vrchní sestra ukázala doktorce Wallaceové spoušť v herně. Uprostřed místnosti dosud stál stojan s poničeným přáním a na stěně vynikaly červené fleky. Trochu barvy steklo i na podlahu. Všimla si připraveného kbelíku s vodou i kartáče, hadru a plastové lahve se saponátem. Zjevně se zatím nikdo ničeho nedotkl.

„Chtěla jsem, abyste to nejdřív viděla,“ vysvětlila.

Cestou k Benjieho pokoji informovala Wallaceovou dál.

„Vůbec nevyšel ven. Ani na svačinu. Klepala jsem na dveře, ale neotevřel mi. Ani se neozval. Bohužel má pokoj, který se dá zamknout zevnitř.“

„Pokoušel se s ním mluvit i někdo jiný?“

„Nechtěli jsme se tam dobývat násilím, alespoň ne, dokud sama nerozhodnete.“ Došli na místo. „Kdyby bylo potřeba, zavolám sanitáře.“

„Uvidíme,“ řekla nezávazně Wallaceová.

Sestra se vrátila do kanceláře a Wallaceová zaklepala. Uvnitř bylo ticho. Zkusila to znovu. Opět se jí nedostalo žádné odpovědi. Zavolala tedy: „Benjie! To jsem já, doktorka Wallaceová.“

Neozval se. Zkusila tedy knoflík dveří, ale bylo zamčeno.

„Benjie! Otevři!“

Najednou si uvědomila, že tenhle povel je asi poslední, na který by Benjie zareagoval.

Ztišila hlas a naklonila se blíž ke dveřím.

„Benjie, vím, jak ti teď je. Chápu, proč jsi to udělal: měl jsi zlost. A nejspíš toho lituješ. Jenže si myslíš, že je pozdě. A že už je nechceš nikdy v životě vidět. Nikoho, kdo byl v herně. Ani doktorku Rankinovou. Žádného. No, mě bys mohl snést. Můžeme si popovídat. Jako obyčejně. Třeba by ses ale raději vrátil do herny a místo dlouhých řečí uklidil ten nepořádek. Mohl bys umýt stěnu i podlahu tak, že nikdo nepozná, co se stalo. Jako by se to vůbec nepřihodilo. Nechtěl bys to zkusit?“

Zevnitř zaslechla pohyb. Potom se ozval, spíše nepřátelsky než ustrašeně: „Oni tam budou?“

„Kdo?“

„Ostatní. Hlavně ta holka.“

„Jaká holka?“

„Wanda.“

„Nebude tam nikdo. Nikdo, jen my dva.“

Čekala, co bude dál. Konečně zámek cvakl. Dveře se otevřely. Vypochodoval beze slova chodbou k herně. Následovala ho.

Nejdříve zůstal na prahu a prohlížel si zacákanou stěnu a potom zničený výkres. Jen hvízdl.

„Tak, Benjie, dej se do práce,“ vyzvala ho.

Vrhl se do úklidu a lékařka okamžitě poznala, že je na podobnou činnost zvyklý. Vzpomněla si na Melissina slova když se Benjie proviní, následuje trest. Jakmile ho popadl vztek a něco vylil nebo zašpinil, musel po sobě všechno uklidit.

Wallaceová předpokládala, že fyzická námaha a soustředění na práci otupí jeho vzdor. Zeptala se tedy: „Benjie, než jsi to udělal, na cos myslel?“

„Na nic.“

„Musels mít nějaký důvod, proč jsi tohle udělal.“

„Pořád mě nutila, ta zatracená doktorka, jak se jmenuje…“

„Benjie, ty znáš její jméno.“

„Nějak Hankinová, Rankinová možná. Takže pořád do mě ryla, abych podepsal to, říkala pohlednici. Jenže to nebyla žádná pohlednice, bylo to zatraceně velké!“

„Pohlednice přece nemusí být všechny stejné. Mohou mít různou velikost.“

„Ale proč chtěla, abych se podepsal? Neznal jsem ji, tu Barbie, Barbaru. Nikdy jsem ji neviděl. Nač bych se tedy měl podepisovat?“

„Třeba proto, že by ji to potěšilo. Udělal bys něco pěkného pro jednu holčičku, udělal bys jí radost.“

„Nikdo nikdy neudělal…“ Najednou se zarazil.

„Radost tobě, Benjie?“

Mlčky začal znovu vší silou drhnout podlahu. Bylo to snazší, než odpovědět.

„Benjie, proč jste vůbec psali pozdrav na pohlednici? A děti ji podepisovaly?“

„Ta holčička, ta Barbara šla, našli jí jakýsi domov.“

„Jaký domov, Benjie?“

„Prostě domov.“

„Víš, jak se takovému domovu říká?“

„Myslím, že vím. Náhradní. Tak mu říkají, náhradní domov.“

„A víš, co to je? Rozumíš tomu?“

„Ne. Jenom si pamatuju, když se mnou měla maminka tolik trápení, vzpomínám si, že babička řekla: ‚Bylo by lepší najít mu náhradní domov, nějaké pěstouny.‘ Ale potom mě poslali k tetě Sophii. Za moc to nestálo. Žádná zábava.“

„Takže si myslíš, že opravdový náhradní domov by býval lepší?“

„Horší asi těžko,“ usoudil. „Zvlášť když dneska všichni říkali: ‚Hodně štěstí‘ a ‚Měj se‘ a tak. Jako by to byla nějaká úžasná věc, ten náhradní domov.“

„Ty bys tedy tenkrát možná také šel, jenže se tě nikdo neptal Benjie, třeba proto jsi nechtěl podepsat tu pohlednici.?“

„Nebyla to žádná pohlednice!“ trval umíněně na svém.

„Co když ses, Benjie, odmítl podepsat, protože jsi na Barbaru trochu žárlil?“

„Jak bych mohl žárlit na holku, kterou ani neznám?“

„Někdy jdeš po ulici a najednou vidíš chlapce stejně starého, také ho neznáš, jen si všimneš, že má na nohou skvělé nové sportovní boty. Třeba Nike. Je to úplně cizí kluk, ale ty na něj žárlíš, protože má něco a ty ne.“

„To není stejné!“ zaprotestoval. Pořád se oháněl kartáčem jako o život.

„Benjie, myslíš si, že jinde by to bylo lepší než doma?“

Neodpověděl. Věnoval se načervenalé podlaze.

„Proč myslíš, že by to mohlo být lepší, Benjie?“

„Neřekl jsem, že by bylo!“ ohradil se vztekle. Úkosem na ni pohlédl, ale vzápětí očima uhnul. Netroufal si dívat se na ni zpříma. Skvrna zmizela. Začal plochu systematicky leštit.

„Dobře, Benjie, nemusíš odpovídat.“

Viditelně se mu ulevilo. Pustil kartáč do kbelíku a rozhlédl se, kam by mohl vylít špínu.

„Jak to děláš doma?“

„Dělám co?“ zeptal se.

„Když doma umyješ podlahu. Co s vodou?“

„Vyliju ji.“

„A kam?“

„Do záchodu.“

„Tak pojďme.“

Musel nést kbelík oběma rukama, ale zvládl to bez pomoci. Otevřel dveře toalety, vylil špinavou vodu a spláchl.

„Tak. Zítra, až přijdete do herny, budou podlaha i stěna tak čisté, že si na dnešek nikdo nevzpomene.“

„Ale ano, budou si to pamatovat. Hlavně Wanda.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč si to zapamatuje právě Wanda?“

Neodpověděl, ale nenutila ho.

„Benjie, zítra se sejdeme v obvyklou hodinu.“

Podíval se na ni podezřívavě a zároveň trochu polekaně.

„Benjie?“

„To je všechno?“ zeptal se udiveně.

„A cos čekal, Benjie?“

„Provedu něco, něco takového, a vy mě ani…?“

„Nepotrestáte?“ pomohla mu.

„Pokaždé, když udělám něco špatného, to se stává dost často, protože je taková přísná. Nezáleží na tom, co dělám, a zlobí se.“

„Kdo?“

„Maminka.“

„A když se rozzlobí, co pak? Co se děje potom?“

„Nejdříve se doopravdy rozčilí. Je úplně vytočená. Já potom uklidím nepořádek, posbírám věci, které jsem kolem sebe rozházel.“

„Ty házíš věcmi?“

„Občas jo.“

„A pak?“

„Až všechno posbírám, zlost ji přejde. Řekne mi, jaký jsem hodný kluk. A že jsem hezký. A chytrý. To mi pokaždé povídá potom.“

Vzpomínka ho zjevně potěšila a znovu zopakoval: „Chytrý.“ A dodal: „A říká, jak se budu líbit děvčatům. Jak mě budou milovat. Protože jsem hezký a chytrý.“

Napadlo ji hned, že možná takhle vyváděl, aby potom slyšel matčinu chválu. Dělo se tak často? Vytvořil si rituál a stal se na něm závislý? Je tady pravá příčina jeho divokého nevyzpytatelného jednání a vzdoru?

„Říká ti všechny tyhle hezké věci a potom? Benjie?“ ptala se Wallaceová dál. „Co pak?“

Zatímco mluvila, pozorovala změny v jeho obličeji. V modrých očích, zpočátku rozzářených příjemnou vzpomínkou, se objevily rozpaky a nakonec strach. Odvrátil tvář.

Sledovala jeho chování a na svou pomyslnou nit navlékla opět pár perliček. Matka, velmi přísná. Podle vlastních slov syna trestala pokaždé, když udělal něco nesprávného. I chlapec sám to potvrdil: ‚Pokaždé, když udělám něco špatného, to se stává dost často, protože je taková přísná.‘ Scénář zůstával stejný. On ji vyprovokuje. Ona se rozzlobí. Jakmile se on kaje, ona nešetří chválou. Ujišťuje ho, jak je hezký. A chytrý. Jak ho dívky budou milovat, až vyroste.

V jednom se matka i syn shodovali. Vše se opakovalo dost často. Podle jejich vlastního vyjádření kdykoli, když chlapec provedl něco nepatřičného, co její pravidla nepovolovala. Nedopustím, aby mu jakákoli špatnost prošla. Nic mu neprominu.

Doktorka Wallaceová dospěla k názoru, že Benjie se sice napohled jeví jako provokatér a původce konfliktů, ale protože matka je v jejich vztahu dominantní osobou, situace pravděpodobně režíruje ona, a navíc se jimi baví.

Lékařka by nyní ráda pokračovala v rozhovoru na ožehavé téma, dokud je Benjie v takovém citovém rozpoložení; zranitelný a přístupný. Zároveň si uvědomovala, že ho nesmí navést k nějakému prohlášení. Podezření, že vypovídal pod jejím vlivem, by jakékoli závěry znehodnotilo. Bude nutno promluvit si o všem v ordinaci, nejlépe pořídit zároveň videozáznam celého vyšetření. Také by měla přizvat zástupce z odboru sociální péče a člena policejního sboru, případně právníka. Tušila, že v Benjieho případu dojde brzy k velmi závažným zvratům.

Zvažovala dvě alternativy. Může využít příležitosti a vyslechnout pacienta, který je zřejmě krůček před odhalením pravdy, anebo se držet striktních předpisů a zvolit postup spíše právní než psychologický. Nakonec rozhodla jako lékařka, ochotná čelit pozdějším formalitám, až budou aktuální.

Zavolala sekretářce: „Evie, je volno na pohovor?“ Jakmile se jí dostalo ujištění, že speciální místnost je prázdná, požádala ještě, aby jí asistentka připravila kameru.

Potom se obrátila na Benjieho: „Přejdeme teď naproti do Centra,“ oznámila mu.

„Proč?“

„Myslím, že bys mi možná rád něco řekl.“

„Chcete, abych něco dělal?“

Otázka ji překvapila.

„Ne, Benjie. Nikdo nebude chtít, abys něco dělal.“

„Tak dobře,“ souhlasil, ale nepřestal být ostražitý.

„Benjie, když ti maminka říká, jaký jsi hezký a jak se budeš líbit ženám, až vyrosteš, povídá ti ještě něco jiného?“

Najednou zareagoval velmi ostře. Rozhodně prohlásil: „Ne! Nic!“ A potom jako mávnutím proutku před sebou viděla polekaného malého chlapce. Celý se třásl.

„Benjie, to je v pořádku, když mi všechno povíš.“

„Nemám co,“ odpověděl.

„Benjie, pojď sem,“ kývla na něj.

Podíval se na ni, ale ani se nepohnul.

Natáhla ruku směrem k němu. Ucukl. Nevědomky se zachoval naprosto stejně jako Wanda, když jí chtěl položit dlaň na rameno, aby ji utěšil.

„Benjie, když tě maminka chválí, jaký jsi šikovný a jak se do tebe děvčata zamilují, až budeš dospělý, dává ti přitom pusu?“

„Ne! Ne! Nikdy to neudělala! Nikdy!“

„A co dělá? Benjie?“

„Nic.“

„Benjie?“

„Nemůžu.“

„Proč ne? Mně to smíš prozradit. Ode mě se to žádný nedoví.“

Pozorovala jeho utrápenou tvář. Jasné modré oči ho zradily a ona viděla, jak váhá. Nakonec však zavrtěl hlavou.

„Co se stane, když mi to prozradíš? Co by maminka udělala? Potrestala by tě?“ Protože nereagoval, zvolila variantu, k níž se často rodiče uchylují, aby přiměli děti k mlčení. „Pohrozila ti, že tě zabije, jestli to někomu povíš?“

Zavrtěl hlavou, ale ne už tak rozhodně jako poprvé.

„Benjie, řekla ti maminka někdy: ‚Jestli o tom s někým budeš mluvit, už mě nikdy neuvidíš‘?“

Tentokrát jen mlčel. Modrý pohled ji ujistil, že se nemýlí.

„Benjie, vysvětlila ti maminka také, proč by ses s ní znovu nemohl setkat?“

„Já nechci, aby ji zavřeli,“ zašeptal téměř neslyšně.

„Zmínila se někdy o vězení?“ ptala se Wallaceová.

„Ne!“ popřel důrazně.

„Benjie, pojďme raději naproti do Centra. Tam si v klidu promluvíme.“

12

Zavřela dveře a zamkla. Jakmile Benjie zaslechl klapnout zámek, prudce se otočil a chystal se protestovat.

Předešla ho však: „Jen nechci, aby nás někdo v hovoru rušil. Cokoli řekneš, zůstane jen mezi námi. Nikdo jiný se nedozví ani slůvko.“

Chvíli opět zvažoval její návrh, potom kývl na souhlas.

„Benjie, vzpomínáš si, jak jsem ti ukazovala kameru v rohu?“

„Dvě kamery,“ opravil ji okamžitě.

„Ano, dvě kamery. Stále jsou tady. A budou v chodu po celou dobu našeho rozhovoru.“

Pomalu, ale bez známek váhání zavrtěl hlavou. Nepromluvím, pochopila. Znovu se musela rozmyslet, co je důležitější dodržet předpisy, nebo zbavit tohoto chlapce trápení, které ho sužuje? Pravidla lidi nevyléčí, usoudila, má terapie ano. Dnes se tedy proviním proti řádu.

„Benjie, jestli to pro tebe bude lepší, vypnu je,“ navrhla.

„Tady je ovládací panel. Pojď se podívat. Vidíš tyhle vypínače? Televizní kamera číslo jedna. Teď je zapnutá. A takhle ji vypnu.“ Kontrolka první kamery zhasla.

„Teď ještě druhou. Dívej se. V pořádku?“

„Ano,“ souhlasil.

„Tak, Benjie, to bychom měli. Jestli si chceš sednout, klidně se posaď.“

„Co tamto?“ přerušil ji a ukázal na velké zrcadlo. Za ním stávali pozorovatelé z odboru sociálních služeb či policie. Zevnitř člověk neviděl, je-li chodba prázdná, anebo se někdo dívá. „Říkala jste, že tam mohou být lidé.“

„Jen občas. Dnes venku nikdo není.“

Nejdříve se zamračil, ale za chvilku viděla, že jí uvěřil.

„No, Benjie, můžeš klidně chodit, nebo si sednout, to nechám na tobě.“ Stále byl ve střehu, zdálo se, že ani jedna volba není ideální. Wallaceová se zatím usadila do oblíbeného křesla. Chlapec zůstal stát.

Najednou se jí podíval do očí a řekl: „Nemám co povídat.“

„Vyprávěl jsi mi, jak tě maminka nejdříve trestá, když něco provedeš, a potom ti odpustí.“

„Ano. Takže?“

„Řekl jsi mi, jak ti opakuje, že jsi hezký a šikovný. A jak se budeš líbit ženám, až vyrosteš.“

„Jo,“ zabručel.

Všimla si, že v modrých očích chybí lesk, na rtech scházelo plaché pousmání. Žádná známka hrdého sebevědomí. Postrádala reakce, které by člověk očekával, když dítě pochválí.

„To je celé, Benjie?“

„Celé co?“

„To je všechno, co maminka říkává?“

Zdálo se, že se mu ulevilo, což ji zarazilo. Pokusila se ještě jednou: „Když ti maminka tvrdí, jaký jsi šikovný a jak tě ženy budou mít rády, je to všechno? Anebo povídá ještě něco jiného?“

Zavrtěl hlavou.

„Nevysvětlila ti někdy, proč tě ženy budou mít rády, až budeš dospělý?“

Namísto odpovědi ucouvl a stáhl se do sebe.

„Chcete, abych něco udělal?“ vyptával se.

„Ne, Benjie, nikdo nechce, abys něco dělal.“

„Tak se mě přestaňte vyptávat!“ zvedl hlas.

„Dobrá, nebudu se tě vyptávat na celou řadu otázek. Pověz mi jen to, co sám chceš.“

„Nechci mluvit! Nevím o čem! Nemusím vám říct ani slovo!“

„To je pravda, Benjie,“ souhlasila. Pochopil, že je ochotna čekat, jak dlouho bude třeba.

Začal rázovat po místnosti. Chvílemi se na ni díval, zda své rozhodnutí nezměnila, anebo se alespoň nepřestěhovala. Vše zůstávalo při starém. Mašíroval tedy dál, jen párkrát se zastavil a nakopl koberec.

Najednou zůstal stát a vyhrkl: „To bylo všechno. Nic jiného se nestalo!“

„Co bylo všechno, Benjie?“

„Jenom řekla, co jsem vám povídal. To bylo celé!“ vykřikl, jako by chtěl dát jasně najevo, že pro něj rozhovor na dané téma končí.

„Opakovala stále stejné věci, Benjie?“

„Pořád. Vždycky!“

„A věřil jsi jí, Benjie?“

„Jo, ano věřil,“ odpověděl, tentokrát o poznání mírněji.

„Proč jsi jí věřil?“

Zlostně na ni pohlédl, mlčel však.

„Benjie, co se dělo potom?“

„Potom?“ opakoval.

„Když ti maminka řekla všechno, nač jsi zvyklý.“

„Nic! Nikdy se vůbec nic nestalo!“ zakřičel.

V tom okamžiku začal vyvádět jako posedlý. Vypadalo to, jako by se bránil neviditelnému nepříteli. Nakonec se vrhl proti stěně, silou do ní narazil a svezl se na podlahu. Hned se však zvedl. Nejspíš necítil žádnou fyzickou bolest, ale pád ho přece jen zklidnil. Začal opět přecházet po místnosti, jen o poznání pomaleji. Nepřestával drmolit: „Nic, nicnicnic, nic se nestalo, nic.“

Pak se otočil na lékařku a obvinil ji: „Vy mi nevěříte!“

„A měla bych, Benjie?“

„Nic jsem neudělal!“ trval opět na svém.

„Udělala něco ona?“ zeptala se Wallaceová.

Odvrátil tvář, aby se jí nemusel dívat do očí.

„Udělala něco maminka?“ Když neodpovídal, naléhala znovu: „Benjie, když ti opakovala všechny ty hezké věty, neudělala něco? Benjie?“

Zabořil pohled do koberce a zavrtěl hlavou. Wallaceová čekala. Nakonec ze sebe vypravil: „Já, já o tom nemůžu mluvit.“

„Proč?“

Mlčel.

„Co se stane, když mi to prozradíš, Benjie?“

„Už ji nikdy neuvidím,“ zašeptal. Celý se roztřásl. „Už nikdy, nikdy,“ opakoval.

„Kdo ti to řekl?“

Zavrtěl hlavou. Chyběl krůček k rozhodující výpovědi, ale nemohla ho nijak pobídnout; později by možná musela čelit obvinění, že vyšetřovanému pacientovi vkládá slova do úst. Ovládala se, aby zůstala zticha. Pro něj však bylo mlčení za chvíli nesnesitelné. Pohlédl jí do tváře a vztekle ji obvinil: „Chcete, aby umřela!“

Ačkoli ji jeho prohlášení překvapilo, zeptala se klidně: „Benjie, vyslovila jsem něco takového? Nebo někdo jiný?“

„Ona to povídala. A je to pravda. Chcete, aby umřela. Abych tu zůstal sám. Úplně sám! A potom byste mě nutila, abych vám všechno říkal.“

Jak jen dokáže vlastní matka takhle nakazit mysl dítěte, jen aby nevyzradilo tajemství. Wallaceová, která se domnívala, že ji malí pacienti ani rodiče už nemohou ničím překvapit, zůstala na chvíli jen ohromeně stát.

Než ho stačila uklidnit nebo mu jeho falešné představy vymluvit, vykřikl: „Nedovolím vám, abyste ji zabila! Já vás zabiju dřív!“ Vrhl se na ni a bušil do ní pěstmi. Až po chvíli se začala bránit. Snažila se ho setřepat, jenže zuřil tak, že ji zpočátku málem přemohl. Pak se jí podařilo popadnout ho za ruku a hned nato i za druhou. Pevně ho držela, dokud necítila, jak záchvat vzteku pomalu polevuje. Když ho zlost nadobro opustila, uvolnila stisk.

Svezl se na podlahu a dal se do pláče. Poprvé ho vidím v slzách, uvědomila si. Snažil se schovat před ní obličej. Trpěla téměř stejně, i když z naprosto jiného důvodu.

Je dobře, že vybuchl a nedusí v sobí dál všechno zklamání i strach. I pláč mu uleví. Je to svým způsobem krok vpřed. Jenže jsem očekávala mnohem víc.

Byl to důležitý, snad i kritický moment celé dosavadní terapie bohužel ne dostatečný. Před chvílí měl chlapec jistě dostatek emocionální energie na to, aby se zbavil tíhy svého tajemství, ale ona jí nedokázala využít. Příčina jeho současného stavu, ona nejdůležitější informace, zůstávala Wallaceové i nadále utajena, uložena někde v hloubi jeho mysli s vědomím, že její odhalení by matku zabilo. A co horšího, on by zůstal opuštěný a bezbranný, vydaný napospas nepřátelsky naladěnému světu.

Špatně odhadla jeho emocionální stav. Pravděpodobně ještě nebyl připraven, aby učinil závažné přiznání. Ukvapila se, protože si chtěla co nejdříve potvrdit svou předpokládanou diagnózu? Byla tak nedočkavá, že dokonce porušila jednu ze svých vlastních zásad? Zůstat neutrální, dokud pravda nevypluje na povrch.

Zaujata sebeobviňováním si uvědomila, že přestal plakat. Zvedl se. Otřel si oči hřbetem ruky. Nos zabořil do rukávu.

Zahanbeně udělal pár kroků k ní a zastavil se s hlavou sklopenou jako kajícný hříšník.

„Zlobil jsem,“ řekl tiše, jako by se opravdu zpovídal.

Čekala.

„Vy mě nepotrestáte?“

Nejenže trest očekával, spíše o něj žádal.

„Pokusím se vás zabít a vy mě nepotrestáte?“ zeptal se znovu.

Udivilo ji, že si dítě samo říká o trest. Je to příznak, jenže čeho?

„Měla bych tě potrestat? Benjie?“

„Zlobil jsem. Uhodil jsem vás.“

„Benjie, pokusil ses někdy uhodit maminku?“

„Hmm, mmm,“ přikývl.

„Často?“

Souhlas.

„Vždycky tě potom potrestala?“

„Ano.“

„Jak? Jak tě trestá?“

„Musím natáhnout ruce dopředu,“ vysvětlil a hned ukázal jak; Otočil dlaně nahoru.

„A dál, Benjie?“

„Pleskne mě, pořádně.“

„Rukou?“

„Má dřevěnou plácačku.“

„Bolí to?“

„Hmmmm,“ přiznal.

„A jak dlouho tě s ní maminka bije?“

„Chvíli to vydržím. Tak pokračuje.“

„Dokud nezačneš plakat?“

Přikývl. Nezdálo se, že by ho přiznání trápilo. Jen vysvětloval, co považoval za samozřejmé.

„A až přestaneš plakat?“

Teď zaváhal.

„Benjie?“ pobídla ho opatrně.

„Když mě plesknete, ukážu vám to.“

„Benjie, nemůžu tě uhodit.“

„Jenže to právě musíte. Je to důležité. Patří to k tomu.“

„Patří to k čemu, Benjie?“

„Když už nebrečím, posadí si mě na klín.“

„A když si tě vysadím na klín, co potom? Benjie? Co se stane dál?“

„Pusinkujete mě na tváře, až osušíte slzy. A budete mi říkat, jak je vám líto, že jste mě musela bít. Že za to nemůžete. Že jsem si to zavinil sám, protože vždycky zlobím. Pořád jsou se mnou nějaké problémy.“

„A pak, Benjie?“

„Musíte mi říct, jak jsem chytrý. A hezký.“

Wallaceová pokračovala: „A jak se budeš líbit děvčatům, až vyrosteš. Jak tě budou milovat.“

„Ne, ne, tohle řeknete až potom,“ opravil ji.

„Později?“ zpozorněla. „Co přijde nejdřív?“

Zaváhal. „Musíte si mě posadit na klín.“

„Co uděláš potom?“

„Já ne, vy.“

„Co mám ale dělat?“

Přiblížil se k ní, natáhl ruku, uchopil její dlaň do své a vedl ji až k zipu svých džínových kalhot. Pokusil se, aby mu je sama rozepjala. Když nespolupracovala, pobídl ji: „Musíte to udělat.“ Jen čekala. Stáhl tedy zip dolů sám.

„A teď, Benjie? Co přijde dál?“

„Musíte… vy.“

Sáhl do kalhot a ukázal jí svůj chlapecký penis. Ztopořený penis.

Teď teprve Wallaceová pochopila. Vše, co předcházelo, byla bezpochyby matčina zvrácená verze milostné předehry.

„Benjie, co mám teď udělat já?“

„Políbit ho. A říct mi, jaký je hezký. Skoro jako u dospělého muže.“

„A taky, že se budeš jistě líbit děvčatům, že tě budou milovat, až vyrosteš? Protože bude tak velký?“

Přitakal.

„Benjie, co dál? Co se stane potom?“

„Musíte ho líbat a hladit, dokud se to nestane.“

„Až se to stane, budeš se cítit líp?“

„Hmmmm,“ souhlasil.

„A mně bude taky dobře?“ ptala se.

„Vám je pokaždé lépe,“ odpověděl.

„Co potom, Benjie?“

„Vždycky mi připomene, že nesmím nikomu nic prozradit. Jinak umře.“

„A ty ji už nikdy neuvidíš?“

„Hmmmm.“

„Víš, proč to říká?“

„Ne. Vím jen, že tohle je naše tajemství. Nikdo jiný se ho nesmí dozvědět.“

„Jak často to říká?“

„Pořád, každý den, občas víckrát.“

Ohromil ji charakter i frekvence zneužívání syna.

Mezitím chlapcův penis ochabl.

„Benjie, zapni si kalhoty. Vrátíme se teď k tobě do pokoje. Je pozdě. Ne příliš pozdě, ale přece jen dost.“

Odvedla ho zpátky do nemocnice, do pokoje pro vážné případy. Předepsala mu lehká sedativa. „Dnes v noci se ti bude spát jako v bavlnce, Benjie. Uvidíme se zítra.“

„Vy se nezlobíte, že jsem vás uhodil? I tak za mnou přijdete?“

„Určitě, Benjie. Slibuju.“

Vracela se do své kanceláře, aby hned zkontrolovala vzkazy. Škvíra nad prahem jí prozradila, že se uvnitř svítí. Ach bože, pořád opakuju ostatním, aby všude zhasínali a šetřili každý halíř, a teď sama nechám rozsvíceno! Měla bych začít u sebe a teprve potom poučovat lidi kolem.

Otevřela dveře a ke svému překvapení zjistila, že na ni čeká Si Freedman. Stál u okna a kochal se pohledem na noční město.

„Si! Co tu děláš?“

„Napadlo mě, že možná budeš potřebovat ochranu. A málem jsem se nemýlil!“

Stále ještě byla duchem jinde. Rozebírala pořád dokola Benjieho prohlášení. Po chvíli si však uvědomila, co Simon vlastně řekl.

„Si! Jak to víš? To bys přece musel.“

„Sledovat, co se děje v kraji za zrcadlem. Ano, přiznávám se, všechno jsem viděl.“

„Si, vždyť takhle to nejde! Je to úplně neprofesionální. Nefér! Dala jsem chlapci čestné slovo, že se nikdo nic nedozví.“

13

Následujícího rána měla Corinne Wallaceová před sebou výjimečnou povinnost. Obvykle k ní pacienti přicházeli ze střediska pro sociální záležitosti v doprovodu pověřené osoby, obeznámené s rodinným prostředím nezletilého. Občas bylo na první pohled patrné, že je dítě doma týráno: mělo na těle modřiny, odřeniny, někdy jizvy či jiné zjevné stopy hrubého zacházení. Jindy si sociální pracovnice všimla poznámky, smutného pohledu dívky nebo chlapce, někdy jejich ustrašeného chování. Každý podobný projev mohl být voláním o pomoc, pozůstatkem prožitého stresu a utrpení.

Povinností střediska sociální péče bylo referovat o takových případech doktorce Wallaceové, která je bud přidělila jedné ze svých dvou asistentek, nebo se jich ujala osobně. Jestliže lékařský nález doktora Freedmana potvrdil podezření, že dítě je vystaveno nežádoucím vlivům nejbližšího okolí, upozornila Wallaceová odpovídající právní zástupce a začala s terapií.

S Benjaminem Jacksonem se lékařka setkala za poněkud odlišných okolností chlapce přivedla teta s odůvodněním, že ho rodina, tedy matka, babička a nakonec i ona sama s manželem, nedokáže zvládnout. V jeho případě nikdo ze sociální péče nefiguroval.

Jakmile se Wallaceová dozvěděla pravdu o Benjieho situaci, byla podle zákona povinna oznámit zjištěné skutečnosti soudu pro otázky rodinného práva a příslušnému okresnímu prokurátorovi. Tentokrát se však rozhodla předat případ zástupcům pro sociální záležitosti a nechat na nich, aby iniciovali další postup. Její úlohou pak bude léčit nejen Benjieho, ale také matku. Dokud nepodstoupí terapii i Melissa, nebude pro chlapce domácí prostředí bezpečné.

Wallaceová musí nejdříve uvědomit úřad sociální péče: promluví se Sarah Robinsonovou.

Sarah byla černoška asi pětadvacetiletá, s názory i vystupováním zralé ženy. Život ji naučil; dostala tvrdou lekci hned doma. V den, kdy přiznala pravdu, se pokusila o sebevraždu. Bylo to tehdy její úpěnlivé volání o pomoc, prosba o porozumění.

Centrum doktorky Wallaceové v té době právě zahajovalo činnost a Sarah se stala jednou z prvních pacientek. Tvář zoufalé dívky, připoutané k lůžku, aby si neublížila, lékařce nikdy nevymizí z paměti. Děvče mělo ovázaná zápěstí; bílou gázou prosakovala krev. Sarah se svíjela, prožívala duševní muka. Trauma jí způsobil matčin stálý milenec, který začal Sarah pohlavně zneužívat.

Dívka vůbec nechtěla zemřít. Naopak, toužila po životě, ale ne po takovém, k jakému byla nucena. Pokusila se osvobodit, zbavit se svého mučitele. Proto se rozhodla pro sebevraždu.

Wallaceová se tehdy případu ujala s úmyslem pomoci Sarah k budoucnosti, jakou si vysnila, ale také ukázat novému pracovnímu týmu Centra, čeho může vstřícný pacient dosáhnout pod vedením schopného a oddaného lékaře.

Terapie trvala měsíce. Sarah proplakala mnoho dní a dlouho se nedokázala zbavit sebeobviňování. Postupně však připustila, že za to nemůže ona, nýbrž matčin milenec, a nakonec začala opravdu znovu žít. Ačkoli se od minulosti nikdy úplně neoprostila, dokončila střední školu a později i dvouletý nástavbový kurz se specializací na sociální péči. Na žádost Wallaceové se vrátila do města, jež v ní oživilo tolik bolestných vzpomínek, a začala spolupracovat s Centrem pomoci ohroženým a týraným dětem.

Sarah si předsevzala poskytnout jiným takovou pomoc, jaké se kdysi dostalo jí od Corinne. Na základě vlastní zkušenosti či zvláštním citem rozpoznala oběti sexuálního obtěžování a zneužívání mezi dětmi, které se ostatním nezdály nijak nápadné. Nyní bezesporu patřila k nejvýkonnějším a nejuznávanějším osobnostem oddělení sociální péče.

Wallaceová si toho dne se Sarah domluvila schůzku ve své kanceláři. Když Robinsonova kráčela po chodbě, spatřila, jak se dveře ordinace otevřely a ven vypochodoval chlapec asi desetiletý, poněkud zamračený a na svůj věk nezvykle vážný. Když se míjeli, střelil po ní pohledem, ale jakmile se jejich oči střetly, rychle uhnul. Sarah šla dál.

Nakoukla do ordinace. Wallaceová zrovna doplňovala záznam o pohovoru, pobídla však Robinsonovou: „Jsi tu právě včas, Sarah. Pojď dál.“

Jakmile se Robinsonova usadila naproti, lékařka vzhlédla. Pohled na Sarah ji pokaždé potěšil, tmavý obličej zářící nadšením, bystré hnědé oči a jisté vystupování, jak jen se lišila od oné zoufalé uplakané dívky se zápěstími v obvazech!

„Asi jste se právě potkali, že?“

„Ten chlapec na chodbě, to byl on?“

„Benjamin Jackson. Ale raději ho takhle neoslovuj.“ Potom v krátkosti popsala své první setkání s Benjiem a stručné Sarah seznámila se vším, co následovalo. Robinsonova pozorně naslouchala. Když Wallaceová skončila, požádala: „Corrie, mohla bych se podívat na záznam?“

„Žádný nemám.“

„Nenahrálas ten rozhovor?“ nechápala Sarah.

„Bohužel ne,“ přiznala Wallaceová. „Je moc chytrý, víc, než by člověk u dítěte v takovém věku a situaci předpokládal. Od prvního setkání si pamatoval, že mám v místnosti kamery i mikrofony. Musela jsem je vypnout, jinak by neřekl ani slovo.“

„No, tohle se často nestává, ale pár podobných případů už jsem zažila Než předám sociální komisi stížnost, chtěla bych vidět, v jakých podmínkách chlapec žije.“

„Teď doma není, mám ho v nemocnici.“

„S ohledem na okolnosti je to jistě nejlepší řešení,“ uznala Sarah. „Zavolám jeho matce a navštívím ji; musím ve zprávě přesně popsat prostředí, v němž dítě vyrůstá.“

S aktovkou v ruce se Sarah vypravila do Jeffersonovy ulice. Řady domů zde spěšně vyrostly za první světové války, aby se staly domovem dělníkům povolaným z okolních farem na práci v továrnách, které vyráběly muniční vozy a vybavení pro vojska spojenců. Během následujících téměř devadesáti let sem byla postupně zavedena elektřina a telefon, jinak se ale k lepšímu příliš nezměnily. Většinu výrazně poznamenal zub času, vypadaly zvenčí zchátrale a unaveně. Dnes je obývali převážně lidé na podpoře a rodiny s podprůměrnými příjmy.

Sarah pro jistotu nahlédla do diáře. Jeffersonova 742. Ano, tady to je. Ve spoře osvětlené chodbě si prohlížela jmenovky, až zahlédla JACKSONOVÁ M. Zazvonila. Jednou, dvakrát, potřetí. Pak teprve se ozval bzučák. Robinsonova opřela dlaň o okraj dveří a zjistila, že nejsou zamčené čas se postaral i o tohle. Vyšlapala dvoje schody. Melissa už stála na prahu v obnošeném květovaném kimonu, na němž se dalo rozeznat pár zapraných kávových skvrn.

„Paní Jacksonová? Melissa Jacksonová?“ oslovila ji Sarah.

„Kdo jste?“

„Sarah Robinsonova. Ze střediska sociální péče,“ představila se a ukázala vizitku, jíž však Melissa nevěnovala valnou pozornost. „Nikoho jsem nevolala,“ prohlásila rozhodně.

„Paní Jacksonová, ráda bych si s vámi promluvila a trochu se u vás porozhlédla, jestli vám to nebude vadit.“

„No to tedy bude! Jak se opovažujete tady slídit? Jsem na podpoře, to ano, ale mám právo na soukromí! Sociální péče! Co si o sobě všichni myslíte? Jistěže mi to vadí!“

Chystala se zabouchnout dveře Sarah před nosem, ale ta je stačila podržet. Obě ženy teď stály tváří v tvář.

„Co vlastně doopravdy chcete?“ zasyčela Melissa.

„Jen si s vámi popovídat a podívat se. Nic víc.“

„Souvisí to nějak s mým Benjiem?“

„Ano. Ano, týká se to Benjieho.“

„Kdy mi ho vrátí?“

„Právě o to jde, paní Jacksonová. Potřebuji si prohlédnout, kde žije, a napsat zprávu.“

„A když bude dobrá, pustí ho domů?“ zeptala se Melissa okamžitě.

„Je to součást celého procesu,“ odpověděla Sarah.

„No, v tom případě tedy. Ale jdete brzy, nemám ještě uklizeno, hlavně v kuchyni ne, zrovna jsem snídala.“

„Chápu,“ přikývla Sarah. „Zmíním se ve zprávě, že jsem vás navštívila brzy ráno.“

„Tak dobře,“ svolila Melissa. Ustoupila ode dveří a nechala Sarah, aby ji následovala. Z dlouhé předsíně Robinsonova nahlédla do kuchyně. Všimla si dřezu plného neumytého nádobí. Zdálo se, že se tam hromadilo už dobrých pár dní. Všude se mísil pach jídla a laciné voňavky.

Melissa minula ložnici i druhou místnost a uvedla Sarah do obývacího pokoje, zřejmě nejsvětlejší části bytu se dvěma okny do ulice. Stála tu pohovka, křeslo a ušák, které už nějaký rok volaly po novém čalounění. Melissa pokynula k ušáku, evidentně nejzachovalejšímu kusu nábytku, a Sarah se posadila. Odložila aktovku. Podobná místa viděla tolikrát, že si nemusela ani psát poznámky. Nejprve položila Melisse nezbytné základní otázky. Jméno, příjmení, stav.

„Byla jsem vdaná,“ vysvětlovala žena v županu, „ale Bert se jednoduše sbalil a zmizel. Odešel. Přitom věděl, že mám děcko, ještě předtím, než jsme se vzali. Jenže později stále častěji dorážel ten kluk, ten tvůj kluk. Jako by Benjie byl nějaký trest nebo kletba. Kdyby mě ta doktorka, ta, jak se jen jmenuje?“

„Wallaceová. Doktorka Wallaceová,“ pomohla Sarah, aby Melissa mohla pokračovat.

„Ano, ta. Wallaceová. Kdyby mě vyslechla, řekla bych jí, proč je Benjie takový. Dává si vinu za to, že od nás Bert odešel. Protože potom začal tolik vyvádět. Do Bertova odchodu byl jako beránek. Hodný milý kluk. Zeptejte se sousedů. Každého tady v okolí. Všichni mi dají za pravdu. Je to kvůli tomu, že Bert odešel. Potom se Benjie změnil a začal být divoký.“

„To se někdy stává,“ přikývla Sarah a čekala, co přijde dál.

„Nemáte tušení, jak mě to trápí, když si uvědomím, že mého syna drží v nemocnici jako ve vězení. Když by zatím mohl být doma s matkou. Miluju ho. On je to nejlepší, co mě v životě potkalo, ať si každý říká, co chce.“

Najednou se Melissa naklonila blíž.

„Lidé mi radili, a dokonce i moje matka: zbav se toho, nech si udělat potrat. Ale já jsem to dítě chtěla. Přála jsem si svého chlapce víte, nějak jsem cítila, že to bude kluk. Prožila jsem si peklo, než přišel na svět, ale jsem na to hrdá. On je jediné, nač jsem pyšná.“

Sarah mlčky kývla.

„Nevím, jestli sama máte děti, paní, paní…“

„Robinsonova. Sarah Robinsonova.“

„Paní Robinsonova, nevím, jestli jste vdaná a máte vlastní děti,“ snažila se Melissa o přátelský tón, jenže Sarah nereagovala, „ale musíte být matkou, abyste úplně pochopila, co k tomu chlapci cítím.“

„Dovedu si to představit,“ řekla Sarah.

„Představit si není totéž jako vědět,“ opravila ji Melissa. „On je celý můj život.“

„Paní Jacksonová, máte nějaké zaměstnání?“

„Zaměstnání? A mám na ně čas? Starám se o syna. Ráno ho musím vypravit do školy. Uvařit mu, aby měl teplé jídlo, až se vrátí. Dohlédnout, aby se učil a udělal si úkoly. Nemám čas. Proto jsem na podpoře. Ale až bude Benjie starší, na střední škole, najdu si práci. Jestli ovšem podle nového zákona nebudu nucena nastoupit do nějakého zaměstnání dřív. Nechci pomyslet, jak by to Benjie nesl. Jsme si moc blízcí, visí na mně. Co by se s ním stalo, kdybych ho opustila?“ Smutně zavrtěla hlavou.

„Paní Jacksonová, bydlí tu s vámi ještě někdo?“

„Tohle je dost ubohý způsob, jak se ptáte,“ odsekla Melissa odměřeně. „Chcete vědět, jestli žiju s nějakým mužem. Tak se ptejte přímo! A já vám rovnou odpovím: ne. Ne, žádný chlap tady nebydlí. Jen Benjie a já. Máme jeden druhého a to stačí!“

„Podle toho, co jste sdělila doktorce Wallaceové…,“ začala Sarah, ale Melissa ji přerušila uprostřed věty.

„Ach, ona vám to tedy řekla. Jiný muž, těch pár ostatních, byli to jen prostě muži. Nic pro mě neznamenali.“ Očividně si přála změnit téma, ale ještě dodala: „Myslím, že nemám na chlapy štěstí. Nedokážu si je udržet. Nejdřív se jim líbím, milujou mě a potom se něco pokazí. Takže jsme zůstali s Benjiem sami. Máme jeden druhého,“ opakovala.

Robinsonova opět přikývla. Poté položila několik dalších rutinních otázek, ale to nejdůležitější pro svůj report už věděla.

Navštívila během dne ještě pár domácností podle plánu. Když se pozdě odpoledne vrátila do kanceláře, sepsala všechna hlášení. Nahoře nechala hodnocení Melissy Jacksonové, určené pro oddělení zanedbávaných, týraných či zneužívaných dětí, jež spadalo pod středisko sociální péče, i pro obdobnou sekci okresní prokuratury.

14

Tou dobou se Benjie Jackson dostavil k doktorce Wallaceové na pravidelnou schůzku. Nechala ho mluvit a doufala, že se sám vrátí k tomu, co se stalo při minulém pohovoru. Po chvíli jí však bylo jasné, že bolestný zážitek buď vědomě vymazal z paměti, anebo o něm nechce mluvit. Začala mu tedy klást otázky, aby konverzaci usměrnila a vytěžila alespoň pár podstatných informací.

„Benjie, jak se ti v noci spalo?“

„Docela dobře, ušlo to.“

„Zdálo se ti něco?“

„Zdálo?“ opáčil. Na okamžik se zamyslel. „Ne, na žádný sen si nevzpomínám.“

„Někdy po našem rozhovoru můžeš mít různé sny. Je důležité, aby sis je pamatoval.“

Přikývl se zasmušilým výrazem.

Pak se ozval: „Včera…,“ ale vzápětí zmlkl.

Pobídla ho. „Co včera, Benjie?“

„Včera, když, když jsem brečel…,“ vypravil ze sebe neochotně, protože se styděl za svůj pláč, „když jsem se probudil dneska ráno, brečel jsem zas.“

Bylo to pro něj velmi bolestné a těžké přiznání.

„Benjie? Proč jsi plakal?“

„Nevím.“

„Přemýšlej o tom chvilku. Možná si vzpomeneš.“

Tiše seděl, nedíval se na ni, chvílemi zajel pohledem do rohu místnosti, na čele mu naskočila vráska. Nakonec však zavrtěl hlavou.

„Nezastesklo se ti po mamince?“

Zaváhal. Potom přikývl a tiše přiznal: „Nerad spím sám.“

Měla další zajímavý kousek do své nešťastné skládačky jménem Benjamin Jackson.

„Benjie, nač myslíš?“ zeptala se doktorka Wallaceová, když uprostřed pohovoru zmlkl a na obličeji se mu objevil známý zádumčivý výraz.

„Nemyslím na nic,“ bránil se hned nazlobeným tónem, jímž maskoval pocit viny.

„Všem se pořád něco honí hlavou, Benjie. Někdy dobré a příjemné myšlenky, jindy horší. Občas člověka znepokojí. Jaké jsou teď tvoje, Benjie?“

Začal si hrát s prsty. Nedařilo se mu proplést je tak, jak se snažil, a po chvíli přestal. Otočil se, aby se na ni nemusel dívat.

„Benjie?“

Najednou z něj vypadlo: „Není to moje vina, že zlobím, prostě si nemůžu pomoct. Třeba tenkrát ve škole. Ta Wendy, pěkná potvora. Patřilo jí, co jsem udělal.“

Tohle byla pro Wallaceovou novinka, s podobnou stránkou agresivního chování se jí zatím nesvěřil.

„Co jsi udělal?“

„Nic.“

„Ale říkal jsi, že jí to patřilo. O čem jsi to mluvil? Benjie?“

„Nic!“ popřel rozhodně.

„Co jí tedy patřilo?“

„Jen jsem je vyhodil…“

„Vyhodil? A cos vyhodil?“ naléhala.

„Patřilo jí to!“

„Ale co, Benjie? A za co?“

„No dobře! Vyhodil jsem jí poznámky,“ přiznal vzdorně.

„Proč?“

„Říkám vám, patřilo jí to! Kolikrát to mám opakovat?“

„Proč zrovna její poznámky?“

„Štvala mě, celou dobu. Myslela si, jak je chytrá. Vždycky donesla úkol napsaný na tom jejím zatraceném počítači. Dokonalost sama! Řekl jsem si, hezky ji vytočím. Takže: sedíme a jíme, zrovna má začít hodina, kdy se budou vybírat úkoly, a já vstanu a projdu uličkou a jako zakopnu. Abych neupadl, natáhnu se k její lavici, jako že se rychle zachytím no a poliju jí úkol čokoládovým koktejlem, který držím v jedné ruce. Všechny stránky jsou mokré. Potom…“

Oči mu zazářily pýchou, když si znovu vzpomněl na ten okamžik, „… potom jí povídám: ‚Jéžiš, promiň, já nechtěl. Pomůžu ti to uklidit.‘ A vezmu celou její složku. A vytrhnu všechny papíry a jeden po druhém je naházím do koše. Vyhodím je do jednoho. Nakonec zbyla jenom složka. Podávám jí ten obal zpátky a říkám: ‚Promiň, je mi to líto, fakticky.‘ A všichni kolem se mohli potrhat smíchy.“

„Povídal jsi: ‚Patřilo jí to.‘ Proč?“

„Prostě patřilo!“

„Co ti provedla?“

„Cože?“

„Co ti provedla, žes jí polil úkol?“

Nejprve se zamračil a mlčel. Po chvíli připustil: „Nic mi neprovedla.“

„Jenže když jsi řekl, že jí to patřilo, musela ti něco udělat,“ nedala se Wallaceová odbýt.

„Někdy lidi nemusí nic provádět,“ řekl vyhýbavě.

„Možná ti nic neprovedla, ale třeba něco řekla. Nemohlo to tak být, Benjie?“

„Netvrdil jsem nic takového!“ zaprotestoval.

Nehádala se s ním. Jen čekala. Ticho bylo někdy účinnější. Zavrtěl se. Znovu se otočil, aby neviděl její pronikavý pohled. Zdálo se, že ho zaujala zarámovaná fotografie na jejím stole. Svezl se ze židle a přistoupil blíž, aby si snímek prohlédl. Zjistil, že se dívá na chlapce zhruba svého věku.

„Kdo je to?“ zeptal se.

Sledovala ho a připisovala jeho projev snaze odvést pozornost od Wendy a řečí, jimiž ho tolik rozzuřila.

„Kdo je to?“ opakoval otázku.

„Chlapec.“

„Sakra! Sám přece vidím, že to není holka. Ale co je zač? Jaký kluk? Čí kluk?“

„Můj. Můj syn.“

„Opravdu?“ zeptal se slušně. „Páni, nevěděl jsem, že máte syna.“

„Měla jsem.“

„Nevypadá o moc starší než já? Anebo je to fotka z dřívějška? Je to hodně dávno?“

„Je to dlouho, Benjie.“

„Už je z něj dospělý muž?“

„Ne, Benjie. Je mrtvý.“

„Kdo ho zabil?“

Otázka ji zarazila. Proč si hned pomyslel, že se stal Douglas obětí násilí? Hrozba smrti mu ležela v hlavě asi od chvíle, kdy prozradil matčino tajemství.

„Ne, Benjie, nikdo ho nezabil. Zahynul při leteckém neštěstí.“

„Páni, tedy, promiňte, chtěl jsem říct, že je mi to líto.“ Za chvíli se zeptal: „Měla jste ho hodně ráda?“

„Ano, Benjie. Moc.“

„Moje maminka mě má taky hodně ráda,“ pochlubil se. „Opakuje mi to každý den. Nevadí jí, že tolik zlobím. Někdy se pěkně naštve, to jo. Pak zuří a křičí, jako blázen. Parádně se vzteká. Ale nakonec se pokaždé udobříme. A ona mi řekne: ‚Miluju tě, Benjie. Až vyrosteš a bude z tebe opravdový mužský, spousta žen ti bude tvrdit, že tě milují. Ale žádná tě nebude mít tak ráda jako já.‘ Tohle mi pokaždé opakuje.“ Jako by ujišťoval sám sebe, dodal: „A opravdu mě miluje. Miluje.“

„Benjie,“ pokusila se mu Wallaceová připomenout původní téma hovoru, „Wendy – co udělala, že ses tak rozzlobil a zničil jsi jí úkoly?“

Když neodpovídal, zeptala se: „Nežárlil jsi na ni?“

„Proč bych měl? Je to jen holka. Podívejte, už jsme o tom mluvili. O žárlivosti. Já nežárlím. Ne na ni. Na nikoho!“ Ještě jednou vyštěkl: „Proč bych podle vás měl?“

„Třeba proto, že má doma počítač a ty ne.“

„Nepotřebuji počítač. Ani bych ho nechtěl,“ přesvědčoval ji. „Takže o ten zatracený počítač nešlo!“

„Oč tedy šlo? Benjie! Co řekla?“

„Nic! Nic! Nic!“ vychrlil. „Nic neřekla! Spokojená?“

„Dobře, Benjie.“

Upřeně se díval na Douglasovu fotografii.

„On byl hodný?“

„Ano, byl to správný kluk.“

„Provedl někdy něco jako já?“

„Všechny děti občas něco provedou,“ odpověděla tiše.

„A křičela jste na něj?“

„Vynadala jsem mu.“

„A pak jste si ho vysadila na klín a říkala jste mu, jak moc ho milujete?“

Ach, on je přesvědčený, že všechny matky odpouštějí svým synům stejně jako Melissa.

„Tehdy se mu zdálo, že už je dost starý na to, abych ho brala na klín.“

„A jak jste mu tedy mohla odpustit?“

„Promluvili jsme si spolu. A potom jsem mu dala pusu.“

„Nic víc? To je všechno?“ divil se.

„Všechno, Benjie.“

Zatvářil se pochybovačně. Nechápal.

„To je opravdu všechno?“

„Ano, Benjie,“ ujistila ho. „A teď už dost o Douglasovi.“

„Tak se jmenoval? Douglas?“

„Ano.“

„Měli jsme ve třídě kluka, taky se jmenoval Douglas. Odstěhoval se. Někam do Kalifornie. Santa, Santa, už si nevzpomínám. Taky správný kluk.“

„Benjie, o Douglasovi jsme už opravdu mluvili dost dlouho. Teď mi pověz něco o Wendy. Čím tě tak nazlobila? Co ti pověděla?“

Měl zlost, že všechny pokusy vyhnout se té nepříjemné konverzaci selhaly, připadal si jako v pasti, a proto vybuchl: „Řekla mi před celou třídou, nahlas zavolala, že jsem maminčin chlapeček!“

Chápala, jak se asi tehdy cítil. Muselo to být zlé, protože se bál o své tajemství. Měl strach, že by všechno mohlo vyjít najevo, že by někdo odhalil jejich tajemství. A jestli už je prozrazeno, co bude dál? Co se stane s ním? Takhle se jistě trápil.

„Proč to Wendy povídala?“

„Nevím,“ prohlásil okamžitě.

„Jenom tak? Z ničeho nic? Jen proto, že neměla o čem mluvit?“

„Možná,“ hlesl.

„Nebylo to kvůli něčemu, o čem jsi mluvil předtím? Třeba ses jen zmínil. Nebo jsi něco udělal?“

Zatvářil se, že považuje celý rozhovor za ukončený, a rozhodně prohlásil: „Já jsem nic neudělal. A o ničem jsem nemluvil. Tak!“

Poznala, že bojuje sám se sebou a za chvíli se nejspíš bude chtít vypovídat. Možná to bude jen pár zdánlivě nesouvislých poznámek. Ale určitě nezůstane zticha.

„Váš chlapec, váš syn…“

„Douglas,“ připomněla mu.

„Ano, Douglas, tvrdil vám někdy, že vás má rád? Že vás, miluje?“

„Ach, ano, mnohokrát.“

„A volali na něj maminčin chlapeček?“

„Ne, to ne,“ odpověděla po pravdě.

„Tak proč na mě ano?“ zeptal se vyčítavě.

„Jestli jsi nic neudělal, tak nemusíš mluvit. Proč taky, Benjie?“

„Já nevím,“ zaváhal najednou. Upřel oči do dálky a vysoukal ze sebe: „Jednou, jednou nám učitelka vykládala o životním stylu, tak to nazvala. Co lidé dělají. A co se jim líbí. Ukázala na jednoho kluka a zeptala se, co má rád. Potom dalšího. A oni odpověděli, že se jim líbí kino. Nebo rádi hrají košíkovou. Někdo chodí do obchoďáku. Jedna holka dokonce vykládala o fotbale. Pár lidí o internetu. Tak to šlo pořád dokola. Najednou učitelka ukázala na mě a já nevěděl, o čem mám mluvit. Protože nedělám, co ostatní jmenovali. Maminka tvrdí, že na to nemáme peníze. Jenže když mě učitelka vyvolala, nemohl jsem být zticha.“

Odmlčel se. Nakonec ho Wallaceová pobídla: „Benjie? Musel jsi něco říci,“ připomínala mu.

„Já, já jsem řekl, že maminka je nemocná a já se o ni musím starat. A nemám čas na blbosti, jako chodit do kina a na fotbal a na košíkovou. A vtom se ozvala ta hubatá potvora, Wendy. ‚Tvoje mamka není nemocná.‘ volala nahlas přede všemi. ‚Jak to víš?‘ vyjel jsem na ni. ‚Nedávno byla ve škole. Aby tě nevyhodili. Viděla jsem ji. Vůbec nevypadala nemocná. Tobě se tu nelíbí, protože se bojíš. Jsi maminčin chlapeček!‘ Tohle vykřikla!“

„A proto jsi jí zničil úkoly?“

„Neměla právo,“ protestoval.

„Ano, Benjie, máš pravdu. Na to neměla právo; ale co tě tak rozzlobilo, žes jí zničil všechny úkoly?“

„Nevím. Jen jsem si připadal…“

„Jak, Benjie?“

„Jako šílený. Jako by mi přeskočilo.“

„Ale proč?“

„Protože to nebyla pravda! Nejsem maminčin chlapeček!“ bránil se. Potom ztišil hlas a prohlásil: „Jsem maminčin muž. A to není stejné. Vůbec ne! Maminka mě pokaždé chválí, že jsem tak velký jako muž. A budu ještě větší. Větší než všichni ostatní kluci ve třídě. Můj… budu ho mít největšího na světě!“

„Jenže tohle jsi jí nemohl prozradit. Nebo ano, Benjie?“

Zavrtěl hlavou.

„A tak jsi raději roztrhal Wendyiny papíry s úkoly. Protože ses bál?“

„Nebál jsem se!“

„Co by se stalo, kdybys řekl nahlas všechno, co ti maminka povídala? O tom, jak budeš velký.“

Neodpověděl.

„Tvé tajemství, tvoje i maminčino tajemství bude prozrazeno. Každý se to dozví. Je to tak, Benjie?“

Pořád mlčel.

„A bude to tvoje vina. Nemlčel jsi, nedržel jazyk za zuby, i když ti to tolikrát opakovala. ‚Nikdy nikomu nic nesmíš prozradit!‘, tak jsi to pokaždé slyšel, že Benjie?“

Začal být neklidný. Vzpomněla si, jak se nedávno ze zoufalství vrhl proti zdi, protože už si nevěděl rady.

Sledovala ho, ale zároveň věděla, že mu musí tu situaci připomenout, aby snáze našel cestu k sobě samému.

Vrtěl se a nebyl s to klidně sedět.

„Benjie, maminka ti řekla, že kdybys někdy někomu prozradil vaše tajemství, umře. Je to tak?“ Mlčel.

„Takže, když jsi slyšel Wendy – přistihla tě, jak lžeš, a potom tě dokonce nazvala ‚maminčiným chlapečkem‘, co sis myslel? Benjie, co tě tenkrát napadlo?“

Začal přecházet po místnosti a snažil se vyhnout jejímu pohledu, který na sobě stále cítil.

„Nelekl ses náhodou? Co jsem to udělal? Co jsem řekl, že to ví? Nebylo to něco podobného? Necítil ses vinen, že jsi prozradil, co mělo zůstat navždycky jen mezi vámi dvěma?“

„Ničeho jsem se nelekl. A nic jsem necítil,“ odporoval.

„Jak se to tedy Wendy dozvěděla?“

„Nic nevěděla!“

„Jestli nic nevěděla; proč jsi dostal strach?“

„Nedostal jsem strach!“

„Tak zlost?“

„Jo. Měl jsem vztek,“ tvrdil, ale viděla, jak je zmatený a polekaný i teď. Otočil se.

„Benjie, kdybych já prozradila nějaké maminčino tajemství, připadala bych si provinile. Myslím, že by se tak cítil každý.“

„Já ne!“ ohradil se ostře.

„Bál ses?“

„Ne! Nic z toho! Tisíckrát jsem vám řekl, že jsem necítil vůbec nic! Nic!“

„Benjie, kdyby vaše tajemství opravdu vyšlo najevo a maminka umřela, mohl bys ji ještě někdy vidět?“

Mlčel. Odpověď oba dobře znali.

„Co by sis potom počal? Co by se s tebou stalo? Kdo by se o tebe postaral? Měl bys ještě někoho? Zůstal bys na světě sám, úplně sám. Kdyby se tohle stalo mně, hrozně bych se bála. Nenapadlo tě náhodou tohle, když jsi slyšel Wendy? Benjie, podívej se na mě.“

Ani se nepohnul, tak ho pobídla znovu: „Benjie!“

Zůstal sedět s odvrácenou tváří, protože se nedokázal vyrovnat s vlastními pocity. Hlavně s hrozným vědomím, že všechno prozradil nějakou větou nebo jednáním. Ano, tohle všechno způsobil.

Potřeboval si vybít stres a vztek.

Doktorka Wallaceová se stala jeho soudcem, ačkoli ho nikdy skutečně neobvinila. Jeho mučitelkou, třebaže se snažila zbavit ho trápení tím, že se vypovídá. Byl příliš malý, aby úplně pochopil. Příliš vystrašený a zmatený, aby dokázal jednat jinak. Okamžitě se rozhodl zničit věc, které si cenila ze všeho nejvíc.

Popadl Douglasovu zarámovanou fotografii a vší silou jí uhodil o okraj stolu. Sklo se roztříštilo. Rámeček se rozlétl na dva kusy. Fotografie, ohnutá, ale neroztržená, spadla na podlahu.

Ztuhla. Cítila, jak rudne a krev jí buší ve spáncích. Přece jen v ní zvítězila lékařka a ovládla se.

„Benjie,“ požádala ho laskavým tónem, „seber prosím podobenku mého syna.“

Probral se. Vylil si vztek a teď tu stál s lítostivým výrazem. Shýbl se a zvedl snímek. Pokusil se fotografii narovnat. Položil ji na stolek a uhladil dlaní. Pak teprve jí obrázek podal.

„Děkuji, Benjie.“

Po chvíli ze sebe vysoukal: „Promiňte. Je mi to líto.“ Potom kajícně pokračoval: „Ano, měl jsem strach. Kdyby se to někdo dozvěděl, maminka by umřela.“

„A?“ pobídla ho, aby myšlenku dokončil.

„A byla by to všechno moje vina, že jsem to prozradil.“

Rozhodla, že pro dnešek jedno přiznání stačí. Zítra odpoledne budou pokračovat, ještě bude potřeba mnoho dní, než se dozví celou pravdu.

„Uvidíme se zítra, Benjie.“

Otočil se a zamířil ke dveřím. Tam se zastavil, obrátil se a znovu řekl: „Je mi to líto. Nechtěl jsem, najednou mě to popadlo, je to jako, stejné jako jednou v televizi: jeden chlápek zabil nějakou ženu, ale soudce potom řekl, že to nebyla jeho vina, že se nedokázal ovládnout, bylo to stejné.“

„Dobře, Benjie. Rozumím ti.“

Tiše za sebou zavřel.

Strnule seděla, třesoucími se prsty svírala synovu podobenku. Chudinka Douglas. Už je to tak dlouho. Co si jen vytrpěl. Byl tak sám, když se to stalo. Pak se jí před očima znovu objevila Benjieho tvář. Nemá to vůbec lehké. Bože, tolik různých rodin existuje, tolik matek. A tohle dítě hledá návod, jak žít, v hlavě právo a zákon, které zná z televize.

Chudák Benjie.

15

Melissa Jacksonová seděla v čekárně hlavní nemocniční budovy a mimoděk poklepávala špičkou boty o podlahu. Od chvíle, kdy Benjieho zavřeli na pediatrii, cítila nervozitu a stálé napětí. Ke všemu ještě ta mladá černoška, ta Hendersonová, ne Robinsonova, jak přišla až k ní domů, rozhlížela se kolem a nejraději by byla strčila nos do každého kouta. A jak se vyptávala! Melisa se otřásla. Dnes ráno zavolala na informace, zjistila si návštěvní hodiny na dětském oddělení, a aniž se kohokoli ptala, před druhou se objevila u vchodu. Pochopitelně musela čekat, což si ovšem vyložila po svém: schválně ji zdržují, aby nemohla vidět vlastního syna.

Už několikrát vstala a šla k recepci, kde se jí pokaždé dostalo stejné odpovědi: ještě nejsou dvě hodiny, ještě je čas. Potom zahlédla muže a ženu, kteří prošli hned dál, zvedla se tedy znovu. Tentokrát jí asistentka vysvětlila, že ti dva mají dítě na intenzivní péči, a proto se na ně návštěvní hodiny nevztahují. Benjie na zvláštním seznamu není a Melissa tedy musí počkat. Konečně odbila druhá. Spolu s ostatními rodiči, kteří trpělivě čekali, mohla dovnitř. Recepční ji ještě informovala, že Benjieho najde ve třetím patře.

Melissa se hnala dopředu, u výtahu stála první. Když se otevřely dveře kabiny, málem se srazila se sestrami a lékařem, kteří vycházeli. Ačkoli nedočkavě vstoupila první, postavila se hned ke vchodu, takže překážela ostatním příchozím, kteří se museli protáhnout kolem ní. Stiskla tlačítko s trojkou, ne jednou, ale několikrát za sebou. Dveře se už zavíraly, když k výtahu na poslední chvíli doběhla ještě jedna žena. Kabina se znovu otevřela dokořán, paní vběhla dovnitř a teprve potom se výtah rozjel.

„Máte chodit včas jako všichni ostatní,“ napomenula ji Melissa. „Jenže některým matkám asi na dětech tolik nezáleží.“

Nelibě nesla zdržení v druhém patře. Jakmile zastavili ve třetím, vylétla z kabiny jako střela, ale hned se zarazila, když si uvědomila, že neví, kterým směrem se dát. Naštěstí zahlédla sestru a mohla se zeptat. Pospíchala chodbou, tak tak, že se nerozběhla. Našla správné dveře, ale zjistila, že pokoj je prázdný. Nakukovala tedy do ostatních místností, dokonce se jí podařilo vyrušit jednu z asistentek Wallaceové, jež právě hovořila s malým pacientem.

Nakonec narazila na hernu. Nahlédla dovnitř malým kukátkem ve dveřích a spatřila Benjieho. Stál u malířského stojanu a právě maloval silnými černými čarami obrysy jakési postavy. Melissa nepoznala, o koho jde, ale zdálo se, že je to důležité, neboť nějaká žena sedící vedle se Benjieho neustále na něco ptala a ukazovala na obrázek. Melissina úzkost z prostředí i celé situace dostoupila vrcholu a už se déle neovládla. Vpadla dovnitř.

„Benjie!“ vykřikla.

Chlapec odstoupil od plátna i ženy, s níž předtím mluvil, zacouval téměř až ke stěně, jako by hledal úkryt.

„Benjie, nepřivítáš maminku?“ spustila Melissa vyčítavě.

Pomalu jí vykročil vstříc. Maličko se sklonila, aby ji mohl políbit na tvář. Přelétla místnost pohledem a vybídla chlapce: „Pojďme někam, kde si můžeme popovídat.“

Vzal ji za ruku a vyvedl z herny. Vedle dveří visela na stěně šipka s nápisem ‚Návštěvní místnost‘. Melissa zavrtěla hlavou: „Ne, pojďme jinam, kde je víc klidu.“

Vedl ji do svého pokoje. Vešli dovnitř a Melissa sáhla po klice. Upozornil ji: „To by bylo proti pravidlům, mami. Musíme nechat otevřeno.“

Neřekla nic, ale stejně zavřela.

„Budou z toho nepříjemnosti,“ namítl.

„To jen tak říkají, Benjie, chtějí tě vystrašit,“ odpověděla. Zaklapla zástrčku. Benjie vyčkával, opřený o okraj postele, co nejdál ode dveří i od matky.

Zadívala se na něj a potom smutně potřásla hlavou.

„Benjie, Benjie,“ začala bědovat, „co jen mi to s tebou udělali?“

Snažila se předstírat pochopení, ale vycítil, že nesouhlasí. Zahlodal v něm pocit provinění, že vyzradil jejich tajemství doktorce Wallaceové, a zároveň se zalekl, tuší matka něco? Nebo dokonce ví?

„Jsi takový bledý. A hubený. Dostáváš dost najíst?“

Přikývl. „Hmmmm,“ bylo jediné, nač se strachy zmohl.

„Pojď ke mně, chlapče,“ vábila ho. „Benjie?“ Pořád stál u postele jako přibitý. „Ach ano, už tomu rozumím. Poštvali tě proti vlastní mámě. Copak ti napovídali? Jaké lži?“

„Nikdo mi nic neřekl.“

„Tak proč nechceš jít ke mně? Co se stalo? Když jsem za tebou přišla, ani jsi mi neběžel dát pusu na přivítanou. Jako bys ani neměl radost, že mě vidíš. Co se stalo, Benjie? Co je s tebou? Benjie.“

Mlčky stál. Změnila tón, promluvila laskavěji, ale výčitka zůstala. „Jen si pomysli, miláčku, až tohle skončí a oni tě už nebudou potřebovat, kam půjdeš? Co s tebou bude? Kdo se o tebe postará? Jistě, jsem tu já, vždycky tu bude tvoje máma. Ale jestli se ke mně už nechceš vrátit. Je to tak, Benjie? Ty už maminku nemáš rád?“

Viděla mu na očích, že její slova zabrala. Pokračovala tedy: „No, v takovém případě se tedy rozloučíme.“

Obrátila se ke dveřím, jako by opravdu chtěla odejít.

„Ne! Nechoď pryč!“ vykřikl.

Neotočila se. Čekala, až ji začne přemlouvat.

„Mami, neodcházej. Nechoď, maminko.“

Podívala se na něj a potřásla hlavou: „Ty to říkáš jen tak.“

„Ne. Mami, myslím to doopravdy!“

„Tak ukaž.“

Zaváhal. Přál si, aby zůstala, a zároveň se bál. Zmítán rozporuplnými pocity se nakonec odlepil od okraje lůžka a vykročil. Nešla mu vstříc, ale usadila se do křesla. Přistoupil blíž, stoupl si vedle ní.

„Ach, Benjie, Benjie,“ oslovila ho sladce a natáhla ruce, aby ho objala. Jak byl zvyklý, uvelebil se jí na klíně. Objala ho a houpala, jako dříve, když byl malé děcko. Jednou rukou ho hladila po těle. Pocítil ono známé teplo ve slabinách a věděl, co přijde dál. I ona si všimla. Zlehka sjela rukou k zipu jeho kalhot.

Maličko se pohnul, aby se snáze dostala dovnitř. Uchopila jeho penis, malý, ale ztopořený, sklonila se, aby jej políbila. Vtom někdo zalomcoval klikou.

„Benjie, Benjie?“

Melissa mu okamžitě zastrčila naráz ochablý penis a spěšně mu zapnula zip.

„Benjie, otevři!“ ozvalo se z chodby.

Pospíchal ke dveřím a uvolnil západku. Stál tváří v tvář doktorce Wallaceové. Nebylo třeba slov, přímo hořel. I matka se červenala, což lékařku utvrdilo v podezření.

„Paní Jacksonová, nemáte právo zdržovat se na pokoji. Promluvíme si v mé kanceláři. Přejděte laskavě přes ulici do protější budovy a tam na mě počkejte.“

Melissa se ještě otočila na Benjieho, aby vyslala varovný pohled, ale Wallaceová ji rázně pobídla: „Teď odejděte.“

Jakmile zmizela za dveřmi, obrátila se Corrine k chlapci: „Benjie, vím, co se tu před chvilkou stalo. Chci, abys pochopil, že tě z ničeho neviním. Asi by sis raději přál, abych to udělala, protože by se ti ulevilo. Je to tak?“

Stál a mlčky přešlapoval z nohy na nohu. Bylo jí ho velmi líto. Všechno se seběhlo tak rychle! Je úplně otřesený.

„Benjie, chceš mi něco říci?“

Nereagoval.

„Benjie, jsi rád, že sem maminka za tebou přišla?“

Vypadal nerozhodně.

„Dobrá, Benjie, to je v pořádku. Na tom není nic zlého, když chceš vidět maminku.“ Kývl. „Je to naprosto přirozené, když jsi tu byl pár dní sám. Benjie, neměl jsi ale trochu strach, když se tu objevila?“

Opět přikývl.

„Proč ses bál? Čeho?“

Hledal slova, váhal, nakonec ze sebe vypravil: „Já, já jsem řekl.“

„Měl jsi strach, protože jsi prozradil vaše tajemství?“

Znovu jen kývnutí.

„Benjie, od dospělé osoby to není fér, když chce, aby s ní měl malý chlapec takové tajemství. Dokonce ani matka to nesmí chtít. Řekl jsi jí, žes o tom mluvil se mnou?“

„Ne.“

„Benjie, kdo zavřel dveře? Ty, nebo maminka?“

„Ona.“

„A potom? Co se stalo pak?“

„Ona, povídala, že nejsem hodný, že ji už nemám rád.“

Ztichl.

„A co děláš, když nejsi hodný?“

„Dám jí pusu. A…“

„A?“

„Vezme si mě na klín.“

„Líbí se ti to, Benjie?“

Zrudl. Z jeho výrazu pochopila, že ano, ale stydí se přiznat.

„Benjie, je naprosto v pořádku, že syn chce, aby ho maminka držela nebo objala. Na tom není nic špatného. Co se stalo potom?“

„Ona, sáhla, sáhla mi…“

„Sáhla kam, Benjie?“

„Sáhla po zipu.“

„Benjie, co jsi udělal ty?“

„Nic! Nic jsem neudělal.“

„A ona?“

„Dotkla se, pohladila…“

„Chtěl jsi, aby se tě tam dotýkala? Benjie, přál sis to?“

Zůstal zticha, ale z očí mu najednou vyhrkly slzy.

„Benjie, když dělá to, co se stalo i dnes, když tě tam líbá, co cítíš? Jaké to je? Klidně mi všechno pověz, nic se nestane. Jaké to je?“

„Pěkné, je to příjemné.“

„Jen pěkné?“

„Cítím teplo, horko, je to jako čekání, až…“

„Čekání? Na co?“

„Až se to stane.“

„Čekáš, až se to stane, anebo chceš, aby se to stalo?“

Přinutil se k odpovědi. „Chci, a pak…“

„A pak?“ opakovala.

„Potom… připadám si najednou takový prázdný, ale hezky, příjemně a potom zase hůř.“

„Proč hůř? Co se stane?“

„Já nevím, nevím.“

„Dobře, Benjie. Zkusíme na to společně přijít. Ne hned teď, ale příště.“

16

Melissa Jacksonová seděla u stolu naproti doktorce Wallaceové. Byla neklidná a nervózně si hrála s prsty. Lékařka jí navrhla: „Jestli chcete cigaretu, klidně si zakuřte.“

„Ano? To se tady smí?“

„V mé kanceláři. Mám zvláštní povolení.“

Melissa okamžitě zalovila v kabelce a vytáhla balíček cigaret. Chvíli jí trvalo, než si roztřesenými prsty jednu vybrala a zapálila. Zhluboka do sebe vtáhla kouř, jako by jí měl zachránit život.

Za chvíli se trochu uklidnila a uvolnila natolik, že s ní Wallaceová začala hovořit.

„Paní Jacksonová, není to snadné, ale budu mluvit co nejstručněji. Jakmile jsem zjistila, že jsou dveře zamčené, pochopila jsem, co se uvnitř děje.“

„Nic se nedělo,“ ohradila se mladá žena.

Wallaceová přešla námitku. „Dovolte mi vysvětlit podstatu celého problému. Benjie není zlý chlapec, takový se nenarodil. Ani nemá zločinecké sklony. Jen se brání a protestuje proti způsobu života, k němuž je nucen, protože cítí, že není správný. Určitou dobu to dítě vydrží a zdánlivě se nic neděje, ale potom se vzbouří po svém. Některé děti začnou být agresivní, útočné, destruktivní to je i Benjieho způsob protestu. Ne ten nejhorší. Protože jiné utíkají k drogám, k alkoholu, byly i případy vraždy.

Věřím, že nechcete, aby skončil podobně. Já si to také nepřeji. A doufám, že se nám společně podaří Benjieho zachránit. Ale to nezáleží jen na mně. I vy se budete muset snažit.“

Melissa se váhavě, velmi opatrně zeptala: „Jak to myslíte, společně?“

„Za prvé: musíme stanovit přesná pravidla. Číslo jedna dokud je Benjie tady v nemocnici, nebudete ho navštěvovat bez povolení.“

Melissa jen vyštěkla: „A?“

„Když svolení dostanete, zůstanete s chlapcem ve společenské místnosti pro návštěvy. Ne v jeho pokoji.“

„Nemusíte se bát, že bych…“

Wallaceová ji velmi ostře napomenula: „Paní Jacksonová! Ještě jsem neskončila!“

Melissa se zavrtěla a vyčkávala.

„Když s ním budete mluvit, nesmíte ničím podrývat jeho důvěru v léčebnou terapii nebo v mou osobu. Žádné pochybnosti. Rozumíte?“

Melissa přikývla, spíše mechanicky než z vnitřního přesvědčení.

„A teď to nejdůležitější.“

„Nepotřebuji žádné vaše další…“

„Paní Jacksonová! Buďte zticha a poslouchejte, bude to tak lepší. Vím, co se pár let děje mezi vámi a Benjiem.“

Melissa ji probodávala pohledem, ale ani nehlesla.

„Ano, vím. Kromě zjevných symptomů a projevů, jež jsem zaznamenala, mi Benjie všechno sám řekl.“

„Lže! Ten kluk je lhář!“

Wallaceová takovou reakci očekávala, proto se ani nepouštěla do sporu a pokračovala.

„Existují dva způsoby, jak přistupovat k Benjieho problému. Tedy: řešit ho společně s ním, pomoci mu vrátit se do normálního života. Aby se znovu choval jako ostatní děti, byl dítětem. A rozvíjel se po všech stránkách jako jiní chlapci, i sexuálně, což je pomalý a dlouhotrvající proces. Nemůže být nucen k něčemu, co ve svém věku nechápe, vždyť si teprve začíná uvědomovat vlastní sexualitu. Ale druhý způsob je ještě účinnější.“

„Ano?“ ozvala se Melissa. Zajímalo ji, co lékařka navrhuje, ale ještě stále zůstala ve střehu a zachovávala odstup.

„Z praxe víme, že v obdobných případech se pokaždé osvědčila spolupráce s rodinou.“

„Jako například?“

„Například terapie pro vás. Navrhuji, abyste sem docházela jednou týdně.“

„Proč já? Mně nic není,“ ohradila se. „Problémy jsou přece s Benjiem.“

„Ale jen proto, že vy máte problém.“

„Myslíte? A to si říkáte psychiatr? To jsou hlouposti, paní doktorko. Nepotřebuju žádné léčení o nic víc než vy sama.“

„Paní Jacksonová, jestli se rozhodnete pro terapii, Benjie bude mít šanci vést normální život.“

„To je směšné!“ odfrkla.

Wallaceová vycítila že Melissa je i přes své protesty zvědavá a ochotná naslouchat. Takže má stále možnost, třeba mizivou, že se jí podaří nakonec ženu přesvědčit.

„Paní Jacksonová, Melisso, jestli vám tak mohu říkat. Ve všech obdobných případech existuje jeden shodný prvek. Osoba, která dítě zneužívá.“

„Mého chlapce nikdo nezneužívá! Už mám těch řečí po krk!“

Vyskočila, odstrčila židli a rázně zamáčkla cigaretu ve skleněném popelníku na lékařčině pracovním stole. Než došla ke dveřím, Wallaceová ještě dodala: „Taková osoba mívá většinou problémy sama se sebou.“

Byl to jen risk. Melissa se zastavila. Potom se pomalu otočila a podívala se na doktorku.

„Melisso, pokud je to i váš případ, je kruté, abyste přenášela své trauma na chlapce. Nabízím pomoc vám oběma.“

Mladá žena chvíli zvažovala nabídku, pak se obrátila zpátky ke dveřím. Beze slova vyšla na chodbu, aniž se ohlédla. Wallaceová si netroufala odhadnout Melissin další krok.

Po zbytek dne pak lékařka napůl očekávala, že jí žena zavolá, ale nic se nedělo. Neozvala se ani nazítří, ani za týden.

Na recepci Wallaceová zjistila, že se Melissa ani nepokusila znovu navštívit Benjieho.

Utvrdila se v přesvědčení, že Melissa je zklamaná, nešťastná žena, silná kuřačka, která se trápí a zároveň nemá odvahu ani vůli k nápravě. Rána je zřejmě velmi hluboká a Melissa nedokáže zapomenout. Jenže svým postojem neprospěje ani sobě, ani synovi.

Wallaceová teď musí rozplánovat Benjieho následnou terapii, a až nastane vhodná doba, porozhlédnout se po pěstounské rodině, která by mu pomohla překonat zatím nejtvrdší období života. Nejlepší by bylo najít chlapci adoptivní rodiče; vrátit ho zpět do péče matky by za stávajících podmínek skončilo katastrofou.

Nad šálkem kávy v malé francouzské restauraci se svěřila se svými starostmi Simonu Freedmanovi.

„Corrie, se současným rozpočtem ti vedení takový luxus nepovolí.“

„Luxus?“ podivila se.

„Víš, ty o takových věcech nepřemýšlíš, ale jak dlouho čekáš, že nechají toho chlapce v nemocnici?“

„Vždyť by to byl zločin, poslat ho zpátky domů. A zatím je příliš brzy na náhradní péči,“ namítla.

„Chceš se dohadovat s věhlasným doktorem Wagnerem?“ Si dal svým ironickým tónem jasně najevo, jaké má o hlavním správci financí mínění. „Těžko se s ním jedná i v naléhavých případech. Mám na mysli takové, u nichž můžeš předložit hmatatelný důkaz, třeba rentgenové snímky a skeny. Promiň, ale když jediné, co máš, je problémový chlapec a jeho výpovědi, věř mi, zavolá si tě za chvíli na kobereček. Ten už si dál nezaslouží titul doktor.“

Corrie přikývla.

„Od té doby, co ho jmenovali hlavním administrativním správcem, pověsil bílý plášť s veškerou loajalitou k medicíně na hřebík a stal se z něj účetní. Navíc s pěkně ostrou tužkou, jak se říká.“

„Corrie, připrav se na to, že za pár dní zazvoní telefon a uslyšíš: ‚Paní kolegyně, procházeli jsme záznamy vašeho oddělení. Myslím, že bychom si spolu měli pohovořit.‘ Nemusíš dlouho hádat, čeho se ta debata bude týkat.“

„A také vím, jaká bude moje odpověď,“ řekla vzdorně.

„Jen měj na paměti, že konečné slovo patří jemu.“

„Na oddělení šetříme, kde se dá. Ale ne na dětech,“ prohlásila rozhodně.

„Myslíš děti, nebo dítě?“ zeptal se a podíval se jí přímo do očí.

Malinko se zachvěla.

„A to má znamenat?“

„To znamená, Corrie, že nejsem slepý. Zvlášť ne, pokud jde o tebe. Sleduju tě. Dívám se, co děláš, jak se chováš. Věřím, že jednoho dne konečně hodíš minulost za hlavu a začneš žít v přítomnosti.“

„Tedy žít s tebou,“ upřesnila.

„Jestli to zatím cítíš takhle. Ale beru. Vždycky doufám v něco víc.“

„Si,“ začala jako obvykle v takovém okamžiku. Znal ten tón, už si zvykl a rozhodně se jím nenechal odradit.

„Já vím,“ pokračoval sám ve stejném duchu, „Si, je ještě příliš brzy, možná jednou, později a tak dál, a tak dál. Umím tu řeč nazpaměť, ale zmýlila ses v osobě. Nejsem chlápek, který se s tebou chce jednou dvakrát vyspat. Stojím o víc. Myslím, že na to oba máme právo. Přál bych si, abys byla zase taková jako dřív. Rád bych ti při tom pomohl. Abys konečně přestala tvrdit: ‚Mám svou práci. To mi úplně stačí.‘ Není to pravda. Nemůže ti to stačit.“

„Si,“ chtěla změnit téma. „Bavili jsme se o rozpočtu a o Wagnerovi,“ připomněla mu.

„Ne, Corrie, mluvili jsme o tom chlapci, o mladém Jacksonovi,“ opravil ji. „Smutný případ, připouštím. Ale ne výjimečný. Kolik podobných jsi měla! A přistupovala jsi k nim mnohem objektivněji. Nebralas je tak moc osobně.“

„Si, nehraj si na psychologa, to je trochu mimo tvůj obor.“

„Odpusť, že jsem vstoupil na posvátnou půdu,“ přeháněl. „Konec konců, nejsem diplomovaný psychiatr. Takže mi nepřísluší všimnout si, že Benjie je zhruba stejně starý jako byl Douglas. A nesmím dojít k závěru, že se tě ten problém dotýká víc, než by z profesionálního hlediska měl.“

„Si! Přestaň!“ vykřikla, až se lidé u jiných stolků začali otáčet. Oba si okamžitě připadali trapně.

Ztišila hlas a přesvědčovala ho: „Si, vím naprosto přesně, co dělám. A jak postupuji. Věřím, že se přece jen u mě ukáže i jeho matka. Tak neměj zbytečné starosti.“

„Jen se bojím, že tě tvá intenzivní péče o toho chlapce přivede na kobereček k Wagnerovi. Nerad bych, aby ses musela svého místa vzdát a odejít z nemocnice. Nebo z města. Moc bys mi chyběla.“

Teprve cestou domů se mu omluvila: „Promiň, Si, musel sis připadat jako na pracovní poradě. A je mi líto, že ještě nejsem připravená na nový život jako ty.“

17

Corrine Wallaceová diktovala sekretářce poslední poznámky. Evie ji přerušila.

„Paní doktorko, ta schůzka.“

„Jaká schůzka?“ zeptala se netrpělivě.

„S doktorem Wagnerem,“ připomněla jí sekretářka.

„Ach, nezapomněla jsem, jen jsem se snažila na ni nemyslet,“ přiznala lékařka. „Však to znáte, tahle administrativní jednání. Ten zatracený účtař, nestačí mu důkaz, že opravdu potřebujeme vyšší částku. Chce, abych poprosila. Pak má pocit důležitosti a moci. Kéž by se tak vrátil ke svým kosmetickým operacím, to mu šlo mnohem líp.“

Vzápětí se skoro zastyděla: „To je jen pomluva. Slyšela jsem, že byl kdysi zatraceně dobrý chirurg.“

Potom vzala záznamy za minulý rok, které dokládaly, že ačkoli se rozpočet pro oddělení zvýšil pouze o sedm procent, objem činnosti vzrostl o devatenáct, což znamená, že se v porovnání s předchozími léty dokázali postarat o více dětí s menšími náklady.

Tohle by našemu Harpagonovi mohlo stačit, pomyslela si. Snad mi Benjieho nechá nejméně na čtyři týdny. Dokud se mi nepodaří navést ho na správnou cestu.

Obvykle musela čekat, ale dnes ji sekretářka uvedla do honosné kanceláře doktora Wagnera ihned.

Wagner vstal a pozdravil ji. Nebyl sám. V křesle naproti prosklené stěně seděl neznámý muž.

„Pojďte dál, Corrine.“

Wagner se zdál nezvykle vlídný. Jako vždy měl na sobě na míru ušitý oblek, dnes v námořnické modři s tenkými smetanovými proužky. Bleděmodrá košile kontrastovala s bílým límečkem a manžetami. Pečlivě uvázaná pestrá kravata s fantastickými motivy by se vyjímala v luxusním módním časopise. A samozřejmě nezapomněl na obligátní květ v knoflíkové dírce, tentokrát se rozhodl pro chrpu, jež vhodně barevně ladila s tmavomodrým podkladem. Někteří z jeho nejpřísnějších kritiků hlásali, že květina v klopě je u Wagnera to jediné, co stojí za pozornost.

Corinne se na něj dívala s větším porozuměním. Ačkoli se jí příčilo, že je nucena zvládnout více práce s méně penězi, věděla, že Wagner stráví spoustu času jednáním se sponzory, často bohatými vdovami nebo finančníky na odpočinku. Taková setkání jistě vyžadovala patřičnou úroveň oblékání a Wagnerův vybraný vkus byl výhodou.

Ať už si o něm myslela cokoli, teď stáli tváří v tvář, Corinne připravená hájit své zájmy. Očekávala, že on naopak bude usilovat o další škrty v rozpočtu. Nebo jiná omezení. Kdo je ale ten druhý muž? vrtalo jí hlavou. V tu chvíli Wagner sám přítomného představil: „Paní kolegyně, rád bych vás seznámil s Kirkem Spaldingem. Kirku,“ otočil se k němu, „tohle je psychiatrička Corinne Wallaceová. Možná jste ji viděl v televizi,“ neodpustil si. A, teď to přijde, napadlo ji.

Spalding se vztyčil v celé výši sto devadesáti centimetrů. Velmi zajímavý člověk, pomyslela si. Měl mírně prošedivělé vlasy na spáncích a opálený obličej, jenž svědčil o častém pobytu venku. Wallaceová odhadovala, že mu nejspíš táhne na šedesát, ale atletickou postavu mu mohli závidět i mnozí mladší.

Zatímco návštěvníka v duchu hodnotila, Wagner vysvětlil: „Kirk je naším zvláštním poradcem.“

Tak zvláštní poradce, řekla si. Titul jí mnoho neprozradil. Nikdy se ostatně v nemocnici nesetkala ani s běžným poradcem. Když o tom tak přemýšlím, vlastně jsem nepoznala ani právníka, samozřejmě s výjimkou těch, kteří byli přizváni k soudním jednáním, jež se týkala jejích pacientů.

Ať už byl Spalding kdokoli, byla odhodlána hájit svou pozici. A jestli se celá záležitost týká Benjieho Jacksona, pak to platilo dvojnásob.

„Pane Wagnere, ukáži vám záznamy našeho oddělení. Doklady o každém vydaném dolaru. Dokumenty o léčbě poskytnuté všem našim pacientům. Také jsem nechala zpracovat srovnávací studii pro některá zařízení podobná našemu Centru. Uvidíte sám, že jsme v porovnání s nimi hospodařili velmi dobře. Dolar k dolaru, ušetřili jsme nakonec deset procent.“

„Drahá kolegyně, jsem si jist, že se můžete právem pyšnit výsledky vašeho hospodaření a každý cent jste nepochybně vydala oprávněně. Ale o tom dnes nechci hovořit.“ Obrátil se ke Spaldingovi. „Kirku,“ vyzval ho.

„Doktorko, říká vám něco jméno Jackson?“

„Ano. Mám pacienta Benjamina Jacksona.“

„Vlastně mám teď na mysli Melissu Jacksonovou,“ upřesnil Spalding.

„Ach, ano, Benjieho matka.“

„Doktorko, jsme tu jen my tři. Žádné nahrávací zařízení. Naši rozmluvu nikdo nezaznamenává, můžeme hovořit naprosto otevřeně,“ ujistil ji.

Nejdříve překvapeně zamrkala, potom pojala podezření. Zeptala se: „Pane Spaldingu, proč se domníváte, že nebudu mluvit na rovinu? Kolega Wagner jistě ví, že pokud se týká mého oddělení, nemám žádné tajnosti. Nic si v rukávu nenechávám.“

„Doktorko, obávám se, že si nerozumíme. Nebudeme se bavit o rozpočtu. Jde o záležitost mnohem delikátnější. Takže: povězte mi, co víte o osobě jménem Melissa Jacksonová.“

„Promiňte, ale musím zachovávat lékařské tajemství. Tohle jsou důvěrné informace, které zůstávají jen mezi pacientem a lékařem.“

„Ta žena je vaší pacientkou?“ zeptal se Spalding udiveně.

„Ne. Ovšem její syn ano. Nemohu s vámi o ní mluvit bez jeho vědomí. A odmítám s ním teď záležitost probírat, pokud mi ovšem nesdělíte závažné profesionální důvody.“

„Považovala byste za závažný profesionální důvod žalobu na nemocnici?“

„Nikdo mě o ničem takovém neinformoval,“ odpověděla úsečně.

„Ale bude, brzy bude,“ ujistil ji Spalding.

„Kdo?“

„Advokát Společnosti právní pomoci zastupující žalující stranu, paní Melissu Jacksonovou.“

„Společnost právní pomoci?“ opakovala. „Proč jste to neřekl přímo?“

„Chtěl jsem slyšet pravdu. Lidé někdy vypovídají jinak, když jim hrozí soud.“

„Klidně se ptejte. I když mi, jak jste se zmínil, možná hrozí soud,“ vyzvala ho chladně.

„Nezapomeňte prosím, že jsme na jedné lodi,“ nabádal ji.

„Jistě. Promiňte, pane Spaldingu. Tedy?“

„Povězte mi, co víte o Melisse Jacksonové. Z vašich setkání.“

„Viděla jsem ji několikrát. Pokaždé v souvislosti s případem jejího syna. Ten chlapec je nyní ve velmi špatném psychickém rozpoložení.“

„Co je příčinou?“

„Opět se musím odvolat na zásadu mlčenlivosti.“

„Můžete se na mě dívat jako na svého právního zástupce,“ snažil se ji přesvědčit, „cokoli řeknete mně a doktoru Wagnerovi, bude považováno za přísně důvěrné. Takže co je příčinou jeho současného stavu? Špatné zacházení? Jakého druhu?“

„Jde o pohlavní zneužívání.“

„Máte nějaké důkazy použitelné u soudu? Fotografie? Somatologická či fyziologická vyšetření? Rentgenové snímky? Nebo věrohodné očité svědky?“ chrlil.

„V takových případech nebývají materiální důkazy. Obvykle nic prokazatelného.“

Spalding se zamračil. „Oč se tedy můžete opřít?“

„Mám chlapcovu výpověď.“

„Dobrá. A pachatel? Kdo toho chlapce zneužívá? Otec, otčím, nebo matčin milenec?“

„Ne.“

„Ale vy to víte, že?“

„Ano, vím.“

„Tak kdo je to?“ naléhal Spalding.

„Melissa Jacksonová.“

„No, to vrhá na celou záležitost úplně jiné světlo,“ připustil.

„Výhodnější pro nás, doufám,“ prohodil Wagner.

„Nevím,“ přiznal Spalding. „To zatím nemohu tvrdit s jistotou.“

Na chvíli se zamyslel, než položil Wallaceové další otázku. „Doktorko ačkoli bych vám raději říkal Corinne, jestli vám to nevadí, vypadá to, že máme před sebou vleklý případ. Corinne, povězte mi, a pokud možno bez emocí, co víte o Melisse Jacksonové i o jejím vztahu k synovi. A vysvětlete mi, proč se vám zdá, že její chování vybočuje z normálu.“

„Nejdříve by mě zajímalo, jaká obvinění proti mně vznesla,“ prohlásila Corinne.

„Prosím, potřeboval bych vaše vyjádření bez ohledu na případnou žalobu.“

Corinne dlouho váhala. Nakonec usoudila, že nejlepší bude spolupracovat, aby si nemysleli, že záměrně něco tají. Seznámila tedy Spaldinga i Wagnera s případem nezletilého pacienta Benjamina Jacksona. Řekla všechno od prvního setkání po Benjieho přiznání i poslední události.

Spalding poslouchal s opravdovým profesionálním zaujetím. Když Wallaceová skončila, požádala ho: „Povězte mi teď, z čeho mě hodlá žalovat?“

„Právníci paní Jacksonové nás viní, že tu držíme jejího syna Benjamina proti jeho vůli a navzdory matčiným námitkám, které vám údajně osobně přednesla. Ona uvádí, že je jedinou zákonnou osobou zodpovědnou za Benjamina, a žádá, aby jí byl syn okamžitě vydán.“

„To by ovšem bylo velmi nebezpečné,“ namítla Wallaceová.

„Její právní zástupci ale hrozí, že pokud chlapce nepropustíte, nechají vás předvolat k soudu.“

„Svůj postup obhájím, o to strach nemám,“ prohlásila rozhodně, „ale nechci, aby chlapec musel svědčit. Bylo by to pro něj silné trauma, mohlo by poznamenat celou následnou terapii. I bez soudního procesu je jeho stav kritický.“

„Pokud by to byla jediná možnost, museli bychom k ní přikročit,“ namítl Spalding.

„Musíme zaujmout stanovisko hned,“ přesvědčovala Corinne oba muže.

Zdálo se, že Spalding už vyčerpal celou dávku srdečnosti. Upřeně se na ni zadíval a suše prohlásil: „Paní Wallaceová, jistě vám nemusím připomínat, kolika případy z lékařské praxe se v dnešní době soudy zabývají. Ani zdůrazňovat, jak často porota sympatizuje se žalující stranou. Náklady jdou do milionů. Žádná nemocnice si něco takového nemůže dovolit. Dokud jsme na jedné lodi…“ Fráze ji zaskočila. Nepřipouštěla si možnost, že by mohli být ve sporu. Zbystřila pozornost.

„… dokud jsme na stejné straně, poskytneme vám bezplatnou právní pomoc. Pokud byste se ovšem Odmítla řídit našimi radami, nemohli bychom vás dále zastupovat.“

„Musela bych si sehnat vlastního právníka.“

„Přesně tak. Což by pravděpodobně byla nákladná záležitost. Výlohy na krytí právní pomoci plus možná náhrada škody a soudní výlohy.“

„Náhrada škody?“

„Paní doktorko, s největší pravděpodobností vás zažalují pro neoprávněné omezování svobody Benjamina Jacksona. Nejspíš úspěšně.“

„Jednám podle svého nejlepšího profesionálního úsudku!“ bránila se. „Správný léčebný postup přece nemůže být trestný. Seženu půl tuctu uznávaných psychiatrů, kteří mě podpoří a dosvědčí, že jednám v nejlepším zájmu pacienta.“

„A oni vyrukují s tuctem jiných, kteří vaši metodu popřou.“

„Žádný psychiatr hodný svého titulu by chlapce nemohl poslat zpátky k matce. Ne teď, za stávajících okolností,“

„Podívejte, slyšel jsem experty, kteří byli v soudní síni ochotni odpřisáhnout téměř všechno. Když dostanou dobře zaplaceno, klidně dosvědčí, že svět je vlastně placka. Nepodceňujte protivníka. Tohle heslo mám vytepáno v bronzu a pověsil jsem si je na stěnu v kanceláři. Má je nad stolem každý nový právník, s nímž se firma rozhodne spolupracovat.“

„Zapamatuji si to, ale v tomto případě se opravdu musím nechat vést svým vlastním úsudkem.“ Potom se zvedla a odešla.

18

Corinne Wallaceová, v tomto okamžiku spíše žena, která pospíchá na schůzku, než odborná lékařka, se snažila narychlo upravit vlasy, aby nevypadala příliš ztrápeně a unaveně jako obvykle na konci pracovního dne. Neměla za sebou nijak zvlášť obtížné případy, ale dvakrát musela pohovory přerušit, takže skončila až dlouho po šesté.

Když zazvonil telefon, říkala si cestou: „Dobře, Si, vím, že jsem se zdržela. Ale ne zas tak moc.“ Zvedla sluchátko. „Za pět minut jsem dole na parkovišti.“

K jejímu překvapení se sice na druhém konci ozval mužský hlas, ale patřil někomu úplně jinému, než očekávala.

„Paní Corinne Wallaceová? Lékařka Corinne Wallaceová?“ ujišťoval se neznámý.

„Ano,“ řekla opatrně.

„Jsem doktor Swayber, volám z nemocnice U milosrdných.“

„Co si přejete, pane Swaybere?“

„Máme tu pacientku, kterou chceme propustit, ale odmítá odejít.“

„Pokud si myslíte, že jde o případ pro psychiatra, máte přece vlastní lékaře. Skvělé, znám je. Proč voláte mně?“

„Možná by se na ni měl podívat psychiatr,“ připustil. „Přivezla ji záchranka, přinesli ji na nosítkách. Měla problémy s dýcháním. Prohlédli jsme ji, ale zdá se, že si své problémy namlouvá. Sama je vyvolává. Při vyšetření jsme nezjistili žádnou poruchu srdce ani plic. Chtěli jsme ji poslat domů. Ale odmítá odejít. Říká, že nemá nikoho, kdo by se o ni postaral.“

„Promiňte, ale pořád dost dobře nechápu, proč jste zavolal právě mně.“

„Tvrdí, že má syna, který by jí pomáhal. Ale prý ho držíte u vás na oddělení.“

V tu chvíli pochopila.

„Jmenuje se Jacksonová? Melissa Jacksonová?“

„Ano. Takže její syn je u vás. Nebyli jsme si jisti, jestli jí můžeme věřit.“

„Pane Swaybere, ta žena je nemocná. Pravděpodobně nemá skutečné problémy s dýcháním, ale její stav je mnohem závažnější. Snaží se vaším prostřednictvím, abychom propustili jejího syna, ale to je naprosto vyloučeno.“

„Co byste nám tedy doporučovala?“

„Řekněte jí, že jste mi volal. Benjamina domů nepustím. Uvítala bych, kdyby se dostavila ke mně na pohovor, už jsme o tom spolu mluvily.“

„No, udělám, co bude v mých silách,“ odpověděl Swayber, ale nepodařilo se mu úplně potlačit pochybnosti.

Sotva zavěsila, telefon zazvonil znovu. Tentokrát se opravdu ozval Simon Freedman.

„Už jdu, za chvilku jsem na parkovišti,“ oznámila.

Než vyrazili, řekla: „Si, cestou se potřebuji na minutku zastavit v knihkupectví.“

„Kde bereš čas na zábavnou četbu? Kolem máš haldy odborných časopisů a výstřižků, jak to děláš? To mě podrž.“ Přiznal: „Já pomalu ani nemám čas podívat se zvečera na zprávy.“

„Chci koupit dárek,“ vysvětlila. „Velmi důležitý dárek.“

„Dobře,“ souhlasil. „Než si něco vybereš, dám si aspoň sendvič, abych neumřel hlady.“

„Nezdržím se dlouho, titul znám. Záleží jen na tom, jestli je na skladě.“

Vyjeli jeho autem. Počkal před knihkupectvím, než v oddělení pro mládež našla, co chtěla, a u pokladny zaplatila. Čtení pro Benjieho.

Když seděli v malé italské restauraci, Si poznamenal: „Byl jsem zvědavý, a když jsi stála u pokladny, podíval jsem se, cos vybrala. Vždyť je to dětská knížka.“

„Správně. Také je pro dítě,“ odpověděla stručně chladným tónem, který ho měl upozornit, že o věci nechce dále diskutovat.

Si se nenechal odbýt. „Pro nějaké zvláštní dítě?“

„Prostě pro dítě. Tečka.“

„Pro dítě, které se jmenuje Benjie?“ popíchl ji.

„Si, měj na paměti: ‚Kdo je zvědavý, bude brzy starý.‘ Znáš to?“

„Třeba budu výjimka,“ usmál se.

„Ano, ano, máš pravdu. Je to pro Benjieho,“ vyjela trochu ostře. „Aby nabyl trochu sebejistoty,“ dodala pak mírněji.

„Dobrý nápad. Ale nenech se unést a neber ten případ moc osobně.“ Hned omluvně dodal: „Promiň, Corrie, asi jsem ten poslední, kdo ti může radit, jak zacházet s pacientem. Má žena mi vždycky říkala, že jsem nejstarostlivější manžel, jakého kdy poznala.“

Na výraz manžel byla ještě příliš citlivá, takže konverzace na chvíli ustrnula na mrtvém bodě. Teprve nad šálkem kávy pronesla: „Si, nechci, aby mě někdo ochraňoval. Anebo abych se musela zpovídat, proč jsem Benjiemu koupila knihu. Vlastně Benjaminovi, jak mi dovolil mu říkat. A dnešní večer rozhodně není vhodný na diskusi o něm. Navíc, než jsi mi zavolal, objevila se nová komplikace.“

Neptal se, jen zvědavě a překvapeně vzhlédl. Pověděla mu tedy o telefonátu od Milosrdných.

„Nemůžeš ho poslat zpátky.“

„To také neudělám. Zvlášť když jsme se konečně hnuli z místa.“

„Ta žena jistě není úplně v pořádku, když předstírá nemoc, jen aby ho dostala zpátky domů. Kdo ví, čeho bude schopna příště.“

„Nevím, a je mi to jedno. Dokud se nezačne léčit, nezaslouží si, aby se vrátil. Zatím si ho nechám na oddělení.“ Spěšně ho upozornila: „A neříkej mi, že je to přehnané. Nebo že to má něco společného s Douglasem.“

Což samozřejmě, jak oba v duchu věděli, byla pravda.;

„Dobře, Corrie,“ souhlasil.

Naplánovali si divadlo a dorazili právě v okamžiku, kdy šla opona nahoru. Byl to pochopitelně Simonův nápad. Vybral svěží muzikál s kvalitním hereckým obsazením. Domníval se, že si Corinne odpočine a na chvíli zapomene na svou práci. Potřebuje se trochu pobavit, vždyť tráví celé dny s dětmi, jimž ublížili jejich nejbližší, ti, kteří je měli chránit. Kolikrát ji jen viděl utrápenou nebo s pocity beznaděje, kdy si namlouvala, že její práce postrádá jakýkoli smysl.

Na konci prvního jednání si ale uvědomil, že se Corinne ani v nejmenším nesoustředí na představení.

Naopak, byla neklidná a netrpělivá, nejraději by se zvedla a odešla. Proto o přestávce navrhl: „Pojďme, není to tak dobré, jak hlásala kritika.“ Okamžitě ochotně souhlasila.

Na parkovišti se rozloučili. Vykročila ke svému autu, když poznamenal: „Je to divné.“

Obrátila se. „Co?“

„Že se věčně rozcházíme takhle. Loučíme se na parkovišti nebo v restauraci, u dveří tvého bytu.“

„Vždyť jsi u mě byl několikrát, znáš to tam docela dobře,“ namítla.

„To je právě to. Když víš, že půjdeme ven, všechno je v pořádku a klidně mě pustíš dál. Ale večer, když nemusíme nikam spěchat a mohli bychom být spolu, najednou to nejde.“ Přistoupil k ní.

„Si, tolikrát jsem ti opakovala.“

„Až příliš často,“ přerušil ji v půli věty.

„Ano, příliš často,“ opakovala. „Vím to stejně dobře jako ty. Říkám si v duchu, že to překonám, že to přejde. Ale.“ Myšlenka zůstala nevyřčená.

Lehce ji pohladil a špičkami prstů maličko pozvedl bradu, takže jí na tvář dopadalo měsíční světlo. Obdivoval její profil, líbil se mu drobný obličej s výraznými, ale jemnými lícními kostmi. Jen smutek v očích se k portrétu nehodil.

Anebo, napadlo ho, možná je to právě naopak. Kdyby nebyla tak starostlivá a citlivá, zamiloval bych se do ní? Políbil ji. Opětovala polibek, ale jen lehce. Uvědomil si, že je to jen přátelský dotek rtů. Jenže toužil po něčem mnohem hlubším.

Příštího rána měla na záznamníku vzkaz od Wagnera. I jemu včera volali od Milosrdných. Chtěl s ní okamžitě mluvit. Vypravila se tedy k němu do kanceláře. Když vešla, všimla si, že zrovna listoval finančním přehledem z posledního čtvrtletí. Nedokázala říci s jistotou, zda je to jen náhoda, ale nepochybovala, že čísla okamžitě použije jako argument ve svůj prospěch, pokud se mu naskytne vhodná příležitost.

„Dobré ráno, Corinne, dobré ráno. Dáte si kávu? Trochu toho černého životabudiče, jak jsme říkávali, když jsem za války sloužil v Německu?“

Nikdy neopomněl zdůraznit, že kdysi sloužil v armádě, ačkoli skutečný boj nepoznal – staral se o zásobování. Když se vrátil, využil příspěvek od státu a vystudoval medicínu, aby později skončil opět u hospodaření, tentokrát v roli vrchního správce v nemocnici.

„Děkuji, už jsem po snídani,“ zalhala, aby si nepříjemný hovor odbyla co nejdříve.

„Corinne, včera večer jsem měl velmi zvláštní telefonát.“

„Ano, já vím. Doktor Swayber z nemocnice U milosrdných,“ přikývla.

„Byl jsem zklamán, Corinne. Zklamán. Vždycky jsem zastával zásadu spolupráce mezi nemocnicemi. Prospívá to profesionálním vztahům. I veřejnost hodnotí takový přístup kladně. Jen si vzpomeňte na záplavy. Celou Hlavní třídou tekl proud vody metr hluboký a odřízl přístup ke třem dalším nemocnicím. Tenkrát jsme se museli postarat o celou západní část města. Měli jsme nouzová lůžka a lehátka i na chodbách a naši lidé sloužili ve dne v noci. Brali jsme všechny případy i za ostatní. Pamatujete?“

„Ne, tehdy jsem ještě ve městě nebyla. Přistěhovala jsem se později.“

„Aha, ano. Máte pravdu, bylo to před vaším příchodem. Ale stejně. Spolupracovali jsme. A teď, když nás kolegové od Milosrdných požádají o drobnou laskavost, otočíme se k nim zády a řekneme: Je nám líto, ale odmítáme vám pomoci. V tomto duchu náš ústav nefunguje!“

„Swayber vám tvrdil, že jsem mu odmítla pomoci? Neřekl spíše, že jsem mu nemohla pomoci, protože bych ohrozila vlastního pacienta?“

„To je jen sémantika,“ snažil se ji odbýt Wagner. „Jde o to.“

„Doktore Wagnere!“ přerušila ho. „Jde o to, že vydat Benjamina Jacksona teď zpět do péče matky, by byla hrubá chyba, pro něj možná za stávajících podmínek osudový omyl.“

„Má drahá Corinne,“ oslovil ji blahosklonně, „domnívám se, že pojem osudový omyl je v této situaci výraz poněkud přehnaný.“

„Jsem přesvědčena že ne,“ oponovala. „Chlapci chybí rodinné zázemí, v němž by našel oporu. Nemá, na koho by se mohl spolehnout. Prožívá trauma, které mnohé děti dohnalo k pokusům o sebevraždu. Jestliže ho pošleme k matce, jeho stav se jen zhorší. Vždyť je to prakticky totéž, jako bychom ho odsoudili k smrti.“

„Paní kolegyně, začínáme trochu podléhat emocím. Měli bychom uvažovat prakticky, nemyslíte?“

Sáhl po čtvrtletní finanční zprávě a významně ji potěžkal v ruce. „Podívejte se, paní kolegyně: každoročně hospodaříme s několikamilionovým deficitem. Federální vláda přesně stanoví naše povinnosti vůči společnosti. Bohužel nám však na jejich realizaci neposkytuje dostatek finančních prostředků. Takže čas od času musíme v něčem ustoupit. Je potřeba pozorně zvážit každý krok.“

„A to také děláme!“ skočila mu do řeči.

„Skutečně?“ opáčil. „Například ten chlapec, Jackson.“

„Už jsem vám to vysvětlila.“

„Vaše vysvětlení mě neuspokojilo,“ odsekl.

„Jde o velmi složitý případ.“

„Přesně tak! Jestli je jeho stav natolik extrémní, pak s ohledem na velmi krátký čas, jenž vám byl vymezen, bychom měli služby našeho střediska věnovat raději dítěti s optimističtější prognózou.“

„A já musím být soudcem.“

„Jindy bych vám dal za pravdu, ale v současné době, kdy se mi na stole kupí takovéhle zprávy o hospodaření. Připadám si jako kapitán Titaniku: spousta cestujících a málo záchranných člunů. Nemůžeme se postarat o všechny. Pro mě by bylo lepší, kdybyste byla alespoň trochu vstřícná.“

„Snažím se, jak nejlépe dovedu,“ prohlásila a považovala diskusi za skončenou.

„Víte přece, říkají…“ prohodil.

„Oni?“

„Někteří zaměstnanci. Dokonce i pár vašich lidí.“

„Říkají co?“ naléhala.

„Jen nerad to opakuji, ale slyšel jsem, že investujete až příliš moc peněz i času do toho chlapce. Prý jste se na něj zaměřila právě proto, že je to prakticky ztracený případ, a rozhodla jste se, že ho zachráníte stůj co stůj. Snad abyste něco dokázala sama sobě. Také se mi doneslo, že se možná chystáte napsat o něm vědeckou studii.“

„Pane Wagnere, mé děti nejsou pokusní králíci nebo morčata,“ ohradila se a vstala.

„Sama jste zakončila náš rozhovor výstižněji, než by se to podařilo mně. Mé děti,“ opakoval. „Několik vašich kolegů, kteří vědí, co vás před léty potkalo, je toho názoru, že se o pacienty staráte až příliš moc. Projevujete až přehnanou péči, zvláště o některé.“

„Žádný zájem o pacienta není přehnaný. Kdybych mohla, udělala bych pro ně mnohem víc. A pokud se týká Benjamina Jacksona, zůstane!“

Otočila se a odešla.

19

Těšila se na setkání s Benjiem; domluvili se na třetí. Daruje mu knihu. Byla zvědavá na jeho reakci, ale vtom ji ze zamyšlení vytrhl telefon. „Paní doktorko,“ ozvala se sekretářka, „chtějí vás na pohotovosti. Prý je to naléhavé!“

Okamžitě vstala od stolu a už na odchodu oznámila asistentce: „Evie, až přijde Benjamin, řekněte mu, že je mi to líto, ale bude muset počkat. Vrátím se co nejdříve.“

U vchodu ji uvítala sestra: „Už na vás čekají, paní doktorko.“ Vedla ji chodbou dál až k ordinaci, odkud slyšely hlas Simona Freedmana. „Udělejte krevní obraz a objednejte čtyři jednotky krve, skupina nula.“

Corinne vešla dovnitř a okamžitě spatřila Freedmana a jednoho lékaře z pohotovosti. Skláněli se nad tělem velmi mladého děvčete, ode dveří však nezahlédla obličej. Teprve když přistoupila blíž, poznala jedenáctiletou Sally Clementovou. Z několika Simonových poznámek pochopila, že se snaží zmírnit následky dívčina šoku a zároveň zastavit vaginální krvácení. Během chvilky vyměnil několik tampónů. Vybídl Corinne: „Vezmi ji za ruku, pohlaď ji a hlavně s ní mluv. Říkej cokoli, jen ať ji udržíme při vědomí.“

Během stručného hovoru nepřestal pracovat. Corinne se sklonila k dívčině tváři a zašeptala: „Sally, to jsem já, doktorka Wallaceová. Klidně lež, nic se ti nestane, tady jsi v bezpečí. Už je to dobré, neboj se. Už ti nikdo neublíží. Jestli mě slyšíš, Sally, stiskni mi ruku. Pořádně, Sally, jen ji zmáčkni. Ať vím, že mi rozumíš.“

Zatímco udržovala kontakt se Sally, Freedman jí popsal, v jakém stavu dívku přivezli na pohotovost. Silně krvácela z pochvy, takže se jí ihned ujal přítomný lékař. Asistentka zjistila, že po dobu dívčina pobytu v Centru se o Sally staral doktor Freedman, takže uvědomila jeho. Nyní se oba muži i Corinne pokoušeli udržet Sally při životě i při vědomí a zamezit šoku. Trvalo téměř hodinu, než po třetí infuzi zareagovala a Wallaceová ucítila na dlani nepatrný dotek drobných prstů.

Konečně Sally na chvilku otevřela oči. Vzápětí však přitiskla obličej k lékařčině tváři. Ujistila se, že v Corinnině blízkosti je v bezpečí a může oči bez obav znovu zavřít. Odpočívala mlčky, dlouho trvalo, než byla schopna mluvit. Pomalu, krok za krokem, se Wallaceová dozvěděla, co se stalo. Pravda ji šokovala, byla mnohem otřesnější, než očekávala.

Původcem Sallyina zranění nebyl otčím, jenž ji zneužíval. Dívka se úmyslně pořezala sama, použila kuchyňský nůž. Chtěla se zbavit části vlastního těla, za niž se styděla. „Kvůli tomu jsem špatná, proto za mnou chodí. Nechci to mít v sobě!“

Wallaceová se stěží ovládla. Zvedla se v ní vlna soucitu i vzteku. Litovala děvčátko, které u sebe hledalo vinu za to, že mu nevlastní otec ubližuje. Zuřivost ji popadla při vzpomínce na soudce, jenž před nedávném procesu nařídil vrátit Sally do péče matky.

Krvácení ustalo. Freedman dal děvčátku sedativa a podrobně prohlédl postižené místo. Usoudil, že pokud se týká fyzické stránky, šikovně provedená plastická operace napáchané škody napraví.

Corinne Wallaceová se vrátila do kanceláře dlouho po čtvrté hodině. Evie, její sekretářka, už na ni čekala. Byla velmi rozrušená a hned se začala omlouvat:

„Chtěla jsem ho zdržet, snažila jsem se ho přimět, aby zůstal.“

Lékařka měla ještě plnou hlavu událostí na pohotovosti, takže si zprvu neuvědomila, o čem nebo o kom Evie mluví.

„Benjamin,“ připomněla Wallaceové, „nechtěl čekat.“

Okamžitě se probrala.

„Benjamin, ano, samozřejmě. Promiňte, Evie. Měla jsem zavolat, ale neměla jsem bohužel ani chvilku.“

„Vždyť víte, jaké to je: jakmile si na vás zvyknou, čekají, že tu pokaždé budete. A když ne, myslí si, že jste je zradila. Všichni jsou stejní.“

Wallaceová spěchala zpátky do kanceláře, sáhla po telefonu a zavolala přímou linkou na pediatrii.

„Slečno Malloryová?“

„Hallidayová,“ opravil ji ženský hlas na opačném konci.

„Ach, Mabel, přiveďte mi prosím vás Benjamina Jacksona.“

„Přivést?“ podivila se sestra.

„Ano. Doveďte ho sem sama. Vzhledem k okolnostem, bude to lepší.“

Wallaceová zavěsila. Sáhla do tašky a mezi časopisy a odbornými letáky nahmátla tenkou knihu, kterou večer předtím koupila. Položila ji na kraj stolu co nejblíže místu, kde obvykle sedával Benjamin. Chtěla, aby si jí sám všiml a byl zvědavý. Zajímalo ji, jak se zatváří, až balíček otevře.

Nemělo smysl začít diktovat nějaké poznámky, než dorazí sestra s Benjiem, a tak využila těch pár minut k odpočinku. Natáhla se v křesle a snažila se vypustit z hlavy všechny zážitky z pohotovosti. Nedokázala se ale odpoutat na dlouho; hned plánovala, co dál se Sally. Děvčátko se rozhodně nesmí vrátit zpátky domů! V žádném případě, ani na přechodnou dobu. Už nikdy! Bez ohledu na mínění soudu.

Zdálo se jí, že se čekání nezvykle protahuje. Zavolala tedy na pediatrii znovu. Tentokrát se ozvala Malloryová.

„Dorrie, asi před deseti minutami jsem se domluvila s Mabel, že mi sem přivede Benjamina Jacksona, ale ještě se neukázali. Co je s nimi?“

„Šla ho hledat.“

„Hledat?“ opakovala Wallaceová a okamžitě měla nepříjemný pocit.

„Nebyl ve svém pokoji. Ani v herně. Sháněli jsme ho tady všude na patře, ale zmizel. Tak se Mabel po něm šla podívat ven.“

Wallaceová položila sluchátko a pospíchala ze dveří. Ještě se otočila na sekretářku: „Evie, zůstaňte tu, dokud se nevrátím.“

Přeběhla ulici, prokličkovala mezi několika auty. Zaslechla, jak kterýsi řidič hlasitě zaklel. V nemocniční budově kvapně zamířila k výtahům a netrpělivě čekala, až se konečně otevře kabina. Cesta do třetího poschodí jí připadala nekonečná.

Zastihla obě sestry u pracovního stolu.

„Kde je?“ zeptala se.

„Nevíme,“ přiznala Malloryová. „Nikdo o něm neví. Naposledy ho viděli odcházet za vámi do druhé budovy.“

„Ovšem,“ povzdechla si Wallaceová zachmuřeně.

Vzhledem k Benjaminově rozpoložení se dopustila té nejhorší chyby, nečekala na něj, když přišel na domluvenou schůzku. V hodině pro něj z celého dne nejdůležitější byla pryč. Z jeho hlediska byly chvíle s ní nejcennější, těšil se na ně a považoval za samozřejmé, že lékařka patří jen jemu, nikomu jinému. V Benjieho očích neexistovala pro její jednání žádná omluva ani vysvětlení. A ty, jeho lékařka, jsi tady nebyla, když s tebou chtěl mluvit. Kam jen mohl jít? uvažovala. Co asi udělal? V Benjaminově případě mohl člověk počítat prakticky s čímkoli.

Vyšla z nemocnice v mizerné náladě. V duchu se upnula na jedinou myšlenku. Možná ho někdo viděl, zavolal na policii a oni se jí ozvou. Asi je to tak, snad už zatelefonovali Dorii.

Pochopitelně se nikdo neozval, žádný hovor na ni nečekal. Nikdo si Benjieho nevšiml. A i kdyby ho potkali, jak poznají, že chlapec utekl z Centra pomoci ohroženým a týraným dětem?

Tolik práce, takových plánů a všechno je ztraceno, jestli se neobjeví včas, aby se pokusila získat zpátky jeho důvěru.

Sama o celé události uvědomila velitele policejního okrsku a požádala o spolupráci při pátrání po ztraceném chlapci. Desetiletý, modrooký, se světlými vlasy. Má neobvykle modré oči, zdůraznila. V hlášení, která policista ihned prošel, se zmínka o podobném dítěti neobjevila.

„Předám popis hlídkám, paní doktorko,“ ujistil ji.

Zavěsila. Potom zavolala na pohotovost, aby zjistila, jak se vede Sally. Hovor vzal Si Freedman, který se dole zastavil, aby zkontroloval situaci před koncem směny. Potvrdil Wallaceové, že Sallyin stav je stabilizovaný a bezprostřední nebezpečí nehrozí. Dodal ovšem, že léčba potrvá dost dlouho; děvčátko ztratilo hodně krve, více, než se původně domníval. Její krevní obraz se přiblíží normálu nejdříve za několik dní.

Pak se na chvilku odmlčel.

„Corrie? Co se stalo? Co máš za starosti?“ vyptával se potom.

Řekla mu, co se přihodilo.

„Kam utekl minule?“ zajímalo ho.

„Policie ho tenkrát chytila v obchodním domě.“

„Pojďme se tam tedy podívat,“ navrhl.

„Není moc pravděpodobné, že by se tam vrátil,“ namítla.

„Kam tedy? Domů?“

„Pane bože, doufám, že ne. Ale měla bych se přesvědčit.“

„Sama nechoď. Počkej na mě, půjdeme spolu.“

„Si, není potřeba, abys…“

„Corrie, jestli tam musíš jít, tak já taky. Sejdeme se na parkovišti.“

V ulici očividně unavených domů našli místo, kde bydlel Benjie s matkou. Wallaceová zazvonila. Jednou, dvakrát, potom nechala prst na tlačítku o něco déle. Nikdo se neozval. Zkusila otevřít dveře vedoucí ke schodišti. Měla štěstí, zámek po léta neopravovaný snadno povolil. Wallaceová v patách s Freedmanem vyšli nahoru a zastavili se u vchodu do bytu Melissy Jacksonové. Corrie přiložila ucho na dveře. Uvnitř bylo ticho.

„Možná ho vzala s sebou a ujela,“ napadlo Freedmana. „Nemohla se vyrovnat s myšlenkou, že se chlapec musí léčit.“

„A hlavně ona. Jestli se vrátil, určitě se s ním někde schovala,“ uvažovala Wallaceová polohlasně.

„Můžeme se pro jistotu podívat ještě k tomu supermarketu,“ navrhl Simon.

V okolí nákupního střediska na žádné stopy nenarazili.

Jelikož ho nenapadlo nic, čím by ji mohl povzbudit nebo utěšit, beze slova otáčel volantem. Celou cestu zpátky do nemocnice mlčeli. Na parkovišti ho požádala: „Si, prosím tě, půjč mi na chvilku mobil.“

Když jí ho podal, rychle vyťukala číslo policejního velitelství a požádala o spojení s dozorčím.

„Doktorka Wallaceová,“ představila se. „Asi před hodinou jsem se ptala na chlapce jménem Benjamin Jackson. Podařilo se vám získat nějaké informace?“

„Ne, paní doktorko, nemám tu žádnou poznámku o Benjaminu Jacksonovi.“

„Ani Benjie?“ napadlo ji připomenout.

„Ne, bohužel. Je tu jen jediné děcko. Pokusilo se o vloupání do obchodu, ale nevíme, jak se jmenuje. Zatím odmítá mluvit. Jeden z těch rádoby televizních hrdinů, řekl bych, vždyť je asi sama znáte. Ještě jsem nezažil, že by se tu za celou směnu žádný neobjevil.“

„Říkáte pokus o vloupání – kam se snažil dostat?“ ptala se.

„Nejspíš sháněl zbraně.“

„Takže vlezl do obchodu se střelivem?“

„Myslíme si, že hledal pistoli nebo pušku. Ale je to asi hlupák, jen si představte, našli ho v železářství.“

Wallaceová se ujišťovala: „Železářství? Opravdu?“

„No povídám, blbeček. Každý kluk, který se na ulici trochu vyzná, ví, že, v železářství pistoli nesežene. Alespoň ne u nás ve městě. Nedostávají licenci.“

„Seržante, nechte toho chlapce u vás,“ požádala.

„Nikam ho nepustíme, nemějte obavy. Za chvíli si pro něj přijdou kolegové z oddělení pro nezletilé pachatele.“

„Nikomu ho nevydávejte, počkejte na mě, hned jsem u vás!“

Vrátila telefon Šimonovi.

„Mají ho. Je znovu na policii.“

„Jak víš, že je to on?“

„Pokusil se vloupat do železářství.“

„Z čehož plyne?“ nechápal souvislosti.

„Že je to Benjamin Jackson,“ odpověděla s úlevou. „Prosím tě, pospěš!“

Jakmile dorazili na místo, setkali se se zástupkyní z oddělení pro otázky kriminality mladistvých. Sotva se Wallaceová stačila představit, už slyšela výtky:

„Paní doktorko, nemáte právo vměšovat se do práce policie.“

„Kde je ten chlapec? Musím ho vidět!“

„To vám nepřísluší,“ prohlásila žena. „Dítě bylo zadrženo při pokusu vloupat se do obchodu, což je posuzováno jako trestný čin. Podle zákona se bude jeho činem zabývat soud pro mladistvé.“

„To nemůžete! Nesmíte dovolit, aby byl postaven před soud. Napáchali byste nenapravitelné škody.“

„Paní doktorko, nevím přesně, jakou máte specializaci, ale jistě nejste oprávněna řešit případy mladistvých zadržených poté, co se dopustili trestného činu.“

„Je to nedorozumění. Jsem psychiatrička a ten chlapec je mým pacientem.“

„Určitě budeme mít příležitost celou věc v klidu vyřešit. Zatím je ovšem zadržený a podezřelý z trestné činnosti. Teď už neseme odpovědnost my.“

„Nechápete, v jakém je nebezpečí,“ zaprotestovala Wallaceová.

Žena se tvářila přísně a naprosto chladně. Freedman se pokusil zasáhnout: „Podívejte se, paní.“

„Henneseyová,“ řekla úsečně. „A kdo jste vy? Další psychiatr?“

„Ne, proboha, ne!“ zvolal odmítavě, téměř shodným tónem, jakým před chvilkou mluvila ona. Podal jí vizitku. „Paní Henneseyová, jsem dětský lékař a toho chlapce mám v současné době na pozorování. Zatím nemohu s jistotou tvrdit, zda netrpí nakažlivou chorobou. Nedoporučoval bych vám zdržovat se v jeho blízkosti. Měl by zůstat v izolaci a nestýkat se s jinými dětmi. Nejvhodnější by bylo nechat ho i nadále v nemocnici, aby se předešlo rozšíření případné nákazy.“

„Nakažlivá choroba,“ přemítala Henneseyová nahlas.

„Dnes, když se sem dostane tolik ilegálních cizinců a s nimi neobvyklé choroby, opatrnosti nikdy nezbývá,“ vysvětloval Si s vážnou tváří.

„Doporučujete tedy lékařský dohled a pobyt na izolaci,“ upřesnila.

„Určitě.“

„Budeme ho průběžně kontrolovat,“ upozornila ho.

„Spoléhám na vás. Kdybyste jednala jinak, považoval bych to za porušení předpisů,“ prohlásil.

„Dobrá. Můžete si ho odvést.“

Když jim policista Benjamina předal, chlapec byl unavený a špinavý. Prospal celou cestu do nemocnice.

Freedman řídil. Corinne se na něj chvíli dívala a potom se zeptala: „Si, kde ses naučil takhle mluvit?“

„Praxe,“ chlubil se. „Ještě na univerzitě jsem si přivydělával – prodej po telefonu. Vybavení domácnosti. Obklady, hliníkové těsnění oken, střechy, klimatizace. Vštípili nám do hlavy pravidlo: nikdy se nenechat zaskočit a pokaždé mít připravenou nějakou odpověď. I kdyby sis měla něco vymyslet ve zlomku vteřiny. I nějakou blbost. Ale hlavně musíš něco říct, něco udělat, aby ti zákazník nepraštil sluchátkem.“

„Si, obelhávání veřejného činitele je trestné.“

„A popíráš snad, že se do země tajně dostávají cizinci?“

„To netvrdím.“

„Tak si myslíš, že s sebou nepřinášejí různé u nás neobvyklé nemoci?“

„Ne. Jak to ale souvisí s Benjaminem?“

„Jen jsem řekl, že by mohl mít nějakou neznámou chorobu. Proč ne? To se může stát každému.“

„Si, vždyť to není pravda. Lhal jsi.“

„Ach, to je jen tvoje vize. Já tomu říkám Doktrína Bílého domu. Pokud to funguje, není to lež. A tohle vyšlo, ne? To přece musíš uznat sama.“

„To ano,“ přikývla.

„Tak mi třeba vysvětlíš, proč si vybral zrovna železářství?“

„Později, Si,“ slíbila.

20

Nazítří odpoledne se krátce před třetí hodinou v kanceláři Centra pro pomoc ohroženým dětem opět objevil Benjamin Jackson. Pozdravil ženu v recepci. Přestože měl sklopené oči, neunikl jí jeho nasupený výraz.

„Přišel jsem za doktorkou Wallaceovou,“ ohlásil se vyzývavě. Patrně si přál slyšet, že musí počkat.

„Hned tu bude, Benjamine.“

„Benjie!“ opravil ji přísně.

Takže zase od začátku, pomyslela si. Dnes to Corinne nebude mít lehké.

Posadil se na židli určenou dospělým návštěvníkům, pohrdlivě si změřil hračky a stavebnice pro děti. Hlídal očima ciferník nástěnných hodin v recepci. Padesát tři, padesát čtyři. Když naskočilo padesát sedm, vstal.

„Benjie, kam jdeš?“

Neodpověděl. Jen kontroloval čas. Bylo jasné, že vyčkává, jestli ho lékařka zavolá dovnitř před úderem třetí. V opačném případě se chystal odejít.

Padesát osm, devět. Tři hodiny. Otočil se k východu. Než stačil vykročit, zaslechl známý hlas: „Benjamine!“

Obrátil se k ní. Výraz obličeje prozradil, co v tu chvíli cítí. Rád by se zlobil kvůli včerejšímu zklamání a zároveň ho potěšilo, že ji dnes vidí a že přišla včas jen kvůli němu.

„Půjdeme se posadit dovnitř, Benjamine?“

Musel jí nejdříve připomenout vynechanou schůzku, a tak ji přísně opravil: „Benjie!“

„Dobrá, Benjie. Pojďme.“

Jakmile se usadil na svém obvyklém místě u stolu, zeptala se: „Benjamine, pověz mi, co sis včera myslel?“ Jak předpokládala, zůstal zticha. Pokračovala: „Řekl sis: ‚Ta hrozná doktorka Wallaceová, nedá se jí věřit, slíbila, že tu bude ve tři, ale vykašlala se na mě. Přišel jsem přesně a ona se ani neukázala! Už jí nevěřím. Ani slovo! Nikdy!‘ Bylo to tak, Benjamine?“

Upadl do rozpaků, protože mu četla myšlenky.

„Benjamine, zklamala jsem tě někdy předtím?“

Neodpověděl, jen si prohlížel ruce.

„Nezklamala, viď. Takže ses určitě divil. Proč zrovna včera? Povím ti to, protože máš právo na vysvětlení. Na pohotovost přivezli jednu z mých pacientek, holčičku, která mohla umřít. Málem vykrvácela. Potřebovala mou pomoc. Musela jsem jít za ní. Naštěstí se ukázalo, že bude v pořádku. Jde o to, Benjamine: nezklamala jsem tě. Nezapomněla jsem na tebe, ani jsem tě nechtěla opustit. Jen jsem musela odejít, abych pomohla jí. Chápeš?“

Mračil se, ale potom váhavě přikývl. Byl to jen nepatrný pohyb.

„Je mi líto, co se včera stalo, zrovna tak jako tobě. Chtěla jsem s tebou mluvit. Měla jsem pro tebe připravený dárek.“

Viděla na něm, že je zvědavý, ale snažil se nedat nic najevo. Posunula tenký balíček blíž k němu. Podíval se na ozdobný papír, nejraději by po něm hned sáhl, ale zraněné já velelo, aby se nechal přemlouvat.

„Jestli to nerozbalíš, nikdy se nedozvíš, co to je.“

Nepodíval se na ni, dokonce ani na dárek, jen natáhl ruku a sáhl po něm. Prsty přejel po hladkém lesklém obalu.

„Co je to?“ zeptal se.

„Je to jako hra, Benjamine. Musíš to otevřít. Potom uvidíš, co je uvnitř.“

Uchopil dárek oběma rukama a prohlédl si ho. Opatrně, skoro nedůvěřivě začal rozvazovat mašli.

„No, jen do toho, Benjie. Klidně roztrhni papír,“ nabádala ho.

Ulevilo se mu, strhl obal a zíral na úplně novou knihu se stejným titulem, jaký měla jeho, půjčená z knihovny. Pohladil obálku, prohlédl si obrázek chlapce se sekerou.

„Tuhle vrátím do knihovny,“ prohlásil, „ta stará je už moc poškozená.“

„Ne, Benjamine. Tahle je pro tebe.“ Pochybovačně se na ni podíval. „Je tvoje,“ ujistila ho. „Nech si ji. Můžeš ji číst, kdykoli budeš mít náladu.“

„Nikdy, ještě nikdy jsem nedostal novou knihu,“ přiznal. „Ve škole máme všechny staré.“

„Tak vidíš, teď jednu máš. Patří jenom tobě.“ Otevřel ji, stále trochu nejistě. Zalistoval v ní. „Je určitě stejná jako ta stará?“ zeptal se. „Úplně stejná,“ odpověděla. „Teď si ale promluvme o včerejšku. O tvém útěku. O tom, co se stalo venku.“

Mlčel, tak se ozvala sama.

„Vím, proč jsi utekl. Chtěl jsi odejít, protože sis myslel, že jsem tě zradila. Benjamine?“

Neohradil se, jen tiše seděl. Což bylo také přiznání.

„Policie tě nachytala, jak se snažíš dostat do železářství. Proč zrovna tam?“

„Nevím.“

„Cos tam hledal?“

„Nevím.“

„Kluk chytrý jako ty se nebude pro nic za nic dobývat do obchodu. Jistě by měl v úmyslu vzít něco určitého. Peníze?“ ptala se.

Žádná odezva. „Co tedy?“

„Nevím.“

Čekala, aby si srovnal myšlenky. Ze zkušenosti věděla, že mlčením ho nejlépe přiměje k řeči.

„Nevím,“ tvrdil znovu. Vzápětí vyhrkl: „Hledal jsem, chtěl jsem, něco jsem potřeboval.“

„Co to bylo?“

„Hledal jsem.“ Obrátil knihu, takže viděla obrázek na obálce.

„Benjamine?“

Neodpověděl nahlas, ale ukázal na namalovanou sekerku.

„Sekeru? Tu jsi sháněl?“

„Hmmmm,“ přikývl.

„Ale proč? Proč sekeru?“

„Protože.“

„Protože proč?“

Zavrtěl hlavou.

„Nač potřeboval sekeru ten chlapec v knize?“

„Na všechno. Dělal s ní všechno.“

„Například?“

„Když se jejich letadlo zřítilo, zůstal v lese úplně sám. Musel se zachránit. Nasekal větve a postavil si boudu, aby měl kde spát. Vyrobil si luk a šípy, a tak mohl lovit zvířata. Nikoho nepotřeboval. Všechno dokázal, protože měl svou sekeru.“

„To jsi chtěl udělat? Benjamine? Ukrást sekeru. Aby ses dokázal postarat sám o sebe a nebyl odkázaný na ničí pomoc. Abys nebyl na nikom závislý. Ani na té zatracené doktorce Wallaceové. A nemusel ji už nikdy vidět. Protože o tebe stejně nestojí. Všechno byly jen řeči. Vykašlala se na tebe. Nečekala na tebe, i když jste se předtím domluvili. A ty jsi přišel. Bylo to tak, Benjamine?“

„Nebyla jste tady!“ vybuchl. „A slíbila jste to!“

„Pamatuješ si z té knihy ještě něco jiného?“

„Různě.“

„Co třeba?“

„Viděl medvěda a měl strach. Potom našel nějaké maliny nebo borůvky a najedl se. A taky si vyrobil udici. Tou sekerou. Nachytal si ryby. A snědl je. Potom ulovil i králíka. Upekl si ho na ohni, protože měl sekeru, aby si naštípal dříví. Ta sekera ho zachránila. S ní dokázal všechno. Proto se ta knížka jmenuje Sekera,“ vysvětlil jí.

„Co ještě ta kniha pro tebe znamená?“

„Nevím.“

„Přemýšlej o tom. Třeba na něco přijdeš.“

„Byl jako já,“ řekl.

Odpověď ji překvapila. „Proč jako ty, Benjamine?“

„Taky měl tajemství.“

Ano, to je pravda, vzpomněla si. Tím směrem ale zrovna nemířila. Ale může to být důležité a užitečné.

„Jaké měl tajemství?“

„On, jeho, jeho rodiče se rozvedli. Proto letěl tím letadlem. Chtěl navštívit otce.“

„Když se lidé rozvedou, není to tajemství, Benjamine. Všichni to vědí. Jaké bylo doopravdy jeho tajemství?“

„Viděl… viděl,“ zápasil s každým slovem, „v té knize viděl v autě… byla tam jeho matka a ten muž, ne jeho otec a… a dělali to spolu.“

„A on to neprozradil?“

„Nemohl to přece nikomu říct. Hlavně ne otci.“

„Ty máš také takové tajemství, Benjamine?“

„Ne úplně stejné.“

„Jak to myslíš ‚ne úplně stejné‘?“

„Nebylo to v autě.“

„A kde to bylo?“

Odvrátil tvář. Dlaň, která zatím spočívala na knize, se svezla dolů. Zavrtěl hlavou. Nakonec opakoval: „Nebylo to v autě. Žádné auto není.“

Jen čekala.

„V posteli, byli v mé posteli s tím mužem, dělali to v mé posteli,“ zašeptal.

„A ty jsi spal?“

„Spal jsem, ale potom jsem je slyšel.“

„A?“

„Probudil jsem se, ale dělal jsem, že spím.“

„Proč?“

„Měl… měl jsem strach.“

„Z čeho?“

„Že mě zabije.“

„Proč by tě měl zabít?“

„Protože já chtěl zabít jeho,“ přiznal.

Asi by těžko dokázala pochopit, proč se Melissa rozhodla milovat v synově posteli, zatímco chlapec spal. Nepochybovala však o tom, že celá událost měla na Benjieho velmi negativní dopad.

„Proč jsi ho chtěl zabít?“

„Protože to s maminkou dělal.“

„Myslel sis, že když to budou spolu dělat, tak si s tebou maminka přestane hrát?“

„Můžu se už vrátit do pokoje?“ zeptal se najednou.

„Ještě nevypršel všechen čas. Opravdu chceš odejít?“

„Ano, myslím… ano, chci.“

„Dobře, běž. Ale vezmi si dárek.“

„Vy mi tu knížku opravdu dáte?“ podivil se. Zřejmě se domníval, že ho odsoudí a rozmyslí si darovat mu cokoli, když se takhle vyzpovídal.

„Ano, je tvoje. Chtěla bych, abys ji znovu přečetl. A kdykoli tě někdo zklame, nebo ti život bude připadat příliš těžký, začti se do ní znovu. Aby sis připomenul, co všechno chlapec dokáže. I když je sám, bez pomoci.“

„Ve tři?“ zeptal se.

„Ve tři,“ ujistila ho.

Vstal, vzal knížku a vykročil. Ve dveřích se na okamžik zastavil, ale nakonec se ani neotočil a odešel.

Opřela se v křesle. Připadala si vyčerpaná. On se musel cítit stejně. Byla to moje vlastní volba, napadlo ji, rozhodla jsem se pomáhat dětem, kterým jiní ublížili. Zůstaly jim hluboké rány, ač oku neviditelné. Navzdory úsilí psychiatrů i psychologů se některé nikdy nezhojí.

Nadechla se a probrala. Musí se vrátit k práci. Pacienti čekají.

Někdo zaklepal.

„Ano, Evie, pošlete mi ji sem.“

Dveře se otevřely, ale nestála za nimi Evie. Ani další pacientka. Benjamin se vrátil. V ruce držel knihu.

„Děkuju vám,“ vyhrkl a zmizel.

21

Doktorka Wallaceová se vracela do své kanceláře. Právě před chvílí ukončila návštěvu na oddělení intenzivní péče na pediatrii, kam převezli Sally Clementovou. Holčička měla horečku; v ráně se objevila infekce. Si Freedman však prohlásil, že má její stav pod kontrolou, neboť nasadil antibiotika. Ačkoli na jakoukoli psychiatrickou terapii bylo ještě příliš brzy, Wallaceová chtěla Sally povzbudit a hlavně ujistit, že se o ni později postará ve svém Centru.

Když vyšla z nemocniční budovy, spatřila pár kroků před sebou Benjamina Jacksona, jak se vleče na domluvenou schůzku. Očividně se mu nechtělo, ale přinutil se, zřejmě s vědomím, že nemá jinou reálnou možnost. Dostihla ho u vchodu.

„Benjamine,“ oslovila ho.

Obrátil se a spatřil ji. Všimla si, že svírá knihu, kterou mu včera dala. To bylo dobré znamení.

Společně došli do její kanceláře a oba se posadili. Neodložil knihu na stůl, jen řekl: „Není to stejné.“

„Co není stejné?“

„Ten chlapec a já… není to to samé.“

„Proč ne?“

„Protože já jsem nikdy neletěl letadlem.“

Věděla, že je to jen úvod a vlastní sdělení přijde později. Nechala ho, aby pokračoval sám.

„A nejel jsem navštívit tatínka,“ dodal, „protože žádného nemám. Tak to není stejné.“

„Tak proč jsi chtěl mít sekeru jako ten chlapec v knize?“

„Nevím. Prostě mě napadlo, že by se mi hodila,“ pokrčil rameny. „Možná, kdybych měl sekeru.“ Najednou se zarazil a zmlkl.

„Kdybys měl sekeru, tak bys mohl zabít toho muže, který to s maminkou dělal?“

„Ne.“

„Anebo, kdybys tu sekeru měl, dokázal by ses postarat sám o sebe a nikoho bys nepotřeboval? Už vůbec ne tu hroznou doktorku Wallaceovou, která tu nebyla.“

Neodpověděl.

„Benjamine, cítíš se často takhle osamělý?“

Nedokázal to vyslovit nahlas, jen přikývl. Pak rychle uhnul očima.

„Třeba proto si připadáš jako ten chlapec v knize. On byl sám až skoro do konce příběhu. Nikdo na světě se o něj nezajímal, žádný mu nepomohl. Musel se o sebe postarat sám, anebo umřít. Benjamine, taky máš někdy pocit, že jsi na světě tak opuštěný, že umřeš?“

„Hmmm, občas.“

„Hlavně předevčírem, když jsi zjistil, že na tebe nečekám?“

Přikývl.

„Co ten chlapec v knize? Zahynul nakonec?“

„Ne.“

„A co dělal?“

„Měl sekeru,“ odpověděl.

„Benjamine, neptala jsem se, co měl, ale co dělal.“

„On… postavil si chatu a vyrobil luk a šípy a chytal ryby… sehnal si jídlo a pití a tak.“

„Ano, máš pravdu. Vidíš, nezachránila ho sekera, ale to, co s ní dokázal vyrobit. Zachránil se sám. To můžeš i ty,“ řekla přesvědčivě.

„Já? Mohl bych.“

„Ano. Benjamin Jackson, který se cítí tak opuštěný a bezradný, se dokáže postarat sám o sebe a zachránit si život.“

„Jo? Jak?“ podíval se na ni.

„Každý den to spolu probereme. A postupně na to spolu nakonec přijdeme. Nejdůležitější je, abys mi věřil. Pořád jsme přátelé. To, že musím neočekávaně odejít pomoci někomu jinému, ještě neznamená, že jsem tě zradila. Stejně tak rychle bych spěchala na pomoc tobě, kdyby bylo potřeba, a nechala bych čekat jiné chlapce nebo děvčata.“

Na chvilku otálel s otázkou, ale pak se zeptal: „Opravdu byste přišla?“

„Ano, samozřejmě.“

Zamyslel se nad jejím slibem a chvíli seděl se smrtelně vážným výrazem, pohled upřený do dálky. Potom konečně přikývl.

V duchu si oddechla. Překonali jednu velkou překážku, od této chvíle mají k sobě blíž než dříve.

Chtěla využít příležitosti, a tak začala: „Benjamine, už jsme se o tom spolu bavili, ale musíme si o tom popovídat znovu: tenkrát, s maminkou…“

„Nechci o ní mluvit,“ odmítl.

„Stýská se ti?“

Zaváhal, a potom neochotně přiznal: „Hmmmm.“

„Proč ti chybí?“

„Jen, jenom se mi stýská.“

„Stýská se ti také po tom, co jste spolu dělávali?“

Odvrátil tvář.

„Ano, Benjamine?“

„Hmmm… někdy. Jo, občas.“

„Líbilo se ti to?“

Neodvážil se na ni pohlédnout, celý strnul a zdálo se, že ani nedýchá.

„Pověz mi, jaké to bylo. Cos cítil.“

Neodpověděl, jen zkusil potřást hlavou, ale ani to nevyšlo.

„Cítil jsi teplo a měl jsi jistotu, že je maminka blízko? Jakou má jemnou kůži?“ ptala se. Vzpomněla si na Melissinu výraznou levnou voňavku. „Líbil se ti její parfém?“

Pomalu se otočil a tiše se zeptal: „Vy to víte, o parfému?“

„Všechno ne, řekni mi to,“ vybídla ho.

Mlčel a zřejmě zvažoval, jaké následky může mít vyzrazení dalších tajemství.

„Její parfém, Benjamine,“ připomněla mu Wallaceová.

„Když… někdy, když předtím… předtím, než si mě vzala na klín, když jsem ji rozzlobil opravdu hodně, řekla, že mi to nedovolí.“

„Co ti nechtěla dovolit?“

„Navonět.“

„Benjamine? Ty sis na sebe dával voňavku?“

„Já ne! Nejsem přece teplouš!“ bránil se.

„Tak koho jsi navoněl tím parfémem?“

Váhavě ze sebe vypravil: „Ji, přece.“

„Benjamine, popiš mi, jak to bylo?“

„Prostě bylo. A hotovo.“

Nechtěla se vzdát, když už měl přiznání na krajíčku.

„Benjamine, pověz mi to! Co jsi dělal s tím parfémem?“

„Všechny ženy mají rády voňavky,“ prohlásil, jako by tím jejich hovor považoval za uzavřený.

„Benjamine, ráda bych slyšela všechno o tom parfému.“

„Povídala, že mi to dovolí, jen jestli moc lituju toho, co jsem udělal. Musel jsem říct, že je mi to moc a moc líto.“

„A když ti to bylo moc a moc líto, tak co? Co se stalo potom?“

„Ona… rozepla si halenku a podala mi skleničku s voňavkou.“

„A?“

„A já ji navoněl.“

„Navoněl… kam jsi jí ten parfém dával?“

„Všude,“ přejel si dlaní po hrudníku. „Hlavně sem.“ Ukázal na prsní bradavky.

„A když jsi skončil?“

„Zavřela oči, zaklonila se, jako…“

„Jako?“

„Smála se. A měla zavřené oči.“ Potom dodal: „Moc se mi takhle líbila.“ Nechal se unést vzpomínkou a sám zavřel oči, na tváři úsměv.

„Povídala ti přitom něco?“

„Ona vlastně skoro nemluvila… dělala… bylo to takhle.“ Předvedl dětským způsobem matku, která vzdychala rozkoší. „Aaaahh, aaahhh, oh, Benjie.“

„A ty? Dělalo ti dobře, že s tebou byla tak spokojená?“

„Hmmmm,“ přikývl horlivě. „A potom si mě vysadila na klín.“

Bože, jaká krutá hra! Přinutit ho, aby jí děkoval za odpuštění, probouzet v něm libý pocit a svádět ho po pokání za zlobení, kterého se vlastně ani nedopustil.

„Benjie, potom, když se tě dotýkala, líbala tě, a když se to stalo, jak ti bylo?“

„Najednou, najednou bylo po všem.“

„Ale jaké to bylo? A cos přitom cítil?“

„Bylo to… divné, protože…“

„Proč, Benjie?“

„Bylo to hezké a zároveň ne…“

„Jak hezké?“ ptala se.

„Příjemné… cítil jsem najednou tam dole teplo a nějak vlhko. To teplo se mi moc líbilo. A ten pocit, takový zvláštní pocit.“

„A proč to bylo zároveň špatné?“

„Nevím.“ Na očích mu viděla, že nelže. Jen to nedokázal vysvětlit. Nechtěla mu však vkládat do úst vlastní slova, a tak se raději znovu zeptala: „Jak?“

„Bylo to jako… jako,“ nedařilo se mu najít vhodná slova a ruka mu bezmyšlenkovitě sklouzla na břicho.

„Jaké?“ pokusila se ještě jednou.

„Jako… jako by mě bolel žaludek.“

Docela dobrý popis pocitu viny.

„A po tomhle se ti stýská?“

„Hmmmm,“ přiznal. „Po mamince. Chtěl bych jít domů.“

„Benjie, když jsi říkal, že to byl pocit, jako by tě bolel žaludek už jsi to zažil někdy dřív?“

„Jenom někdy. Málokdy.“

„Kdy třeba?“

„Jednou jsem napsal ve škole na zeď dost sprostých slov. Potom to bylo stejné.“ Vzápětí pyšně dodal: „Znám spoustu sprostých slov. Všechny nadávky!“

„A někdy jindy? Ještě někdy jsi ten divný pocit měl?“

„Párkrát,“ připustil. Chvíli opět mlčel, než jí popsal jeden z nejhorších projevů svého dvouletého období vzdoru. „Jednou jsem vylekal dvě malé holky. Schoval jsem se na dívčím záchodě ve škole, zavřel jsem se v jedné kabině, a když se přišly vyčůrat, tak jsem vyrazil ven a zařval: ‚Tohle je přepadení!‘ Tak se lekly, že úplně nadskočily a počůraly si punčocháče. Jednu z nich jsem měl docela rád, tak jsem si připadal hrozně.“

„Bylo ti nepříjemné, cos jí provedl?“

„Jo, asi.“

„A stejně ses cítil, když jsi seděl s maminkou?“

„Ano, bylo to stejné.“

„Jako bys udělal něco špatného?“

„Hmmmm.“

„Benjamine, víš, co znamená slovo ‚vina‘?“

„Vina? Jasně že ano.“

„Pověz mi, co si pod tím pojmem představuješ?“

„No, to je.“

Protože se nedokázal vyjádřit, pomohla mu: „Je to pocit, který máš, když víš, žes provedl něco špatného. Cítíš vinu.“ Přikývl, že s její definicí souhlasí.

„Někdy je dobře, že se člověk cítí vinen. Třeba tehdy na záchodě, anebo kvůli počmárané zdi. Opravdu jsi tehdy něco udělal. A věděl jsi, že to není správné. Měl jsi důvod cítit se vinen. Ale s maminkou? Ničeho zlého ses nedopustil.“

„Ten parfém,“ připomněl jí.

„Přinesl jsi ho?“

„Ne.“

„Rozepnul jsi jí halenku sám?“

„Ne.“

„A když jsi ji navoněl, rozetřel jsi jí voňavku na prsa, na bradavky byl to tvůj nápad, nebo její?“

„Její.“

„A potom, když se stalo to, co ti bylo tak příjemné a zároveň ne, to jsi udělal?“

„Ne.“

„Ona provedla něco tobě. A přece se ty sám cítíš vinen. Tušíš, že něco není v pořádku. Víš proč?“

Zavrtěl hlavou.

„Protože tvůj vnitřní hlas ti říká, že maminka by neměla se svým synem provádět takové věci. A pokud je dělá, domníváš se, žes ji k tomu nějak přiměl svým chováním. Opravdu tě to někdy napadlo?“

Pokýval hlavou.

„Zvláště když něco nesprávného bylo tak příjemné. Proto sis připadal mizerně. Protože to bylo tak hezké. Přál sis to. A to je důvod, proč se ti teď stýská. Po tom pocitu, i po mamince.“

„Já nevím. Nevím, jestli i jí se stýská, po tom, co jsem udělal.“

„A cos udělal?“

„Udělal… provedl jsem hroznou věc. Řekl jsem… musel jsem slíbit, že o tom nikomu nepovím.“

„Co se tedy stane, až se vrátíš domů?“

„Bude na mě křičet a nadávat mi, jaký jsem špatný, že mě už nikdy nebude chtít vidět, protože ji možná zavřou do vězení kvůli mě, kvůli tomu, co jsem prozradil. A potom…“

Naráz zmlkl.

„Potom?“

„Potom se rozbrečím a ona bude ještě chvíli křičet. A pak se zatváří smutně, jako by se sama měla rozplakat. Půjdu k ní blíž a ona si mě posadí na klín a…“ Vtom se znovu na okamžik zarazil. Napadlo ho: „Možná teď, protože jsem provedl tu nejhorší věc, možná ne, asi ne.“

„Takže chceš jít domů, abys to zjistil. Jestli tě má pořád ještě ráda. Jestli jsi stále její velký mužský. Jestli jsi opravdu jako dospělý muž a děvčata tě budou milovat, až vyrosteš.“

„Vím jenom, že chci jít domů,“ řekl rozhodně.

Netroufala si odhadnout, kolik práce je ještě čeká. Jen jedno věděla naprosto jistě: Nepropustí ho domů, dokud se jeho matka nepodrobí dlouhodobé účinné terapii.

22

Pronikavá vůně Melissina laciného parfému naplnila celý prostor kanceláře. Wallaceová se musela přemáhat, aby vydržela sedět naproti. Uvědomila si, že vnímá voňavku mnohem citlivěji od chvíle, kdy se dozvěděla, k jakému účelu bývala využívána jako prostředek ke svádění malého Benjamina.

Důležité však pro lékařku bylo, že se matka konečně dostavila na schůzku. Po tolika pozvánkách, které ignorovala, byla její přítomnost v Centru úspěchem. Možná bude ochotna dohodnout se i na podmínkách terapie. Snad se Wallaceové podaří přijít na ten pravý způsob, jak ji přesvědčit.

„Paní Jacksonová, pracuji s Benjaminem už několik týdnů. Až na pár překážek, které se zatím nepodařilo překonat, dělá pokroky.“

„Mohla bych ho vidět?“

„Ještě se včas dohodneme. Teď bych si s vámi ráda pohovořila o vašem vlastním léčení.“

„Chci ho vidět!“ naléhala Melissa.

„Paní Jacksonová, půjdete ho navštívit. Ale nejdříve si musíme promluvit spolu.“

„Dobrá,“ svolila mladá žena. Bylo zřejmé, že je ochotna kývnout na cokoli, jen aby se už mohla setkat se synem.

„Při pohovorech s Benjiem, paní Jacksonová, jsem dospěla k názoru, že bude prospěšnější nahlížet na celou situaci jako na rodinný problém.“

„Šest let jsme žádné problémy neměli. Jen poslední roky je jiný. Ze začátku jsem si říkala, že je to normální, kluci jsou takoví. Tedy, občas zlobí, někdy něco rozbijí nebo zničí, poperou se s jinými dětmi. Nebo se nepohodnou s učitelem. Napadlo mě, mluvili o tom v televizi, že když jsou děti hodně bystré a výjimečně nadané, začnou zlobit, protože se při vyučování nudí. Potřebují, aby je někdo, nevzpomínám si přesně na to slovo.“

„Zaměstnal?“ pomohla Wallaceová.

„Ano, to je ono. To Benjie potřebuje. Aby ho zaměstnali. Protože je výjimečně chytrý.“

„Souhlasím s vámi. Benjie je skutečně velmi chytrý chlapec. A také citlivý. Nemusí být ale stále aktivní. Chybí mu vyrovnaná atmosféra domova. Aby nebyl v neustálém stresu a cítil se v bezpečí. Toho dosáhneme jen s vaší pomocí.“

„Jsem od samého začátku ochotná spolupracovat. Proto jsem také dovolila, aby ho přivedli k vám. Řekla jsem Sophii: ‚Odveď ho do toho Centra pomoci dětem. Tam vědí, jak s takovými kluky jednat.‘ Ale upřímně řečeno, slibovala jsem si od tohoto místa trochu víc. A od vás také.“

„Paní Jacksonová, sami všechno nezvládneme. Potřebujeme podporu rodiny. A protože jediná rodina, kterou Benjie má, jste vy, můžete nám pomoci, když sama podstoupíte účinnou léčebnou terapii.“

„Já se léčit nepotřebuju!“ ohradila se.

„Podle mého názoru byste měla.“

„No, podle mého ne! Takže tuhle věc jsme vyřídily. Teď bych ráda viděla syna.“

„Paní Jacksonová, musím vás upozornit, že existují i jisté právní kroky, pokud nebudete ochotná spolupracovat.“

„Právní kroky? Co tím chcete říct?“

„Soud může Benjieho umístit v náhradní rodině. Nařídit pěstounskou péči. Zbavit vás práva pečovat o něj.“

„To přece nemůžete. Možná jsem na podpoře, ale hlady netrpíme a máme kde spát. Dokážu se o něj postarat sama. Zatím jsem všechno zvládla,“ bránila se.

„Teď nemám na mysli jídlo a střechu nad hlavou. Mluvím o domácím prostředí, o atmosféře. Aby chlapec mohl normálně dospívat. Ve vašem případě to bude reálné jedině za předpokladu, že se necháte léčit. Vy se musíte změnit, stejně tak jako Benjie. Potom je naděje, že možná budete opět rodina.“

„Možná? Jak to myslíte?“

„Co udělám, záleží spíše na vašem rozhodnutí,“ zdůraznila Wallaceová.

„Možná budeme rodina, možná. To také znamená možná ne, jestli tomu dobře rozumím.“

„Proto vám radím: přijměte mou nabídku. Musíme se s tím poprat společně. Jistě to nebude jednoduché, ale rozhodně to není beznadějné.“

„Když řeknu ano?“

„Pak je naděje, že spolu budete moci žít pohromadě jako rodina, jako matka se synem.“

„Ještě si to rozmyslím.“

„Ano, jistě. Opravdu si to nechte v klidu projít hlavou. Vezměte to prosím velmi vážně. A potom mi dejte vědět. Brzy.“

„Teď mohu jít za Benjiem?“

„Ano, zavolám na recepci a oni vás pustí na oddělení. Je to v budově naproti. Ale je nezbytné dodržovat určitá omezení.“

„Omezení? Protože chci navštívit vlastního syna?“ rozohnila se. „Co si myslíte? Že mu nesu drogy? Nebo snad pistoli? Vždyť je to tu jako ve vězení. Budeme spolu mluvit přes skleněnou přepážku jako ve filmech? Nechci nic jiného, než vidět své dítě. Vědět, že je v pořádku. Je to snad přehnaný požadavek?“

„Paní Jacksonová, za daných okolností s ním musíte zůstat ve společenské místnosti pro návštěvy.“

„Copak nemáme právo být alespoň chvilku sami?“

„Lituji, ale nemůžete.“

„Doktorko, vy ale divně mluvíte. Říkáte lituji, a přitom zatraceně dobře víte, že ne. Takže mi nedovolíte promluvit s vlastním synem, aby nás kdekdo kolem neposlouchal.“

„Teď bývá návštěvní místnost skoro prázdná,“ přesvědčovala ji Wallaceová.

„Skoro není úplně. Nenecháte mě s dítětem ani chvilku o samotě. Co byste asi dělala vy, kdyby vám někdo bránil vidět vlastní děcko, které milujete? Máte děti?“ zeptala se najednou.

„Ne,“ odpověděla lékařka.

„No, to se nedivím, že jste taková přísná. Nemáte ponětí, jaké to je. Jenže to dokáže pochopit jen matka. Jenom matka by pochopila mé pocity a porozuměla by mi.“

„Paní Jacksonová, buď budete souhlasit s našimi podmínkami, nebo vás za synem nepustím.“

„Dobře,“ přestala vzdorovat, „poslechnu vás.“

„A neberte na lehkou váhu, co jsem vám řekla. Opravdu o mém návrhu přemýšlejte.“

Žena odešla, ale silná vůně stále připomínala její přítomnost. Jak asi parfém zapůsobí na Benjieho? napadlo okamžitě lékařku. Jaké v něm asi vyvolá vzpomínky, jaké pocity?

Zvedla sluchátko.

„Sesterna pediatrie,“ slyšela okamžitě.

„Mabel, Corinne Wallaceová. Posílám k vám matku Benjamina Jacksona. Dohlédněte prosím, aby zůstali jen ve společenské místnosti. Kdyby měla nějaké námitky, hned mi zavolejte. Díky.“

Melissa vystoupila z kabiny výtahu. Nerozhlížela se kolem, hned zamířila k pokojům vyhrazeným Centru doktorky Wallaceové. Sotva však vykročila, ozvalo se za ní: „Slečno!? Paní!“

Nezastavila se, jako by nepochopila, že volání je určeno jí. Mabel Hallidayová ji následovala a před vchodem do herny ji dostihla.

„Paní Jacksonová!“ oslovila nyní návštěvnici plným jménem.

Melissa se zastavila.

„Lituji, ale sem bez zvláštního povolení nikdo nesmí,“ oznámila sestra.

„Doktorka Wallaceová mě sem…“

„Ano, já vím. Počkejte prosím v místnosti pro návštěvy. Přivedu Benjamina.“

Melissa, zklamaná neúspěšným tahem, se vrátila do vyhrazeného prostoru. Jelikož byla společenská místnost právě naproti sesterně, mohl sem kdokoli kdykoli nahlédnout a zkontrolovat, co se uvnitř děje. Melissa si vybrala křeslo v rohu nejdále ode dveří, které přece jen poskytovalo jakési skromné soukromí. Nejraději by si hned zapálila, ale ovládla se. Jakmile se posadila, rozklepala se jí pravá noha, což byl projev silné nervozity a stresu. Třes se nedal ovládnout vůlí, vstala tedy a začala přecházet kolem křesel.

Tam, zpět, ještě jednou a znovu. Nenávidím tu ženskou, rostla v ní zlost vůči lékařce. Aspoň že je tu volno. Jenže na jak dlouho?

Vtom se ve dveřích objevil Benjie.

„Mami.“

Otočila se a spěchala k němu, klekla si a objala ho. Stál strnulý a polekaný, ale nechal se pevně sevřít do náručí.

„Co se stalo, Benjie? Copak je s tebou, miláčku? Nemáš radost, že vidíš maminku?“ šeptala mu do ucha. „Benjie, co mi tu s tebou dělají?“

Nedokázal jí odpovědět, tak pokračovala sama: „To jistě ta doktorka, viď? Napovídala ti o mně něco? Benjie! Pověz mamince, co se děje.“

Melissa si všimla Hallidayové, která zůstala stát ve dveřích, a tak syna vybídla: „Pojď, Benjie, sedneme si tamhle do křesla, abychom si trochu popovídali. No tak, pověz mi, co tu s tebou dělají?“

Posadili se u okna proti sobě a Melissa začala mluvit klidným příjemným hlasem. Vzhledem k přítomnosti Hallidayové potlačila provokativní tón: „Babička se za tebou chtěla přijít podívat, i teta Sophie. Jenže předpisy povolují jen jednu návštěvu, tak jsem tu nakonec sama. Ale obě tě moc pozdravují. A co ty, drahoušku? Je všechno v pořádku? Starají se o tebe dobře?“

„Ano.“

„To jsem ráda, to jsem ráda. Doktorka Wallaceová říká, že děláš pokroky.“

Takovou matku neznal, její nezvyklý přístup ho překvapil, a proto nereagoval. Ona ale povídala a povídala. Dokud Hallidayová nemusela k telefonu.

Melissa okamžitě ztišila hlas: „Chtějí nás rozdělit, Benjie, ale neboj se, maminka to nedovolí. Dostanu tě odsud, něco vymyslím.“

Natáhla ruku a on jí pomalu podal svou. Jejich dlaně se setkaly.

„Už brzy budeme doma, zase pohromadě. Jen my dva, jako dřív.“

Usmála se, zahleděla se mu do jasných modrých očí, ale viděla, že je celý nesvůj.

„Něco ti namluvili, viď. Benjie, už to nejsi ty, můj malý velký muž. Je tu nějaký cizí chlapec. Jako bychom se neznali, Benjie.“

Všiml si, že se jí oči zalily slzami.

„Ne, nejsem nikdo cizí, jsem to já,“ bránil se. Věděl, že chce taková slova slyšet, a děsil se pocitu viny, který by ho jistě pronásledoval, kdyby ji zklamal.

„Už jsem se bála,“ lamentovala, „že když tě tu zavřou, úplně na maminku zapomeneš. Namluví ti spoustu věcí, jen abys ji přestal milovat. Po všem, co jsem pro tebe udělala, by chtěli, abys už maminku neměl rád.“

„Ne, mami, pořád tě budu mít rád! Nikdy nepřestanu! Nikdy!“

„A jakpak to mám vědět?“ zeptala se lítostivě.

Síla zvyku, umocněná stiskem matčiny ruky, ho přiměla vstát a stoupnout si vedle ní. Objala ho a navedla krůček stranou. Kdokoli by nahlédl do místnosti, spatřil by jen její záda.

Přitáhla ho k sobě ještě blíž, jednu ruku stále kolem jeho ramen, druhou mu sáhla po zipu kalhot. V této chvíli jí vždycky pomohl, ale dnes stál bez hnutí. Pomalu mu zip rozepínala. Potom vsunula ruku dovnitř a nahmatala ztopořený penis.

Pokusila se ho vytáhnout a pokračovat ve hře podle obvyklých nepsaných pravidel, když ji vyrušilo příkré: „Paní Jacksonová!“

Melissa bleskurychle zasunula penis a zapnula Benjiemu kalhoty. Pak se obrátila ke dveřím, ale místo sestry, kterou očekávala, spatřila doktorku Wallaceovou.

„Benjamine! Pojď sem!“ nařídila chlapci.

Otočil se, ale neodvážil se matku opustit.

„Návštěva končí,“ oznámila lékařka stroze. „Benjamine, rozluč se s matkou a pak přijď za ostatními do herny. Čekají na tebe.“

Podíval se na matku a zašeptal: „Ahoj, mami.“

„Na shledanou, drahoušku.“

Vědoma si lékařčina pohledu, políbila syna zlehka na tvář, pohladila ho po vlasech, jako by ho nabádala, aby si pospíšil za ostatními.

Došel až k Wallaceové, a když ji míjel, zašeptal tiše: „Nestalo se to, nestalo.“

Wallaceové bylo jasné, že se snaží ochránit matku před podezřením a obviněním. Jeho věrnost vůči ní byla silnější než vědomí, že se dopouští něčeho nepatřičného.

Jakmile chlapec odešel, Wallaceová zavřela dveře. Šla přímo k Melisse, která se chystala k odchodu.

„Paní Jacksonová, jestli vám záleží na tom, aby Benjamin zůstal ve vaší péči, poslechněte mě a začněte se léčit.“

„Řekla jsem, že o tom budu přemýšlet!“ odpověděla dotčeně.

„Měla byste to udělat nejen kvůli sobě, ale i kvůli Benjaminovi. Vyrůstat bez otce je dost stresující pro každého chlapce, zvláště pro tak citlivého jako váš syn. Děsí mě pomyšlení, že by se stěhoval z jedné pěstounské rodiny do jiné.“

„Žádným pěstounům ho nedám!“ protestovala Melissa.

„Nebudete mít jinou možnost. Jestli si nepřejete, abych vedla vaši terapii já, najdeme vám jiného psychiatra. Ale opravdu o mé nabídce uvažujte.“

„Budu, určitě budu,“ slíbila Melissa, s několika vlastními výhradami, které si ovšem nechala pro sebe.

23

Corinne Wallaceová dodržovala jednu zásadu. Kdykoli měla neúspěšný den a ptala se sama sebe, jestli její rozhodnutí věnovat se dětské psychiatrii bylo správné, připomněla si všechny děti, kterým umožnila návrat k normálnímu životu. Většinou to fungovalo, až na výjimky.

Právě dnešní den byl jedním z výjimečně negativních, kdy se nedokázala zbavit smutku a pocitu porážky.

Ráno začalo jako obyčejně. Měla naplánované dva nové případy a několik dalších schůzek. Například ji čekal pohovor se čtrnáctiletou Edwinou Stoltzovou, jež otěhotněla po souloži se starším bratrem a poté prodělala potrat. Dívka teď prožívala dvojí trauma: tížilo ji vědomí, že se dopustila incestu, a měla pocit viny z provedeného potratu. Potrvá pravděpodobně roky, než se dokáže s trpkou zkušeností vyrovnat.

Schůzku s Edwinou narušilo tísňové volání z policejního oddělení.

„Doktorka Wallaceová? Policejní důstojník Lopez. Vzpomínáte si na pacientku Claire Renzlerovou?“

„Samozřejmě. Pamatuji si všechny své pacienty,“ odpověděla netrpělivě.

Mohla také dodat: na Claire jsem byla velmi pyšná. Bylo jí třináct, když ji sem přivedli jako oběť zneužívanou nevlastním otcem. Velmi těžce svou situaci nesla, byla na pokraji sebevraždy. Wallaceová jí tehdy pomohla a její zásluhou se dívka dostala do náhradní rodiny, kde dělala slibné pokroky. Vrátila se zpět na střední školu a našla si brigádu, to byly poslední zprávy, které se Corinne donesly. Právě Claire patřila k těm několika případům, které Wallaceové pomáhaly překonat úskalí vlastního povolání-poslání a dodávaly jí sílu vytrvat.

„Měla byste sem hned přijet,“ naléhal Lopez. „Před východem na vás pravděpodobně čeká auto. Pospěšte, prosím.“

„Proč? Co se vlastně stalo? Kde je Claire?“

„Doktorko, myslím, že se rozhodla skočit.“

„Skočit? Chcete říct.“

„Stojí teď zrovna ve dvanáctém patře venku na římse budovy Federální banky. Na rohu Broad a West Street. Sedněte do auta a přijeďte. Okamžitě.“

Nebylo to poprvé, co ji odváželo k případu policejní auto. Teď se řidič řítil ulicemi, majáček na střeše, s ječící sirénou. Před budovou banky se už shromáždil dav. Stála tu také záchranka a lidé s nosítky, dokonce i plastovým obalem pro případ, že by dívka opravdu skočila.

Policie ohradila lany prostory v bezprostřední blízkosti budovy. Diváci za hranicemi vymezené plochy zírali nahoru a stejně jako záchranáři a policisté sledovali každý pohyb Claire Renzlerové ve dvanáctém poschodí. Pár policistů se vyklánělo z oken a pokoušelo se s dívkou mluvit. Snažili se odvrátit její pozornost od všeho, co se dělo dole. Claire však stála nehybně a nijak nereagovala.

Corinne Wallaceová se hned rozběhla dovnitř, kde už čekal přivolaný výtah. U dveří ve dvanáctém patře ji uvítal muž v civilních šatech.

„Lopez,“ představil se. „Vy jste doktorka Wallaceová?“

Vedl ji chodbou, kde se tlačili zaměstnanci banky, které z kanceláří vyhnala zvědavost, reportéři různých médií i uniformovaní policisté. Lopez netrpělivě klestil cestu. „S dovolením, uvolněte průchod. Zatraceně, pusťte nás k té dívce, vedu lékařku, která ji ošetřovala! Uhněte!“

Konečně dorazili ke kanceláři, odkud Claire vylezla.

Lopez řekl: „Tak, doktorko, zlomte vaz. Dělejte svou práci.“

Jakmile padlo slovo doktorko, ozval se muž středních let. Třásl se strachem nebo rozčilením a hned vysvětloval: „Nevím, jak se to stalo. Ta nová dívka, chodí sem na pár hodin pomáhat s poštou, roznáší dopisy, chodí se vzkazy mezi kancelářemi. Přijde sem, vypadá trochu vyplašeně. Jen pozdravím, aby se uklidnila, ale ona mi neodpoví a beze slova se hned žene k oknu.

Tak povídám: ‚Co se to ksakru děje?‘, jenže ona mě vůbec nevnímá. Otevře okno dokořán a už je napůl venku. Volám na ni: ‚Ne! Prosím, nedělejte to.‘, ale než vykročím, stojí na římse.“

„Řekla něco? Cokoli?“ ptala se Wallaceová.

„Nic. Ani slovo. Jako by mě vůbec neslyšela. Ani snad nevěděla, že jsem tady.“

Wallaceová rychle uvažovala, jak zasáhnout. Muž se zatím začal hájit.

„Podívejte, doktorko, jestli si myslíte, že jsem ji otravoval, třeba jste slyšela o obtěžování žen v kancelářích a podobné věci, tak to se mě netýká. Nikdy jsem se s ní nebavil, kromě toho, co jsem vám teď opakoval.“

„Pane, to je v pořádku, teď ale počkejte na chodbě.“

„Samozřejmě. Jen si pamatujte, já jsem jí nijak neublížil.“

Lopez pokynul jednomu z policistů, aby muže vyvedl z kanceláře. Ten nepřestával drmolit: „Nikdy jsem na ni pořádně nepromluvil, jen ‚dobré odpoledne‘.“

Corinne se neubránila myšlence: tak sem dohnala naše vláda americké muže. Díky zákonům a soudům se bojí každého slova nebo činu, protože by si je právníci mohli špatně vyložit.

Přistoupila k oknu. Tiše naznačila policistovi, aby poodstoupil. Se zřejmou úlevou jí místo přepustil. Jen potřásl hlavou. Po tváři mu stékaly praménky potu.

Wallaceová se vyklonila z okna, aby odhadla, jaký účinek může mít její hlas na zoufalou vyděšenou dívku. Příliš silný hlas by ji polekal, mohla by ztratit rovnováhu a spadnout.

Wallaceová sevřela pevně okraj okna a vyklonila se co nejvíc. Bohužel si jejího počínání všimli i lidé dole a okamžitě se ozvaly vzdechy a polohlasný obdiv či ustrašené poznámky. Natáhla se co nejdál a přátelsky, aby ji nevyděsila, dívku opatrně oslovila: „Claire.“

Celá ztuhla. Nejraději by se hned podívala, kdo ji volá, ale strach a utkvělá myšlenka, že musí utéci a zbavit se tak nesnesitelné tíhy svých starostí, jí nedovolily otočit se za hlasem.

„Claire, to jsem já, doktorka Wallaceová.“

Očekávala, že dívka zareaguje na jméno, ale nic se nestalo. Zírala dolů na rostoucí dav, nyní snímaný kamerami tří televizních stanic. Několik lidí ji dokonce začalo pobízet: „Skoč! Tak skoč!“ Našlo se pár dalších, kteří je okřikli: „Mlčte, idioti!“

Wallaceová věděla, že musí jednat rychle. Jakmile začne děvče vnímat výkřiky zdola, nevydrží.

„Claire, podej mi svou levou ruku. Napřáhni ji ke mně.“

Výzva vyzněla naprázdno. Wallaceové se zdálo, že se dívka přitiskla blíže ke zdi, ale možná to opravdu bylo jen přání. Znovu se pokusila navázat kontakt: „Claire, podej mi ruku!“ Opět se nic nestalo, a tak se Wallaceová zachytila okenního rámu a vytáhla se nahoru.

„Doktorko!“ napomenul ji stroze Lopez.

Jen na něj mávla, aby zůstal zticha. Bez řečí přešel k ní, aby ji podržel. To už klečela na parapetu. Předklonila se co nejvíc a našla si co nejstabilnější místo pro nohy. Claire byla nyní tak blízko, že lékařka viděla, jak se jí bledý obličej leskne potem, a cítila téměř hmatatelnou hrůzu, jež dívku obklopovala.

„Claire,“ řekla tichým, ale jistým hlasem.

Dívka se k ní pootočila, překvapilo ji, že je Corinne tak blízko.

„Nehýbej se, drahoušku. Zůstaň stát. Neboj se, nic se ti nestane. Klidně. Jen klidně stůj.“

Wallaceová potřebovala udržet s dívkou kontakt a laskavým hlasem ji přesvědčit ke spolupráci.

„Claire, pamatuješ si na naše skupinové schůzky v herně? Pokaždé jsme se nejdřív postavili do kruhu a chytili se za ruce. Vzpomínáš si? Uděláme to úplně stejně. Natáhnu k tobě pravou ruku, tak. A teď mi podej levou. Ještě kousek. To je ono. Výborně, Claire!“

Chytila pevně Claiřinu levičku a přitáhla dívku blíž. Lopez a dva policisté už byli připraveni. Okamžitě dívku zachytili a vtáhli do kanceláře. Potom Lopez podal ruku Wallaceové a pomohl dovnitř i jí. Vděčně se usmála. Sotva stanula na koberci, změkla jí kolena a na chvíli měla dojem, že omdlí. Lopez ji objal, dokud se nevzpamatovala.

„Klidně, paní doktorko, už jste v bezpečí. Byla jste skvělá! Perfektní!“

Jakmile slabost polevila, Wallaceová zavelela: „A teď všichni pryč. Odejděte. Pošlete sem jen lékaře s injekcí, potřebujeme dvě pětimiligramové dávky Haldolu. Nechte mě tady s ní o samotě.“

Claire zatím seděla na pohovce u stěny. Přivolaná policistka ji musela pevně držet, aby se znovu nepokusila o útěk. Hystericky vzlykala a chvílemi se opravdu snažila vymanit ze sevření ženy v uniformě. Policistka jí laskavě opakovala: „Už je dobře, děvenko, nic se ti nestane, už jsi v bezpečí.“

Wallaceová naznačila, že se o děvče postará sama. I ona ji nejdříve těšila: „Claire, všechno je v pořádku. Na chvilku toho na tebe bylo moc, ale zvládlas to. Už je to za námi.“

Lopez jí podal zatavenou injekční stříkačku a sedativa. Wallaceová otevřela balíček, natáhla dávku Haldolu, přetřela vybrané místo na Claiřině paži dezinfekčním roztokem a zajela jí jehlou pod kůži.

Jak sedativum postupně začalo účinkovat, Claire přestala škytavě vzlykat a už se nesnažila vyvléknout z objetí. Uklidnila se, jen tiše poplakávala.

Wallaceová mávnutím ruky naznačila Lopezovi, aby odešel i on a nechal je o samotě.

„Claire, nechceš se mi s něčím svěřit?“ Pláč zesílil, ale vysvětlení se nedočkala. „Claire, my dvě přece nemáme před sebou žádná tajemství, že ne? Všechno jsme si už řekly. Jistě nechceš nést takové břemeno znovu.“

Dívka stále nereagovala, dokonce ani nepřikývla.

„Co se opravdu stalo? Měla jsi zase jeden z těch ošklivých snů? Zdálo se ti, že za tebou přišel otčím a všechno začalo znovu? Takové noční můry se občas vrací. Objeví se znenadání, někdy i po velmi dlouhé době. Ale o tomhle jsme se přece spolu bavily. Tohle už jsme překonaly. Víš, že jsou to jenom zlé sny. Není to skutečnost. Už se to nikdy nestane.“

Děvče jen zavrtělo hlavou. Nesouhlasně hlesla: „Uhuh.“

„Claire?“

„Uhuh.“ Tentokrát slyšela Wallaceová rozhodnější tón.

„Claire… řekni mi, byl to znovu tvůj otčím? Zase tě obtěžoval? Soudce bude tentokrát velmi přísný a pošle ho do vězení.“

„Nebyl to on,“ vypravila ze sebe s námahou.

„Jiný muž?“ ptala se Wallaceová a cítila, jak v ní sílí vztek i smutek.

Patří snad Claire k těm věčným obětem, které nevědomky přitahují pozornost jako dostupný a lákavý cíl?

„Claire, kdo to byl?“

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Musíš mi to povědět. Vždyť víš: až mi to řekneš, uleví se ti. No tak, Claire, kdo byl ten muž?“

„Ne byl,“ zašeptala.

„Ne byl?“ podivila se Wallaceová. „Tedy stále je? Ještě pořád?“

Claire přikývla, jako by hanbou nedokázala ovládnout hlas.

Wallaceová jí jemně pootočila obličej k sobě, takže si hleděly zblízka přímo do očí.

„Claire, ty víš, že přede mnou nemusíš nic skrývat. Víš, že tě chci a budu chránit. Pověz, kdo je to?“

Chvíli trvalo, než se dívka vzchopila natolik, aby polohlasně řekla: „Arthur.“

Pro Wallaceovou představovalo jméno zatím jen prázdný pojem. Claire se nikdy předtím o žádném Arthurovi nezmínila.

„Kdo je to? Odkud se znáte?“ vyptávala se dál.

Claire už zase ztichla tentokrát zaúčinkoval Haldol a dívka naráz usnula.

„Claire, Claire,“ Wallaceová se pokusila ji probudit, aby se dozvěděla více o zmíněném muži, ale pochopila, že bude muset počkat.

24

Wallaceová se posadila v záchrance vedle Claire. Měla v úmyslu ji sama předat na pediatrii a zajistit nejen léčbu, ale také bezpečí a vyloučit možnost dalšího vyptávání a obtěžování. Když sanitka zastavila u vchodu, všude kolem stály skupinky lékařů a sester a hlasitě je zdravily. Simon Freedman zářil potěšený Corinniným úspěchem. Jak se jen všechno tak rychle dozvěděli?

Vysvětlení bylo prosté, celý zásah přenášela televize, takže jejich doktorka Wallaceová se naráz stala hrdinkou dne. Příliš se však nezdržovala; následovala nosítka s Claire a udělila bílým plášťům stručné pokyny, aby ji umístili na dětském oddělení intenzivní péče. Potom se konečně chvíli věnovala zvědavému zástupu u dveří.

Padlo hodně uznalých slov i několik žertů.

„A co tam nahoře?“

„Jaké to bylo, dívat se na zem z dvanácti pater?“

„Neměla jste strach? Připadala jste si jako hrdinka?“

„A televize? Věděla jsi, že budeš v televizi?“

Obklopili ji a ptali by se jistě ještě hodinu, ale přiznala: „Nikomu bych to nedoporučovala opakovat.“ Potom jim poděkovala za přivítání, a omluvila se: „Promiňte, ale čekají mě pacienti.“

Objevilo se pár kameramanů, a tak se rychle protáhla hloučkem a zmizela v hale. Spěchala do svého Centra. Měla starosti hlavně o jednoho pacienta, o mladého Benjamina Jacksona. Už podruhé zmeškala schůzku a připravila ho o cennou chvilku ve své přítomnosti.

Kráčela po chodbě a až tam k ní doléhal hlas správce Wagnera, jenž se ochotně, snad až příliš horlivě, ujal povinnosti odpovídat na otázky médií. Vlastně mu stačila jediná otázka, aby spustil nacvičený projev, jímž při různých příležitostech častoval sponzory a vlivné příznivce nemocnice.

„Lidé se domnívají, že veškerá činnost našeho ústavu se odehrává v pokojích, na operačních sálech a v laboratořích. Ale to je velký omyl zaměstnanci nemocnice vždycky usilovali o spolupráci s místními komunitami. Hrdinský čin doktorky Wallaceové je jedním z příkladů naší pomoci městu, zdaleka ovšem není jediný. Máme mnoho talentovaných obětavých lékařů, jejich počet je, pochopitelně, limitován rozpočtem.“

A tak dále. Corinne by mohla projev odříkat zpaměti, měla však důležitější poslání. Spěchala na schůzku s Benjaminem.

Požádala Evii, aby ho přivedla. Mezitím si stoupla k oknu a sledovala dění před vchodem. I sem zalétl Wagnerův hlas: „… a tohle všechno realizujeme s velmi omezenými financemi z Washingtonu. Přesto oddaní lékaři, jako například doktorka Wallaceová, vytrvali. Zasluhují si naše poděkování a respekt.“

Corinne se ulevilo, jakmile spatřila Benjamina. S údivem zjistila, že není ani rozzlobený, ani sklíčený, naopak, na obličeji mu zářil široký úsměv. Chtěla se omluvit za své zpoždění, ale předešel ji.

„Viděl jsem vás v televizi! Byla jste skvělá!“ jásal.

Jiná doba, pomyslela si. Co je na obrazovce, to nemá chybu.

„Takže tohle děláte, když musíte pomoci jiným dětem a nepřijdete na schůzku,“ poznamenal.

„Víš, něco takového se nestává pokaždé. Naštěstí.“

Ale spadl jí kámen ze srdce, že nebude potřeba hodinu napravovat škodu napáchanou jejím zpožděním.

Bavili se spolu o poslední návštěvě jeho matky a o všem, co se událo ve společenské místnosti. Zhruba po šedesáti minutách dospěla k názoru, že nepokročili ani o kousek dál.

Neměla ale čas přehrát si v duchu celý dnešní pohovor znovu a v klidu se nad ním zamyslet. Sotva se posadila, zazvonil telefon. Automaticky sáhla po sluchátku a poznala naléhavý hlas Simona Freedmana. Tentokrát žádné pozvání na večeři nebo na koncert. Volal služebně.

„Corrie, byl bych rád, kdybys mohla přijít.“

„Proč? Co se stalo?“

„Claire se probrala a začíná být neklidná. Myslím, že tě potřebuje. Bude lepší, když s ní promluvíš, než abych ji musel znovu uspat.“

Když Wallaceová vstoupila do malého boxu vyhrazeného její pacientce, našla tam Freedmana. Vypadal ustaraně, protože Claire zápasila s nějakou velmi nepříjemnou představou nebo vzpomínkou; tvář měla zpocenou a mokré prameny tmavých vlasů se jí lepily na čelo i tváře.

„Nechtěl jsem jí dát sedativa pro případ, že by s tebou ráda mluvila,“ řekl Freedman.

„Dobře jsi udělal. Má toho na srdci opravdu hodně a ulevilo by se jí. Jestli to ale dokáže.“

Sklonila se k dívce a zašeptala jí do ucha: „Claire, to jsem já, doktorka Wallaceová. Probuď se. Ať je to cokoli, bude lepší, když mi všechno povíš.“

Věděla, že děvče zpočátku nemusí rozumět, ale doufala, že ji snad uklidní známý hlas. Postupně se opravdu přestala zmítat a převalovat, zůstala ležet se zavřenýma očima. Nedýchala také už tak přerývaně a namáhavě.

Wallaceová ještě chvíli čekala, a potom jí tiše připomenula jméno: „Arthur.“

Klid byl ten tam a zápas začal nanovo.

„Claire, řekni mi, kdo je Arthur?“

Dívka jen zprudka zavrtěla hlavou a snažila se odvrátit tvář. Wallaceová opakovala: „Claire! Pověz mi to! Vždyť už víš, že ti potom bude líp. I když se ti to teď zdá těžké.“

Děvče se podívalo na lékařku zmučeným pohledem. Pak opět uhnula očima.

„Claire, Arthur?“

Znovu jen zavrtěla hlavou a opět se dívala stranou.

„Claire, pověz, kdo je Arthur?“

Místo očekávané odpovědi se Claire najednou otočila: „Je to vaše vina… to vy… vy jste to chtěla.“

„Co jsem chtěla?“ ptala se lékařka.

„Arthur… to vy!“

Wallaceová i Freedman ztuhli. Lékařka pokynula pediatrovi, aby ji nechal s dívkou o samotě.

„Claire, nejdřív mi řekni, kdo je Arthur,“ opakovala.

„Měla byste to vědět,“ odpověděla dívka drsným hlasem.

„Nevím. A nedozvím se to, pokud mi to nevysvětlíš. Kdo je to? Kdo je Arthur?“

Claire pohodila hlavou, jako by se snažila setřást doktorčin pohled. Wallaceová položila dívce ruce na ramena.

„Claire, no tak, pověz mi to. Kdo je to?“

„Vy… vy jste mě donutila k nim jít,“ obvinila ji dívka znovu.

„Kam? Kam jsem tě nutila jít?“

„Ke Gibsonovým… Gibsonovi.“

Tak se jmenovala rodina, které byla Claire svěřena do náhradní péče, aby se vymanila z otčímova vlivu.

„Co se stalo s Gibsonovými?“

„Arthur… Arthur.“

„Ale kdo je to?“

Chvíli trvalo, než ze sebe dívka konečně vypravila: „Syn.“

„Syn Gibsonových.“

Claire se jen rozplakala, tentokrát to byly slzy úlevy, že je všechno venku.

„Ach, pane bože…,“ Wallaceová sotva znatelně pohnula rty.

Naráz jí bylo všechno jasné. Rodina, kterou soud považoval za důvěryhodnou a spolehlivou, způsobila Claire nové utrpení.

Wallaceová vzala děvče za ruku a sevřela její dlaň ve své.

„Claire, samozřejmě se tam už nevrátíš. Najdeme ti bezpečné místo, novou rodinu, klidný domov.“

Claire zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„Domov, kde budeš spokojená a v bezpečí.“

„Ne. Už žádná nová rodina.“

„Claire, vybereme ti bezpečné místo,“ slíbila Wallaceová.

Potom naordinovala další dávku Haldolu.

Wallaceová odešla z pediatrického oddělení v doprovodu doktora Freedmana. Si, který do této chvíle mlčel, se konečně zeptal: „Co to mělo znamenat? Arthur.“

Corinne zavrtěla hlavou a slzy jí vstoupily do očí. Zdálo se, že není schopna mluvit. Teprve venku, kde se mezitím setmělo, řekla: „Chtěla jsem ji uchránit před otčímem, který ji zneužíval, nechat ji tady, v Centru. Jenže soudce Engelhardt trval na pěstounské péči.“

„Takže Gibsonovi.“

„Měli to vědět!“ vybuchla. „Sociální péče to měla zjistit! Přesvědčit se, jaká je to rodina.“

„Jestli mezi nimi není někdo, kdo by dívku později obtěžoval? Proboha, jak by tohle mohli tvrdit najisto?“

„Si, dokážeš pochopit, jak jsme té dívce ublížili? Přiměla jsem ji opustit vlastní rodinu. Slíbila jsem jí, že bude v bezpečí, že ji nikdo nebude znovu obtěžovat. A teď… teď… ona už mi nikdy neuvěří.“

Ta tam byla najednou její profesionální rezervovanost. Stála venku sklíčená, zoufalá z pomyšlení, že si Claire ponese následky až do konce života.

Freedman ji doposud nikdy tak zdeptanou neviděl. Vzal ji kolem ramen a odvedl ke svému autu.

„Cestou se někde zastavíme na skleničku. Aspoň se trochu uklidníš.“

On řídil a Corinne v duchu od začátku znovu rozebírala celý případ. Vybavila si první setkání s Claire, v jakém stavu k ní dívku přivedli. Potom jednání u soudu a vlastní souhlas s pěstounskou péčí. Nikdy neměla na návrh přistoupit. Naopak. Měla riskovat obvinění z pohrdání soudem a jít do vězení, pokud by to situace vyžadovala.

Když Si zajel na parkoviště vedle kavárny, vybídl ji: „Corinne, co si tak spravit makeup, usmát se, dát si sklenku vína a něco k jídlu? Potom ti zaručeně bude líp.“

V podniku hrála reprodukovaná hudba přerušovaná halasným smíchem a poznámkami hostů, kteří sem zavítali cestou z divadla. V dobré náladě hodnotili nový muzikál, s nímž se společnost chystala dobýt Broadway.

Si požádal o stůl pro dva v tichém koutě. Když s Corinne procházeli kolem bujarého hloučku, jedna z žen se najednou ozvala: „Myslím, že je to ona! Viděla jsem ji v televizi!“ vykřikla.

Všichni ostatní se otočili a zírali na Wallaceovou, která se snažila rychle zmizet. Žena naléhala: „Jste to přece vy, ne? Ta doktorka, co zachránila to děvče. Aby neskočilo.“

U vedlejšího stolu se zvedl nějaký muž a začal tleskat. Ostatní ho následovali a provolávali jí slávu.

Vzpomněla si na Claire, ztrápenou dívku, která teď leží v nemocnici a před chvílí po dávce sedativ usnula. Náhle měla chuť všechny překřičet: Ano! Zachránila jsem ji. Ale co ji čeká?!

Nezmohla se však na slovo, jen se vyvinula Simonovi zpod paže a utekla. Našel ji na parkovišti opřenou o kapotu auta. Plakala.

„Nebyla to přece tvoje vina. Lidi ze sociálního si měli všechno pořádně ověřit.“

„Ale to je úplně jedno, kdo to zvoral. Já jsem to mohla tušit, mělo mě to napadnout, jenže jsem o tom vůbec nepřemýšlela. Co s ní teď bude?!“

Rozplakala se ještě víc.

„No tak, Corrie. Hodím tě domů.“

U vlastních dveří se jí tak třásly ruce, že jí Si vzal klíče a odemkl sám. Vešla dovnitř. Stál na prahu a pomalu řekl: „Myslím, že bys dneska neměla zůstat sama.“

Prudce se otočila: „Proč? Čeho se bojíš? Že si taky stoupnu na parapet a skočím? Doktore Freedmane, já myslím, že si děláte spoustu zbytečných starostí. Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral. A opečovával mě. Nejsem nemocná… já jsem lékařka!“

„Jenže teď právě dost nešťastná. Navíc s hlavou plnou výčitek.“

Ztišila hlas.

„Promiň, Si. Lidi mi blahopřejí a já si připadám jako podvodník. Nemůžu to unést… nemůžu.“

„Máš pravdu. Je toho naráz moc. Až příliš na jednoho člověka. Corrie, kdy sis naposledy s někým promluvila? Kdy sis našla trochu času? Nemám na mysli pracovní rozhovor. Jen tak si s někým popovídat.“

Ťal do živého. Oba to věděli.

„Si, nemáš chuť na kávu?“

„Skvělý nápad!“ souhlasil.

Zatímco v kuchyni chystala šálky, zavolala na něj: „V baru je nějaké bílé víno, tak se obsluž.“

„Ne, díky, dám si jen tu kávu.“

Vrátila se do obývacího pokoje a oznámila mu: „Nebude to trvat dlouho.“

„Takže nemám moc času,“ prohodil.

„Nemáš čas na co?“ chtěla vědět.

„Abych ti pověděl všechno, co chci.“

„Si, jestli chceš zase mluvit o tom, co mám na mysli, raději ani nezačínej,“ varovala ho.

„Ne, nebudu, neboj se. Už jsem se skoro vzdal myšlenky na svatbu a dokonce i blízké přátelství. A co se chystám říct, nejspíš není má věc. Což mi možná ještě jednou zdůrazníš. Jenže moje city mi k tomu dávají plné právo. Chci, abys to slyšela.“

„Káva,“ poznamenala.

Potlačil zklamání a vztek, že ho přerušila, aby nachystala dva hrníčky a naplnila je. Pak se posadila, jako by se předtím nic nestalo. Připomněla mu: „Chystal ses…“

„Chystal jsem se tě upozornit, že to, co se právě stalo, je naprosto typické. Od okamžiku, kdy ses ukázala ve městě, jenom utíkáš, vyhýbáš se všem, nebo je ignoruješ, vymlouváš se. Ale to přece není řešení.“

„Popsala jsem ti přece, co cítím.“

„Ne! Pouze to, co necítíš. Jak se snažíš nebrat své city na vědomí. Přehlížet všechno, co se tě týká. Hroutíš se z toho, co se přihodilo Claire, protože si namlouváš, že to byla tvoje chyba. Obviňuješ se z něčeho, cos nezpůsobila. ‚Měla jsem vědět… mohla jsem předvídat.‘ Uvědomuješ si, že je to stejné, jako by sis chtěla vyčítat to, co se stalo Douglasovi?“

„Nemáš právo o něm mluvit!“ vykřikla. „Neznal jsi ho. Nikdy jsi ho neviděl! Takže prosím tě.“

Měla pláč na krajíčku, ale přemáhala se ze všech sil, aby nevzlykala.

„Máš pravdu. Nikdy jsem ho neviděl. Nic o něm nevím. Dobrá, necháme řečí o Douglasovi. Ale tebe znám, budeme se tedy bavit o tobě. Viděl jsem dnes večer, jak jsi reagovala, jak ses obviňovala. Dovedu si představit, jaké to pro tebe tenkrát bylo, jak jsi stála v písku na pláži a chtělas vykřičet k nebi: ‚Někdo to měl vědět! Někoho to mohlo napadnout! Měli udělat prohlídku! Nikdy by se to bývalo nestalo! Nikdy…‘ A nakonec jsi dávala vinu sobě, zrovna jako dnes večer.“

„Si, netrap mě takhle,“ zaprosila.

Jenže jakmile se jednou dotkl bolavého místa, nepolevil.

„Co sis asi tenkrát namlouvala? Žes mohla všemu zabránit? Tisíckrát sis opakovala, žes ho neměla posílat samotného, mělas vybrat jiný let, jiné datum. Ty jsi ho odvezla na letiště. A když se bránil a nechtěl jít, což je normální a každý chlapec by se nejdřív vzpíral, tys ho přemluvila. Přesvědčila jsi ho, že je správné, aby navštívil tatínka. Ty.“

„Přestaň!“ neudržela se. „Už ani slovo! Mlč!“

Otočila se, aby jí neviděl do obličeje. Slzy se jí řinuly z očí. Vzal ji do náručí a objímal, aby se vyplakala.

„Corrie, tenkrát jsem u toho nebyl, nevím přesně, jak jste se rozloučili. Ale dokážu si domyslet, co by asi matka řekla synovi a jak by si po neštěstí všechno vyčítala. Nesmíš se pořád pokoušet Douglase zachránit. Nejde to. Už je to pryč, minulost. Pokaždé, když se ti něco riskantního nepovede, neznamená to, že Douglase ztrácíš znovu. To by bylo příliš pro každého člověka. A neexistuje žádné sedativum, které by takové trápení zmírnilo.“

Přitiskl ji k sobě pevněji. Chvíli nepřestávala plakat. Potom se trochu odtáhla a zadívala se mu přímo do očí. Oba naráz věděli, že tohle je ona pravá chvíle, již tak dlouho oddalovali.

Bylo po půlnoci. Předtím se několikrát pomilovali a teď leželi na zádech celí zpocení. Zvedla ruku a jeho jí vyšla vstříc.

„Jednu výčitku jsi zapomněl jmenovat,“ pronesla najednou, „ale neznáš souvislosti. Kdyby to mezi mnou a Jimem klapalo, nikdy bychom se nerozvedli a Douglas nemusel cestovat přes oceán, aby se na chvíli setkal s otcem.“

„I to si vyčítáš?“ zeptal se.

„Přeháněla jsem to s prací? Byla jsem často pryč? Proto se nám rozpadlo manželství? Asi každá rozvedená žena si klade otázku: ‚Kdy, kde a v čem jsem udělala chybu?‘“

„Corrie, i to si dáváš za vinu? Že děláš dobře svou práci?“

„Ne, dost už. Žádné obviňování. Už toho bylo dost.“

Jenže Si Freedman ji znal a věděl, že je to nemožné. Do konce života ji tenhle případ bude pronásledovat; chápe jej jako vlastní selhání. Nemělo cenu namlouvat si opak.

25

Corinne Wallaceová udělovala své sekretářce poslední pokyny.

„Evie, ten seminář, ‚Zneužívání dětí‘, v srpnu, vzpomínáte? Pošlete jim mail a vysvětlete, že budu velmi zaneprázdněná tady v Centru. Ale jestli vyšetřím trochu času, ráda bych se podílela na novém programu jejich výcvikového kurzu pro policisty jak jednat a zacházet s týranými nebo zneužívanými dětmi. Potom tu mám poznámku ohledně zveřejnění mého článku v Journalu, ‚Násilí v rodině‘ – souhlasím. Ať nám potom pošlou dvě publikace. Tak, a teď ta výpověď, kterou po nás požaduje soud pro posouzení adopce Callahanové.“

Vyrušil ji telefon. Sekretářka zvedla sluchátko a za chvilku je předala Wallaceové.

„To je zase on.“

Wallaceová byla připravena vyslechnout Adama Bruninga, ředitele oddělení pro styk s veřejností. Ovšem pouze vyslechnout.

„Paní kolegyně, já vím, že jste už jednou odmítla, ale tentokrát nejde jen o místní stanici. Ta má dohodu s newyorskou Today Show, umožní jim odvysílat záznam vašeho zásahu v případě toho Renzlerova děvčete. Chtěli by po vás jen zhodnocující tříminutový rozhovor. Pouhé tři minuty a naráz se o nás dozví celý národ.“

„Mají film, ten je mnohem výstižnější, než jakýkoli proslov.“

„Vy mi nerozumíte. Ten záznam už má každé studio. Ale s vaším komentářem by to bylo terno! Exkluzivní šot, v tom je celý vtip. Jsou dokonce ochotni přijet až sem, nemusela byste ani na krok z kanceláře. Živý rozhovor s vámi pro newyorské vysílám.“

„Je mi líto, ale skutečně nemám čas,“ trvala na svém.

„Čas? Vždyť se jedná o tři minuty,“ přesvědčoval ji dál. „Od osmi dvaceti čtyř do osmi dvaceti sedmi, v době vyhrazené pro reklamu.“

„Pane Bruningu, vy chcete, abych ve třech minutách, určených reklamnímu spotu, vysvětlila divákům, proč ta zoufalá dívka vylezla na římsu ve dvanáctém patře a byla odhodlaná skočit? A co s ní bude dál? To všechno ve třech minutách?“

„Tohle po vás určitě nebudou chtít.“

„Víte, podle mě je právě tohle jediná věc, o níž má cenu mluvit. A ani bych se o tom nemohla zmínit. A musela bych přerušit svůj pohovor s jedním z mých dětí. Které mě jistě potřebuje mnohem víc než televizní studio.“

„Ale uvědomte si, že nemocnici se sotva kdy naskytne možnost tak široké publicity a…“ Bruning se chystal přemlouvat ji znovu, ale Wallaceová ho rázně přerušila: „Pane Bruningu, nemám na starosti styk s veřejností. Jsem lékařka, tak mě prosím nechte vykonávat mou práci.“

A zavěsila.

Nikdy nesympatizovala s právníky či lékaři, kteří se snažili promlouvat z obrazovky, sotva se jim naskytla nějaká příležitost. Záležitost s Claire byla příliš osobní. A navíc příliš živá. Wallaceová si nepřipadala jako hrdinka spíše ji pronásledoval pocit viny.

„Kde jsme skončily?“ otočila se k Evii.

„To prohlášení pro soud, adopce Callahanové,“ připomněla sekretářka.

„Ano. Zavolejte nějakému právníkovi z Organizace právní pomoci. Povězte jim, aby všechny formulace řádně prošli, než to podepíšu. Pro dítě je náročné zvyknout si na adoptivní rodiče i nové zázemí. Nechci, aby se po nějaké době objevily komplikace a ohrozily jejich vzájemné vztahy. A najděte mi, prosím vás, záznamy o Renzlerové, dejte mi je do odpoledne na stůl. Musím zjistit, jak probíhalo vyšetřování jejího případu.“

Znovu je přerušil telefon. Sekretářka sáhla po sluchátku a její výraz Wallaceové napověděl, že nejde o ledajaký hovor. Evie na chvíli přikryla mikrofon rukou a zašeptala: „Wagner!“

„Dejte mi ho!“ Wallaceová skoro vytrhla Evii sluchátko z ruky. Jestli se Bruning domáhal pomoci administrativního ředitele, pak věc rychle ukončí.

„Pane Wagnere, už jsem řekla Adamu Bruningovi, že se nehodlám zúčastnit žádného televizního vysílání.“

„Corrie, Corrie, prosím vás, uklidněte se. A přijďte ke mně do kanceláře. Ihned.“

„Ať jednáme po telefonu, nebo z očí do očí, má odpověď zůstává stejná,“ ujistila ho.

„Čekám vás u sebe, řekněme, za pět minut!“

Ve Wagnerově kanceláři čekal opět doktor Spalding.

„Tak, paní doktorko, jak jste se rozhodla v případě Benjieho Jacksona? Vzpomínáte jistě na náš nedávný rozhovor, viďte?“

„Ano, velmi dobře,“ odpověděla suše.

„Přemýšlel jsem dlouho o celé té složité záležitosti. Rád bych vám něco navrhl.“

„A co mi tedy radíte?“

„Zbavte nás nepříjemností.“

„Jak?“

„Jednoduše: propusťte toho chlapce domů.“

„Ale to přece nemůžu udělat! To by bylo hrubé zanedbání povinností!“ prohlásila.

„Jelikož naše firma poskytuje právní ochranu této nemocnici, pokud vás budeme zastupovat a budeme na jeho propuštění trvat, jak se zachováte?“

„Odmítnu, samozřejmě.“

Wagner viděl, že se situace vyhrotila. Spalding i Wallaceová stáli proti sobě, rozhodnuti trvat na svém. Pokusil se zasáhnout.

„Kirku, berme zatím všechno jen teoreticky. Nechme si ještě všechno projít hlavou.“

Spalding se zjevnou nechutí k novému patovému závěru nakonec navrhl: „Sejdeme se zítra v mé kanceláři, ano? Chtěl bych, aby byl přítomen někdo z našich lidí.“

„Když se domníváte, že je to nejlepší řešení,“ svolila Corinne Wallaceová opatrně.

Přemýšlela, jak do svého už tak plného rozvrhu zařadí ještě Spaldinga s přípravou soudní pře, která hrozila poškodit ji i pověst nemocnice.

Dohodli se na první schůzce na šestou večer. Hned pochopila, proč zrovna v kanceláři advokátní firmy. Představil jí mladičkou právničku.

„Tohle je Hortense Lavalová, právě s vynikajícím výsledkem ukončila studia na Yale. Můžeme mluvit o štěstí, že se nám ji podařilo polapit, když uvážím, jak skvělé nabídky měla z New Yorku a Washingtonu. Slečna Lavalová bude zastupovat vás i nemocnici.“

Pohlédl na Wallaceovou a okamžitě vysvětlil: „Partneři firmy takové záležitosti neřeší.“ Ještě dodal: „Vzhledem k tomu, že poplatky za právní poradenství jsou stanoveny hodinově, byly by naše služby pro klienty, jako jsou nemocnice a lékaři, velmi nákladné.“

Jinými slovy, přeložila si, budoucnost jednoho dítěte je příliš bezvýznamná na to, aby se jí zabýval právník, jenž bere pět set dolarů za hodinu. Nahlas však neřekla nic.

„Takže, k vlastní strategii,“ pokračoval Spalding. „Počáteční stadium bitvy se v porovnání s případným následujícím soudním procesem může jevit jen jako malicherné škorpení. Jestli však zvítězíme a přesvědčíme soud zabývající se otázkami rodinného práva, že máme pravdu, pak je jakýkoli další proces na vyšší úrovni vyloučen. Souhlasíte?“ obrátil se na Wallaceovou.

„Zajímá mě jen jediné, budoucnost Benjamina Jacksona,“ řekla.

„Jistě, samozřejmě,“ kývl Spalding okamžitě. „Musíme se ale držet pravidel. Naší povinností je poskytnout klientovi právní ochranu. V našem případě klientům.“

Zdůraznil poslední slovo, aby si uvědomila, že míra rizika je vysoká pro ni i pro nemocnici.

„Musíme tedy zvolit praktický i finančně přijatelný postup. Navrhuji, abyste nejdříve se slečnou Lavalovou znovu prošla chlapcovu zdravotní kartu. Všechny záznamy od počátku, kdy se objevil ve středisku. Ať před sebou máme ucelený obraz. A potom se dejte do práce.“

Očividně čekal souhlas Wallaceové. Když zůstala zticha, pokračoval. „Jak už bylo řečeno, nejdříve důkladně proberte začátek. Nechám vás, abyste mohly v klidu pracovat.“

Hortense Lavalová byla drobná žena se silnými brýlemi. Bledý obličej napovídal, kolik času strávila pilným studiem v knihovnách. Nyní vedla Corinne do své kanceláře v nižším patře budovy právnické firmy Smithson, Spalding Grover.

Vešly. Na stole se hromadily šanony a desky se spisy k případům, které jí Spalding a ostatní partneři firmy předali k vyřízení.

Lavalová nabídla Wallaceové jediné křeslo, určené návštěvám. Jakmile se Corinne usadila, právnička spustila: „Paní Wallaceová, vy jistě nejste naivní. Ani já. Z výrazu vašeho obličeje jsem snadno vyčetla, co vám zrovna běží hlavou. Tenhle případ, tak důležitý pro chlapce i pro mě, říkáte si, přidělili nové nezkušené právničce, která se ve firmě ještě ani neohřála. Máte pravdu.“

Wallaceovou tak otevřený úvod překvapil.

„Ale to neznamená,“ pokračovala Lavalová, „že by váš pacient měl přijít zkrátka. Jsem mladá, nepopírám, ale jsem po čertech dobrá. A chci to dokázat i na tomto příkladu. Takže: řekněte mi, oč přesně vám jde.“

„Chci dát Benjaminu Jacksonovi šanci vést slušný život. A momentálně nedopustit, aby se musel vrátit do matčiny péče,“ vysvětlila stručně.

„Dobře. Jak daleko jste ochotna zajít, abyste dosáhla svého cíle?“

„Tak daleko, jak bude potřeba.“

„Jste ochotna připustit možnost, že by chlapec musel svědčit?“

Wallaceová zvažovala odpověď.

Ozvala se sama právnička.

„Paní doktorko, i mně se příčí představa dítěte v soudní síni. Pokud by to ale bylo nezbytné, souhlasila byste?“

„Jen za předpokladu, že ho zachráníme.“

„V pořádku,“ přikývla Hortense Lavalová. „Takže začneme doopravdy.“

Wallaceová přiblížila mladé právničce všechny důležité momenty, stanovenou diagnózu i dosavadní průběh Benjaminovy terapie. Lavalová naslouchala a dělala si poznámky data vyšetření, jména lidí, jimž se chystala později položit několik otázek. Když získala ucelenou představu o situaci, požádala: „Několikrát jste se zmínila o tom, že chlapec je zneužíván vlastní matkou. Výraz zneužíván si ale lidé mohou vyložit různě. Potřebuji vědět přesně, co se stalo.“

„V oblasti psychiatrie ale právě tohle patří mezi přísně důvěrné informace,“ vysvětlila Wallaceová.

„Paní doktorko, mluvíte se svým právníkem. Jestli má mít moje práce účinný efekt, musím znát všechna fakta. Je to v zájmu vašeho pacienta.“

Wallaceová jí tedy stručně přiblížila Melissin přístup k synovi a jejich zaběhnutý rituál.

„Je to velmi smutné, hrozné, ale bohužel pravdivé,“ řekla na závěr.

„Setkala jsem se i s horšími případy,“ podotkla Lavalová.

Probrala s Wallaceovou ještě několik bodů a navrhla další postup. Jelikož nezbývalo mnoho času, vybídla lékařku: „Paní doktorko, pro dnešek končím. Pojďme.“

Když vyšly z budovy a zamířily přes parkoviště ke svým vozům, Wallaceová se zeptala: „Říkala jste, že jste slyšela o horších případech?“

„Nejen slyšela, ale znám je. Sama jsem prožila šest let v rodinách, které poskytovaly dočasnou pěstounskou péči.“

Mluvila střízlivě a bez emocí. Potom usedla za volant.

Corinne Wallaceová v tu chvíli věděla, že Benjamin Jackson je v dobrých rukou.

26

Soudce Gustav Engelhardt měl za sebou zlou noc. Manželku trápil žlučník a večer dostala záchvat. Jednu chvíli dokonce omdlela. Místo spánku tedy strávil většinu času v čekárně na pohotovosti, kde mu právnický titul nijak nepomohl. Spolu s ostatními lidmi, kteří nebyli bezprostředně v nebezpečí života, musela jeho žena protrpět nekonečné minuty před zavřenými dveřmi ordinace.

Teprve před půl pátou ráno ji odvezl domů, napůl omámenou sedativy, která jí měla usnadnit ty nejnepříjemnější chvíle, než se jí podaří vyloučit z těla žlučníkový kamínek. Soudce se obvykle budil v půl sedmé, ale tentokrát se opozdil. Musel tedy vynechat své pravidelné ranní cvičení a což bylo mnohem horší vzdát se chvilky nad novinami.

K projednání otázek rodinného práva se sice dostavil v devět jako obvykle, ovšem v nepříliš dobré náladě.

Přejel pohledem penzum práce vyměřené pro dnešní den. První případ nebude snadný: Melissa Jacksonová versus Oblastní lékařské centrum. Žalující strana hrozí procesem v případě, že nemocnice nepropustí Benjamina Jacksona do domácí péče. Nezletilý je v lékařském zařízení údajně proti jeho vůli i proti vůli matky.

Už pouhý název centra v něm vyvolal nepříjemný pocit, ale snažil se přistoupit k případu bez předsudků. Zahalil se do taláru; uvědomil si přitom, že je nejvyšší čas, aby si opatřil nový. Všiml si, že rukávy se začínají třepit. Čtvrtý talár, povzdechl si v duchu. Neměl bych už konečně odejít do důchodu? uvažoval chvíli. Žena ho přemlouvala několik let, ale on se nechtěl úřadu vzdát. Vysvětloval jí, že v jeho rukou leží osud mnoha dětí, pomáhá jim utvářet další existenci. Byl přesvědčen, že je chrání před právníky i rozhádanými rodiči, evidentně neschopnými řešit své vlastní osobní problémy.

Se smíšenými pocity vstoupil do malé soudní síně. Vybral si ji úmyslně, byla nejmenší ze všech v budově. Chtěl omezit počet přihlížejících na minimum. Příčilo se mu, že rodinné a osobní problémy se přetřásají na veřejnosti a že se delikátních záležitostí většinou zmocní tisk.

Ještě než se usadil, přehlédl přítomné. Snadno poznal Melissu Jacksonovou; seděla vedle žalobce, jehož znal z několika předchozích procesů, pracoval pro Organizaci právní pomoci a zastupoval pacienty či jejich rodiny. Na opačné straně spatřil neznámou mladou ženu, odhadl, že zastupuje nemocnici a Centrum pomoci ohroženým a týraným dětem. A vedle ní – žena se mu zdála povědomá, ale nedokázal ji okamžitě nikam zařadit. Měl z ní jen divný pocit.

Zahájil proslovem připraveným pro obdobné příležitosti, kdy středem pozornosti bylo dítě.

„Dobrý den, vážené dámy a pánové,“ oslovil přítomné. Jakmile publikum pozdrav opětovalo, pokračoval. „Hned na úvod bych chtěl zdůraznit, že z našeho dnešního jednání nevzejdou vítězové a poražení. Také nebudeme soutěžit o titul nejbystřejšího a nejpohotovějšího právníka. Nehodláme rozebírat podrobně náš právní systém, ani tu citovat slavné pře, o nichž rozhodoval soud vyšší instance. Samozřejmě, každý z přítomných představitelů práva dostane příležitost vyjádřit se a využít svých zkušeností. Ale naším jediným a nejdůležitějším posláním je dospět k rozhodnutí, které je nejlepší pro dítě. Což splním. Je to jasné?“

„Ano, Ctihodnosti,“ zahučelo sálem.

V tom okamžiku se rozpomněl, kdo je ona povědomá žena. Ano, nemýlí se, je to ona, ta lékařka, přesvědčená, že ví všechno na světě. Před několika měsíci mi připravila pěkně horkou chvilku. No, dnes už se to opakovat nebude.

„Žádám žalující stranu, aby přednesla stížnost!“

Bernard Levinson nebyl žádný nováček. Vysoký štíhlý muž s poněkud delšími mírně prošedivělými vlasy, v tmavomodrém obleku, dokonale vyžehleném, s malinko oblýskanými lokty, jako by chtěl přítomným v sále naznačit, že vykonává praxi ne pro peníze, ale z touhy po spravedlnosti. V Organizaci právní pomoci aktivně působil už třiadvacet let a povětšinou zastupoval lidi, kteří si jiné advokátní služby nemohli z finančních důvodů dovolit.

Nyní vstal a oslovil soudce.

„Vaše Ctihodnosti, zastupuji paní Melissu Jacksonovou, ženu, jejíž případ je vskutku politováníhodný. Stručně a jednoduše řečeno: chce zpět své dítě. Jelikož začala mít před časem se synem problémy, obrátila se se žádostí o radu na místní Centrum pomoci ohroženým a týraným dětem. Neměla však v úmyslu předat jim syna do péče. A přece byl chlapec uvězněn.“

„Námitka!“ zareagovala okamžitě Hortense Lavalová.

„Důvod?“ vyštěkl Engelhardt.

„Termín ‚uvězněn‘ neodpovídá skutečnosti. Chlapec je v lékařské péči na dětském oddělení nemocnice.“

Engelhardt cítil únavu a byl netrpělivý, ačkoli jednání sotva začalo. Otočil se k Lavalové a oslovil ji jako studentku druhého ročníku: „Má milá mladá dámo, nenapadlo vás, že i mně výraz uvězněn připadá přehnaný? Ale ponechme přece panu Levinsonovi možnost přikrášlit trochu strohá fakta. Jen ať jeho stížnost nabude váhy. Vyčkejte trpělivě, až vám udělím slovo. Potom dostanete příležitost i vy. Pokračujte, pane Levinsone.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti. Jak již bylo řečeno, chlapec byl uvězněn. Chcete-li, abych vyšel vstříc i vám, mladá dámo, zadržen. Namísto toho, aby zde přítomná lékařka Corinne Wallaceová aplikovala vhodné medikamenty a propustila chlapce do domácího léčení, rozhodla se syna matce odejmout a umístit ho v nemocnici. A nejen to. Dokonce jí nepovolila návštěvy. Vaše Ctihodnosti, žádám, abyste zasáhl. Podle zákona a spravedlnosti dítě náleží matce. To je také náš konečný požadavek. Děkuji vám, Ctihodnosti.“

„Slečno Lavalová, máte slovo!“ vyzval soudce protistranu.

Hortense Lavalová vstala. Věděla, že Engelhardtovi jsou proti mysli mladí právníci a ženy v taláru ještě více. „Vaše Ctihodnosti,“ zahájila, „dokážeme zde, že jediným důvodem, proč chlapec zůstal v trvalé péči na dětském oddělení místní nemocnice, je fakt, že by bylo nebezpečné vrátit ho do matčiny péče.“

„Nebezpečné?“ přerušil ji soudce.

„Chlapec je obětí nevhodného zacházení. Je zneužíván. Stejná situace se několikrát opakovala v minulosti, dokonce pouhých pár dní před tímto jednáním.“

„Než budeme pokračovat, rád bych toho chlapce viděl,“ rozhodl se Engelhardt. „Je nyní v nemocnici?“

„Ano, Ctihodnosti,“ odpověděla Lavalová.

„Zařiďte tedy, abych s ním mohl promluvit dnes ve čtyři hodiny odpoledne ve své kanceláři.“

Lavalová se okamžitě ozvala: „Ctihodnosti, chci být přítomna vašemu rozhovoru s ním.“

„Nikdo jiný se té schůzky nezúčastní,“ odmítl soudce. „Jen ten chlapec. A já. Chci se přesvědčit, zda skutečně k údajnému zneužívání nějakým způsobem došlo.“

Teď zasáhla Corinne Wallaceová: „Vaše Ctihodnosti, žádné zjevné stopy neshledáte.“

„Paní doktorko! Vás si pamatuji z posledního jednání. Už tehdy se mi vaše vystupování nezdálo příliš vhodné, a nesouhlasím s ním ani dnes. Myslím, že jsem se s problémem zneužívání dětí setkal v soudní síni již mnohokrát a vím, jaký přístup vyžaduje. Soudě podle vašeho věku, jsem ve funkci déle než vy. Chci toho chlapce vidět! Dnes v šestnáct hodin! Ve své kanceláři! Zařiďte, aby se dostavil včas! Sám!“

Po celý zbytek pracovního dne se Corinne Wallaceová nedokázala zbavit pocitu, že vede marný boj s časem. Ať dělala cokoli, připadala si jako atlet na závodní dráze všechno kvůli Engelhardtově schůzce s Benjaminem. Ona sama měla s chlapcem naplánovanou pravidelnou odpolední terapii na čtrnáctou hodinu.

Zavolala mladé právničce, aby zkusila znovu zajít za soudcem a vysvětlila mu, že jeho rozhovor s Benjaminem případu nijak neprospěje. Lavalová však namítla, že Engelhardt má pověst svéhlavého excentrika, dokonce v řadách vlastních kolegů. Nepovažovala za vhodné pouštět se s ním do sporu a zbytečně ho dráždit; obávala se, že by mohla poškodit celkový výsledek soudní pře. Také nabádala Wallaceovou, aby se nepokoušela chlapce nějak poučovat nebo mu radit, jak při rozhovoru odpovídat nebo jak vystupovat. V případě, že bude později povolán jako svědek, mohla by být lékařka obviněna z jeho ovlivňování či manipulace.

Lavalová trvala na tom, aby Corinne udělala přesně to, co soudce vyžaduje. Ať svému pacientovi oznámí, že s ním Engelhardt chce mluvit, a zajistí, aby byl Benjamin těsně před čtvrtou na sjednaném místě. „Nic jiného nepodnikejte ani neříkejte,“ opakovala důrazně, „vůbec nic.“

Přesně v šestnáct nula nula byl Benjamin Jackson uveden do kanceláře soudce Engelhardta. Sekretářka Edna Callahanová měla za sebou léta praxe a věděla, co je třeba. Pokaždé si všechny příchozí důkladně prohlédla a udělala si vlastní úsudek o povaze návštěvníka. Vždycky se také snažila prezentovat svůj odhad soudci, jenž mu ale povětšinou nepřikládal valný význam. Ponechával však Edně pocit, že i ona je součástí právní procedury.

„Tak,“ podívala se na chlapce, když se objevil ve dveřích. „Kohopak tu dnes máme?“

„Jsem Benjamin Jackson.“

„Ano, v pořádku. Jdeš včas, to je dobře. Poslední dobou mám pocit, že přesnost vychází z módy.“ Poté se obrátila k ženě, která chlapce doprovázela. „A mohu se zeptat, kdo jste vy prosím?“

„Wallaceová. Lékařka. Ráda bych na chvilku pohovořila se soudcem, než se setká s mým pacientem.“

„Pan soudce mi nařídil, abych k němu nepouštěla nikoho jiného s výjimkou tohoto mladého muže,“ odpověděla Edna. „Ohlásím ho.“

„Nejdříve mu povězte, že jsem přišla,“ trvala na svém Wallaceová.

Callahanová si ji změřila přes obroučky brýlí. Taková opovážlivost. Pak si vzpomněla. „Ach, vy jste žena, která zachránila to děvče. Aby neskočilo dolů. Viděla jsem vás v televizi. Víte, možná tím uděláte dojem na mnoho lidí, ale na pana soudce určitě ne.“

„Chtěla bych s ním mluvit,“ nevzdávala se Corinne.

„Má drahá, myslím, že nemáte ponětí, do čeho se pouštíte. Ale když nedáte jinak.“ Stiskla bzučák. „Vaše Ctihodnosti, je zde lékařka, která by s vámi ráda promluvila, než přijmete Benjamina Jacksona.“

Wallaceová slyšela odpověď.

„Kdo si k čertu myslí, že je?! Pošlete mi sem toho chlapce!“

Callahanová se obrátila k lékařce s výmluvným gestem jájsemvámtoříkala.

Wallaceová najednou zamířila ke dveřím soudcovy pracovny, a než ji Edna stačila zadržet, rychle vklouzla dovnitř.

Engelhardt se skláněl nad spisy na stole a ani nezvedl zrak.

„Posaď se hochu, ať neztrácíme čas.“

„To jsem já,“ ozvala se lékařka.

Engelhardt sebou trhl a ihned odložil složku. Napřímil se v křesle.

„Poslal jsem pro chlapce! Co tu ksakru děláte vy?“

„Než s ním budete mluvit, nebo než dojdete k jakémukoli rozhodnutí, myslím, že je nutné, abyste mě vyslechl.“

„Skutečně?“ opáčil.

Edna, která se obávala soudcovy rekce, mezitím nakoukla do kanceláře.

„Vaše Ctihodnosti, to je ta žena z televize. Vzpomínáte si?“

Engelhardt se zachmuřeně zadíval na Wallaceovou a kývnutím ruky Edně naznačil, aby zavřela dveře.

„Aha, tak je to, Dáma z terasy,“ prohodil. „Zdálo se mi, že vás odněkud znám. Ale uvažoval jsem o jiných souvislostech. Nu, jak se cítíte v roli celebrity?“

„Nepovažuji se za slavnou osobnost,“ ohradila se.

„Hmmm, jaké skromné vyjádření. No, má drahá, protože kuráž je vaší silnou stránkou, všechno si teď raději shrneme. Je na čase, abyste se něco přiučila, pokud se týká soudního jednání. Zaslechla jste někdy termín ‚pohrdání soudem‘?“

„Domnívala jsem se, že se vztahuje pouze na prezidenta, který po přísaze křivě vypovídá,“ odpověděla pohotově.

„Doktorko, nepřidávejte ke všemu ještě drzost. Jestliže soudce nařídí, aby se potenciální svědek dostavil sám, míní tím jedinou konkrétní osobu, nikoho jiného. Kdokoli takové nařízení poruší, může být nařčen z pohrdání soudem. Kromě pokuty, kterou vám mohu vyměřit, můžete mít další nepříjemnosti: bráníte vykonávání právní moci.“

„Vaše Ctihodnosti, jsem si všeho plně vědoma. Má právnička mě poučila.“

„Ona ví, že jste tady?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Takže jste přišla i přes její varování,“ rozčílil se. „Víte, být na jejím místě, za něco podobného bych klienta vyhodil!“

„Já bych se jako právník klienta nejdříve zeptala, proč se neřídil mými radami.“

Viděla, jak zlostí rudne.

„Dámo, raději si rychle připravte nějaký zatraceně dobrý důvod, abych vás nemusel posadit na pár dní do místní věznice a vyvázla jste jen s pokutou.“ Takže jí konečně umožnil, aby mu sdělila, proč přišla.

„Vaše Ctihodnosti. Vím, že máte za sebou stovky soudních rozhodnutí, i když jsem slyšela, že jste někdy až příliš neústupný.“

„Doktorko,“ varoval ji, „jestli se domníváte, že tohle je nejlepší způsob, jak se ucházet o přízeň soudu, musím vás vyvést z omylu.“

„Ještě jsem neskončila,“ namítla, „… někdy až příliš neústupný. Ale vždycky ve prospěch dětí. V tomto bodě jsem s vámi zajedno.“

„Proto si také chci promluvit s tím chlapcem,“ řekl úsečně.

„Čímž byste se ovšem dopustil vážné chyby, Vaše Ctihodnosti.“

„Myslíte?“ vyštěkl.

„Vaše Ctihodnosti. Chlapec je venku za dveřmi. Čeká. Přesně jak jste nařídil. Můžete s ním mluvit kdykoli. Ale pokud to uděláte, nastanou problémy.“

„Jak to myslíte?“

„Neuvidíte ani jizvy, ani odřeniny nebo modřiny.“

„Možná ne. Ale z rentgenového snímku dokážu leccos vyčíst!“ namítl rozhodně.

„Ani potom ale neuvidíte srostlé zlomeniny nebo zhojené šrámy.“

„Jinými slovy: žádné stopy nevhodného zacházení.“

„Přesně tak. Žádné viditelné stopy.“

„O čem se tedy vlastně bavíme?“

„V tomto případě opravdu neexistují zjevné stopy. Ale zůstane narušená psychika, takže chlapec nebude schopen vést v budoucnu normální život. Možná najde řešení v podobě alkoholu či drog. Nebo začne krást či ubližovat lidem v okolí. Sexuálně zneužívat jiné děti. Nic z toho se nedá zrakem zjistit. Žádám vás, abyste dnes na rozhovoru netrval. Dovolte, aby zatím zůstal v péči na mém oddělení, alespoň dokud nedospějete ke konečnému rozhodnutí. To je mé odborné lékařské doporučení.“

„K čertu, dámo, vy mě tu poučujete, co mám dělat! Tuhle funkci zastávám už víc než pětadvacet let! A většinou úspěšně. Mohl bych vám ukázat stovky, ne, tisíce dětí, které mi doslova prošly pod rukama a já jim pomohl, aby z nich vyrostli řádní občané. Jen díky tomu, že jsem bránil jejich práva!“

„Vaše Ctihodnosti, já vám zase můžu ukázat alespoň jeden opačný případ,“ řekla tiše. Věděla, že drží v rukou osud celého Benjaminova případu. Teď se rozhoduje o jeho budoucnosti.

Zbrunátněl.

„Co se mi tu zatraceně pokoušíte namluvit?“

„Vaše Ctihodnosti, ta dívka, která se pokusila skočit z okna. Claire Renzlerová, před nějakým časem také stála v soudní síni. Navrhovala jsem, aby zůstala v péči našeho Centra. Chtěla jsem ji uchránit před vlivem jejího otčíma.“

Rozpomenul se.

„Á, proto jsem si vás tedy pamatoval. Pro tu dívku se našla náhradní rodina, ne? Aby se s ní otčím nemohl dál stýkat.“

„Ano, Ctihodnosti. Ale ukázalo se, že i v novém prostředí se našel nový viník. Proto se chtěla…“

„… pokusit se o sebevraždu,“ došlo mu. „Ach bože, snažíme se najít nejlepší řešení, děláme, co můžeme… jenže to se stává.“

„Jen vás žádám, jestli s tím chlapcem chcete promluvit, nesuďte z toho, co uvidíte zrakem. Dovolte nám prosím, abychom vám předložili celý případ, důkazy. Pak teprve zvažte své rozhodnutí. Než k němu dospějete, nechte ho v naší péči. Vím, že v nemocnici je v bezpečí. Bude to příliš?“

Stále ještě přemítal o Claire. Jakou roli sehrál jeho výrok! A co se mohlo stát.

„Ctihodnosti?“

Vzdychl. Potom připustil: „Víte, pokud jde o matku a dítě, vždycky jsem pro celistvou rodinu. Musím se přiznat, že jsem chtěl nařídit jeho propuštění a poslat ho domů.“

„Nedělejte to, prosím.“

„Prozatím přijímám vaši radu. Ale konečné rozhodnutí padne, až budu znát všechny podrobnosti. Budu ale muset jednat v rozporu s tendencemi propagovanými Kongresem ‚především udržet rodinu pohromadě‘.“

27

Obě strany se v plném počtu dostavily do soudní síně. Chyběla jen klíčová osoba Benjamin Jackson, jemuž soudce Engelhardt prozatím odepřel přístup.

„Pane Levinsone, váš první svědek,“ vyzval soudce právníka žalující strany.

Levinson vstal a namísto pouhého ohlášení přešel ke druhé řadě lavic a doprovodil na vyhrazené místo ženu asi šedesátiletou s vlasy přehnaně odbarvenými na blond a nápadně rudými rty. Složila přísahu a usadila se na lavici.

„Vaše jméno?“

„Florence Youngerová,“ odpověděla.

„V jakém vztahu jste ke jmenovanému Benjaminu Jacksonovi?“

„Jsem jeho babička.“

Následovalo několik otázek, v nichž Levinson stručně v bodech probral Melissin život, až se dostal k okolnostem početí Florenceina vnuka.

V tomto okamžiku ji Levinson vyzval k výpovědi. Vstala, přešla několik kroků za brlení, několikrát střelila pohledem k soudci a začala.

„Bylo to tenkrát hrozné, takové trápení. Když vyšlo najevo, že je Melissa těhotná, byl to pro mě hotový šok. Myslela jsem si o něm, jaký je to hodný, solidní mužský. Čekaly jsme s dcerou, že ji požádá o ruku. Lissa se dokonce rozhodla, že se chce vdávat v bílém… víte, žili spolu přes rok, nebyla panna, ale on byl jediný, jiného neměla. Jen on.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ pospíchal soudce dál.

„A potom?“ otázal se Levinson.

„Jakmile mu řekla, že je těhotná, sebral se a zmizel. Beze slova. Nenechal ani dopis, nic. Neměli jsme to lehké. Víte, jsme věřící a najednou jsme se museli rozhodnout, jestli dáme dítě pokřtít.

Pro některé lidi to dnes není problém: jdi na potrat a je to. Jenže my…“

Znovu se obrátila k Engelhardtovi. „Vaše Ctihodnosti, nevím, jakého vyznání jste vy sám, ale pro nás by to byl hřích. Těžký hřích. Tak jsme se s Lissou dohodly, že si dítě nechá. Když se narodil, staraly jsme se o něj jako o to nejcennější na světě. Pro dceru přestalo všechno ostatní existovat, točila se jen kolem něj. Jestli dneska někdo tvrdí, že se s ním špatně zacházelo, že jsme mu ubližovaly, je to lež. Nic než lež! Ta doktorka, která tu sedí…“

Engelhardt zasáhl. „Vynechte prosím jakékoli invektivy.“

„Vždyť je to její vina. Než se nám začala míchat do života, žili jsme jako ostatní.“

Soudce oslovil Levinsona: „Zmíní se svědkyně soudu ještě o nějakých zajímavých okolnostech, které souvisejí s případem?“

Levinson se pokusil odvrátit útok, který předvídal. Vyzval tedy ženu: „Povězte soudu po pravdě, co se přesně stalo, když se Melissa potom vdala. Nesnažte se skutečnost nějak přibarvit. Omezte se jen na holá fakta.“

„No, považovaly jsme toho muže za slušného člověka. Lissie před ním nic netajila. Věděl, že má syna. A prohlásil, že mu to nevadí. Že prý si kluka vždycky přál a bude brát Benjieho, jako by byl jeho vlastní. Jenže uběhlo sotva pár měsíců a všechno se pokazilo.“

„Paní Youngerová, vysvětlete soudu, co míníte pojmem pokazilo,“ vybídl ji Levinson.

„Začal žárlit.“

„Žárlit? Na koho?“

„Na Benjieho,“ prohlásila.

„Co přesně podle vás znamená – žárlil?“

„Víte, on chtěl Lissu jen pro sebe. Kdykoli ho napadlo. Jestli mi rozumíte, co chci říct.“

Soudce Engelhardt se natáhl dopředu.

„Já, například, nevím, co máte na mysli, paní.“

„No, on… on byl takový, když ho napadlo, chtěl to hned.“

„To?“ opakoval soudce.

„No víte, sex.“

„Aha, chápu,“ poznamenal. Levinson nevypadal příliš spokojeně.

Svědkyně pokračovala.

„Někteří mužští takoví jsou. Nelíbilo se mu, že musí počkat, až se Melissa postará o Benjieho. Víte, ona dávala synovi přednost přede vším. Je pro ni nejdražší na světě. Potom jí muž jednou řekl: ‚Buď já, nebo děcko.‘ Když odešel do práce, Melissa mu spakovala věci a jednoduše je vystrčila ven. On se večer vrátil a hodiny bouchal na dveře. Tloukl. Ale ona mu neotevřela. Nedovolila to ani mně, ani Sophii. Dokud se nesebral a neodešel. Dobře, že jsme se ho zbavili.

Potom se Melissa pochopitelně musela rozhodnout, jestli bude chodit do práce a opouštět Benjieho, anebo zůstane na podpoře a postará se doma o syna. Je to oddaná matka, a tak si zvolila péči o syna.“

Svědkyně se znovu obrátila na soudce. „Vaše Ctihodnosti, jestli tomuhle říkáte špatné zacházení nebo ubližování dítěti, nechápu, kam svět spěje. Stačí, aby byla žena na podpoře, a už ji obviňují ze špatného zacházení s dítětem, z týrání.“

Smutně zavrtěla hlavou. Z oka jí vytryskla slza a rozmazala trochu líčidla.

Dosáhla zamýšleného efektu. Na výzvu Levinsona se otočila, aby se mohla podrobit křížovému výslechu.

Hortense Lavalová se zdála být zabraná do poznámek, když ji soudce vyzval: „Váš svědek, slečno Lavalová.“

Mladá právnička vzhlédla, upravila si brýle a zeptala se: „Paní Youngerová, snažíte se vyvolat dojem, že vaše dcera je obětí okolností, v nichž se ocitla? Že ti ostatní, zejména muži, s nimiž se stýkala, jsou pravou příčinou jejích problémů?“

„Vůbec vám nerozumím. Nevím, co tím chcete říct,“ prohlásila Florence Youngerová a trochu nervózně poposedla.

„Chci se zeptat, jestli soudci naznačujete, že vaše dcera je obětí mužů, kteří ji jen využívali.“

„Když to povídáte takhle… ano!“

Levinson maličko znejistěl. Svědkyně si neuvědomovala, že jakmile dceru vykreslí jako oběť, může zpochybnit její dostatečnou inteligenci i sebekontrolu, a tím i schopnost být dobrou matkou.

Ani on, ani sama Lavalová nebyli připraveni na Florenceinu reakci. Sama se rozhovořila: „Víte, slečno, někteří lidé v životě nemají pokoj. A není to jejich vinou. Prostě se to tak semele. Osud. Kdo by si jen pomyslel, že ji po celý život bude pronásledovat něco, co udělala, když jí byly dva? Na pohřbu mého otce zemřel tak brzy, hodně brzy, tedy na jeho pohřbu, Lissa mi seděla na klíně. Vrtěla se, to víte, děti a tak jsem se snažila ji uklidnit. Tehdy jsem ji chytila za ruce a stiskla opravdu pevně. No a ona se rozplakala na celé kolo. Zrovna uprostřed slavnostního smutečního proslovu. No, víte, rodina na tohle nikdy nezapomene. Pokaždé, když se sejdeme, tak se dodnes najde někdo, aby jí to připomněl. ‚Pamatujete, jak tenkrát tak hlasitě plakala? Pokazila celý obřad.‘ Taková nevinná záležitost a pronásleduje člověka celý život.“

„A vy si myslíte, že vaši dceru ta vzpomínka trápí?“ zeptala se Hortense Lavalová vážným hlasem.

Bernard Levinson na svém místě několikrát poposedl. Zjevně se mu ulevilo, když uslyšel Lavalovou: „Nemám žádné další otázky.“

Další Levinsonovou svědkyní byla Sophie Stancyková. Její verze byla stručná a výstižná, přímo k věci. Chlapec, Benjie Jackson, začal být postupně pro matku nezvladatelný. Takže se dohodli, že si ho Sophie s Edem, manželem, vezmou na čas k sobě, ale ani oni na něj nestačili. Někdo, Sophie si nevzpomněla přesně, snad jedna z Benjieho učitelek ve škole, nakonec navrhl: ‚Zkuste se poradit v Centru pomoci ohroženým a týraným dětem.‘ Tak ho tam odvedla a předala doktorce Wallaceové, která sedí tamhle.

Nato se ozval Levinson s připravenými otázkami.

„Paní Stancyková, když jste Benjieho přivedla do Centra, co jste si od toho slibovala?“

„No, myslela jsem, že mu dají nějaký uklidňující lék, jako to vidíte v televizi. Aby bylo možné ho zvládnout. To jsem čekala.“

„Dostala jste od lékařky předpis na nějaký takový medikament pro Benjieho?“

„Ne, nedostala.“

„Předepsala vám nějaký jiný přípravek?“

„Ne. Nic.“

„Co tedy udělala?“

„Pokud vím, tak s ním jen mluvila.“

„Jen s ním mluvila,“ zopakoval Levinson. Pak se zeptal: „Paní Stancyková, než jste Benjieho do nemocnice přivedla, napadlo vás, nebo jeho matku, že tam zůstane tak dlouho?“

„Ne, to rozhodně ne! Kdybych to věděla, nikdy bych tam s ním nešla.“

„Děkuji vám, paní Stancyková.“

Levinson pokynul Lavalové, že nyní je na řadě ona.

Právnička se postavila čelem ke svědkyni, dívala se na ni a otázala se: „Paní Stancyková, řekla vám vaše sestra Melissa, proč je Benjie pod dohledem v nemocnici?“

„Pověděla mi, že ta lékařka, doktorka Wallaceová, jí tvrdila, že to bude pro Benjieho nejlepší řešení. Ale nikdy jí víc neobjasnila.“

„Jen ‚pro chlapce je to takhle nejlepší‘, ale žádné vysvětlení.“

„Žádné… Lissa,“ pokračovala Sophie sama od sebe, „Lissa si myslí, že s ním lékařka provádí nějaký experiment.“

„Jaký experiment?“ chtěla vědět Lavalová.

„Jako o nich čtete v knížkách. Anebo vidíte v televizi. Doktoři provádějí na pacientech pokusy, tajně, bez jejich vědomí. Pořád se něco takového děje.“

„A Lissa se domnívá, že lékařka Wallaceová takhle využívá Benjieho?“

„A co si má jinak myslet? Její syn je v nemocnici jako ve vězení a jí nikdo nepoví ani slovo. A když ho chce nazpátek, musí k soudu.“

„Paní Stancyková, řekněte mi, když jste se vyjádřila ‚aby ho bylo možné zvládnout‘, co jste tím mínila?“

„No, předtím jsme na něj stačili. Tak jsem si myslela, že dostane nějaké prášky a bude klidnější.“

„Mohla byste soudu vysvětlit, jak chápete pojem nezvladatelný?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Levinson tak povýšeným, blahosklonným tónem, že mohl stejně dobře přímo prohlásit: ‚Vážený soude, ta mladá žena s amatérskými znalostmi práva klade hloupé otázky.‘

Soudce zjevně ochotně souhlasil a jako dobrácký otec Lavalové domlouval: „Mladá dámo, nejsme přece hloupí. Nestačilo by jednoduché konstatování, že s chlapcem bylo těžké vyjít?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti. Nestačilo,“ odmítla Lavalová.

Engelhardt se okamžitě probral a blahosklonný tatík se opět proměnil v pozorného bystrého soudce. „Dobře, pokračujte tedy.“

„Paní Stancyková, během Benjieho pobytu ve vaší domácnosti, v jakých situacích se podle vás jevil jako nezvladatelný?“

„Neudělal, co jsme mu řekli. Často nechodil do školy. Ráno se vypravil, ale potom se vždycky někam ztratil. Párkrát dokonce učitelé telefonovali a ptali se po něm.“

„Co ještě?“ vyptávala se dál Lavalová.

„Všechno ničil.“

„Co prováděl?“

„Prostě lámal věci. Nebo je ztrácel. Jako třeba tehdy, když jsme mu s Edem koupili nové sportovní boty. Hned druhý den o jednu přišel. Víte,“ dodala Sophie, „podle mého to udělal schválně, protože chtěl značkové. Nike. Edovi se zdály drahé, tak mu koupil jiné. No a on obratem jednu ztratil. Tohle se dělo.“

„Mluvili jste s ním někdy o jeho chovám?“

„Někdy? Aspoň tisíckrát. Jenže to bych zrovna tak mohla mluvit do zdi.“

„Ale přece jste se znovu pokusili a snažili se ho zvládnout.“

„Já tedy rozhodně ano!“ zvolala Sophie.

„A proč?“ vyptávala se dál Lavalová.

„Proč?“ opakovala Sophie překvapeně. „Vždyť jde o syna mé sestry! Byla to moje povinnost. Mimoto, on byl dřív opravdu hodné děcko. Prvních šest nebo sedm let s ním bylo úžasných. Hodnějšího kluka byste tenkrát těžko hledali. No a najednou je z něj takový, takový darebák.“

„A naprosto nezvladatelný,“ uzavřela Lavalová.

„Přesně tak!“ souhlasila Sophie.

„Děkuji vám.“

Bernard Levinson už měl za sebou stovky soudních slyšení, takže snadno hned pochopil účel dotazů: měly se stát základem obhajoby nemocnice. Zatím však nedokázal rozpoznat, jak budou využity, pouze si byl jist, že se k nim v průběhu jednání ještě dostanou. Do poznámek si zapsal: zvládnutelný a nezvladatelný. Potom obě slova zakroužkoval.

Rád by se jimi ještě chvíli zabýval, ale zkušenost mu radila nepouštět se na neznámou půdu, zvlášť pokud si není jist plány protihráče a navíc ani odpověďmi svých vlastních svědků.

Propustil svědkyni a soudce ho vybídl: „Pane Levinsone?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl právník. „Nyní jsem měl v úmyslu požádat o svědeckou výpověď reverenda Charlese Brightona, ale zdá se, že ještě nedorazil.“

„V tom případě navrhuji, abychom slyšení na patnáct minut přerušili.“

Zaklepal kladívkem a na chvíli odešel.

28

Soudce Engelhardt znovu zasedl na své místo a netrpělivě zabubnoval prsty na desku stolu. Vztekle se podíval na Levinsona. Právník považoval za nutné podat soudci vysvětlení.

„Omlouvám se, Ctihodnosti, ale zdůraznil jsem panu reverendovi, jak je pro nás čas důležitý. Přislíbil, že bude přesný, ví, že soudní jednání…“

Zarazil se uprostřed věty, neboť se otevřely dveře a do jednací místnosti přisupěl až příliš dobře živený muž v černé sutaně s bílým kolárkem. Sotva popadal dech a holá lebka se mu leskla potem. Tváře mu jen hořely. Přistoupil k zábradlí, jímž byl vymezen prostor soudcovské lavice, vzhlédl k Engelhardtovi a omlouval se: „Je mi to skutečně moc líto, ale znáte to: pozůstalí se na pohřbu předhánějí, kdo bude řečnit déle, a každý z nich oslavuje nebožtíka, jako by tím ještě mohli změnit jeho poslední vůli.“

„Chápu vás, reverende. Vydechněte si na chvilku.“ Brighton si kapesníkem setřel pot z čela i hlavy a oslovil právníka.

„Jsem připraven, pane Levinsone.“ Kněz vystoupil na stupínek, ruku napřaženou k přísaze. Odříkal ji a slova se ujal Levinson. Následovaly obvyklé úvodní otázky jméno, bydliště, povolání.

„Reverende, povězte soudu, jak znáte rodinu Jacksonových.“

„Tedy, poprvé jsme se setkali, když přinesli ke křtu malého Benjamina. A od té doby je v kostele vídávám.“

„Měl jste čas vytvořit si nějaký názor na Melissu Jacksonovou?“

„Ano.“

„Řekněte nyní soudu, co si o ní myslíte.“

Hortense Lavalová ze svého místa zvolala: „Námitka!“

„Proti čemu, mladá dámo?“ zeptal se Engelhardt.

„Než vyslechneme výpověď, charakteristiku Melissy Jacksonové, ráda bych věděla, na základě čeho svědek ke svému názoru dospěl.“

Zjevně nerad, přesto však Engelhardt oslovil Levinsona.

„Pane kolego, ať uspokojíme požadavek naší mladé kolegyně, byl byste tak laskav?“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti.“ Levinson se obrátil k duchovnímu. „Pane reverende, jak často jste vídal Melissu Jacksonovou?“

„Mnohokrát.“

„A kde to bylo?“

„V kostele. Při bohoslužbách.“

„Řekl byste, že patří k pravidelným návštěvnicím kostela?“

„Dost pravidelným.“

„Natolik, abyste si o ní na základě její účasti na kázání udělal dostatečný obrázek?“

„Ano.“

„Jak byste ji tedy charakterizoval?“

„Shledal jsem, že je to žena respektující uznávané morální zásady. A citlivá chápající matka. Hodná žena, dobrá. Velmi hodná.“

„Svěřil byste jí do péče dítě?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl procítěně.

„Děkuji vám, pane reverende,“ ukončil Levinson svůj výslech a předal slovo protistraně.

Hortense Lavalová vstala a otázala se: „Pane reverende, můžete uvést alespoň pár příkladů, které vás vedly k přesvědčení, že Melissa Jacksonová je dobrou matkou?“

„Tedy,“ Brighton se chystal odpovědět a hladká lebka se jen leskla potem. „K takovému názoru nepotřebujete konkrétní situace. Je to subjektivní názor. Cítíte, jednoduše víte, že určitá osoba má jisté kvality. Například když dítě přijde do kostela v čistě vypraných a nažehlených šatech, je dobře živené, musíte si pomyslet, že matka je pečlivá a starostlivá, že má dobrou povahu.“

„Vybavíte si, pane reverende, ještě nějakou jinou příležitost?“ naléhala dál Lavalová.

„Ano, ano, hned. Vzpomínám si, jak jednou paní Jacksonová přišla, tenkrát jsme pořádali večeři a vybírali na videopřehrávač pro naši nedělní školu. A paní Jacksonová tehdy přinesla obrovskou mísu omáčky s jehněčím. Vynikající jehněčí. Vždycky se s ní výborně spolupracovalo.“

„A dál?“

„Jak už jsem se zmínil, člověk se dívá kolem sebe, pozoruje lidi, srovnává. A postupně si vytváří svůj názor,“ vysvětloval Brighton a zdálo se, že skončil.

„Jestli tedy mohu vaši řeč shrnout pro záznam a opravte mě prosím, pokud bych se náhodou zmýlila: váš názor stavíte na tom, jak chodilo dítě do kostela oblečené. A na darované míse jehněčího s omáčkou. Je to tak?“

Brighton neodpověděl, jen se podíval na Levinsona.

Jelikož Engelhardt předsedal už bezpočtu jednání, bylo mu naprosto jasné, že duchovní se snažil ženě co nejvíce pomoci. Znal ji jako mnoho jiných farníků jen povrchně, ale chtěl pro ni to nejlepší. Soudce viděl, jak se muž v tu chvíli trápí, a zasáhl: „Pane reverende, chápu vás. Prožívám něco podobného, když hodnotím svědky a strany v soudní síni. Člověk soudí jiné podle toho, co vidí a slyší. Jestli vám správně rozumím, paní Jacksonová na vás udělala příznivý dojem.“

„Přesně tak, Vaše Ctihodnosti. Tak je to,“ potvrdil s úlevou Brighton.

„Děkuji vám za svědeckou výpověď, pane,“ propustil ho soudce.

Duchovní pospíchal ze sálu a Engelhardt pokračoval: „Pane Levinsone, chystáte se předvést ještě nějaké další svědky, aby se vyjádřili k povaze paní Jacksonové?“

Z hlasu čišel skeptický sarkasmus, takže Levinson odpověděl: „Ne, Vaše Ctihodnosti. Nikoli k charakteru stěžovatelky. Ale žádám, abyste vyslechl ještě jednu výpověď.“

„Předveďte tedy svědka.“

Levinsonovi chvilku trvalo, než vyhledal správné jméno. Corinne Wallaceová se zatím obrátila ke své advokátce a zašeptala: „Slečno Lavalová, nemáte dojem, že soudce sympatizuje s naší protistranou?“

„Ano, naprosto.“

„Je tedy rozumné ho ještě více dráždit?“

Než jí Hortense stačila odpovědět, Levinson představil svou další svědkyni: „Paní Evelyn Taylorová.“

V třetí řadě lavic se zvedla tichá nenápadná žena. Složila přísahu a nadiktovala Levinsonovi několik nezbytných osobních údajů. Potom se posadila.

„Paní Taylorová, mohla byste prosím přítomným vysvětlit, odkud Benjamina Jacksona znáte?“

„Učím ho ve čtvrté třídě.“

„Povězte mi, jakým je žákem?“

„Je velice bystrý. Příliš chytrý.“

„Můžete nám přiblížit význam spojení ‚příliš chytrý‘?“

„Je inteligentní, stále potřebuje nové, obtížnější úkoly, aby se zaměstnal. Požadavky kladené na průměrného žáka čtvrtého ročníku jsou pro Benjamina moc nízké.“

„Pokusila jste se najít nějaké vhodné vysvětlení pro jeho chování?“

„Ano. Je to vlastně stejná situace, ale z jiného pohledu. Děti, jejichž kapacita není plně využita v procesu výuky, si hledají ‚vybití‘ jinde. Obvykle se věnují méně konstruktivním aktivitám.“

„Nedíváte se tedy na Benjaminovy tehdejší projevy jako na výjimečné, ale vnímáte je jako důsledek jeho nedostatečné stimulace,“ shrnul Levinson.

„Námitka!“ zasáhla Lavalová. „Svědkyni jsou do úst vkládána nejen slova, ale dokonce celé fráze a myšlenky.“

„Slečno Lavalová,“ otočil se k ní Engelhardt, „neprojednáváme případ, který postoupí k Nejvyššímu soudu Spojených států. Neztrácejte tedy čas přípravou odvolání. Snažíme se ze všech sil proniknout k podstatě problému. A jestliže přítomný právní poradce stručně zformuluje hlavní myšlenku, jež je všem srozumitelná, pak se, promiňte mi, obejdeme bez příkras a doplňků typických pro příklady z učebnice na právnické fakultě. Všiml jsem si, že jste velmi bystrá mladá advokátka. Ale važte své námitky, ať se dostaneme dál.“

Corinne Wallaceová pocítila znovu osten obav, zda je její právní poradkyně skutečně ta pravá. Má dostatek schopností i zkušeností, aby úspěšně reprezentovala nemocnici?

Levinson si soudcovu zdlouhavou řeč vyložil jako povolení pokračovat.

„Paní Taylorová, všimla jste si v období, kdy jste Benjamina učila, nějakých prokazatelných stop, které by mohly být následkem špatného zacházení, bití, domácího násilí.“

„Ne, pane, nevšimla jsem si ničeho.“

„Kdybyste tenkrát něco zjistila, jak byste se byla zachovala?“

„Ohlásila bych to okamžitě řediteli a školní sestře, v souladu s předpisy, které vyplývají ze zákona.“

„Paní Taylorová, byla jste už někdy nucena ohlásit řediteli podezření z domácího násilí či nevhodného zacházení s dítětem?“ zeptal se opět Levinson.

„Ano, mnohokrát.“

„Věděla byste přesný počet?“

„Sedmnáct případů.“

„V kolika z nich bylo vaše podezření oprávněné?“

„Šestnáct skončilo u soudu. Vlastně zde přítomný pan Engelhardt jednomu z nich předsedal.“

„Ale? Kterému?“ otázal se soudce.

„V případě Marthy Colesové,“ řekla bez váhání.

„Proboha, máte úplnou pravdu. Teď si vzpomínám i na vás. Vaše výpověď nám tenkrát velmi pomohla.“

Nečekané nové ‚spojenectví‘ mezi soudcem a svědkyní vyvolalo v Corinne Wallaceové další pochybnosti.

Levinson pokračoval: „Paní Taylorová, bylo by přesné mé tvrzení, že jste vlastně znalec, pokud se týká rozpoznání příznaků u obětí násilí páchaného na dětech, nebo jejich případného zneužívání?“

„Námitka!“ ohlásila Lavalová.

„Proti čemu tentokrát?“ otázal se soudce.

„Použití slova ‚znalec‘. Paní Taylorová může jako učitelka učinit různá pozorování v průběhu výuky, ale je příliš odvážné nazývat jejich výsledky znaleckým hodnocením.“

„Pane Levinsone,“ oslovil soudce právníka hraným káravým tónem, „jak jste se jen odvážil?! Měl jste paní Taylorovou náležitě uvést jako znalce, dokud nepadly první dotazy. Pokusil byste se nyní o nápravu?“

Levinson se chopil příležitosti a v podobně přehnaném duchu se pustil do otázek.

„Paní Taylorová,“ začal, „jak dlouho se už věnujete učitelskému povolání?“

„Sedmnáct let,“ odpověděla.

„Za tu dobu, kolik je to dohromady studentů?“

„Kolik studentů?“ zamyslela se. Napadlo ji, že o tom vlastně ještě nikdy neuvažovala,

„Přibližně,“ pobídl ji soudce.

„Počkejte,“ počítala nahlas, „sedmnáct let… to znamená dvě stě čtyřicet dní každý rok. A celkem asi dva a půl tisíce studentů.“

„Takže,“ ujal se slova sám Engelhardt, „vyučovala jste a pozorovala více než dvě tisícovky studentů. Dennodenně, po celé týdny. Měla jste příležitost rozeznat zanedbávané nebo týrané děti?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Soud přijímá odborný úsudek paní Taylorové. Pokračujte, pane Levinsone.“

„Mohu tedy prohlásit, že poznáte určité průvodní znaky charakteristické pro zanedbávané či týrané nebo zneužívané děti, když je vídáte při výuce ve svých hodinách?“

„Ano, myslím že ano.“

„Nyní soudu řekněte, zda jste si někdy všimla zmíněných projevů či znaků u Benjamina Jacksona, samozřejmě v době, kdy byl vaším žákem.“

„Ne, pane. Nikdy.“

„Děkuji vám, paní Taylorová.“

Hortense Lavalová chystala otázky pro křížový výslech. Soudce si odkašlal, aby dal najevo svou netrpělivost. Ale Lavalová si dávala načas. Dokonce i Corinne se čekání zdálo příliš dlouhé. Konečně advokátka vstala a beze spěchu předstoupila, aby vyslechla svědkyni.

„Paní Taylorová,“ začala, „během vaší vynikající sedmnáctileté kariéry odbornice na problematiku studující mládeže i ohrožených či zanedbávaných dětí…“

Engelhardt ji nenechal domluvit a zasáhl: „Jistě se obejdeme bez sarkasmů, paní kolegyně,“ napomenul Lavalovou.

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ nasadila pokorný výraz. Vzápětí však dodala: „Proti kterému výrazu vznášíte námitku? ‚Sedmnáctileté kariéry‘ nebo ‚vynikající‘ či ‚odbornice‘?“

Soudce neodpověděl, jen na ni kývl, aby přistoupila blíž. Potom zasyčel: „Dámo, takovým jednáním své klientce opravdu nepomáháte. Čeho se tímhle způsobem snažíte dosáhnout?“

„Jen jsem akceptovala vyjádření soudu. Sedmnáct let je dlouhá doba. A paní Taylorová vypadá jako vynikající učitelka i žena. Statut odbornice jste jí přiznal vy osobně.“

Tentokrát Engelhardt šeptal velmi hlasitě: „Nepokoušejte mou trpělivost, mladá dámo, varuji vás.“

„Vaše Ctihodnosti, snažím se jen prověřit odborný posudek paní svědkyně. Což, jak sám jistě uznáte, je mi nejen povoleno, ale jsem tím povinna svým klientům.“

„Pokračujte tedy. Ale bez provokativních poznámek.“ Lavalová se vrátila před svědkyni připravena pokračovat.

„Paní Taylorová, jakým žákem byl Benjamin Jackson? Jak se choval k ostatním?“

„Jak už jsem vám říkala: neklidný, občas těžko zvladatelný. Což, jak jsem se pokusila vysvětlit, bylo zapříčiněno osnovami. Učivo bylo pro něj příliš jednoduché, a tak mu nevěnoval moc pozornosti.“

„Setkala jste se během své praxe i se žáky méně bystrými, ovšem s obdobným problémovým chováním?“

„Samozřejmě. Každý učitel takové občas dostane.“

„Takže neklidní a neposední mohou být průměrní i vynikající?“ otázala se Lavalová.

„Ano,“ přikývla Taylorová. Nechápala, kam advokátka míří.

„Víte, chybí mi odborné znalosti a nerozumím, kdy je neklid a nesoustředěnost symptomem nadprůměrné inteligence a kdy příznakem opaku. Jak je dokážete odlišit?“ Lavalová nasadila odpovídající výraz.

„Prostě to víte,“ odpověděla Taylorová mírně podrážděným tónem. „Některý student je příliš bystrý a činnost ho nezajímá, další na úlohu nestačí, a proto se do ní ani nepustí. Výsledek je stejný nedávají pozor a jejich mysl se zaobírá kdoví čím. Jsou pak neklidní a nesoustředění, proto často mívají kázeňské problémy.“

„Aha,“ poznamenala Lavalová a hned se ptala dál: „Učila jste někdy, anebo jste slyšela o studentech či žácích průměrně inteligentních, u nichž se také vyskytly potíže kvůli chování?“

„Och,“ oddechla si ulehčeně Taylorová, „teď mluvíme o dětech se syndromem poruchy pozornosti.“

„Jaké jsou projevy?“ požádala Lavalová o bližší vysvětlení.

Taylorová tentokrát předem pečlivě zvažovala každé slovo. „Z vlastní zkušenosti a na základě odborné literatury vím, že k symptomům patří nadměrný neklid, neschopnost soustředit se, často také citová labilita, nevyrovnanost.“

„Víte o nějakém způsobu léčby takové poruchy?“

„Mám dojem, že v současné době se používá Ritalin,“ odpověděla.

„Takže, jestli si to můžeme shrnout: neklidné, nesoustředěné žáky lze rozdělit do tří skupin příliš bystří, podprůměrní a ti se syndromem, které léčíme medikamenty. Je to pravda, paní Taylorová?“

„Paní poradkyně,“ obrátil se k ní Engelhardt, „kromě toho, že nám dokazujete, jak pečlivě jste se na tento případ připravovala, mají vaše dotazy ještě jiný cíl?“

„Právě se k němu blížíme,“ odpověděla Lavalová.

„Je na čase,“ zabručel.

Lavalová se znovu obrátila ke svědkyni.

„Paní Taylorová, během vaší dlouhé a velmi rozsáhlé zkušenosti s nesoustředěnými dětmi.“

„Slečno Lavalová!“ napomenul ji soudce.

„Promiňte, Ctihodnosti,“ řekla a začala znovu. „Paní Taylorová, setkala jste se někdy i se čtvrtým typem žáka, u něhož se projevují tytéž shodné příznaky? Neklid? Roztěkanost? Neschopnost soustředit se.“

„Čtvrtý typ?“ opakovala Taylorová překvapeně.

„Ano. Ani nadprůměrně bystří, ani příliš pomalí, ani ti se syndromem poruch pozornosti. Některé děti se nedokáží soustředit, mohou být nebezpečné, chtějí rozbíjet a ničit. Víte, koho mám na mysli?“

„Nemám nejmenší tušení,“ přiznala Taylorová.

„Paní Taylorová, ve výpovědi uvádíte, že jste za léta svého pedagogického působení odhalila sedmnáct případů nevhodného či hrubého zacházení s dětmi. Je to tak?“

„Ano. To je pravda.“

„Z těch sedmnácti šestnáct skončilo u soudu?“

„Ano. A obviněním pachatele,“ doplnila ji hned Taylorová.

„Je to hezká řádka. Úctyhodný seznam,“ pronesla Lavalová. „Jaké byly v oněch případech průvodní znaky?“

„Liší se, nejsou pokaždé stejné.“

„Jsou rozdílné?“ předstírala Lavalová údiv. „Například?“

„Někdy není obtížné je spatřit. Modřiny, odřeniny, občas zhojené rány.“

„Jinými slovy zjevné, viditelné stopy.“

„Ale pouze v některých případech,“ zdůraznila Taylorová. „U mnohých není tak snadné rozhodnout.“

„Jak jste tedy dokázala odhalit příčinu u ostatních?“

„Někdy to bývá obtížnější,“ připustila Taylorová s nádechem hrdosti v hlase. „Ale když je dítě ospalé, má kruhy pod očima, je unavené anebo příliš napjaté a úzkostlivé, může to být následek nevhodného nebo hrubého zacházení.“

„A takové ohlásíte.“

„Uvědomím zdravotní sestru ze školního střediska; měla by dítě objednat na prohlídku, která podezření na domácí či jiné násilí potvrdí nebo vyvrátí.“

„Děkuji. Nyní, paní doktorko, tedy paní Taylorová,“ opravila se Lavalová rychleji, než stačil zareagovat soudce, „stane se, že dítě je neklidné, nesoustředěné, roztěkané, má tendenci ničit věci, ale přesto u něj nejsou patrné žádné stopy fyzického násilí. Ani modřiny, ani jizvy, dokonce není ospalé nebo viditelně unavené a navíc víte, že je schopno se soustředit. Je podle vás možné, aby bylo obětí nevhodného zacházení, či dokonce týrání nebo zneužívání?“

Levinson, který do tohoto okamžiku nevěděl přesně, kam se výslech ubírá, vyskočil a vykřikl: „Námitka! Námitka!“

Soudce se zeptal: „Ano, pane poradce?“

„Svědkyně není povinna odpovídat na hypotetickou otázku!“

„Námitce se vyhovuje,“ rozhodl ihned Engelhardt.

„Vaše Ctihodnosti,“ zaprotestovala Lavalová, „vy jste svědkyni kvalifikoval jako odbornici v otázkách týraných či zneužívaných dětí.“

„Mladá dámo,“ zakýval na ni znovu kostnatým ukazovákem.

Tentokrát se k Lavalové připojil i Levinson.

„Kam ksakru těmi svými otázkami míříte?“ zeptal se soudce, jakmile se oba přiblížili k jeho místu.

„Nejdříve chci zjistit, jaké odborné znalosti svědkyně opravdu má. A za druhé, co všechno ví o tomto konkrétním problému,“ vysvětlila Lavalová stručně. „Protože její výpověď je sice zajímavá, ale vzhledem k našemu případu naprosto irelevantní.“

Engelhardt chvíli vážil její odpověď a potom rozhodl: „Přeformulujte otázku, ale nevyžadujte profesionální vysvětlení.“

Lavalová se vrátila na místo a oslovila svědkyni: „Paní Taylorová, zažila jste někdy, že se týrané či zanedbávané dítě vzbouřilo?“

„Ne, nikdy,“ odpověděla.

„V tom případě, Vaše Ctihodnosti, žádám, aby výpověď svědkyně byla vynechána.“

„Zamítá se!“ ozval se okamžitě Engelhardt. „Pane Levinsone, pokračujte.“

„Nemám další otázky,“ řekl jmenovaný s úlevou a pokynul svědkyni, aby se vrátila na místo.

Byl však dobrým právníkem, takže musel o celé situaci znovu přemýšlet. Dělalo mu starosti, že se Lavalová snažila o vypuštění výpovědi učitelky Taylorové.

29

Pozdě odpoledne seděl Bernard Levinson ve své kanceláři, ruku na telefonu, prsty netrpělivě bubnoval do přístroje. Zvažoval další tah. Na stole měl před sebou poznámkový blok a zíral na stránku se dvěma zakroužkovanými slovy: ZVLÁDNUTELNÝ a NEZVLADATELNÝ.

Nakonec se rozhodl jednat. Zvedl sluchátko, vyťukal číslo a čekal. Za chvilku se ozvalo: „Hortense Lavalová.“

„Slečno Lavalová, u telefonu Bernie Levinson,“ představil se. Poznal, že je překvapená. „Nejdříve vám chci pogratulovat. Dnes jste byla opravdu dobrá.“

„Myslíte jako žena, nebo nováček v soudní síni?“

„Jako právník,“ upřesnil.

„Přála bych si, aby stejný názor sdílel i předseda,“ odtušila.

„Mohu vás ujistit, že tomu tak je. Znám ho dost dlouho. Žárlí. Chtěl by být na vašem místě… znovu mladý právník, který vede bitvu, ne autorita povinná rozhodnout.“

„Kvůli tomu mi voláte? Abyste mě uklidnil?“

„Právě naopak. Abyste uklidnila vy mě.“

Lavalová zapochybovala, ale rozhodla se nekazit hru.

„Ráda. Udělám, co bude v mých silách.“

„Víte, zarazilo mě, když jste dnes použila výrazy zvládnutelný a nezvladatelný. Začínám věřit, že jde o mnohem víc, než se zdá. Anebo než myslí doktorka Wallaceová.“

„Pokud ano, co navrhujete?“ zeptala se Lavalová opatrně.

„Malou poradu. Měli bychom se sejít: vy, doktorka Wallaceová a já. Samozřejmě důvěrně. Bez zápisu a bez předsudků.“

„A důvod?“ zajímalo ji.

„Obě strany vyloží karty na stůl. A pokusíme se společně najít řešení, než se všechno ještě víc zkomplikuje,“ vysvětlil stručně.

„Budu muset promluvit s klienty,“ namítla.

„Samozřejmě,“ souhlasil bez zaváhání, „dejte mi potom vědět.“

„Musím počkat do zítřka, máme schůzku.“

„Nebojte se, to je v pořádku. Engelhardt mi dá den dva, určitě,“ ujišťoval ji Levinson.

„Udělám, co bude v mých silách,“ přislíbila.

„Hodná holka,“ vyhrkl Levinson, ale vzápětí se omluvil: „Promiňte.“

Rozhovor byl u konce a Lavalová položila sluchátko. Usmívala se. Chudák Levinson. Těžko ho někdo bude přeučovat.

Nejdříve se sháněla po svém společníkovi, Kirku Spaldingovi, potom po doktoru Wagnerovi a nakonec chtěla mluvit s Corinne Wallaceovou. Rozhovor se Spaldingem netrval dlouho. Jeho první slova byla: „Naprosto nezaujatý?“

„Určitě,“ potvrdila.

„S vyhlídkou na dohodu?“ ptal se dál.

„Ano.“

„Před Engelhardtem a jakýmkoli občanským soudem?“

„Tak daleko jsme nedošli,“ přiznala.

„Buď obojí, anebo nic,“ prohlásil rozhodně.

„Ano, rozumím,“ řekla.

S Wagnerem měla velmi málo práce. Jen prohodil: „Jestli nám to pomůže vybřednout z téhle kaše, udělejte to!“

Nakonec se jí podařilo zastihnout i doktorku Wallaceovou, právě když propustila po pohovoru Benjamina Jacksona. Vyslechla Levinsonův návrh a její první rekce byla: „Není to nějaká klička?“

„Ne,“ odpověděla Lavalová. „V praxi je to běžné. Výměna informací jako základ pro dohodu.“

„Hortense!“ přerušila ji Wallaceová. „Nemáme možnost pohodnout se. Chlapec se nesmí vrátit k matce, dokud se ona sama nezačne léčit. To je jediné řešení, všechno ostatní je nepřijatelné.“

Lavalová ji upozornila: „Paní doktorko, bez ohledu na vaše pocity, konečný verdikt vynese soudce Engelhardt.“

„Co tedy navrhujete?“

„Kdybychom Levinsona seznámili s veškerými důkazy, mohl by změnit názor a poté se pokusit ovlivnit i svou klientku.“

„A jestli se mu to nepovede?“

„V nejhorším by mohl povolat odborné znalce, aby napadli vaše svědectví. Pokud bude potřeba, museli bychom nechat vypovídat i našeho korunního svědka, Benjamina.“

Wallaceová zvažovala možnosti a nakonec souhlasila: „Dobře, promluvíme s Levinsonem.“

Wallaceová byla z trojice nejvytíženější, takže se dohodli na setkání v Centru pomoci ohroženým a týraným dětem. Všem vyhovovalo poledne.

Šetřili časem, a tak začali bez zbytečných řečí. Levinson promluvil přímo k věci.

„Kolegyně,“ oslovil Lavalovou, „včera jste přikládala velkou důležitost tomu, jak je, nebo někdy není, chlapec zvládnutelný. V určitých situacích poslechl, v jiných ne. Podle mého názoru,“ zamnul si ukazovák a palec, „mám pocit, že se za pojmy ‚zvládnutelný‘ a ‚nezvladatelný‘ skrývá něco víc. A jestli mám správně postupovat, měl bych o tom vědět. ‚Správným postupem‘ rozumím v zájmu spravedlnosti a v zájmu mé klientky. Existují-li nějaké další důkazy, o nichž zatím nemám tušení, obě byste mě měly s nimi seznámit. Kdybyste chtěly spoléhat na moment překvapení, využiju každé příležitosti, abych jej anuloval.“

Obě ženy si vyměnily pohledy. Souhlasily.

„Pane Levinsone,“ ujala se slova Lavalová, „pokud vám poskytneme jisté informace, slibujete, že je zachováte v naprosté tajnosti?“

„Pochopitelně,“ odpověděl bez zaváhání.

„Když to bude nezbytné, i před vaší klientkou?“

„Trváte-li na tom,“ připustil.

„To je naše podmínka,“ řekla Lavalová.

„Pak ji tedy dodržím.“

Lavalová se obrátila ke své partnerce a ta přikývla. Ano, mluvme otevřeně.

„Pane Levinsone, kolik vám toho klientka svěřila o své situaci?“

„Prakticky všechno jste vyslechly v soudní síni. Chlapec byl nezvladatelný. Přivedla ho do nemocnice. Jednou utekl. Našli ho a poslali zpátky. Potom jste si ho v Centru nechala. A ona ho chce zpátky. Což, jak jistě obě samy uznáte, je přirozená reakce matky.“

„To je všechno? Víc neřekla?“ vyptávala se Wallaceová.

„A měla snad…“ začal Levinson, ale pak si vzpomněl: „Ano, vlastně ještě něco. Zdůraznila, že při jedné její návštěvě chtěl chlapec domů, ale vy,“ obrátil se na Wallaceovou, „jste nejen trvala na tom, že zůstane, ale dokonce jste jí prý zakázala se s ním vídat.“

„To tvrdila?“ ujišťovala se lékařka.

„Ale vy přece toho chlapce máte na oddělení. A ona za ním nesmí chodit. Nebo snad ne?“

„Ano, to je pravda, ale ne úplná,“ namítla Wallaceová.

„A jak je to tedy?“

„Zamlčela, že si tu chlapce necháváme, protože vaše klientka mu ubližuje.“

„O tom nic nevím,“ přiznal. „Můžete to nějak dokázat? Například lékařskou zprávou?“

„Bohužel, její jednání nezanechává viditelné jizvy a šrámy. Jen psychické. Jde totiž o pohlavní zneužívání.“

„Prosím? Pohlavní zneužívání?“ opakoval Levinson.

„Vím to od chlapce. A navíc jsem ji viděla na vlastní oči.“

Levinson seděl a jen mlčky nevěřícně vrtěl hlavou.

„Měl jsem klienty, kteří mi lhali, ale tohle. Říkáte, že máte výpověď toho chlapce?“

„Ano,“ přikývla Wallaceová.

Levinson se zamyslel a po chvíli pokračoval: „Jestli je pravda, co tvrdíte…“

„Je, pane Levinsone, bohužel. Mohla bych uvést podrobnosti.“

„Ne, není třeba. Jen přemýšlím, jak postupovat dál, jak se zachovat. Víte, obvykle nás lidé žádají o radu v případě drobných majetkových sporů, někdy jde o vystěhování, vypovězení smlouvy nebo poručnictví. Ale něco podobného jako tohle.“

Že Levinsonovi někdy klient zalhal, nebylo nic divného. Zastupoval spousty různých lidí, z nichž mnozí měli větší zájem vyhrát spor, než se dobrat pravdy. Ale toto odhalení jím otřáslo.

„Promluvím s paní Jacksonovou přímo a uvidím, jak se obhájí. Pokud je vaše tvrzení pravdivé, snad ji přesvědčím, aby žalobu stáhla.“

„Pane Levinsone, jen mějte na paměti, že jde o víc než o soudní případ. Snažíme se pomoci chlapci, jehož život už byl poznamenán matčinou poruchou. Chci ho zachránit!“

„Za jakých podmínek bude možno tu nechutnou záležitost dovést k příznivému konci?“

„Jestli bude paní Jacksonová souhlasit s léčbou a vydrží chodit na terapii, máme vyhráno.“

„A syn?“

„Zůstane tady, dokud nebude matčin stav uspokojivý. Potom mu lidé z oddělení péče o děti najdou na přechodnou dobu náhradní rodinu, která se o něj postará, než se matka vyléčí úplně.“

„Udělám, co bude v mých silách, paní doktorko,“ slíbil Levinson.

Vstal. Přitom si všiml nově zarámované fotografie na lékařčině stole. Přátelsky prohodil: „To je ale šikovný klučina! Váš syn?“

„Ano. Můj syn,“ přikývla Wallaceová.

„Asi jste na něj pyšná,“ řekl.

„Ano. Byla jsem.“

Levinson upadl do rozpaků. Měl v úmyslu jí zalichotit a namísto toho se dopustil takového fauxpas.

„Promiňte. Je mi to moc líto.“

Ještě téhož večera navštívil Bernard Levinson Melissu Jacksonovou a v přítomnosti její matky i sestry s ní vedl důležitý rozhovor. Zdůraznil, že žalovaná strana ve snaze obhájit své počínání může argumentovat ‚nevhodným zacházením‘ s nezletilým. „Nebo tvrdit,“ dodal, „že jste sexuálně zneužívala vlastního syna.“

Jakmile dořekl, Melisa prudkým pohybem odstrčila židli, která se převrhla na podlahu, a vyskočila.

„To není pravda! To je sprostá lež!“ zaječela. „Říkají to, aby mi ho nemuseli vrátit!“

„No tak, Lisso,“ snažila se ji matka uklidnit, „těmhle nařčením se ubráníme, ale ne hysterií.“

„Ne, mami! Nemůžu být klidná! Ne, když o mně ta doktorka rozhlašuje takové věci! Zažaluju ji za pomluvy. Za nactiutrhání. Dneska člověk může jít k soudu a ještě na tom vydělat!“

„Paní Jacksonová,“ napomenul ji Levinson, „měla byste si uvědomit, že ta lékařka má důkazy.“

„Houby má, ne důkazy!“ štěkla Melissa.

„Prý vás zastihla, viděla, co děláte,“ vysvětlil Levinson.

„Tak? No jestli tomu říká ‚důkazy‘, pak ji chci slyšet v soudní síni. Potom jí bez obalu povím, co si o ní myslím. A ten soudce Engelberg, nebo jak se jmenuje.“

Od okamžiku, kdy Melissa otevřela pusu, měl Levinson velmi nepříjemný pocit, že jeho klientka nejen neuvedla plnou pravdu, ale je nyní odhodlaná lhát, aby skutečnost nikdy najevo nevyšla.

„Paní Jacksonová, pronesla jste ‚jestli tomu říká důkazy‘ co máte na mysli? Co je to? Co se stalo?“

„Co se stalo?“ opakovala rozčileně. „Nic se nestalo, ksakru, vůbec nic se nestalo. Něco si namlouvá. Psychiatři! Každý ví, že nemají v hlavě nic jiného než sex. Všechno převedou na sex!“

„Co ji ale přimělo tak přemýšlet v souvislosti s vámi?“ zeptal se.

„Byla jsem na návštěvě u Benjieho, to je další věc, oslovuje ho Benjamin a on je jako jiný Benjie, ne ten, kterého jsem znala. No, až se vrátí domů, skoncujeme s Benjaminem!“

„Paní Jacksonová, povězte mi, co se stalo.“

„Šla jsem ho navštívit, když ho tam drží jako ve vězení. Až po několika dnech! Lidi tvrdí, že se nemocnice snaží každého co nejdřív zbavit, ale ona ne! Chce si ho tam nechat napořád. Myslím, že je to pěkně divné, když o mého syna tolik stojí.“

Levinson ji rázně přerušil: „Paní Jacksonová! Co se stalo?“

I matka ji přemlouvala: „Lisso, no tak to panu Levinsonovi pověz.“

Zdálo se, že se Melissa uklidnila. Začala téměř monotónním hlasem: „Byla jsem navštívit Benjieho, hezky jsme si popovídali. Když jsem se sklonila, abych mu dala pusu na rozloučenou, to by udělala každá matka, přišla dovnitř ona. Nevím, co jí přišlo na mysl, ale nic víc se nestalo, prostě jsem ho před odchodem políbila. Jestli je tohle důvod, aby můj syn zůstal v nemocnici, pak na světě neexistuje žádná spravedlnost!“

„Tohle se mi nezdá jako zneužívání,“ prohlásila matka. „Jenže dneska stačí, abyste děcko okřikli, a už máte na krku soudy.“

Levinson zvažoval Melissinu výpověď. Zkušenost a instinkt ho varovaly, že je smyšlená, ale jak tu ženu donutit k pravdě?

„Paní Jacksonová, i kdyby to byla pravda…“

„Je to pravda!“ prohlásila znovu.

„I kdyby to byla pravda,“ držel se své formulace, „stále ještě může protistrana silně ovlivnit předsedu. Vaše slovo bude stát proti výroku lékařky. Navrhuji tedy…“

„Soudce Engelhardt pozná, kdo z nás mluví pravdu! Jestli já, nebo ta zatracená doktorka.“

Původně chtěl dostát slibu, dal přece slovo, že bude mlčet. Ale ona se tak vzdálila realitě, že považoval za nutné vyvést ji z omylu.

„Paní Jacksonová, budou mít i Benjieho výpověď!“

„Znamená to snad, že klukovi zamotali hlavu tak, že začne svědčit proti vlastní matce? Tím spíš ho musíme odtamtud dostat. Hned!“

„Paní Jacksonová, měli bychom se snažit o dohodu. Pokusit se o kompromis.“

„Oč přesně?“ zeptala se Melissina matka.

„Melissa půjde na léčení. A za čas může být rodina zase pohromadě.“

„Léčení? Nepotřebuju se léčit! Chci zpátky syna! To je jediné, co potřebuju.“

„Paní Jacksonová, s takovým přístupem z vaší strany se může stát, že vám natrvalo zakáží se s chlapcem stýkat.“

„To nemůžou! To nejde. To neudělají.“

„Paní Jacksonová, měla byste raději zapřemýšlet nad tím, co jsem vám řekl. Ráno vám zavolám.“

Zvedl se. Už stál ve dveřích, když vyštěkla: „Znamená to, že se vzdáváte mého případu? Opouštíte mě?“

„Ne,“ odpověděl stručně. „Profesionální etika mi velí, abych vytrval. Jen doufám, že přijmete mou radu.“

30

Druhého dne hned zrána Bernard Levinson sotva dorazil do kanceláře, když mu na stole zazvonil telefon.

„Pane Levinsone, musíme bojovat až do konce!“ slyšel z opačného konce Melissu. „Štvou syna proti mně, ale to jim neprojde!“

„To je opravdu vaše konečné rozhodnutí, paní Jacksonová?“

„Ano!“ prohlásila a zavěsila.

Zvažoval znovu celou situaci, ale došel k názoru, že nemá na vybranou. Zvedl sluchátko a zavolal Lavalové.

„Všechno jsem jí vysvětlil. Přesvědčoval jsem ji, ale nebylo to nic platné. Takže se musím řídit pokyny klientky.“

„To je zlé,“ povzdechla si Lavalová. „Tohle jednání může být dost nechutné.“

„Pro obě strany,“ souhlasil Levinson nevesele. „Budu muset bojovat všemi prostředky. Ode dneška žádné zábrany.“

„Naše strana mluví pravdu, nezapomeňte na to,“ upozornila ho ještě.

„Slečno Lavalová, jsem právník. Mám klientku a jsem povinen hájit její zájmy. A budu.“

Soudce Engelhardta viditelně znepokojila skutečnost, že v případě Melissa Jacksonová versus Centrum pomoci ohroženým a týraným dětem, zastoupené MUDr. Corinne Wallaceovou, nebylo možno dosáhnout dohody. Počítal s ní natolik, že už domluvil termín dalšího jednání a dokonce uvědomil i zainteresované strany. Nyní měl ze všeho trochu těžkou hlavu a chmurnou náladu. Oslovil tedy stroze advokátku žalované strany: „Slečno Lavalová, jste připravena?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Vyzvěte prvního svědka.“

„Sarah Robinsonova,“ ohlásila Lavalová.

Sarah měla bohaté zkušenosti ze soudních jednání, kam se díky svému postu pracovnice sociální péče dostala poměrně často. Znala běžnou rutinu. Vstoupila do boxu pro svědky, složila přísahu a poodstoupila ke svědecké lavici. Když si zapisovatelka poznamenala nejnutnější osobní údaje svědkyně, Lavalová začala s otázkami.

Nejprve věnovala pozornost Sářinu vzdělání a kvalifikaci, zdůraznila její zkušenosti. Potom přešla k případu samotnému.

„Navštívila jste domov Melissy Jacksonové?“

„Ano,“ odpověděla Sarah, „dvanáctého května dva tisíce jedna.“

„A z jakého důvodu?“

„Doktorka Wallaceová mě požádala, abych zjistila, v jakém prostředí žije dítě, jehož případem se zabývá.“

„Na co se při takových návštěvách zaměřujete?“

„Posuzuji obytný prostor, jestli má dítě dostatek místa na spaní, zda je v čistém prostředí, dostane najíst, je-li mu věnována dostatečná péče.“

„Poté, když jste si prohlédla domácnost paní Jacksonové, co jste zjistila?“

„Paní Jacksonová byla nejdříve ostře proti, pokusila se zabouchnout mi dveře před nosem. Málem jsem musela použít násilí, abych se dostala dovnitř.“

„A když se vám tedy podařilo vstoupit, k jakému závěru jste nakonec dospěla?“

„Je to ošumělé, unavené místo v Jeffersonově ulici. V celém bytě bylo cítit staré jídlo a levná voňavka.“

„Čeho jste si ještě všimla?“

„V kuchyňském dřezu se vršilo špinavé nádobí. Nábytek je dost opotřebovaný, sedací souprava volá po novém čalounění. Prostředí na člověka nepůsobí příliš optimisticky, spíše naopak. Ačkoli uprostřed obývacího pokoje stojí televizor s velkoplošnou obrazovkou a dálkovým ovládáním.“

„Co paní Jacksonová?“

„Jak už jsem uvedla, stavěla se k mé návštěvě negativně a zaujímala nepřátelský postoj vůči doktorce Wallaceové i jejímu vztahu s Benjaminem.“

„Jak se vyjádřila o lékařce Wallaceové?“

„Vaše Ctihodnosti,“ zasáhl Levinson, „jakýkoli rozhovor mezi mou klientkou a slečnou Robinsonovou by měl být posuzován s ohledem na souvislosti.“

„Pane Levinsone, později budete mít možnost promluvit. Slečno Lavalová, pokračujte prosím.“

„Zmínila se paní Jacksonová nějak o svém přátelství s muži?“

„Námitka!“ zvolal Levinson. „Dotaz nesouvisí s případem.“

Engelhardt na chvíli zvažoval dotaz a potom rozhodl: „Vzhledem k okolnostem se otázka připouští.“

„Slečno Robinsonova,“ pobídla svou svědkyni Lavalová.

„Její odpověď mě překvapila, tak jsem si ji dokonce zapsala.“ Nato Sarah zalistovala v poznámkách. „‚Chcete vědět, jestli žiju s nějakým mužem. A já vám rovnou odpovím: ne. Ne, žádný chlap tady nebydlí. Jen Benjie a já. Máme jeden druhého a to stačí!‘“

„Děkuji, slečno Robinsonova.“ Lavalová předala slovo Levinsonovi.

Ten si byl plně vědom důležitosti obratu ‚máme jeden druhého a to stačí‘, jímž Lavalová připravila půdu pro obvinění ze zneužívání. Levinson tedy musel přejít přímo do útoku a zmírnit dopad svědecké výpovědi, jak jen to půjde.

Přistoupil blíže ke svědecké stolici, v ruce zápisník.

„Slečno Robinsonova, zastáváte názor, že matka na podpoře nemůže být dobrou matkou?“

„To jsem nikdy netvrdila,“ ohradila se okamžitě.

„Nebo se snad domníváte, že kdo nebydlí ve výstavních domech, ale pouze v bytě v Jeffersonově ulici, není schopen řádně vychovat dítě?“

„Ani tohle jsem neřekla.“

„Ale přesto jste uvedla, že zde přítomná žena žije v chudých poměrech.“

„Pane, jsem povinna vypracovat hlášení po každé návštěvě. Hned na začátku jsou podrobnější údaje o místě bydliště. Držela jsem se předpisů.“

„Zmínila jste se ale i o čalounění, poukázala jste na to, že potřebuje vyměnit.“

„Ano.“

„Je to snad zločin? Přestupujete zákon, když máte osezená křesla?“

„Ne, pane. Ale musím popsat místní poměry. Stav, v němž se domácnost nachází. To je moje povinnost.“

„Smí mít občan na podpoře televizor?“ zeptal se najednou.

„Jistě.“

„Je předepsána určitá velikost obrazovky?“

„Pochopitelně že ne.“

„Ale považovala jste za nezbytné ve své zprávě zdůraznit, že obrazovka je velkoplošná. Mám pravdu? A aby toho nebylo dost, ještě jste se zvlášť zmínila o dálkovém ovládání. Představte si, ta žena má ovladač! Chtěla jste snad navodit představu, že má klientka je netečná a líná, dokonce natolik, že nepřejde místnost, aby změnila televizní kanál. Nenapadlo vás, slečno Robinsonova, že v současné době je většina televizorů vybavena dálkovým ovládáním?“

„Ano, jistě. To je mi známo.“

„Přesto jste však ovladač uvedla ve své takzvané zprávě.“ Levinson brilantně předvedl rozhněvaného muže středního věku. Rozohnil se a pokračoval: „Slečno Robinsonova, nevypravila jste se náhodou do domácnosti paní Jacksonové s úmyslem nalézt co nejvíce negativ?“

„Ne, pane. V žádném případě!“ popřela obratem.

„Zavolala jste předem, abyste si dohodla schůzku?“

„Ne. Obvykle takto nepostupujeme.“

„Takže se prostě objevíte u někoho doma. Zčistajasna, bez upozornění.“

„Pomáhá to. Zjistíme alespoň skutečný stav domácnosti. Prohlédneme si prostředí, v němž dítě dennodenně žije. Patří to k naší práci.“

„Slídíte po bytě? Prohlížíte kuchyň? Bože, co se asi stane, když v dřezu zůstane nádobí od snídaně?“

„V tomto případě nádobí nikdo neumyl několik dní,“ poznamenala Robinsonova.

„Kolik dní byste řekla?“

„Nevím. Nepočítala jsem.“

Wallaceová si uvědomila, že Levinson se snaží Sarah vyprovokovat, aby se musela bránit. Zatahala Lavalovou za rukáv, ale ta zašeptala: „Nechci vznést námitku, když není opodstatněná.“

„Slečno Robinsonova, když jste nepočítala, jak víte, že tam bylo nádobí za několik dní?“

„Pokud se člověk stará o domácnost, není problém, aby to odhadl.“

„A vy jste vedla domácnost?“ zeptal se.

„Ano. Vedla a vedu.“

„Jistě máte zkušenosti. Mohla byste se alespoň pokusit odhadnout, jak dlouho se tam nádobí hromadilo.“

V tom okamžiku Lavalová vstala.

„Vaše Ctihodnosti.“

Nemusela pokračovat. Engelhardt zasáhl sám: „Pane Levinsone, soud je přesvědčen, že jste se problémem zaobíral dost podrobně. Až příliš podrobně. Pokud nemáte jiné otázky, navrhuji, abyste svědkyni propustil.“

Levinson předstíral, že skončil, a otočil se. Potom však znovu nahlédl do svého notesu a opět se podíval na Robinsonovou:

„Než odejdete, slečno Robinsonova, jen bych se rád o něčem ujistil. Poznamenal jsem si: ‚Doktorka Wallaceová mě požádala, abych zjistila, v jakém prostředí žije dítě, jehož případem se zabývá.‘ Prohlásila jste tohle?“

„Ano, to jsem řekla.“

„Je takový postup obvyklý? Jsou vám takto přidělovány případy?“

„Ne. Většinou nejdříve někdo podá stížnost a my ověřujeme fakta. Pokud máme podezření na nevhodné zacházení s dětmi, ohlásíme vše Centru pomoci ohroženým a týraným dětem.“

„Ale tentokrát tomu tak nebylo,“ zdůraznil Levinson tónem, jenž v posluchačích budil zvědavost i podezření.

„Není to jediný případ, kdy se na nás naopak Centrum jako první obrátilo s žádostí o pomoc,“ pospíšila si Robinsonova s vysvětlením.

„Ale není to obvyklý postup,“ trval na svém Levinson.

„Není,“ připustila.

„Což naznačuje,“ pokračoval Levinson, „eminentní zájem paní doktorky Wallaceové o tento případ.“

„Má eminentní zájem o všechny své případy,“ opravila ho.

„Jistě, jistě,“ utrousil, jako by poznámce nepřikládal valný význam.

Ve snaze učinit výpověď obhajoby věrohodnější poradila Wallaceová Lavalové, aby povolala i jednu z Benjaminových učitelek. Měla dosvědčit, že u chlapce došlo k výrazným změnám v myšlení i jednání. Wallaceová pak na tomto základě postaví své svědectví. Bude oporou i pro Benjamina, klíčového svědka, jehož vystoupení v soudní síni rozhodne celý proces; v to alespoň Wallaceová doufala.

Hortense Lavalová vyhledala a kontaktovala nejschopnější učitelku ochotnou předstoupit v roli svědkyně. Jmenovala se Millicent Brodericková, bylo jí asi pětačtyřicet a posledních čtrnáct let působila na škole, již navštěvoval i Benjamin Jackson. Při rozhovoru s ní Lavalová shledala, že se ta žena umí velmi výstižně vyjadřovat, nedá se snadno zviklat a zdálo se, že bude schopna čelit i případným sarkastickým poznámkám nebo záludným otázkám ze strany Levinsona.

Lavalová se dlouho nerozmýšlela, a tak se paní Brodericková octla v soudní síni. Wallaceová si ji prohlížela: robustní, na pohled obyčejná žena s hnědými vlasy staženými do drdůlku, o němž se dalo těžko prohlásit, zda je jen neobvyklý či nedbale vyčesaný. Učitelka si pro tuto příležitost oblékla šedou flanelovou sukni, halenku s drobným vzorem a přes ni praktickou kaštanovou pletenou rozepínací vestu.

Když jí udělili slovo, složila přísahu a rychle nadiktovala zapisovatelce základní údaje. Poté se nečekaně otočila k soudci a oslovila ho: „Vaše Ctihodnosti, doufám, že to nebude trvat dlouho. Musím se vrátit do školy, mám vyučování.“

Trochu Engelhardta překvapila, ale slíbil: „Udělám, co je v mých silách, madam.“

Dále se už slova ujala Lavalová: „Paní Brodericková, uveďte prosím stručně, jaká byla a je vaše pedagogická praxe.“

Brodericková se stručně zmínila o dosaženém vzdělání a počáteční učitelské praxi na venkově. Do města se přestěhovala později, vyučuje na téže základní škole už čtrnáct let. Podle potřeby má třetí, čtvrtou nebo pátou třídu.

„Učila jste také chlapce jménem Benjamin Jackson?“ otázala se Lavalová.

„Ano.“

„Byl ve vaší třídě rok či vícekrát?“

„Víckrát.“

„Z jakého důvodu?“

„Už jsem vysvětlila, že vyučuji třetí, čtvrtou nebo pátou třídu, záleží na počtu dětí. Takže Benjamin patřil mezi mé žáky loni ve třetím ročníku a letos ve čtvrtém.“

„Paní Brodericková, všimla jste si během těch dvou let nějakého rozdílu v jeho chování?“

„No, minulý rok pracoval a choval se jako každý jiný dobře vychovaný chlapec. Velice bystrý. A byl také důsledný. Vždycky se hlásil jako o život, aby mohl odpovídat na otázky.“ Zvedla ruku a napodobila, jak se její žáci v lavicích dožadují pozornosti. „Někdy jsem si říkala, že se snad narodil s napřaženou rukou a mával. Musím dodat, že je také velmi hezký. Kdybych měla volit jen jediné slovo, jež by ho charakterizovalo, vybrala bych vynikající.“

„Tohle, jak tvrdíte, platilo loni. Ve třetí třídě. Co teď ve čtvrtém ročníku?“

„Je jiný. Vidím markantní rozdíl.“

„Jak se změny projevují?“

„Za prvé: začaly problémy s docházkou do školy; do vyučování spíš nechodí než chodí. Když jsme občas zatelefonovali domů, zdálo se, že matka o ničem neví. Neměla tušení, kde chlapec je. Anebo jí na tom tolik nezáleželo.“

„Námitka!“ zvolal Levinson.

„Zamítá se. Pokračujme. Paní svědkyně se musí vrátit do výuky,“ rozhodl Engelhardt.

Brodericková spokojeně přikývla, jako by ocenila jednoho ze svých poslušných žáků.

„Paní Brodericková, chlapec měl vysokou absenci. A dál?“

„Když už se ve třídě objevil, choval se velmi hrubě. Vždycky někoho popichoval. Byl hodně hlučný, divoký, snažil se stůj co stůj upoutat pozornost. Stal se z něj problémový žák.“

„Promluvila jste si s ním o jeho chovám?“

„Několikrát.“

„A on? Jak reagoval?“

Brodericková netrpělivě odpověděla: „Právě jsem o tom chtěla začít. Když jsem mu domlouvala, jen seděl, jako by se ho to ani netýkalo. I v ředitelně to bylo stejné. Chlapec, který byl tak výřečný až ukřičený v nevhodnou dobu ve třídě, mlčel jako zařezaný, když jsme s ním ředitelka nebo já měly snahu hovořit.“

„Dalo by se tedy stručně shrnout, že Benjamin Jackson byl ve třetí třídě zvládnutelný žák, kdežto ve čtvrtém ročníku už nezvladatelný?“

„Ano, přesně tak!“ souhlasila učitelka.

„Děkuji, paní Brodericková,“ řekla Lavalová.

Žena se v domnění, že slyšení je u konce, otočila a chystala odejít. Zarazil ji ovšem Levinsonův hlas: „Paní Brodericková, na okamžik prosím.“

„Ano,“ odpověděla a zpozorněla.

Levinson ji odzbrojil omluvou: „Vím, jak je pro vás čas drahý. Uvědomuji si také, jak náročná je vaše role a kolik sil musíte vynakládat. Takže budu stručný.“

Nebude. Pro doktorku Wallaceovou byl jeho úvod varováním.

„Paní Brodericková, chtěl bych si ujasnit pár bodů ve vaší výpovědi.“

„Prosím,“ svolila.

„Uvedla jste, že ve třetí třídě chodil Benjamin pravidelně do školy, byl velice bystrý, snažil se odpovídat na všechny otázky. Ruku pořád nahoře, hlásil se a pokaždé chtěl být vyvolaný.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdila.

„Kolik mu bylo?“

„Řekla bych osm, osm nebo osm a půl.“

„A ve čtvrté třídě, kde je, jak jste sama souhlasila, nezvladatelný kolik má roků?“

„Devět a půl, možná deset.“

„Kolik let učíte, paní Brodericková?“ zeptal se Levinson.

„Celkem? Všechna ta léta?“

„Spočítejte jen roky, kdy jste měla třetí, čtvrtý a pátý ročník.“

„Dvanáct let,“ řekla ihned.

„A všimla jste si někdy během těch dvanácti roků rozdílu v projevech osmiletých a desetiletých chlapců?“

„Mluvila jsem o Benjaminovi ve věku osm a devět a půl,“ opravila ho.

„Nemusíme se dohadovat o nějaký měsíc.“

„Pane Levinsone, mezi osmi a desetiletými je velký rozdíl, zvláště u chlapců,“ napomenula ho.

„Přesně!“ souhlasil rychle. „A tady se bavíme o jednom, který byl pilný a ochotný spolupracovat jako osmiletý.“

„Osm a půl,“ namítla Brodericková.

Levinson přikývl: „Ano, pilný a ochotný spolupracovat ve věku osm a půl roku, ale který začal dospívat a samostatně se projevovat v deseti.“

„Devíti a půl,“ poznamenala opět Brodericková.

„Nedělejme z toho hru na čísla, paní Brodericková, jinak nám unikne podstata věci. Když jsou chlapci starší, uvědomují si silněji sebe sama, začínají se bouřit proti okolnímu světu a abych použil vašeho termínu jevit se jako nezvladatelní. Nemám pravdu?“

„Pane Levinsone, za těch dvanáct let mi pod rukama prošlo několik tisíc chlapců a viděla jsem, jak se mění. Nikdy jsem se ale v rozmezí jednoho roku nesetkala s tak prudkým obratem v jednání jako u Benjamina Jacksona.“

Levinson stále ještě neměl úplně jasno, jaký význam mají pro obhajobu pojmy ‚zvládnutelný‘ a ‚nezvladatelný‘, ale cítil, že nesmí přestat útočit na svědkyni. Vypálil další otázku.

„Paní Brodericková, mohla byste soudu přiblížit termín ‚prudký obrat v jednání‘?“

Opět zasáhl Engelhardt: „Pane Levinsone, tato žena dobrovolně obětovala svůj čas, aby mohla vypovídat. Musíme takhle slovíčkařit? Soud bere na vědomí připomínku, že chování chlapců se s věkem znatelně mění. Souhlasíte?“

„Vaše Ctihodnosti, pokud je obhajoba ochotna připustit, že u Benjamina Jacksona došlo k obvyklé změně, která se projevuje u chlapců jeho věku, pak nemám důvod klást další otázky.“

„Paní poradkyně,“ obrátil se Engelhardt na Lavalovou, „souhlasíte s uvedenou formulací?“

Wallaceová se naklonila k Lavalové a chvíli si spolu šeptaly. Potom se Lavalová napřímila a řekla: „Ne, obhajoba nesouhlasí.“

Levinson cítil, že slova zvládnutelný a nezvladatelný hrají klíčovou roli. Budou jistě rozhodující ve svědectví psychiatričky. Musí být připraven.

Znovu obrátil pozornost k Broderickové.

„Můžete vysvětlit pojem ‚prudký obrat v jednání‘?“

„U chlapců probíhají běžné změny, řekněme hormonální, učitel s nimi počítá, někdy v něm vyvolají zvědavost anebo ho pobaví. Jsou to obvyklé projevy.“

„A ‚prudký obrat v jednání‘?“

„Když změny překročí jistou předpokládanou hranici.“

„Předpokládanou kým?“

„V tomto případě učitelem, samozřejmě.“

„Jinými slovy, paní Brodericková, jestliže chlapec nesplní vaše očekávání, přeřadíte ho z kategorie zvládnutelných mezi nezvladatelné.“ shrnul Levinson.

„Nemáte pravdu a víte to. Takhle jsem to nemyslela,“ bránila se učitelka.

Levinson se obrátil na soudce, jako by utrpěl smrtelnou ránu a potřeboval podporu.

„Vaše Ctihodnosti?“

„Paní Brodericková nesnažte se vyvolat spor s právním poradcem protistrany.“

„Ať se mi tedy nesnaží diktovat, co se odehrává v mé mysli,“ ohradila se.

Levinson se omluvil a navrhl: „Shodneme se alespoň na této verzi? ‚Učitel vnímá chování žáků subjektivně a hodnotí je na základě předchozích vlastních zkušeností.‘“

„Ano, s tím souhlasím.“

„Totéž platí pro termíny zvládnutelný a nezvladatelný. Jde o subjektivní klasifikaci, k níž se učitel uchyluje a opírá se o své dosavadní poznatky.“

„Ano, s tím mohu souhlasit,“ připustila Brodericková.

„Děkuji,“ rozloučil se Levinson. Vtom ho něco napadlo anebo alespoň zahrál, že idea přišla zčistajasna.

„Paní Brodericková, pochopil jsem, jak vám záleží na správné volbě výrazu. Je pravda, že jste o Benjaminu Jacksonovi hovořila jako o ‚velice hezkém chlapci‘. Mám pravdu, anebo jsem se nechal unést?“

„Je to velmi atraktivní hoch,“ prohlásila.

Levinson vytáhl ze svědectví co mohl. Byl čas se rozloučit. „Děkuji vám, paní Brodericková,“ propustil ji.

Lavalová i Wallaceová vycítily, že Levinson svým výstupem zabodoval. Nakolik, to teprve ukáže čas.

Takže: zajít do knihovny a možná to celé probrat s jedním dvěma specialisty, uvažoval právník.

31

Doktorka Wallaceová musela pozměnit rozvrh. Pokud strávila dopoledne v soudní síni, domluvila si schůzky s pacienty na odpoledne. Většina se snadno přizpůsobila byli mladí a tvární; hlavně jim záleželo na tom, aby o schůzku nepřišli. Simonu Freedmanovi však neušlo, jak náročné je nové uspořádání pro samotnou psychiatričku.

Čekal na ni před ordinací, když se na chodbě objevil Benjamin Jackson. Jeho pohovor právě skončil.

„Benjamine,“ pozdravil ho Freedman.

„Nazdar, doktore Simone,“ odpověděl chlapec.

Freedmanovi se zdálo, že je trochu zaražený. Rozhovor nejspíš nebyl jednoduchý; zřejmě ani pro něj, ani pro terapeutku. Zaklepal a vešel. Corinne seděla v ušáku a pomalu otáčela hlavou a snažila se uvolnit. Beze slova k ní přistoupil a začal jí zkušeně masírovat krk i ramena. Cítil pod prsty, jak napjaté svaly povolují. Ulevilo se jí.

„Díky, Si,“ řekla tiše.

„Potřebuješ se trochu najíst a potom si pořádně odpočinout,“ radil. „Dohlédnu na tebe. Pojď.“ Vzal ji za ruku a pomohl jí vstát; stáli tváří v tvář. Políbil ji a ona ho objala. Tentokrát to nebylo jen kamarádské objetí. Stiskla ho pevně, jako by žádala o oporu navždy.

„Nemůžeš stihnout obojí,“ napomenul ji jemně, „buď budeš obhájce, anebo psycholog, ale ne obojí,“ přesvědčoval ji.

„Nepotrvá to věčně,“ namítla.

„Ani ty to dlouho nevydržíš při tomhle tempu. Zruš všechny konzultace, dokud neskončí proces.“

„To nemůžu. A už vůbec ne v případě Benjamina. Musí být připravený, aby vypovídal, pokud to bude nutné.“

„Dneska to asi nebylo jednoduché. Viděl jsem ho na chodbě, zdál se mi dost unavený. Probírali jste možnost, že by šel svědčit?“

„Ano.“

„A?“

„Pořád se obviňuje. A miluje svou matku. Podle jeho názoru je bezvadná, dokonalá. Takže všechno musí být jeho vina.“

„Ale nedoufala jsi, že by se přes tohle dokázal přenést za několik dní, ne?“

„Byla bych ráda, kdyby to zvládl během týdnů. Co nejdříve.“

„Víš co? Půjdeme se někam najíst. Pak tě uložím do postele.“

„Si, dnes ne.“

„Tak jsem to nemyslel. Jen se o tebe postarám. Odvezu tě domů a přesvědčím se, že už nebudeš nic studovat. Dám ti pusu na dobrou noc a tiše se ztratím. S nadějí, že hned usneš.“

„Jako ses staral o Julii?“ zeptala se.

Nemyslela to zle, ale zaskočila ho.

„To mě nenapadlo,“ přiznal. „Ale asi k tobě začínám cítit totéž co k ní.“

„Ke konci?“

„Ano, během jejích posledních dnů. Neuvědomil jsem si to, ale asi je to stejné. Vím, že jsi v nebezpečí, tvá kariéra je ohrožená; dělá mi to starosti. I ten proces.“

„Proč bych se měla bát?“

„Může nám ublížit.“

„Jak?“

„Zvaž jedno: jestli prohraješ, okamžitě tě zažalují o náhradu škody a soudních výloh. Je pravděpodobné, že vyhrají. Wagner se těžko nabídne, že zaplatí. Vinna budeš ty; nedopustí, aby padl jakýkoli stín na nemocnici. Naráz zapomenou, cos všechno dokázala. Budeš se muset zodpovídat z neodborného postupu a všichni ti začnou šlapat na paty. Nevydržíš tady.“

„Si, tohle je ‚jistota‘?“ zeptala se s lehkou ironií.

„Chci, abys věděla, že jestli ty odejdeš, půjdu taky. Najdeme si nějaké hezké místo a můžeme začít se společnou praxí.“

„Si, máš před sebou slibnou kariéru, reálné vyhlídky, že tě jmenují primářem pediatrie. To nemůžeš obětovat. Ne kvůli mně.“

„A kvůli komu jinému bych mohl?“

„Si. Si, drahoušku, na to je moc brzy, abys sliboval něco tak závažného.“

„Jen jsem chtěl, abys to věděla,“ řekl.

„Dobrá,“ usmála se, „teď to vím.“ Obrátila list. „Myslím, že už mám pořádný hlad. Pojďme se někam najíst.“

Nad sendviči a kávou znovu nahlas uvažovala o celém dopoledním jednání. Millicent Brodericková mluvila výstižně a dokonce ani soudce ji nevyvedl z míry. I s Levinsonem si poradila.

Když skončila, Simon se zeptal: „Jestli to šlo tak hladce, čeho se bojíš?“

Odložila šálek. „To je tak vidět?“

„Já to poznám.“

„Mám strach z Levinsona. Lidé si obvykle myslí, že právníci z Organizace za moc nestojí, ale on je dobrý, opravdu dobrý. Stejně ale nedokážu pochopit, že se toho případu nevzdá, i když ví, že jeho klientka lže. Co etika?“

„A myslíš, že je to jiné, když chirurg ví, že mu pacient z devětadevadesáti procent odejde na stole, a přece se pustí do operace? Ta šance, že přece jen vyhraješ, tě žene dál. Aspoň já to tak vidím.“

„Ať už má Levinson jakýkoli důvod, dovede klást ožehavé otázky. Pokaždé si dokáže vybrat slabé místo.“

„Chytá se v nouzi každé příležitosti, protože jinou možnost nemá,“ poznamenal Simon.

„Tomu bych chtěla uvěřit,“ povzdechla si.

„Ty budeš vypovídat zítra, viď? Jsi připravená?“

„Dvakrát jsme s Hortense všechno prošly. Co budu muset dokazovat a jak. Zvládnu to. Pokud se Levinson nevytasí s nějakou záludností.“

„Pak se nemusíš ničeho bát. S tvým svědectvím a Benjaminovou výpovědí nezbude Engelhardtovi než rozhodnout ve váš prospěch,“ ujistil ji.

Doprovodil ji až ke dveřím bytu, ale dál nešel. Oba věděli, co by jinak následovalo.

Zatímco Corinne a Si seděli u kávy, Bernard Levinson trávil čas v knihovně. Nikoli v právnické, ale v lékařské. Vyhledal několik případů týkajících se zneužívání dětí, pečlivě je pročetl a ke každému si udělal spoustu poznámek. V deset hodin, než ho knihovník stačil těsně před zavírací hodinou upozornit na čas, se zvedl, zaklapl složky, poskládal knihy a opustil studovnu. Cestou na předměstí, kde ve skromném bytě žil, shrnul důležitá fakta.

Konečně pochopil, jak závažné jsou výrazy ‚zvládnutelný‘ a ‚nezvladatelný‘. Jestliže se dítě, po celou dobu poslušné a bezproblémové, najednou začne bouřit a vzpírat autoritě, je drzé a neposlušné, pak je to signál, že mu někdo ubližuje, týrá je či zneužívá.

Uvědomil si, jak podobný je Benjieho případ. Chlapec, jehož všichni znali jako vzorného, ochotného, milého, se najednou zničehonic změnil v nepoddajného a vzpurného malého výtržníka. Což u lékařky Wallaceové vzbudilo podezření na možné zneužívání, které se nakonec také potvrdilo. Podařilo se jí odhalit původce.

Jak může hájit zájmy své klientky a přitom nemít výčitky? Na chvilku zvažoval, zda by se neměl případu vzdát a předat jej některému z kolegů. Ovšem mohli by ho nařknout, že se polekal a vzal nohy na ramena při prvních obtížích… ne, nevzdá se. Udělá, co bude v jeho silách. Než dorazil domů, byl rozhodnutý vytrvat.

Přemýšlel o vhodné strategii a taktice. Jistě, mohl protahovat konfrontaci svědka Wallaceové tak dlouho, až se soudce unaví a účinek její výpovědi nebude tak silný. Pokud ale předvedou chlapce, Engelhardt nedovolí, aby jeho výslech trval příliš dlouho. Takže jeho svědectví může celý proces zvrátit ve prospěch protistrany.

Levinson vystoupil z auta a vyšel nahoru. Doma se přesvědčil, že obě děti už spí. Osprchoval se a vklouzl do postele; manželka už pár hodin spokojeně spala. Usínal rozhodnutý postupovat ze dne na den. Žádné dlouhodobé plány.

Jako veterán z vietnamské války věděl, že člověk musí využít příležitosti. Když se tehdy původní cíl stal nedostupným například kvůli špatnému počasí, šikovný pilot si vždycky dokázal poradit a našel náhradní řešení. On sám v praxi často postupoval podobně. Neobratná poznámka klíčového svědka, nepatřičné zaváhání, to vše mu poskytovalo prostor pro přímý útok. Bude si počínat jako tehdy. Pravda a spravedlnost, opakoval si, jsou ryze abstraktní pojmy. Ačkoli se mu příčí charakter případu a nesouhlasí s klientkou, pro právníka v něm je to výzva k boji.

Potom konečně usnul.

32

Přední aktéři případu Melissa Jacksonová versus Centrum pomoci ohroženým a týraným dětem, zastoupené MUDr. Corinne Wallaceovou se shromáždili v soudní síni. Lékařka Wallaceová, její právní poradkyně Hortense Lavalová, žalující strana reprezentovaná Melissou Jacksonovou v doprovodu právníka Bernarda Levinsona. S Melissou se dostavila i její matka, která zřejmě měla být dceři oporou. Když si ji Levinson prohlédl, připomněla mu jestřábí matku, obezřetně sledující hnízdo s mláďaty.

Napětí ve vzduchu bylo přímo hmatatelné, umocněné skutečností, že po soudci Engelhardtovi, obvykle dochvilném a přesném, nebylo doposud ani vidu, ani slechu. Všichni si uvědomovali, že dnešní den je svým způsobem výjimečný, neboť bude vypovídat doktorka Wallaceová, klíčový svědek. Pokud má žalující strana zvítězit, Levinson musí zpochybnit její svědeckou výpověď.

Napětí se prohlubovalo a každá minuta se zdála nekonečná. Čekání přerušil jen příchod doktora Freedmana.

Levinson ho okamžitě napadl: Co tu dělá? Jednání přece není veřejné!

Wallaceová přispěchala na pediatrovu obranu: „Lékař Simon Freedman je z pediatrického oddělení. Vyšetřoval Benjamina Jacksona.“

Levinson se ohradil: „Nechci ho tady!“

„Je tu jako nezávislý pozorovatel,“ vysvětlila Wallaceová.

Levinson, který se domníval, že jde o nějaký úhybný tah obhajoby, zaprotestoval znovu.

Ozvala se Lavalová: „Pane Levinsone, domníváte se zřejmě, že jde o potencionálního svědka. Dávám vám slovo, že ho nepředvoláme. Takže není důvod, aby nemohl zůstat.“

V tu chvíli se na scéně objevil Engelhardt. Přehlédl osazenstvo v soudní síni a okamžitě se zeptal: „Co se tu kčertu děje?“ Všem bylo hned jasné, že ho zdrželo něco nepříjemného a není naladěn na žerty.

„Je to váš potenciální svědek?“ otázal se obhajoby a ukázal na Freedmana.

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Proč tedy tolik humbuku kolem? Ať tu klidně zůstane!“ přikázal.

Potom se usadil v křesle a zahájil jednání. „Slečno Lavalová, jste připravena pokračovat a předvést dalšího svědka?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Doktorka Wallaceová!“

Lékařka přistoupila ke stupínku, v ruce zápisník s poznámkami. Simonu Freedmanovi se zdálo, že se jí maličko třesou ruce. Má strach, uvědomil si.

Wallaceová složila přísahu a usadila se na místo. Lavalová položila první otázku. Wallaceová uvedla pár nezbytných údajů týkajících se studia a dosavadní praxe, zmínila se o několika projektech, na nichž pracovala, i o odborných knihách, které publikovala. Potom se Lavalová zeptala: „Paní doktorko, můžete nám vysvětlit, jak jste se dostala k případu Benjamina Jacksona?“

Wallaceová se obrátila k soudci a popsala své první setkání s Benjiem, jeho hrubé, agresivní chování v nemocnici a její povinnost zasáhnout, aby předešla možným škodám.

„A potom? Co následovalo?“

„Hovořila jsem s jeho tetou a dozvěděla jsem se, že se chlapec výrazně změnil. Z ochotného hodného dítěte se stalo vzdorné a neposlušné. Což jsem z profesionálního hlediska považovala za velmi důležité.“

„Můžete to soudu vysvětlit, paní doktorko?“ vybídla ji Lavalová.

„Tak výrazné změny chování mohou být a často bývají důsledkem zneužívání dítěte. Je to forma vzpoury, děti se brání a protestují proti křivdě, která je na nich páchána.“

„No, o tom mnoho nevím,“ oponoval soudce. „Můj vnuk, kterého, přísahám, nikdy nikdo nezneužíval, nanejvýš rozmazloval přemírou pozornosti, dárků nebo dobrot, prodělal podobnou změnu. Děcko k zulíbání, roztomilý kluk a najednou se naučil sedět u počítače a je s ním k nevydržení! Dokonce i mě dokáže rozčílit, a to je co říct!“

„Vaše Ctihodnosti, mohu pokračovat?“ otázala se Lavalová.

„Ano, jistě, samozřejmě,“ souhlasil. Jeho tón dával na srozuměnou, že sebedelší svědecká výpověď jeho vlastní postoj příliš neovlivní. Lavalová se tedy znovu ujala slova.

„Paní doktorko, když vás situace natolik znepokojila, jak jste se zachovala?“

„Začala jsem chlapce léčit.“

„Co jste přitom odhalila?“

„Vaše Ctihodnosti, nyní bych se ráda odvolala na odborné studie o zneužívání dětí. Myslím, že pomohou mnohé objasnit.“

„Souhlasím. Máte jistě co vysvětlovat,“ svolil.

Wallaceová se nedala odradit tónem jeho hlasu a pokračovala.

„Vaše Ctihodnosti, bylo prokázáno, že sexuálně zneužívané děti procházejí několika stádii.“

„Naznačujete snad, že chlapec, o němž se bavíme, je obětí sexuálního zneužívání?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Kým je zneužíván, ptám se?“

„Matkou, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděla Wallaceová.

V tu chvíli Melissa i její matka naráz vstaly a hlasitě protestovaly.

„To je lež! Sprostá lež! To není pravda! Zažalujeme ji!“

Matka i dcera volaly a hrozily zároveň, dokud je Engelhardt nezarazil: „Tak dost! Ticho v soudní síni!“ Potom konečně zmlkly a celé zaražené se posadily.

Levinson sám se svou klientku nesnažil nijak ovlivnit. Domníval se, že takto spontánní výlev bude mít mnohem větší efekt.

Jakmile se ženy uklidnily, soudce pobídl Wallaceovou: „Paní doktorko, pokračujte prosím.“

„Takzvaný ‚syndrom zneužívaných dětí‘ sestává z pěti stadií. Nás budou zajímat pouze čtyři.“

„Čtyři,“ poznamenal soudce, zjevně nijak nadšený vyhlídkou na dlouhý výklad.

Wallaceová se snažila být co nejstručnější. „Dítě, oběť zneužívání pozná, že se děje něco nepatřičného. Musí však mlčet; ve většině případů mu pachatel vyhrožuje. To je první stupeň: Mlčenlivost, tajemství. Když zneužívání pokračuje, dítě bývá bezradné. Často se stává obětí blízké osoby, někoho, komu důvěřovalo, a tak má pocit, že nemůže protestovat. Nesmí se svěřit, takže žije v neustálém napětí. To je druhé stadium: Bezmocnost. Třetí je pak nejžalostnější. Oběť se smíří se svým osudem. Nevidí možnost úniku, netroufá si vzepřít se, takže svým způsobem pomáhá pachateli. Přizpůsobení se, tak je nazváno toto období.“

„Blížíme se, doufám, ke konci vaší lekce,“ prohodil soudce. „Ano, Ctihodnosti. Čtvrtým stadiem je Odhalení. Dítě, zmítané rozporuplnými pocity, zoufalé, nedokáže dále snášet emocionální tlak. Není schopno stále lhát, aby utajilo, že je někdo zneužívá, a stále nechápe, proč se k němu dříve důvěryhodná osoba tak zachovala. Navíc je mu neustále vyhrožováno trestem za případné prozrazení. Po čase musí strašnou úzkost nějak ventilovat. Nemůže však přímo přijít a vypovídat se. Provinilo by se na oné blízké milované osobě. Často také zná samo příklady, kdy si jiné děti stěžovaly a nikdo jim neuvěřil. Jaké mu tedy zbývá východisko? Jediné: vzbouří se. Způsoby vzpoury jsou různé. Některé děti utečou z domova, jiné začnou pít alkohol nebo brát drogy. Mnohé se pokusí o sebevraždu. Občas se zachovají jako Benjamin: začnou být agresivní, ničí vše, co se jim dostane pod ruku, neposlouchají. Je to jejich prosba o pozornost. Poslouchejte, všimněte si mě, už nemůžu dál. To jsou slova skrytá za vším ‚trestuhodným‘. Volají o pomoc po svém. Pokud zůstanou nevyslyšena, děti nakonec vážně ublíží buď sobě, nebo svému okolí. To je tedy čtvrté stadium, v němž se nyní nachází i Benjamin Jackson.“

„Paní doktorko, váš poučný teoretický výklad se jistě dobře poslouchá, ale kde je realita? Soud potřebuje hmatatelné důkazy. Zatím máme jen dohady, které vaše protistrana popírá.“

„To tedy ano!“ vykřikla Melissa na celý sál.

„Paní Jacksonová, ještě jedna taková nepředložená reakce a budete muset opustit soudní síň,“ varoval ji soudce. Potom se znovu obrátil k Wallaceové: „Paní doktorko, nemohu svůj verdikt opřít o psychologickou studii, byť zní přesvědčivě. Opravdu potřebuji důkazy.“

„Paní doktorko, pokračujte prosím,“ vyzvala ji Lavalová.

„Odhalení může být různé, Vaše Ctihodnosti. V tomto případě se nejednalo o slova. Když se Benjamin během terapie dostal do úzkých, v kritické situaci reagoval po svém, agresivním způsobem. Dokonce se mě pokusil napadnout. Jindy rozbil zarámovanou fotografii, o níž věděl, jakou pro mě má cenu; snímek syna, jenž zahynul při leteckém neštěstí.“

„To je mi líto, o tom jsem nevěděl,“ řekl v tu chvíli soudce.

„Oba případy mají jedno společné. Jakmile dal chlapec průchod svému vzteku, vzápětí litoval, omluvil se a chtěl, abych mu odpustila. Abychom se smířili. Reagoval velmi zajímavým způsobem. Vylezl mi na klín a evidentně očekával, že budu pokračovat v načatém rituálu. Netušila jsem, co bych měla udělat, dokud mi to sám neobjasnil. Rozepnul si džíny a odhalil penis. Tehdy jsem si uvědomila, jak se věci mají. Po chvíli vyptávání jsem zjistila, co se v takové situaci odehrává mezi ním a matkou.“

„To všechno je lež!“ vyskočila Melissa.

Engelhardt zaklepal kladívkem na desku stolu a pokynul muži v uniformě, aby konal svou povinnost.

„Vyveďte tu ženu ze soudní síně.“

V tu chvíli zasáhl Levinson.

„Vaše Ctihodnosti, když dovolíte, moje klientka byla nucena vyslechnout několik hrubých urážek, které by se hluboce dotkly kteréhokoli rodiče. Nemohla se zachovat jinak, než popřít tato falešná obvinění. Tak by ostatně reagovala každá matka. Žádám tedy soud, aby s přihlédnutím k situaci pro tentokrát prominul této zoufalé ženě její emocionální výlev. Slibuji, že to bylo naposledy.“

„Pane Levinsone, spoléhám na vaše tvrzení, že se podobný incident nebude opakovat.“

„Ujišťuji vás, Ctihodnosti, nebude.“

„Slečno Lavalová, pokračujte prosím.“

Mladá právnička se namísto k Wallaceové obrátila k soudci.

„Vaše Ctihodnosti, považuji za svou povinnost upozornit vás, že to, co bude následovat, není nijak příjemné. Vy, zapisovatelka nebo soudní zřízenci můžete být následujícími fakty znechuceni, ovšem v zájmu pravdy je nutno uvést všechny detaily. Svědectví, které nyní uslyšíte, je zásadní a pro budoucí zdravý vývoj Benjamina Jacksona rozhodující.“

„Slečno Lavalová, zřejmě se dlouho nepohybujete v našich právnických kruzích. Jinak byste věděla, že já sám nejsem žádný nováček. Už jsem musel vyslechnout tolik zarážejících případů, že by vám z nich vstávaly vlasy hrůzou. Přestaňme chodit kolem horké kaše. Pokračujte!“

„Paní doktorko, mohla byste soud seznámit, s čím se vám chlapec svěřil?“

„Vaše Ctihodnosti!“ zvolal Levinson, „je zřejmé, že paní doktorka se chystá podat svědectví z druhé ruky.“

„Vaše Ctihodnosti, jakákoli konverzace mezi pacientem a lékařem může být stěží označovaná jako ‚svědectví z druhé ruky‘,“ ohradila se Lavalová.

„Nabízí se i druhá otázka,“ ozval se opět Levinson, „jak paní kolegyně sama prohlašuje, obhajoba se chystá použít výňatky z rozhovoru mezi lékařkou a pacientem. Jakákoli podobná konverzace je ovšem přísně důvěrná. Slečna Lavalová ale možná nepovažuje desetiletého chlapce za osobu s nárokem na soukromí ohledně vlastního zdravotního stavu. Anebo má snad slečna Lavalová v úmyslu sdělit soudu, že rozhovor obsahuje přiznání, které je v rozporu se zájmy pacienta, a tudíž se cítí zproštěna povinnosti zachovat mlčenlivost?“

„Ne, ovšemže ne,“ odpověděla Lavalová. „Potom tedy žádám soud, aby nepřipustil svědectví, jehož obsahem jsou důvěrné informace o pacientově zdravotním stavu, a nedal souhlas k porušení lékařské etiky.“

„Vaše Ctihodnosti,“ zareagovala Lavalová, „žádám o povolení výpovědi s ohledem na podmínky. Pokud nebude podepřeno svědectvím klíčové osoby, Benjamina Jacksona, bude následující pasáž vyškrtnuta.“

„Pane Levinsone?“ vyzval právníka soudce.

„V takovém případě beru svou námitku zpět.“

Lavalová se na chvilku zamyslela, než přikročila k další otázce. Levinson nejdříve uplatnil námitky, které byly diskutabilní.

Jakmile se však zmínila o možnosti předvolat chlapce, souhlasil. Ví snad něco, co jí zůstalo utajeno? Anebo má v úmyslu podrobit Benjieho křížovému výslechu?

Neměla tolik času, aby zvážila všechny eventuality. Soudce čekal a svědkyně byla připravena vypovídat.

„Paní doktorko, uvedla jste, že si vám chlapec sedl na klín a vy jste nereagovala tak, jak předpokládal. Potom se před vámi odhalil. Co následovalo?“

„Položila jsem mu několik otázek a on mi popsal, co v takovém případě probíhá mezi ním a jeho matkou.“

Než mohla pokračovat, Melissa znovu vykřikla: „Lež! Ona lže!“

„Pane Levinsone,“ řekl soudce káravě.

Levinson přešel k Melisse, vzal ji za loket a odvedl ji do rohu místnosti, kde jí zřejmě rázně domluvil. Corinne Wallaceová si všimla, že právníkem cloumá vztek a tak tak se ovládá. Pravděpodobně klientce pohrozil, že případ odřekne; když se vrátili na místa, Melissa byla bledá jako stěna. Uštvaná mladá žena, napadlo Wallaceovou.

„Pokračujte prosím.“

„Velmi nerada o tom mluvím, vynasnažím se být stručná. Praxe vypadala takto: Benjaminova matka je na chlapce velmi přísná, takže se často stává, že některé z jejích striktních pravidel poruší. Pokaždé, když takto ‚zlobil‘, se rozčílila a on si musel zasloužit její odpuštění. Ustálil se jistý vzorec chování: syn odhalil svůj penis a ona jej laskala a líbala, dokud nedosáhl orgasmu.“

„Paní doktorko, doufám, že jste svá slova pečlivě zvážila,“ pronesl soudce s kamennou tváří.

„Ano, Ctihodnosti.“

„Vámi zmíněné jednání se opakovalo?“

„Ano, Vaše ctihodnosti. Velmi často. Jelikož její pravidla byla extrémně přísná, mohla si téměř diktovat, kdy je chlapec poruší. Sama si určovala frekvenci, syn jí byl vydán na milost. A pokaždé se bál, že ji urazí, vždycky byl ochoten udělat cokoli, aby mu odpustila. Přestože instinktivně cítil, že něco není v pořádku. Ale nemohl se nijak bránit nebo odmítnout. Jak jsem vysvětlila, Benjamina jsem poznala, když u něj syndrom zneužívaného dítěte dostoupil čtvrtého stadia. Myslím, že můžeme mluvit o štěstí. Jeho vzdor ho dovedl do Centra pomoci ohroženým a týraným dětem. Nekontrolovatelné agresivní projevy údajně nezvladatelného chlapce ve věku devíti a půl roku byly ve skutečnosti voláním o pomoc, vzpourou proti sexuálnímu zneužívání,“ zakončila řeč Wallaceová.

Zatímco soudce zvažoval její slova, Lavalová se zdržela otázek.

„Paní doktorko,“ zeptal se nakonec sám Engelhardt, „existují nějaké důkazy, prokazatelné důkazy, jimiž můžete podpořit svou výpověď?“

„Vaše Ctihodnosti, je přirozené, že se takto ptáte. Většinu pohlavních zneužití lze doložit lékařským nálezem či předložit jiné důkazy. U dívek je možno prokázat defloraci, u chlapců a mužů například poranění nebo výrazné podráždění análního otvoru. Ale v tomto případě vzhledem k povaze zneužívání neexistují žádné hmatatelné důkazy.“

Soudce zachmuřeně přikývl. Zdálo se však, že odmítá připustit, že by se takový případ opravdu stal.

„Chcete říci, že ta žena vlastně,“ nevyjádřil se, ale bylo jasné, co má na mysli.

„Není pochyb, Ctihodnosti. Takové detaily by si dítě nedokázalo vymyslet.“

„Paní doktorko, byla jste svědkem nějaké jiné události, která vás utvrdila v přesvědčení, že mezi matkou a synem dochází k vámi popsanému jednání?“

„Ano. V prvních dnech, kdy byl Benjamin hospitalizován na našem oddělení, měla matka povolené návštěvy jako každý jiný rodič. Jednou, když se Benjie opozdil na schůzku se mnou, šla jsem se podívat, jestli je ve svém pokoji. Bylo zamčeno zevnitř.“

„Zamčené dveře místnosti na dětském oddělení?“ podivil se soudce.

„Ano, Ctihodnosti. Máme pár takových pokojů, protože některé děti jsou natolik traumatizované, že by jinak neusnuly. Mají strach, že jejich trápení bude pokračovat. Jen za dveřmi na zámek se cítí v bezpečí. Benjamin měl ale zamčeno za bílého dne. Zaklepala jsem na dveře, a když se konečně otevřely, Benjaminova matka seděla na židli. On mi pochopitelně přišel otevřít, ale měl rozepnuté džíny. Poznala jsem, že se cítí provinile. Matka sama měla zahanbený výraz v obličeji.“

Melissa se napřímila, aby zaprotestovala, ale Levinson ji pevným stiskem ruky zadržel.

„Paní doktorko, chcete říci, že k podobnému jednání došlo i v nemocnici?“

„Zní to velmi nepravděpodobně, ale existují stovky doložených případů matek trpících takzvaným Munschausenovým syndromem. Slyšel jste o něm, Vaše Ctihodnosti?“

„Mluvíte o mentálním stavu, kdy matka simuluje nemoc, nebo se u ní dokonce vyskytnou příslušné symptomy, jen aby byla hospitalizována?“

„Ano, Ctihodnosti. Zmíněná duševní porucha existuje i v pozměněné formě. Označujeme ji jako Munschausenův syndrom v zastoupení. Žena způsobí nemoc dítěti, aby bylo následně přijato do nemocnice.“

„Jaká je souvislost mezi jmenovaným syndromem a tímto případem?“ otázal se Engelhardt.

„Některé z takových žen byly přistiženy při činu, zachytila je kamera právě ve chvíli, kdy dětem injikovaly do těla nebezpečnou látku anebo infikovaly intravenózní roztok, jen aby vzbudily větší pozornost lékařů. U dětí se vyskytly i otravy, které jim způsobily vlastní matky přímo v nemocnici.“

„Ano, pamatuji se na jeden takový nešťastný případ,“ rozpomněl se soudce. „Nechápal jsem to a dodnes takovým lidem nerozumím,“ vrtěl znechuceně hlavou.

„Takže, když tvrdím, že Benjamin mohl být zneužíván i v mém vlastním lékařském zařízení, bohužel nepřeháním. Stěžovatelka je v tomto případě velmi nemocná žena. Navrhla jsem jí, aby souhlasila s léčebnou terapií, ale odmítla.“

„Odmítla léčbu,“ opakoval nahlas soudce.

„Vaše Ctihodnosti, ta žena je nebezpečná sama sobě i vlastnímu synovi. Potřebuje se léčit.“

Soudce pokýval hlavou, ale zůstal zticha.

„Nemám další otázky,“ ozvala se Lavalová.

Levinson okamžitě vstal, aby Wallaceovou podrobil křížovému výslechu. Engelhardt ho však zarazil: „Další jednání se na pár minut odkládá.“

Odklepnutím potvrdil své rozhodnutí a rychle se vzdálil.

33

Bernard Levinson, slušný muž, toho rána posnídal s manželkou a dvěma dětmi, které později odvezl autem do školy a pokračoval v cestě, aby včas dorazil k soudnímu jednání. Nyní vstal a chystal se splnit svou právnickou povinnost. Z profesionálního hlediska měl všechny předpoklady, jeho srdce se ovšem vzpíralo.

Jako člen Organizace právní pomoci obvykle zastupoval stěžovatele, jimž chyběla potřebná finanční částka na advokáta podle vlastního výběru, anebo lidi, kteří neuměli pořádně anglicky a nedokázali se sami hájit. Když se mu podařilo donutit nějakou velkou firmu nebo pojišťovnu vyplatit náhradu jeho potřebnému svěřenci, cítil oprávněnou hrdost a zadostiučinění. V takové chvíli si říkal, že vykonává smysluplnou práci.

Dnes ovšem měl dojem téměř opačný. Snažil se nejdříve přesvědčit svou klientku, aby se případu vzdala. Pokoušel se ji dovést k nějakému přijatelnému řešení. Shledal však, že je téměř posedlá dvěma představami. Za prvé tu byla jakási zvrácená hrdost. A za druhé touha po penězích. Tu v ní přiživila televize, zahrnující diváky lavinou případů, kdy lidé zažalovali lékaře a získali závratné částky na odškodném.

Jeho klientka dospěla k přesvědčení, že pokud uspěje u soudu rodinného práva a získá zpět syna, podá následně žalobu na nemocnici, obviní lékařku z neoprávněného zadržování dítěte a z pokusu poštvat syna proti ní, vlastní matce, snůškou lží. To jí vynese milionovou sumu.

Žádný z Levinsonových argumentů ji neodradil. Advokáta jednu chvíli dokonce napadlo, že zajde za soudcem a prohlásí ji za nekompetentní k podání žaloby. Uvědomil si však, že by u soudce neobstál; Melissa není pomatená.

Proto nyní vstal připraven hájit zájmy své klientky, ať už s ní souhlasí, či ne. Už kdysi jeden z jeho předchůdců prohlásil: „Občas je to pěkně nechutná práce, ale někdo to dělat musí.“

Bernard Levinson tedy předstoupil před svědkyni. Měl za sebou roky praxe, takže mu stačil pohled, aby věděl, že tahle žena, třebaže vynikající ve svém oboru, nemá se soudy zkušenosti. Na rozdíl od mnoha psychologů a psychiatrů, kteří jsou na lavici svědků pečení vaření. Připadalo mu, jako by lovec střílel na přivázanou kořist. Několika vhodně volenými otázkami bude mít vítězství v kapse. Cítil se za své profesionální schopnosti provinile.

„Paní doktorko, za léta vašeho působení v roli dětského psychologa a psychiatra jste se jistě setkala s dítětem, které, ač poslušné, tiché a snaživé, se ve věku osmi či devíti let změnilo ve výbojnější a kurážnější. Nebo snad ne?“

„Samozřejmě, stává se to,“ přisvědčila, „ale tak markantní proměna…“

Levinson ji přerušil. „Prosím odpovídejte pouze na mé otázky. Měla jste někdy před sebou takové dítě?“

„To je otázka velmi obecného charakteru, okolnosti v tomto případě jsou jiné,“ bránila se.

„Vaše Ctihodnosti,“ obrátil se Levinson na soudce.

„Paní doktorko, odpovězte na dotaz a povinnost rozhodovat ponechte soudu.“

Levinson pokračoval: „Paní doktorko, je tedy pravda, že změna v chování dítěte nemusí vždy znamenat, že je zneužíváno?“

„Ano.“

„Předpokládám správně, že jste se během praxe setkala s chlapci velmi aktivními, agresivními, dokonce s destruktivními, kteří nebyli nikým ohrožováni ani zneužíváni?“

„Ano. Projevují se tak instabilní děti, které se nedokáží soustředit, pacienti s poruchami pozornosti.“

„A přece jste o této možnosti obratem neuvažovala v tomto případě.“

„Nikdy nečiním rozhodnutí obratem,“ namítla. „U Benjamina jsem také nedělala žádné předčasné závěry, ostatně, pokaždé přistupuji ke svým pacientům bez předsudků, v našem oboru je to jedno ze základních pravidel. Nesmíme připustit, aby naše otázky směřovaly k potvrzení diagnózy, o níž jsme uvažovali předem. Určující jsou pouze odpovědi pacienta.“

„Sama změna v chlapcově chování tedy jistě nestačila, abyste pojala podezření, že je zneužíván.“

„Ano.“

„Co tedy bylo tím dalším podnětem?“

„To lze těžko definovat,“ přiznala.

„Pokuste se prosím. Kdy jste najednou začala tušit, že Benjamin Jackson je zneužívané dítě?“

„Nebylo to ‚najednou‘. A nešlo o pouhé tušení.“

„Dobrá, nechme slovíčkaření. Co ještě vás přimělo domnívat se, že Benjamin je zneužívané dítě?“

„Sled událostí. Jeho útěk z domova například.“

„Útěk z domova?“ opakoval Levinson důrazně. „Milá paní doktorko, já pláchl třikrát, když mi bylo dvanáct. Upřímně řečeno, neznám kluka, který by do svých deseti dvanácti neutekl anebo alespoň útěkem nevyhrožoval.“

Wallaceová se nenechala zviklat.

„Je to jen jeden z průvodních znaků. Zapadá mezi ostatní a tvoří souvislý obraz. Chlapec měl například zrychlený tep, vyšší krevní tlak, dětský lékař poukázal na podráždění močové trubice. A navíc Benjaminovo chování, jeho nepřátelský postoj k okolí. To vše sečteno upozorňuje na možnost zneužívání.“

Levinson si nyní vzal na mušku frázi ‚podráždění močové trubice‘. „Jestli tomu správně rozumím, paní doktorko, nezačínají si chlapci ve věku devíti deseti let uvědomovat vlastní sexualitu? A nezačínají trochu experimentovat se svým tělem? Například masturbace. Nevede také k podráždění močové trubice?“

„Pane Levinsone, buď jste se rozhodl obrátit všechno, co řeknu, anebo jste primitivní a nechápete.“

„Ctihodnosti!“ ohradil se Levinson s předstíraným přehnaně dotčeným výrazem.

„Paní doktorko,“ upozornil ji Engelhardt, „mějte prosím ohledy na city pana Levinsona. Právníci jsou zvláště senzitivní lidé, zranitelní. Ať už jsou vaše myšlenky jakékoli, ušetřte nás jich prosím. Nechte si je pro sebe jako my ostatní. Jen odpovídejte na otázky.“

Vyřídil tak Levinsonovu stížnost a zároveň mu naznačil, že i jeho vlastní trpělivost má své meze.

„Paní doktorko, tvrdila byste jako odbornice, že podráždění močové trubice je výhradně symptomem zneužívání dítěte a nemůže mít jiné příčiny?“

„Jistěže ne.“

„Takže, máme tu vzdorovitého chlapce, který utekl z domova, později u něj lékařské vyšetření potvrdilo podráždění močové trubice a když to shrneme, označíme vše pojmem ‚zneužívání dítěte‘,“ snažil se Levinson zlehčit význam svědectví.

„Pane Levinsone, máme tu, jak říkáte, chlapce, jehož stav a chování nejen vyvolává podezření ze zneužívání, ale který zároveň do detailu předvedl, jak celý akt probíhá.“

„Paní doktorko, není náhodou možné, všimněte si prosím, že používám termín ‚možné‘, že jste v případě Benjamina Jacksona porušila jedno z vlastních pravidel?“

„Myslím že ne,“ odpověděla rychle.

„Netvrdím, že úmyslně,“ nasadil Levinson hraný omluvný tón. „Ale občas se všichni dopustíme něčeho, co bychom dělat neměli. Mnohdy si to ani neuvědomíme. Roztržitě například přejdeme ulici na červenou. Anebo hodíme do schránky neofrankovaný dopis. Odešleme šek bez podpisu.“

„Pane Levinsone, byl to dotaz, na nějž čekáte odpověď?“

„Otázku se teprve chystám zformulovat,“ řekl. „Není možné, že jste projevila o případ Benjamina Jacksona zvláštní zájem, aniž byste si to uvědomila?“

Nato pokračoval dál velmi rychlým tempem, aby ho nemohla přerušit.

„A tudíž jste se neúmyslně dopustila něčeho, co byste jinak nikdy neudělala? Předem jste stanovila diagnózu a otázkami se ji snažila pouze potvrdit. Volba dotazů a způsob vyptávání dovedly pacienta k přiznání, jaké jste chtěla slyšet. Že ho pohlavně zneužívala vlastní matka. Pod záminkou ochrany chlapce jste vykonstruovala zdravotní důvody vyžadující jeho hospitalizaci. Abyste ho mohla mít jen pro sebe. Jako náhradního syna!

Není to možné vysvětlení?“

„Nejenže není možné! Je to neuvěřitelné nařčení!“ ohradila se okamžitě.

„A přece k tomu došlo,“ zdůraznil Levinson.

„Pacient zůstal na dětském oddělení ze dvou důvodů: za prvé, domnívala jsem se, že jeho stav je natolik vážný, že je nutná každodenní terapie. Bylo tedy rozumnější nechat ho v nemocnici. Za druhé, aby zneužívání nepokračovalo, bylo nezbytné ho izolovat od matky.“

„Připouštíte tedy, že jste od samého začátku chtěla matku a syna od sebe oddělit?“

„Protestuji proti formulaci ‚od samého začátku‘. Nutnost takového opatření vyvstala až poté, co vyšel najevo odsouzeníhodný charakter jejího počínání.“

Levinson se na chvíli odmlčel, jako by zvažoval, jakým směrem povede výslech svědkyně dál. Ve skutečnosti jí dával čas, aby vzbudil její zvědavost. Když se mu zdálo, že je čas k útoku, zalistoval ve svém bloku a vypálil novou otázku.

„Paní doktorko, zmínila jste se o příhodě, která se odehrála během jednoho pohovoru. Benjamin se tak rozzuřil, že popadl fotografii na vašem stole a mrštil jí o zem.“

„Ano?“ očekávala další dotazy, zvědavá, kudy se bude výslech dál ubírat.

„Řekla jste, pokud se nemýlím, že to byl snímek vašeho syna, jenž tragicky zahynul při leteckém neštěstí.“

„Ano, to je pravda,“ přikývla a cítila, jak v ní roste napětí.

V přední řadě se napřímil Simon Freedman. Celý ztuhl a odhadoval, jestli se Levinson odváží spojit smrt Corinnina syna s Benjaminovým případem.

„Paní doktorko, kolik bylo tenkrát vašemu chlapci?“

„Nevidím spojitost s touto záležitostí!“

„Ctihodnosti, mohla by svědkyně zodpovědět mou otázku?“ obrátil se Levinson k soudci.

„Nakolik je relevantní?“ zajímalo Engelhardta.

„Všechno vyplyne z dalších výpovědí,“ ujistil ho Levinson. „Mohu požadovat odpověď s odkazem na později uvedené souvislosti?“

Soudce přemýšlel. Až po chvíli pomalu prohlásil: „Pane Levinsone, jistě jste celou situaci velmi pečlivě zvážil.“

Levinson se otočil zpět k Wallaceové a opakoval: „Paní doktorko, jak starý byl tenkrát váš syn?“

Tentokrát oslovila soudce. „Nepřeji si znovu otevírat tuto kapitolu svého života, když s případem nijak nesouvisí.“

„Paní doktorko, dovedu si představit, jak vám je, a osobně bych respektoval vaše city i soukromí. Obžaloba však má za daných okolností právo požadovat odpověď. Odpovězte prosím.“

Pohlédla tedy Levinsonovi do očí a řekla: „Mému synovi Douglasovi bylo deset, když zemřel.“

„Byl stejně starý jako pacient, o němž jednáme,“ poznamenal Levinson jakoby mimochodem. Pak se otázal znovu: „Paní doktorko, ptám se vás v dobré víře a doufám, že si můj dotaz nevyložíte špatně. Není však možné, aby tato podobnost podvědomě ovlivnila vaše jednání a přístup k pacientovi?“

„Jsem lékařka a dovedu oddělit svůj soukromý život i neštěstí od profesionálních záležitostí.“

„Přesto jste, paní doktorko, uvedla, že poté, co Benjamin poškodil fotografii, okamžitě zalitoval a chtěl, abyste mu odpustila. Jednal stejně, jak byl podle vašeho tvrzení zvyklý v podobné situaci s matkou.“

„Ano,“ souhlasila.

„Chlapce s tak agresivními a destruktivními projevy by asi nezaplavily výčitky ihned. Pokud byste v něm ovšem sama nějak lítost nevyvolala.“

„Obávám se, že vám teď nerozumím.“

„Paní doktorko, je možné, že váš úsudek v tu chvíli ovlivnila podobnost obou chlapců? Třeba jste byla citlivější, úzkostlivější a napadla vás teorie o zneužívaném dítěti?“

„Ne!“

„Tvrdíte, že ačkoli pacient nápadně připomínal vašeho syna, posuzovala jste jeho případ stejně nezaujatě jako kterýkoli jiný?“

„Ano!“

„Paní doktorko, viděl jsem tu fotografii,“ připomněl jí Levinson.

„Což znamená?“

„Oba chlapci jsou si velmi podobní, zejména oči.“

Tentokrát vyskočil Freedman.

„Vaše Ctihodnosti, způsob pana Levinsona je pobuřující! Vždyť se snaží doktorku Wallaceovou…“

Engelhardt rázně udeřil kladívkem do stolu.

„Pane, kdo jste? Co tu vlastně děláte, kromě toho, že narušujete průběh soudního jednání?“

„Jmenuji se Simon Freedman a pracuji jako pediatr. Provedl jsem vyšetření zmíněného Benjamina Jacksona. Jsem obeznámen s postupem lékařky Wallaceové a vím, že by nikdy nedopustila…“

Engelhardt znovu klepl na desku stolu.

„Pane doktore! Podařilo se vám zkomplikovat tenhle případ víc, než si dokážete představit! Jestli máte být povolán jako svědek, jak je možné, že jste přítomen u křížového výslechu? Poradila vám to snad slečna Lavalová?“

„Nehodlám svědčit,“ odpověděl Freedman.

„Proč tu tedy sedíte?“

„Abych,… jako morální opora doktorky Wallaceové.“

„Nu, pak mám pro vás novinku. Morální opora neopravňuje člověka k tomu, aby přerušil jednání. Ihned opusťte soudní síň!“

Freedman, vědom si své chyby, se otočil a odešel.

Jakmile byl venku, Engelhardt vybídl Levinsona: „Pokračujte prosím!“

„Paní doktorko, s veškerým respektem k vám, apeluji na vaše profesionální svědomí i vaši mysl. Odpovězte podle pravdy, zda váš úsudek v případě Benjamina Jacksona nemohl být ovlivněn jeho nápadnou podobou s vaším zesnulým synem.“

Corinne Wallaceová chvíli tiše seděla a potom odpověděla: „Připouštím, že je tu podobnost, ale rozhodně odmítám možnost, že bych dopustila, aby tato skutečnost poznamenala můj profesionální úsudek nebo jednání.“

„Paní doktorko, psychiatři, bez ohledu na studia a profesní přípravu, jsou také jen lidé. A stejně jako všichni ostatní i oni podléhají emocím, mají své slabé stránky. Můžete s jistotou tvrdit, že jste ani podvědomě nebyla ovlivněna?“

„Pane Levinsone, volte jakékoli fráze, ale vězte: kategoricky popírám jakoukoli zaujatost. Kdyby se jednalo o jiného pacienta, černého, bílého, dívku či chlapce, ve věku pěti nebo pětadvaceti, a vykazoval tytéž znaky a symptomy, pak by moje diagnóza zněla stejně a provedla bych znovu tatáž opatření. Můj profesionální úsudek a postup nejsou ovlivněny mým soukromím. Ani tragickou smrtí mého syna!“

Levinson zavrtěl hlavou, jako by na něj padl smutek.

„Mateřské srdce by ženě nedovolilo takhle mluvit,“ pronesl vážně.

Lavalová se ihned napřímila: „Námitka! Žádám, aby tato necitlivá poznámka byla vyškrtnuta ze zápisu!“

Než soudce stačil otevřít pusu, ozval se Levinson sám: „Beru zpět. A omlouvám se.“

Potom, ačkoli se chystal k závěrečnému útoku, řekl: „Mám ještě jednu otázku. Paní doktorko, teď si nevzpomínám, ale nepoužila jste ve své výpovědi také citace?“

„Uvedla jsem, co pacient dělal a co řekl.“

Levinson se zatvářil, jako by se před ním otevřelo nové, dosud neprozkoumané pole. „Paní doktorko, nejsem expert, ale přinejmenším jsem někde slyšel, že psychiatři i psychologové pořizují audio či videozáznamy pohovorů s pacienty. Nemám pravdu?“

„Je to obvyklý postup,“ souhlasila Wallaceová.

„Přesto jste vy sama výpověď žádnými podobnými záznamy nedoložila,“ namítl.

„Ne, nedoložila.“

„Znamená to, že ve vašem případě jste se odchýlila od rutinního postupu?“

„Měla jsem důvod,“ spěchala s odpovědí.

„Jistě, jistě. Nepochybuji však, že soud by vaše důvody zajímaly.“

Wallaceová se obrátila k soudci.

„Vaše Ctihodnosti, pokud máme podezření na sexuální zneužívání dítěte, obvykle pořizujeme videozáznam, který slouží jako další studijní materiál, případně je předkládán u soudu jako důkaz.“

„Ano, vím. Proč jste takový záznam nepořídila?“

„Při pohovoru s dítětem je důležité získat si jeho důvěru. Musíte s ním jednat otevřeně, vysvětlit mu, že budete nahrávat. Ukážete mu zařízení v místnosti, mikrofony. S Benjaminem jsem postupovala stejně. Podruhé však odmítl vypovídat, dokud si nebyl jistý, že videorekordér je vypnutý. Musela jsem souhlasit, jinak by nepromluvil. Zvolila jsem řešení odpovídající dané situaci.“

„Takže nemáte žádný důkaz,“ poznamenal Engelhardt.

„Ne, Ctihodnosti.“

V tu chvíli se opět zvedla Lavalová. „Vaše Ctihodnosti, budeme mít přesvědčivý důkaz – výpověď dalšího svědka.“

„Doufám, to doufám,“ zabručel soudce skepticky.

Levinson vypadal spokojeně. Podařilo se mu prokázat, že vyšetření se odchýlilo od běžné praxe a profesionální úsudek lékařky mohl být poznamenán jejím vlastním emocionálním stavem. Takže svědecká výpověď je přinejmenším zpochybnitelná, ne-li přímo neplatná.

A vzhledem k Engelhardtově poslední poznámce si byl jist, že se nemýlí.

Oznámil: „Nemám další dotazy.“

Sklapl záznamník a uložil ho do aktovky. Hortense Lavalová procházela kolem.

„Jaký je to pocit, pane kolego, když jste odvedl takový kus dobré práce?“ zeptala se podrážděně.

„Jako bych se hrabal v hromadě hnoje, milá kolegyně.“

34

Odpoledne, několik hodin po jednání, zavolala Hortense Lavalová soudci Engelhardtovi a požádala o schůzku. Sekretářka ji upozornila, že takový postup odporuje zažité praxi; soudce nikdy nehovořil s právníky pouze jedné zúčastněné strany. Má-li se jednání uskutečnit, musí být přítomen i pan Levinson. Mladá právnička tou podmínkou příliš nadšená nebyla, ale sekretářka ji ujistila, že pan soudce není ochoten udělat výjimku.

Lavalová nakonec souhlasila, i když jí bylo jasné, že tak přijde o možnost využít momentu překvapení. Dostavila se k soudci těsně před pátou a zjistila, že Levinson už sedí u stolu. Nejspíš vyprávěl nějaký vtip, protože Engelhardt se pobaveně usmíval.

Jakmile se objevila, oba muži nasadili vážnou tvář. Soudce ji oslovil: „Slečno Lavalová, jaká naléhavá záležitost vás sem přivádí? Jde o něco tak významného, že o tom není možno jednat v soudní síni?“

„Má klientka a já jsme se musely nejdříve poradit.“

„Zřejmě jste už dospěly k rozhodnutí. Jaká je souvislost se mnou a panem Levinsonem?“

„Rády bychom, abyste našeho svědka vyslechl zde, ne v soudní síni.“

„Tady? Ne. S tím nesouhlasím,“ zaprotestoval okamžitě Melissin právník.

Engelhardt ho gestem utišil a vyzval Lavalovou, aby svou žádost zdůvodnila.

„Vaše Ctihodnosti, ten chlapec bude muset uvést velmi nepříjemné, bolestivé skutečnosti. Má mluvit o své matce, je na něm, aby odhalil její velice nechutné počínání. Bude se jí muset dívat do tváře. Myslím, že je to příliš velká emocionální zátěž, už tak dost vytrpěl. Způsobíme mu nové těžké trauma, pokud ho necháme vypovídat v soudní síni v její přítomnosti.“

Okamžitě se ozval Levinson profesionál. „Vaše Ctihodnosti, tomu chlapci je téměř jedenáct. Dokázal se vloupat do supermarketu i do malého obchodu, šel tam s jasným úmyslem krást. Není tak nevinný, jak se nám slečna Lavalová snaží namluvit. Jistě je schopen vypovídat před soudem. A pokud má matku z něčeho nechutného obvinit, měla by to slyšet z jeho úst. Jak ji mám hájit, když sama neuslyší, z čeho ji syn viní? Sama musí potvrdit či vyvrátit pravdivost jeho slov.“

„Budete na to mít spoustu času,“ ujistila ho Lavalová, „dostanete záznam chlapcovy výpovědi. Vy i vaše klientka se k ní budete moci vyjádřit.“

Levinson zavrtěl hlavou. „Vaše Ctihodnosti, dovolte mi, abych upozornil na základní ústavní práva: obviněná osoba je oprávněna vidět toho, kdo ji viní. Tato zásada platí bez ohledu na věk, rasu či pohlaví.“

„Jedná se o dítě,“ namítla Lavalová.

„Ctihodnosti, kdyby to bylo šestisedmileté děcko. Ale tohle je chytrý skoro jedenáctiletý chlapec. Ne. Trvám na svém právu. Ať se dostaví do soudní síně, kde ho budu moci podrobit křížovému výslechu.“

„Slečno Lavalová,“ oslovil ji Engelhardt, „požadavek pana Levinsona je oprávněný. Chlapec bude svědčit u soudu.“

„V tom případě žádám, aby bylo jednání o dva dny odročeno.“

„Z jakého důvodu?“

„Svědek musí být připraven vypovídat.“

„Vaše Ctihodnosti,“ vložil se do hovoru Levinson, „rád bych slyšel, o jakou přípravu jde. Poučí snad doktorka Wallaceová svého pacienta o tom, co má říkat? A poradkyně ho navede, jak má mluvit? Vznáším námitku proti jakémukoli prodlení. Jestli má ten chlapec vypovídat pravdivě, nač se potřebuje připravit?“

„Mladá dámo,“ ozval se opět Engelhardt, „vaše protistrana se dotkla velmi ožehavé otázky.“

„Nemáme v úmyslu Benjamina navádět nebo ho poučovat, co a jak řekne. Chceme jen omezit na minimum případný stres, který každý výslech bezpochyby doprovází. Vaše Ctihodnosti, jistě sám ze zkušenosti víte, že ani pro dospělého není snadné vypovídat v zaplněné soudní síni. Co teprve dítě? Umíte si představit, jak mu bude?“

Vypadalo to, že Engelhardt zvažuje její slova, ale trápil ho jiný problém.

„Celá záležitost nabývá nového charakteru,“ přemýšlel nahlas. „Spor matky s nemocnicí je jedna věc, ale když chcete povolat dítě jako svědka. Měl jsem jmenovat jeho advokáta hned na začátku. Pokud bych ho ustanovil do funkce až nyní, potřeboval by nějaký čas, aby se obeznámil s případem. Další odklad.“ Na chvíli se odmlčel a potom rozhodl: „V tomto případě budu vystupovat jako jeho advokát já sám.“

A na adresu Lavalové dodal: „Dovedu být pořádný pedant! Tak o čem jsme se to dohadovali?“

„Dva dny. Žádala jsem o dvoudenní odklad. A na jeden den bych potřebovala zajistit přístup do soudní síně.“

„Chcete ho připravovat v soudní síni?“ opakoval ostražité Engelhardt.

„Ano.“

„A proč? Můžete mi to vysvětlit?“

„Aby si zvykl na neznámé prostředí.“

Soudce se obrátil k Levinsonovi. Ten řekl: „Protestuji proti celé této proceduře. Ale jestli Vaše Ctihodnost souhlasí, jsem ochoten svou námitku stáhnout zpět. Žádám však, abych mohl být přítomen.“

„Když nebudete zasahovat, souhlasím,“ kývla Lavalová.

„Tímto považuji jednání za uzavřené,“ zakončil diskusi Engelhardt.

35

Následujícího rána byla Engelhardtova malá soudní síň potemnělá a prázdná. Žádní právníci, svědkové ani diváci.

Přesně v devět hodin vešel do sálu uniformovaný soudní zřízenec, odemkl těžké dveře a rozsvítil stropní světla. Potom se vrátil ke vchodu a oznámil: „Prosím, můžete vstoupit.“

Hortense Lavalová, Corinne Wallaceová a Benjamin Jackson vešli dovnitř, pár kroků za nimi pak Bernard Levinson. Usedl do třetí řady, aby mohl sledovat průběh příprav. A protestovat, když uzná za vhodné.

Když stála trojice před zábradlím, jež oddělovalo diváky od aktérů jednání, vybídla Wallaceová chlapce: „Pořádně se rozhlédni, Benjamine. Dobře si prohlédni všechno kolem.“

Pomalu přejel očima místnost. Stěny, strop, lavice.

„Benjamine, tohle není film v televizi, ale skutečná soudní síň. Bude tu opravdový soudce, právníci i diváci. Tady stojí svědek a vypovídá. Projdeme si teď společně, co tě za dva dny čeká. Přijdeme sem stejně jako před chvílí. Slečna Lavalová i já se posadíme na naše místa.“

Usadily se. Lavalová připravila židli i pro Benjamina. Váhal a Wallaceová ho pobídla, aby si sedl.

Nato Lavalová vstala a otočila se k prázdné lavici vyhrazené soudci.

„Vaše Ctihodnosti,“ promluvila do prázdna, „povolávám svědka Benjamina Jacksona.“

Wallaceová pobídla Benjieho, aby vstal. Napřímil se a čekal na další pokyn.

„Teď přejdeš do prostoru vyhrazeného svědkům. Tam,“ ukázala mu.

Pomalu došel až k Lavalové.

„Tak, Benjamine. Pamatuješ si, co bude dál? Viděl jsi to v televizi, viď?“

Přikývl. „Jo. Zeptají se mě, jestli budu mluvit pravdu a nic než pravdu. K tomu mi dopomáhej bůh, dodají.“

„Soudce si možná bude chtít ověřit, jestli rozumíš slovu přísahat. Víš, co to znamená?“

Očividně ho zaskočila.

„Přísahat znamená, že budeš mluvit jen pravdu,“ vysvětlila mu Lavalová.

„Jo, slíbím mu to, když to chce slyšet,“ souhlasil ochotně.

„Co když se bude ptát na rozdíl mezi pravdou a lží?“

Zarazil se. „Většina lidí tvrdí, že není správné lhát. Většina,“ dodal ještě.

„A ty, Benjamine?“

„Taky si myslím, že lhát se nemá,“ řekl.

„Jestli se tě soudce zeptá, pověz mu tohle.“

Levinson varovně zakašlal. Obrátila se k němu a vysvětlila: „Jen vysvětluji, aby opakoval soudci to, co právě řekl mně.“

Potom pokračovala v rozhovoru s chlapcem: „Benjamine, až tě soudce vyzve, pověz mu své jméno. Pak přistoupíš k lavici svědků, sem… udělej to, ano?“ Nasměrovala ho a on vystoupil na stupínek.

„Posaď se, Benjamine.“

Usedl. Zdál se úplně malinký a polekaně se rozhlížel kolem sebe.

„Soudce bude tamhle. Prohlédne si tě, možná se na tebe bude dívat dlouho. Pak začne klást otázky. Odpovídej podle pravdy. Neohlížej se na nic, co budou dělat nebo říkat jiní. Mluv pravdu. Potom se budu ptát já. A nakonec pan Levinson. Jen pravdivě odpovídej. Rozumíš?“

„Ano,“ přikývl.

„Ještě něco, Benjamine,“ přistoupila k prázdnému boxu vyhrazenému žalující straně. „Tady bude sedět pan Levinson, to je tamten pán, vidíš? Ale nebude sám, uvidíš tu i svou maminku a babičku.“

Wallaceové neušlo, jak se chlapec zachvěl a potom celý ztuhl.

„Benjamine, i když tu budou sedět a dívat se na tebe, musíš mluvit pravdu. Pořád říkej jen to, co se doopravdy stalo. Ano?“

Kývl. Bylo patrné, jak obtížné rozhodnutí to pro něj je.

„Proto jsi tady. Abys vypověděl pravdu.“

Ještě jednou přikývl.

„Tak, teď si to celé projdeme ještě jednou. Jsme u stolu.“

Když Lavalová opět oslovila prázdnou lavici vyhrazenou Engelhardtovi, napadlo ji: „Pane Levinsone, když už jste tady, nevadilo by vám…“ Pokynula rukou směrem k místu určenému stěžovateli. Neochotně vstal a zúčastnil se jejich malého představení.

Lavalová začala znovu a povolala Benjamina na místo. Tentokrát vstal sám, nebylo třeba ho upomínat. Zvedl pravou ruku, jako by skládal přísahu. Lavalová ho upozornila: „Nech rozhodnout soudce, zda si to bude přát. Potom se tě možná zeptá na rozdíl mezi pravdou a lží.“

Naznačila mu, aby se posadil.

„Teď se rozhlédneš po celé soudní síni. Podíváš se na mě, na paní doktorku, na pana Levinsona. I na maminku a babičku. A na pana soudce.“

Otáčel hlavu a přejížděl pohledem celý sál. Wallaceová ho sledovala a viděla, že je trochu méně napjatý.

Opakovali celý rituál ještě třikrát a pokaždé bylo chlapcovo chování přirozenější. Lavalová mu neustále kladla na srdce: „Vypovídej jen pravdu. Pověz, co se skutečně stalo. Nevšímej si toho, co povídají ostatní, jen pořád mluv pravdu. Ať se tě zeptá kdokoli, pan soudce nebo pan Levinson. Odpověz podle pravdy. Rozumíš?“

Opět přikývl, tentokrát sebejistě.

Lavalová přistoupila k Wallaceové.

„Myslím, že je připravený.“

36

O dva dny později, přesně v deset hodin, zasedl Gustav Engelhardt na své místo v soudní síni. Stejně tak všichni zainteresovaní. Právní zástupci, doktorka Wallaceová i malý svědek Benjamin Jackson. Naproti spatřil soudce Melissu Jacksonovou v doprovodu matky.

Napětí mezi oběma stranami bylo přímo hmatatelné.

„Zajistěte hlavní vchod,“ dal soudce pokyn zřízenci. Chtěl předejít jakémukoli vyrušení, ať úmyslnému, či náhodnému.

Levinson okamžitě vyskočil a namítal: „Vaše Ctihodnosti, protestuji! Má klientka má právo na veřejný proces!“

„Pane Levinsone, máte snad v úmyslu předem napadat můj verdikt? Pochybujete o mé nepředpojatosti?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jen poukazuji na skutečnost, že má klientka je oprávněna.“

„Pane poradce, můžete si stěžovat u Nejvyššího soudu. Dveře zůstanou zavřeny. Nepřeji si, aby se tento případ dostal na první stránky bulvárních plátků. Pane asistente, konejte svou povinnost!“ vyzval ještě jednou soudního zřízence.

Engelhardt se potom otočil k Lavalové: „Předvolejte svědka.“

„Žádám, aby předstoupil Benjamin Jackson.“

Chlapec vstal a přešel na vyhrazené místo. Když míjel prostor vyhrazený žalující straně, matka se ho pokusila chytit za ruku.

„Paní Jacksonová,“ napomenul ji zostra soudce.

„Promiňte, Ctihodnosti, ale už tak dlouho jsem syna neviděla.“

„Madam,“ upozornil ji Engelhardt významně, „od tohoto okamžiku se prosím zdržte jakýchkoli projevů. Stačí slovo a nechám vás vyvést ze soudní síně.“

Melissa soudce nejdříve probodla pohledem, ale pak sklopila oči a upřela zrak na desku stolu. Zvedla hlavu až po chvíli.

Úřednice přinesla bibli, aby svědek mohl složit přísahu. Engelhardt ji na okamžik zadržel: „Benjamine, víš, co to znamená, když položíš ruku na bibli?“

„Ano, pane. Druhou musím zvednout, takhle.“

„Ale z jakého důvodu? Rozumíš tomu, proč zvedáš ruku a přísaháš?“

„Ano, pane. Slibuji, že budu mluvit jen pravdu.“

„Dobrá. Zapamatuj si to.“

Když odpřisáhl, posadil se na kraj lavice pro svědky. Snažil se rozhlédnout kolem, ale nedokázal se odpoutat od matčina pohledu. Pak se konečně otočil k doktorce Wallaceové. Její oči ho uklidnily.

Nadiktoval zapisovatelce své jméno a Lavalová zahájila výslech.

„Benjamine, znáš paní doktorku Wallaceovou?“

„Ano.“

„Řekni panu soudci, jak a kde jste se potkali.“

„Já… zlobil jsem.“

„Jak jsi zlobil?“

„Nechodil jsem do školy… občas jsem… rval jsem se, rozbíjel věci a tak. Vždycky jsem dělal to, co mi maminka zakazovala.“

„Benjamine, když říkáš, žes dělal to, co ti maminka zakazovala opakovalo se to často?“

„Hmmm, dost. Víte, máma je přísná. Chce, abych byl hodný. Abych udělal tohle a nedělal tamto. Jenže je milion věcí, které mám zakázané, a milion toho, co bych měl. Tak jsem pořád v průšvihu. Nakonec mi řekla, že už si se mnou neví rady, a poslala mě k tetě Sophii. Vydržel jsem u ní pár dnů, ale potom mě zavedla k doktorce. Nechtěl jsem jít. Nestojím o to, aby mi někdo cizí říkal, co mám dělat a co ne. A nechci, aby mi někdo motal hlavu.“

„Co se stalo, když tě teta odvedla do nemocnice?“

„Rozbil jsem pár věcí, hračky těch děcek a tak.“

„A potom?“

„Ta paní… nevěděl jsem, že je to doktorka… přišla a odvedla mě k sobě do kanceláře. Tam jsem si povídali.“

„Povídali? O čem jste mluvili?“

„Jen tak, různě.“

„Vzpomínáš si na něco z toho rozhovoru?“

„Ne. Nepamatuju se,“ zavrtěl hlavou.

„A dál?“

„Už jsem se tam nevrátil. Dokud…“

„Dokud co?“

„No, utekl jsem z domu. A cestou potkám toho chlápka. Povídá: ‚Chceš si vydělat padesát babek?‘ A já na to: ‚Jo, to bych bral.‘ Tak jsem potom větrací šachtou vlezl do supermarketu a zkusil vypnout alarm. Jenže to pitomý zařízení začalo houkat, a tak mě chytli. Promiňte, pane,“ omluvil se za výraz.

„Pokračuj.“

„Objevili se policajti a zatkli mě.“

„A dál?“

„Doktorka Wallaceová a ten druhý doktor, Freedman se jmenuje, si pro mě přijeli na stanici. A odvezli mě, myslím, že mě litovali. Anebo jsem se jim líbil, já nevím.“

„Benjamine, když jsi mluvil s paní doktorkou Wallaceovou, jak jste spolu vycházeli? Souhlasil jsi pokaždé s tím, co ti říkala?“

„Ne, paní.“

„A někdy ses vztekl, že?“

Na chvilku zaváhal a pak kývl. „Ano.“

„Vzpomeneš si, jestli ses někdy rozzlobil hodně?“

„Často jsem zuřil, protože se tak divně ptala!“

„Otázky tě zlobily?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nevím. Asi nemám rád, když se mě lidi ptají.“

„Pamatuješ si na jednu chvíli, kdy tě popadl vztek, takže jsi dokonce něco udělal? Něco jsi vzal ze stolu, ne?“

Zabořil pohled do podlahy a zaťal pěsti. Potom přiznal: „Ano. Byla tam fotka v rámečku. Popadl jsem ji a praštil s ní, až se sklo rozlétlo na kusy. Viděl jsem, že ji to opravdu mrzí.“

„Co bylo dál, Benjamine?“

„Já… bylo mi z toho tak divně, chtěl jsem jí říct, že je mi to líto.“

„Cos udělal?“

„Ona seděla na židli, tak jsem šel blíž a vylezl jí na klín, aby se se mnou zase spřátelila.“

„Proč jsi to udělal?“

„Vždycky to dělám, když se chci usmířit.“

„A potom?“

„Už nic. Nevěděla, jak má pokračovat. Tak… musel jsem jí to ukázat.“

„A jak jsi jí ukázal, co má udělat?“

V ten okamžik Melissa hlasitě zalapala po dechu. Syn se ihned podíval na matku. Celý ztuhl. Začala sípat, jako by se měla každým okamžikem udusit. Levinson jí podal sklenici vody, ale nedokázala se napít.

„Vaše Ctihodnosti, mohu požádat o krátkou přestávku? Mé klientce je nevolno.“

„Jistě. Patnáct minut!“ oznámil Engelhardt.

Levinson vyvedl Melissu ze sálu. Soudce se naklonil ke svědkovi: „Synku, jestli se chceš napít anebo si potřebuješ dojít na záchod, teď je vhodná chvíle.“

Benjamin byl natolik otřesený, že ho stěží vnímal. Jen seděl, modré oči doširoka otevřené a upřené někam do dálky. Snažil se nemyslet na tu hroznou chvíli. Něco takového se mamince nikdy nestalo!

Mohla by umřít, napadlo ho. Lidi přece takhle umírají. Slyšíš houkání sirény, každý den jezdí záchranka sem tam. A večer vidíš ve zprávách, jak nějakou paní vezli do nemocnice, ale ona už byla mrtvá. Každou chvíli se to stává, pořád.

Vybavil si všechna její varování. Jestli někdy prozradíš naše tajemství, říkala, uvidíš, co se stane. Měl chuť vyskočit ze židle a utéci. To je jedno kam, hlavně když budu pryč odsud! běželo mu hlavou. Jenže seděl jako přimražený a bál se pohnout.

Patnáct minut se nekonečně táhlo. Wallaceová nemusela dvakrát hádat, proč Melissa předvedla takový výstup, a hned viděla, jak zapůsobil na chlapce. Benjamin se ve své výpovědi dostal ke klíčovému bodu a matka výslech úmyslně přerušila, tak nahlížela na situaci Lavalová. Soudce Engelhardt měl obavu, zda bude Benjamin schopen dále vypovídat.

Levinson nakonec požádal o další čtvrthodinu, aby se jeho klientka zotavila. Soudce navrhl: „Nebude lepší zavolat lékaře?“

„Ne, ne, to není třeba,“ pospíšil si Levinson.

Tenhle právník se vyzná, napadlo Wallaceovou. Dokonce v předstíraných astmatických záchvatech. Jenže byla bezmocná.

Když se stěžovatelce konečně vrátil dech a všichni opět seděli na svých místech, zahájil soudce přerušené jednání.

„Slečno Lavalová, prosím.“

„Benjamine, mluvili jsme o tom, jak ses paní doktorce posadil na klín. A ona nevěděla, jak se má zachovat. Vzpomínáš?“

„Ano.“

„Co se tedy potom stalo?“

„Já… musel jsem jí… musel jsem jí ukázat, co dál.“

„A co jsi udělal?“

„Já… já jsem,“ začal, ale nebyl schopen pokračovat.

„Benjamine, pověz panu soudci pravdu.“

„Jenom… rozepnul jsem si kalhoty.“

„A dál?“

Jeho obličej odrážel boj, který vedl sám se sebou. Nakonec to vzdal. Mlčel.

„Benjamine, co jsi udělal potom? Co se stalo?“ pobízela ho Lavalová.

Jen seděl a upíral oči do dálky. Neviděl ani Wallaceovou, ani matku, ani soudce. Přál si v tu chvíli zmizet a mít ode všech pokoj.

Wallaceová vstala a oslovila Engelhardta: „Ctihodnosti, mohu vás požádat o krátké slyšení mezi čtyřma očima?“

Do Levinsona jako když píchne: „Ctihodnosti!“

„Pane Levinsone, jsem si jist, že paní doktorka sama ví, že s ní nemohu promluvit o samotě.“

„Nemám námitek proti přítomnosti pana Levinsona,“ řekla.

„Soud se nyní odebere ke krátké poradě. Jednání se na několik minut odročuje.“

Klepnutím potvrdil rozhodnutí a odebral se do kanceláře.

37

Soudce si ze všeho nejdříve nalil šálek kávy. Nabídl i Wallaceové a Levinsonovi, ale odmítli. Engelhardt se tedy usadil v ušáku, pohodlně se opřel a usrkával horký nápoj.

„Tak, paní doktorko, co máte na srdci?“

„Ctihodnosti, nevím kolik zneužívaných dětí jste v soudní síni viděl,“ začala.

„Bohužel víc, než si dokážete představit.“

„Jistě chápete, jak dítěti je, když stojí tváří v tvář matce či otci a má svědčit proti nim. V tomto případě dokonce proti matce, která je jeho jediným blízkým příbuzným. Osoba, jež je chlapci nejbližší. A my teď chceme, aby o ní řekl samé špatné věci.“

„Má milá, copak si myslíte, že to nevím?“

„Tím lépe. Chci vás totiž požádat, abyste dovolil v obvyklém postupu jednu změnu.“

„A to?“

„Ráda bych vedla další výslech místo slečny Lavalové. Jsem chlapci bližší, je na mě zvyklý a bude se cítit bezpečnější. Věřím, že promluví otevřeně.“

Soudce pohlédl na právníka protistrany.

„Pane Levinsone?“

Ten zatím také sváděl vnitřní boj. Sympatizoval s obhajobou a bylo mu chlapce líto, viděl a chápal, jak trpí. Profesionální etika mu však velela hájit zájmy klientky, třebaže s ní nesdílel stejný názor na situaci.

„Vaše Ctihodnosti, musím přiznat, samozřejmě neoficiálně, že takové řešení může vyvolat další konflikt. Například jak víte, anebo jak mám vědět já, že paní doktorka svou osobou svědka neovlivní? Přes všechny její dobré úmysly… konec konců, strávil na jejím oddělení několik týdnů, denně s ním rozmlouvala.“

„Nijak jsem ho neovlivnila, jen jsem mu radila, aby mluvil pravdu. V tomto případě může rozhodnout pouze pravda!“

„Paní doktorko, já se vás nechci nijak dotknout. Netvrdím, že jste chlapce k něčemu záměrně naváděla. Ale jako psycholožka si musíte být vědoma, že existuje i prvek neúmyslného ovlivňování. Co například transfer? Chlapec se na vás možná tak upnul, že řekne cokoli, abyste byla spokojená. A nezáleží na tom, jestli jste mu to poradila, nebo ne. Třeba bude i lhát.“

„Paní doktorko?“

„Vaše Ctihodnosti, vidíte sám, jaká je situace. Matka ze syna nespustí pohled. Očima ho varuje, prosí, vyzývá, hrozí… jen aby nemluvil pravdu. A on ví, že když ji prozradí, může ztratit jediného rodiče, domov, všechno. Myslíte, že za těchto podmínek přizná, co se opravdu stalo?“

Soudce zvažoval odpověď. Teprve po chvíli pohlédl na Levinsona. „Pane Levinsone, jestliže paní doktorka slíbí, že nebude svědka nijak ovlivňovat a vkládat mu slova do úst, souhlasíte, aby sama pokračovala ve výslechu?“

„Jen pod podmínkou, že okamžitě odstoupí, pokud svůj slib nedodrží.“

„Paní doktorko?“

„Jistě, samozřejmě.“

„Dobrá. Máte mé svolení.“

Když se trojice vrátila zpět do soudní síně, Benjamin seděl na lavici svědků a Lavalová stála poblíž, připravena zasáhnout proti každému, kdo by se ho pokusil ovlivnit. Melissa a její matka měly hlavy u sebe a něco si šeptaly; matka otírala dceři pláčem zarudlé oči vlhkým kapesníkem.

Wallaceová odvedla Lavalovou o pár kroků dál a chvíli jí něco tiše vysvětlovala. Soudce zaujal své místo a vyzval Wallaceovou: „Paní doktorko!“

Předstoupila před lavici svědků. Viděla, jak je její malý pacient napjatý. Připadalo jí, že ji očima prosí: žádné otázky, už žádné vyptávání. Musela ovšem začít.

„Benjamine, zkus se uvolnit. Nikdo ti nechce ublížit. Pan soudce se ale potřebuje dozvědět pravdu. Když mu povíš, co se stalo, bude tě chránit. Je to jeho zaměstnání. Pomáhá dětem, je to jeho povinnost. Neměj strach, jen pravdivě odpovídej. Rozumíš, Benjamine?“

„Ano.“

„Mluvili jsme o fotografii,“ připomněla. „Věděl jsi, kdo je na tom snímku?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Váš syn.“

„Věděl jsi to, když jsi rozbil rámeček?“

Zaváhal.

„Věděl,“ přiznal potom tiše.

„Proto jsi ho rozbil? Žárlil jsi na toho chlapce?“

„Asi.“

„A byl jsi přesvědčen, že mi to bude líto?“ Když neodpovídal, znovu se otázala: „Benjamine, myslel sis, že mi bude líto, když tu fotografii zničíš?“

„Hmm mm,“ přikývl.

„Vzpomeneš si, proč jsi mi chtěl ublížit?“

Zavrtěl hlavou.

„Synku,“ vybídl ho soudce, „musíš odpovědět slovy.“

„Ne.“

„Ale pamatuješ si, co se stalo potom, viď?“

„Ano.“

„Řekni panu soudci, co bylo dál.“

„Už jsem to povídal, vylezl jsem vám na klín.“

„A?“

„A pak… potom,“ zápasil se slovy. Rty se mu chvěly, ale netroufal si promluvit nahlas.

Chvíli čekala, nenutila ho k výpovědi. Dopřála mu čas, aby sesbíral odvahu. Když ale stále mlčel, jemně mu připomněla: „Řekl jsi panu soudci, že sis rozepnul zip kalhot. Vysvětli mu, proč jsi to udělal.“

Zavrtěl hlavou.

„Benjamine? Pověz panu soudci proč.“

Seděl se zaťatými pěstmi jako nehybná bronzová socha. Díval se přímo před sebe a snažil se ignorovat Wallaceovou. Jako by naráz oněměl.

Soudce zasáhl sám: „Synu, složil jsi přísahu. Vzpomínáš? To znamená mluvit pravdu, jen pravdu. Odpověz tedy.“

„Benjamine, proč sis rozepjal ten zip?“

„Já… já… nerozepl jsem ho.“

Soudce se zarazil a zrudl. Natáhl krk směrem ke svědkovi: „Synku, slyšel jsem správně? Jak to tedy bylo? Tvrdíš, že sis kalhoty nerozepnul?“

Po chvíli váhání chlapec odpověděl: „Ano, pane.“

Jakmile pronesl ta slova, odvrátil pohled a upřel oči na stěnu za soudcem.

„Mohu osvěžit svědkovu paměť?“ zeptala se Wallaceová.

Levinson opět vyskočil: „Ctihodnosti! Na něčem jsme se dohodli!“

„Přistupte prosím.“

Levinson přešel k Engelhardtovi a ten ho tiše vybídl: „Dostali jsme se k rozhodujícímu bodu výslechu, musíme se dozvědět pravdu. Budete mi muset důvěřovat. Poznám rozdíl mezi ‚osvěžením paměti‘ svědka a jeho naváděním. Jakmile lékařka překročí stanovenou mez, ihned jí slovo odejmu. Souhlasíte, pane Levinsone?“

„Dobrá, přijímám. Stále si vymiňuji právo na křížový výslech.“

„Jistě.“

Všichni se opět vrátili na svá místa.

„Paní doktorko, pokračujte prosím.“

„Benjamine.“

„Benjie,“ opravil ji.

Wallaceová strnula. Znovu krok zpátky? Má před sebou onoho vzpurného chlapce, jehož přivedla teta na dětské oddělení? Anebo použil ‚staré jméno‘, protože mu bylo líto matky? Neměla čas přemítat o všech možnostech, Engelhardt čekal.

„Dobře, Benjie. Pověz panu soudci: řekl jsi mi někdy, že když porušíš některé z maminčiných pravidel, jedno z těch ‚nesmíš‘ a ‚musíš‘, a ona se potom zlobí, tak si tě vysadí na klín?“

„Ne.“

Soudce natáhl krk.

„Benjamine.“

Opět zdůraznil: „Benjie!“

„Benjie, vzpomínáš si, žes mi pověděl, jak ti rozepíná džíny?“

„Ne. To jsem nikdy neřekl.“

„A jak ti sáhne do kalhot a vytáhne ‚to‘?“

„Ne, ne!“

„Ani se nepamatuješ, že jsi mi vyprávěl, jak tě potom hladí.“

„Ne! Ne! Nikdy se to nestalo! Nikdy! Nikdy!“

Křičel skoro hystericky, ale přitom stále upíral pohled na zeď.

Soudce ho vyzval: „Chlapče, no tak! Podívej se na mě!“

Benjamin se pomalu otočil, ale tvář nepozvedl. Engelhardt ho tedy znovu požádal: „Podívej se na mě!“ Tentokrát poslechl. „Tak, hochu, a teď mi pověz pravdu. Jednou jsi prohlásil, že ti maminka rozepnula kalhoty. Potom zas tvrdíš že ne. Tak jak to bylo? Kdy nám říkáš pravdu?“

„Teď,“ zašeptal.

„Takže tentokrát, když se tě paní doktorka ptala, co tvá maminka dělala, a tys tvrdil, že nic, tak jsi mluvil pravdu?“

„Ano, pane.“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozvala se Wallaceová.

Břitce ji zarazil. „Budete mít dostatek času později, paní doktorko!“ Podíval se znovu na chlapce.

„Benjie, pověz mi, víš, proč jsi tady?“

„Doktorka se mě snaží vzít mamince.“

„A víš proč?“

„Ne, pane. Mám maminku moc rád.“

„To ale není odpověď na moji otázku, že ne?“

„Protože… kvůli tomu, co jsem jí řekl… o mamince.“

„A co to bylo?“ naléhal soudce dál.

„Vaše Ctihodnosti, jestli dovolíte,“ ozvala se opět lékařka.

„Paní doktorko, teď kladu otázky já!“ Znovu zaměřil pozornost na chlapce. „Tak o čem jsi s ní mluvil?“

„Že mě maminka hladí na mém… na tom… a líbá mi ho. A mně je potom dobře. To jsem jí povídal.“

„A stalo se někdy něco takového, synku?“

„Ne, pane.“

„Ale paní doktorce jsi tvrdil, že ano.“

„Ano, pane.“

„Proč sis něco takového vymýšlel?“

„Proto.“

„Proč proto?“

„Protože maminka mě pořád napomíná,“ odpověděl. „‚Udělej tohle, nedělej tamto‘, má milion předpisů. Ať se snažím, nebo ne, stejně mě vždycky potrestá. Tak mě napadlo, že se jí pomstím. A vymýšlel jsem si. Možná na mě teď bude hodnější!“

Soudce si chlapce chvíli mlčky prohlížel a potom zavelel: „Paní doktorko, slečno Lavalová, pane Levinsone, následujte mě ke krátké poradě.“

Tentokrát se soudce neposadil. Přecházel kolem stolu jako rozčílený generál během bitvy.

„Co se tu ksakru děje!? Kluk sedí v soudní síni a vypovídá každou chvíli jinak. Během pěti minut vystřídá dvě historky a nakonec prohlásí, že je to snůška výmyslů!“

Wallaceová se nadechla: „Vaše…“

Přerušil ji tak rázně, že nestačila dokončit větu. „Řeknu vám, co se tu děje. Toho kluka si někdo podal a zpracoval ho. Připravovala jste ho, paní doktorko. Postupoval podle vašich instrukcí, dokud se nedostal do konfliktu s matkou. Pak už nedokázal pokračovat podle scénáře. Ne když se ho ptala slečna Lavalová. Tak jste se rozhodla převzít výslech, paní doktorko. Měl natrénováno, co řekne, a vy jste to z něj chtěla dostat. Když byl nucen přiznat pravdu, tak se celý připravený scénář zhroutil. Paní doktorko, uvědomujete si, do jaké situace jste se dostala? Slyšela jste někdy o křivé přísaze? A o navádění ke křivému svědectví?“

„Musím přiznat, že mě něco takového nepřekvapuje.“

Engelhardt se znovu zhluboka nadechl a chystal se k dalšímu výpadu. Než však stačil otevřít pusu, pokračovala: „Vaše Ctihodnosti, vím, jaké pochody se odehrávají v mysli zneužívaného dítěte.“

„To už jste mi vysvětlovala.“

„Dovolte mi ho vyslechnout, Vaše Ctihodnosti, přiměju ho, aby mluvil pravdu.“

„A on ji řekl. Jenže ne takovou pravdu, jakou jste očekávala. Věřte, paní doktorko, začínám se na to pomalu dívat z matčina úhlu. Upřela jste se na toho chlapce.“

„Tak to není!“ bránila se.

Engelhardt ale dál rozvíjel svou teorii.

„Chcete to dítě pro sebe. Náhradou za vlastního syna, o něhož jste přišla. Ujišťuji vás, paní doktorko, že je mi vás velmi líto. Není větší bolest, než když rodičům umře dítě. Ale zároveň nedopustím, aby vaše bolest způsobila zármutek i jiné ženě. Tím, že ji připravíte o syna. A necháte ho zavřeného v nemocnici, abyste se o něj mohla starat. To nedovolím! Ne v mé soudní síni!“

„Ctihodnosti, jestli jste skončil…,“ řekla.

Soudce napadla jiná myšlenka: „Před několika minutami jste mi tvrdila, že nejste vývojem událostí překvapena. Ale ve skutečnosti jste vypadala velice zaraženě.“

„Zaskočilo mě jen, že opět trval na oslovení Benjie. Ne to ostatní,“ přiznala.

„Chcete říci, že jste něco takového předpokládala?“

„Ne úplně, ale věděla jsem, že to nemohu vyloučit.“

„Jak tomu mám ksakru rozumět?“

„Jestli mi Vaše Ctihodnost dopřeje pár minut, vysvětlím, oč jde.“

„Dobře. Nepospíchejte, ale dejte si záležet, abyste mě přesvědčila. Jinak se vystavujete nebezpečí, že na vás pomyslná hněvivá ruka soudu dopadne plnou silou.“

„Ctihodnosti, ráda bych připomněla, že jsme se už spolu bavili o významu vzdoru a neposlušnosti v životě zneužívaného dítěte.“

„Ano, vzpomínám si, zmínila jste se o nějakém syndromu.“

„O syndromu zneužívaného dítěte, respektive o přizpůsobení se zneužívání.“

„Ano. Bylo tam několik stadií, že? Jako u alkoholiků. Čtyři, viďte?“

„Čtvrtý krok se nazývá Odhalení. Není neobvyklé, když začíná vzpourou. Dítě nedokáže dále žít pod tlakem, jemuž je denně vystaveno, a tak se postaví na odpor. Stejně jako Benjamin.“

„O tom už jste mluvila,“ napomenul ji soudce netrpělivě.

„Ale ne o všem. Ještě existuje páté stadium.“

„Proč jste to neřekla předtím?“

„Myslela jsem, že to nebude nutné.“

„Jaké je tedy páté stadium?“ otázal se Engelhardt skepticky.

„Právě jste byl jeho svědkem v soudní síni. Odvolání. Zrušené přiznání.“ Vysvětlovala dál: „Jakmile se dítě zbaví svého tíživého tajemství, namísto úlevy se u něj dostaví pocit viny. Vzpomene si na hrozby a sliby. Začnou mu běžet hlavou myšlenky jako: ‚Teď jsem všechno prozradil a oni mi vezmou maminku, zavřou ji do vězení. Zůstanu na tomhle hrozném světě úplně sám. Nebudu mít kam jít. Žádné doma. A ona mě varovala. Řeknu jim, že to není pravda. Že jsem si všechno vymyslel. Potom bude všechno jako dřív. Nakáže mi, co mám dělat a co ne. Když poruším pravidla, potrestá mě, ale potom si jí vlezu na klín a ona mi rozepne kalhoty a bude se mnou hrát naši tajnou hru. A potom znovu a znovu, pořád dokola. Asi to není správné, cítím, že to není v pořádku, jenže je to lepší, než zůstat úplně sám. Lhal jsem. Ano, všem povím, že jsem lhal.‘ Takhle funguje jejich myšlení, Ctihodnosti. Jen mi dělá starosti, jestli je jeho odvolání vědomé či nevědomé.“

„Paní doktorko, zdá se, že vaše vysvětlení má hlavu a patu, dává smysl a chtěl bych mu věřit. Ovšem je tu jeden háček: u soudu se musím řídit výpovědí. Svědek jasně prohlásil: Je to lež, všechno jsem si vymyslel. Nic takového se nikdy nestalo. Dokud nebudu mít v rukou důkazy o opaku, musím se držet jeho slov. Jakákoli vědecká teorie je bohužel neplatná. Důkazy! Potřebuji důkazy.“

Levinson se ihned ozval: „Ctihodnosti, s ohledem na okolnosti vás jménem své klientky žádám, abyste zařídil Benjaminovo propuštění z nemocnice a dítě bylo vráceno do péče matky.“

„Vaše Ctihodnosti, to nesmíte udělat!“

„Paní doktorko, nikdy nepoužívejte obratu ‚nesmíte‘ v diskusi se soudcem.“ Pak ale prohlásil: „Nelíbí se mi, co se tu děje. Pane Levinsone, váš požadavek jistě není nelogický. Na druhé straně, jestli je byť špetka pravdy na tom, že chlapec je matkou zneužíván, nerad bych se dopustil nějaké hrubé chyby.“

Corinne Wallaceová napjatě čekala. Nejraději by ještě pár slov dodala, ale Lavalová radila lehkým gestem ne.

„Podle mého názoru bude pro chlapce nejlepší, když do konečného rozhodnutí o případné náhradní rodičovské péči zatím zůstane v nemocnici mimo působení matčina vlivu,“ prohlásil soudce nakonec.

Wallaceové se ulevilo, ale soudce vzápětí dodal: „Vy, paní doktorko, s ním ale také nepřijdete do kontaktu.“

„Vždyť prodělává léčbu,“ namítla.

„Dejte mi své slovo. To je podmínka, jinak ho pošlu domů.“

Nerada a téměř zdrcená slíbila.

„Než se mi podaří uvědomit odbor sociální péče, jsme dohodnuti,“ ukončil Engelhardt poradu.

Vyšli z kanceláře. Než se vrátili do soudní síně, Levinson řekl: „Musel jsem tak postupovat.“

„Chápu,“ přikývla Wallaceová.

„Je to má klientka,“ obhajoval se dál.

„Jistě. Profesionální povinnost.“

„Mohli bychom si promluvit neoficiálně?“ zeptala se Lavalová.

„Ano.“

„Mimo záznam: jsem ráda, že jste chlapce neposlal domů. Ale obávám se, že tento případ zdaleka není u konce.“

„Pane Levinsone, vaše klientka je nemocná.“

„Paní doktorko, nejsem psychiatr. Jsem jen právník. Dělám svou práci.“

38

Bylo krátce po páté hodině, když se na stole v kanceláři Corinne Wallaceové rozdrnčel telefon. Právě hovořila s novou pacientkou, kterou do Centra poslali z gynekologie. Dvanáctiletá dívka s pozitivním testem na kapavku, těhotná.

Jelikož ji Evie obvykle nevyrušovala uprostřed vyšetřování pacienta, usoudila lékařka, že musí mít velmi závažný důvod. První myšlenka samozřejmě byla: Benjamin! Možná si něco udělal. Anebo ublížil někomu jinému.

Oddechla si, když zjistila, že jde jen o vzkaz, aby se dostavila k Wagnerovi. Vrátila se k dívce.

V sedmnáct čtyřicet zaklepala na dveře Wagnerovy kanceláře. Asistentka ji okamžitě uvedla dál. V místnosti už seděla Lavalová i důstojně vyhlížející Kirk Spalding.

Ze zkroušeného výrazu Lavalové usoudila, že Wagner už slyšel referát o průběhu dopoledního jednání, a Spalding ihned svolal válečnou poradu.

„Paní kolegyně,“ začal Wagner, „to, k čemu došlo ráno u soudu, je politováníhodné. Pan Spalding probere některé právní aspekty případu. Já musím jen poznamenat, že pro nemocnici je načasování velice nešťastné, což vysvětlím později.“

Předal slovo Spaldingovi. Ten si elegantním pohybem poupravil zlaté obroučky brýlí a zahájil řeč, která připomínala úvodní hodinu v prvním ročníku na právnické fakultě.

„Milá paní doktorko, skromně přiznávám, že ve srovnání s posláním lékaře, který denně řeší otázky života a smrti, se právnické řemeslo může jevit jako nekonečná a nezajímavá, leč nezbytná dřina. Puntičkářská práce, hledání správných výrazů, nutnost pochopit narážku klienta nebo protivníka. Taková je naše odpovědnost. A my se snažíme ze všech sil.

Kvůli tomu jsem vlastně dnes tady. Závan nebezpečí pro klienta, pouhý náznak. Dnešní soudní jednání pro vás muselo být dost zdrcující, to je mi líto. Měla jste klíčového svědka a nakonec se všechno tak ošklivě zvrtlo. I já jsem něco podobného zažil, proto vám rozumím a chápu vás.“

„Existuje důvod,“ začala, ale Spalding mluvil dál: „Vím, vím, slečna Lavalová už mi vysvětlila, že to souvisí s nějakým syndromem. Což je jistě zajímavé z psychologického nebo psychiatrického hlediska, ovšem z právního pohledu může mít celá událost dalekosáhlé důsledky. Protože ta žena se rozhodla zažalovat nemocnici.“

„Ta žena je nemocná!“ přerušila ho tentokrát Wallaceová. „Její emocionální stav je silně narušený.“

„Odpovídá přesně typu lidí, kteří podobné žaloby podávají. Jestli dovolíte, musím ovšem upozornit na to, že kdybychom se s ní soudili, naším hlavním svědkem bude opět ten chlapec, který dnes tak zoufale zklamal. Kdyby i podruhé vzal své tvrzení zpět, nemáme naději. Navíc mám nepříjemný pocit, že naše vlastní pojišťovna by se z celé záležitosti vyvlékla, jistě by si našli nějakou drobnou technickou nesrovnalost.“

„Ten chlapec nejdříve mluvil pravdu,“ hájila se. „Když budu mít možnost se mu věnovat, znovu bude pravdivě vypovídat.“

„Jenže tu příležitost mít nebudete, neboť soudce ji vyloučil,“ připomněl jí.

„Až jeho rozčarování trochu poleví, jsem si jistá, že své rozhodnutí změní.“

„Nu, pro případ, že by se tak nestalo, musíme mít v zásobě vlastní plán. Myslím, že ze všeho nejdříve je třeba odzbrojit matku, která nás chce žalovat, že tu chlapce neprávem držíme.“

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Úplně jednoduše. Propustíme ho. Nebudeme ho dále hospitalizovat.“

„Propustíme. Ale kam?“

„Prokrista, to je mi úplně jedno, jen ať není dál v nemocnici! Až přijde čas a my budeme muset vystoupit v soudní síni, můžeme s klidným svědomím prohlásit, že když se objevily otázky kolem jeho hospitalizace, hned jsme ho pustili. Tím prokážeme dobrou vůli a vyhneme se nutnosti platit odškodné. Pokud jde o ostatní poplatky, můžeme jít na dohodu.“

„Víte, Corinne, skutečně nemáme na vybranou.“

„Jenže já nemohu dovolit, aby se ten chlapec staral sám o sebe. K matce se také nesmí vrátit. Je momentálně v kritickém stavu, velice zranitelný.“

„Corinne, má drahá, to není jen vaše záležitost. Tady se jedná o nemocnici. Jsme povinni chránit se před soudními procesy, které by nás zruinovaly.“

„V současné době jsou lidé v porotách jako blázniví, posedlí myšlenkou rozdávat z cizího miliony na odškodném,“ zdůraznil Spalding.

„Nehledě na to, co by nás to stálo na příspěvcích a sponzorských darech,“ dodal Wagner. „Už vidím titulky v bulvárech, jak si nás podávají. A televize! ‚Matka bojuje o syna!‘ ‚Nemocnice ji chce připravit o dítě!‘ ‚Chlapec uvězněn v léčebném zařízení!‘ ‚Matka prosí: Vraťte mi syna!‘. Jako bych je slyšel. Kolik by nám asi vynesly vánoční dobročinné akce? I tak na to doplatíme. A vláda ještě seškrtá státní dotace.“

Zavrtěl hlavou. Pochopitelně očekával, že se Wallaceová nebude vzpírat a odsouhlasí Spaldingův návrh. Když mlčela, Wagner dodal: „Bylo by vhodnější, kdybyste mi dovolila se o ten případ postarat. Mohli bychom chlapce předat jinému psychiatrovi.“

„Spolu s pokyny, aby ho propustil? Ne. Je to můj pacient a já nedovolím, aby se vrátil k matce. Zatím ho nepošlu ani do náhradní rodiny.“

Wagner a Spalding si vyměnili pohledy a potřásli hlavami, jako by ji litovali. Mluvte pak rozumně s ženskou, přeložila si.

„No,“ zakončil Spalding nepodařenou poradu, „kdyby kdokoli z vás změnil názor, najdete mě od devíti ráno v kanceláři. Pojďme, slečno Lavalová.“

Oba právníci zmizeli za dveřmi. Spalding nijak neskrýval zklamání, Hortense se stále tvářila provinile. Wagner přešel znovu do útoku: „Corinne, slyšela jste o Maxwellovi?“

„Co je s ním?“ zeptala se. Nepodařilo se jí potlačit starostlivý tón. Maxwell byl vedoucí psychiatrie a do jeho pravomoci spadalo také dětské Centrum pomoci.

„Zatím není třeba se znepokojovat.“

„To se mi ulevilo. Když dnes slyším větu ‚Už jste slyšela?‘, obvykle následuje něco velmi nepříjemného. Srdeční příhoda. Rakovina. Nebo nějaké jiné problémy. Ne, nevím nic.“

„Rozhodl se jít do důchodu. Brzy budeme muset najít někoho na jeho místo. Přemýšlel jsem o vás.“

„Primářka psychiatrie?“

„Se zodpovědností nejen za Centrum pomoci ohroženým dětem, ale za celé oddělení.“

„A měla bych proto na oplátku pustit Benjamina domů?“ zeptala se bez obalu.

„To jste řekla vy,“ odpověděl vyhýbavě.

„Možná jen shoda, stejné načasování, a tak mě ta možnost napadla.“

„Když přemýšlíte takhle: s pravomocí, které nabudete, můžete udělat mnohem víc pro desítky takových Benjaminů, stovky. Riskovat všechno kvůli jedinému chlapci, to nemusí být nakonec nejrozumnější volba,“ zdůraznil.

„V mém oboru neexistují záruky. Možná se mi nepodaří ho zachránit. Ale dám mu šanci. Jeho naděje je tady, u nás! Se mnou!“

„Kolegyně, chtěl jsem se nejdříve jedné věci vyhnout. Mluvili jsme o vás se Spaldingem, než jste přišla. Ale jelikož si nenecháte poradit, pak se budeme muset rozejít.“

„Znamená to, že mě Spaldingova kancelář už nebude zastupovat?“

Wagner přikývl.

„Najdu si vlastního advokáta.“

„A zaplatíte si ho.“

„Aha.“

„Nehledě na to, jak taková událost poznamená vaši kariéru,“ dodal.

Nezdálo se, že by ji tím odradil. Promluvil po chvíli znovu: „Nerad to říkám, ale…“

Věděla, že vynese svůj nejsilnější argument, který si schovával jako trumfové eso.

„Kolegyně Wallaceová, v některých kruzích může být hrubé narušení předepsaného protokolu při pohovoru s pacientem považováno za čin stejně závažný jako neodborný postup.“

Pokud měl v úmyslu ji překvapit, podařilo se mu to dokonale.

„Vím, že jste se odchýlila od běžné rutiny a nepořídila ani audio ani videozáznam vašeho rozhovoru s Benjaminem Jacksonem, a to právě té části, kde popsal matčiny praktiky. Je to tak?“

„Ano. Ano, je to pravda. Ale postup, který jsem v dané situaci volila, je vysvětlitelný a odůvodnitelný.“

„Měl jsem za to, že záznam pořizujeme pokaždé.“

„Jistě. S výjimkou případů, kdy to lékař považuje za nevhodné, nemoudré,“ odpověděla rychle, aby měla nepříjemnou diskusi co nejdříve za sebou.

„Při posuzování oprávněnosti takového postupu musíme vzít v úvahu i dnešní dopolední debakl. A také,“ zesílil hlas, „všechny důsledky, které z dnešního jednání ještě vyplynou. Ale to je na vás, má drahá.“

„Nechám si to projít hlavou,“ odpověděla.

Vyšla z jeho kanceláře se smíšenými pocity. Měla vztek a zároveň se cítila dotčená. Ze všeho nejvíc pak zklamaná sama sebou bála se totiž. Musela si přiznat, že má strach. Když dostane výpověď z nemocnice a v osobních údajích budou figurovat slova jako soudní proces či porušení protokolu, mohla by mít problémy s novým místem. Nedostane se na žádný vyšší post. Třeba i významné nemocnice ji odmítnou. Bez spolupráce s nimi se její praxe omezí na minimum.

Měla na sebe zlost. A opravdu se bála.

Když se vrátila zpátky do Centra, jediná rozsvícená světla byla v prostorách, kde se uklízelo. Procházela chodbou směrem ke své kanceláři. Všimla si úzkého proužku světla, který se rýsoval podél prahu. Zrychlila krok. Sáhla na kliku a zjistila, že za stolem sedí Simon Freedman, nos zabořený do nejnovějšího odborného časopisu pro otázky psychiatrie a psychologie. Než stačila otevřít pusu, ozval se sám: „Ta schůzka se pěkně protáhla.“

„Ty to víš?“

„Každý to ví.“

„Tady se novinky šíří rychle, že?“

„Dokonce přikrášlené a velmi detailní. Pojď, někam vyrazíme, dáme si večeři, sklenku vína.“

„Si, prosím tě, mám toho za dnešek plné zuby.“

„Právě proto by ses měla najíst, napít a odpočinout si.“

Cítila, že musí být sama. Probrat všechno v klidu, poprat se s tím. Ujasnit si to. Řekla rozhodně: „Ne, Si. Jdu domů!“

Znal ten tón a ani se nepokusil něco znovu navrhnout. Vstal, zlehka ji políbil na tvář a chystal se k odchodu. Ještě ve dveřích se otočil: „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jednu otázku,“ povolila.

„Byl Wagner moc hrubý? Vyhrožoval ti?“

„Nejdřív zkusil úplatek. Potom přišly hrozby, ano.“

„Myslel jsem si to.“

A byl pryč. Zůstala sama. Zalitovala, že byla tak příkrá. Vždyť ho potřebuju, uvědomila si. Stále častěji, když ji něco trápilo anebo se jen chtěla vypovídat, myslela nejdříve na Simona. Stejně jako dříve na Jima. Dokud to mezi nimi klapalo.

Ne, dnes ne, nechci o tom přemýšlet zrovna dneska.

Na stole však měla Douglasovu fotografii. Nedokázala odtrhnout pohled od jeho jasných modrých očí. Znovu se všechno vrátilo. Vzpomínka na rozvod. Trápení, než bylo definitivně rozhodnuto. Soud, který nařídil, aby Douglas strávil léto u otce. Letiště. Poslední úsměv na rozloučenou. Zprávy a písek na pláži na Long Islandu. Zoufalý úsvit.

Cítila na tvářích dva horké praménky. Měla by být silná, a namísto toho plakala. Chtělo se jí křičet: Si! Vrať se! Potřebuju tě! Ale byl pryč.

Byla doma sotva čtvrt hodiny, když zazvonil telefon. Napadlo ji, že volá Wagner, aby jí bud zopakoval nějakou nabídku, anebo nahnal strach. Rozhodla se, že si zvonění prostě nebude všímat. Ale nevydržela. Po čtvrtém zadrnčení zvedla sluchátko. Ulevilo se jí, když poznala známý hlas.

„Corrie.“

„Corrie, teď, když už jsi doma a už ne tak vystresovaná, můžu se tě na něco zeptat?“

„No, zkus to.“

„Protože se všechno odehrálo za zavřenými dveřmi, všechno jsou jen dohady nebo řeči. Pověz mi, je pravda, že Benjamin vzal zpátky výpověď? Opravdu to udělal?“

„Ano. Ale existuje důvod.“

„Zapomeň zatím na důvody. Co soudce?“

„Ještě se nerozhodl. Jestli se mi nepodaří přimět Benjamina aby mluvil pravdu, nikdy to soudci nedokážu.“

„Ale můžeš!“

„Jak?“

„Dokázat to, že se ti už jednou svěřil.“

„Bez záznamů?“

„Máš svědka.“

„Nikdo tam nebyl.“ Vtom jí došlo, nač naráží. „Jistě, samozřejmě.“

„Ano, já tam byl! Všechno jsem slyšel. Viděl jsem ho. Stál jsem za zrcadlem.“

„Tajně. Bez mého dovolení. Dokonce jsem to ani netušila. Bylo to neprofesionální! Slíbila jsem Benjiemu, že tam budeme sami, jen on a já. Byla to důvěrná zpověď. Kdyby se dozvěděl, že jsem ho obelhala.“

„Ale tys ho nepodvedla. Nic jsi nevěděla!“

„Ale on by si myslel, že jsem to udělala. Pak už bych neměla nikdy možnost mu pomoci.“

„Corrie, ale to se netýká jen jeho. Co tvoje práce? Kariéra?“

„Pane bože, mluvíš jako Wagner!“

„Corrie! Poslouchej! Nemůžu se jenom dívat, jak si ničíš život. Chci jít k soudu a vypovídat. Povím soudci a Benjaminovi, že tys o ničem nevěděla. Já jsem porušil pravidla. Udělal jsem to ze své vůle, je to jen moje vina. Jediné, na čem záleží, je pravda.“

„Si, já toho chlapce znám. Bude si myslet, že jsem ho podvedla. Zničí to náš vztah. Už mi nikdy neuvěří. A nikomu jinému. Nesmíme podstoupit takové riziko.“

„Ale, Corrie.“

„Ne! Ne, Si!“

„Vyspi se na to a zítra uvidíme,“ přemlouval ji.

„Si, zítra to bude stejné.“

„Corrie.“

„Ne! Rozhodně ne!“

Zprudka položila sluchátko, jen to cvaklo.

39

Soudce Engelhardt vyšel ze soudní síně, v šatně jen shodil talár a popadl sako. Myšlenkami jinde do něj rychle vklouzl a už pospíchal dlouhou chodbou k sobě do kanceláře. Dnešní den mi dal pěkně zabrat, myslel si. Trápily ho dvě záležitost: jednak žaloba o poručnictví, případ, jemuž předsedal. Rozvádějící se rodiče dosáhli stadia, kdy se navzájem nenávidí, a neváhali využít dcery, osmiletého děvčátka, jako zbraně. Jak ráno seděl za stolem a naslouchal oběma protistranám, uvědomil si, že ve skutečnosti ani jedné o dívenku nejde. Partneři se jen snažili krutým způsobem znemožnit tomu druhému, aby ji dostal do péče.

Jednou, říkal si, jednoho dne se prostě zvednu, vykročím ke dveřím, půjdu dál a už se nevrátím.

Jenže v hloubi duše věděl, že to stejně neudělá. Dokud budou existovat takoví rodiče jako ti dnešní, nemůže. Tolik dětí ještě pořád trpí! Jeho povinností je chránit je a podat pomocnou ruku. Dokud bude schopen. A tady začínalo jeho druhé trápení.

Doktor Lanning ho dnes seznámí s výsledky snímkování mozku jeho manželky. Slíbil, že zavolá přesně v půl jedné, hned jak skončí jednání soudu. Proto Engelhardt tolik pospíchal, aby deset minut před půl už seděl ve své pracovně a čekal, až zadrnčí telefon.

Celou cestu po chodbě cítil divný tlak kolem žaludku. Zvláštní nepříjemný pocit, který ho jistě měl varovat, že výsledky nebudou dobré. Jako každý člověk však v sobě živil naději a utěšoval se, že má stále šanci. Jenom tohle si přeju, o nic víc nežádám a prosit nebudu, ale ať je v pořádku. Jen tohle jediné.

Natolik se zabral do vlastních myšlenek, že ho úplně zaskočil muž, který na něj před kanceláří čekal.

Ne! Proboha, dneska žádné návštěvy. Edno!

Oba, sekretářka i neznámý návštěvník, promluvili současně.

On vyhrkl: „Ctihodnosti, Vaše Ctihodnosti, jsem doktor Simon Freedman.“

A Edna zároveň spustila: „Pane, říkala jsem mu, že dnes nikoho nepřijmete.“

Engelhardt mlčel. Přešel do své pracovny a zabouchl dveře.

„Vysvětlovala jsem vám to, doktore. Dnes není vhodná chvíle. Nečekejte, nemá to smysl.“

„Stejně to zkusím,“ trval na svém Freedman, „tohle je velmi důležité.“

Posadil se. Edna si ho rozzlobeně měřila, on se díval odhodlaně a vypadal neústupně.

Když se ozval telefon, Edna okamžitě zvedla sluchátko.

„Ano, ano, hned, pane Lanningu, právě přišel. Čeká na ten hovor.“ Zmáčkla příslušné tlačítko. „Pane, máte ho na lince.“

Edna, baculatá čerstvá padesátnice, zavřela oči. Stiskla křížek na krku a začala tiše pohybovat rty. Bože, ona se modlí, uvědomil si Freedman. Ta žena se modlí!

Za několik minut, které se zdály dvojnásob dlouhé, se ozval bzučák. Zvedla telefon a vypravila ze sebe: „Ano?“

Chvíli naslouchala a potom jen hlesla: „Och.“ Hlas i výraz napovídaly, že zpráva doktora Lanninga nebyla příznivá. Obrátila se k Freedmanovi: „Pane, opravdu nemá cenu čekat, jen ztrácíte čas. Na vašem místě, přišla bych jindy, dnes opravdu není vhodná doba. Věřte, zrovna dnes ne.“

Freedman vstal. Otevřel dveře na chodbu, když se bzučák ozval nanovo. Ještě zvenčí zaslechl Ednu: „Ano? Jistě ho chcete vyslechnout? Dobrá, zavolám ho, zrovna je na odchodu.“

Zavěsila. „Doktore! Doktore, počkejte! Pojďte sem!“

Freedman se nejprve zarazil, potom se otočil a vrátil se. Vědom si závažnosti soudcova telefonátu, obezřetně vstupoval do Engelhardtovy kanceláře. Nejdříve jen pootevřel a nahlédl dovnitř; očekával, že ho soudce vyzve, aby vešel. Ten pouze pokýval hlavou.

Jakmile stál Freedman u stolu, soudce spustil: „Vyslechnu vás dnes ze dvou důvodů: za prvé, jste lékař. Za druhé, má žena… požádala mě, ať jsou výsledky jejího vyšetření jakékoli… chtěla, abych pokračoval v práci. To považuje za důležité.

Takže se posaďte a povězte mi, co máte na srdci. Nejdřív ale co léčíte?“

„Jestli si vzpomínáte, nedávno jste se mnou mluvil v soudní síni,“ připomněl Freedman.

„Ach, ano, teď si to vybavuji.“

„Jsem pediatr.“

„Pediatr,“ opakoval Engelhardt. Vypadal trochu zklamaně. „No, třeba byste mi přesto mohl pomoci.“

„Pokusím se.“

„Je to… čistě hypotetická situace. Dejme tomu, že člověku, že vám lékař oznámí, že… že snímky mozku vaší ženy odhalily nádor. Zdá se, vypadá to, i když zatím neprovedli biopsii, že jde o zhoubný nádor. Vy doktoři ho označujete jako ‚agresivní‘. Představte si, že jste manžel a jak byste se v takové situaci zachoval? Řekl byste to ženě? Anebo mlčel?“

„Ctihodnosti, milujete svou ženu?“

„Nebavíme se o mé ženě!“ opravil ho soudce důrazně.

„Dobrá. Čistě hypoteticky,“ přistoupil na hru Freedman. „Kdybych já byl oním mužem, který se dozvěděl tu zlou zprávu. Ctihodnosti, kdybych svou manželku miloval, po celý náš život s ní jednal na rovinu a ona se mnou, kdybychom před sebou neměli žádná tajemství, potom bych jí to musel říct. Víte, já něco podobného skutečně prožil. A tenkrát…“

„Vy?“ hlesl Engelhardt.

„Ano. Rakovina prsu. Tehdy jsem se trápil stejně jako teď vy. Potom mi ale došlo, že mě má žena důvěrně zná. Všimne si té změny. Nevydržel bych se chovat stejně. A že ona není slepá nebo hloupá. Dojde jí, proč se chovám nebo tvářím jinak. Jenže potom se bude snažit chránit ona mě a předstírat, že netuší, co se děje. Takhle budeme oba hrát divadlo, a ten krátký čas, který nám zbývá, strávíme ve lži. To není důstojný závěr manželství.“

Engelhardt se zamyslel a přikývl. Potom se nadechl a opět vstoupil do role strohého skeptického soudce.

„Dobrá, pane doktore, co vás tedy ke mně přivádí?“

„Před dvěma dny svědčil ve vaší soudní síni malý chlapec.“

„Benjamin Jackson.“

„Ano, pane. Nebyl jsem tam. Ale slyšel jsem, k čemu došlo. A vím, proč se to stalo.“

„Doktore, jestli mi tu chcete dát lekci psychologie jako předtím vaše kolegyně, raději si to rozmyslete a šetřte dech. Vycházím z výpovědi toho hocha. A můj verdikt bude postaven na tom, co slyším v soudní síni.“

„Ten chlapec se ale bál.“

„Já vím, vím, existuje nějaké páté stadium. Všechno mi vysvětlili. Jenže ten chlapec vypovídal!“

„A kdyby se našel důkaz, že předtím skutečně mluvil pravdu?“

„Lékařka přiznala, že žádný záznam nepořídila. Ani audio, ani video. Což se ostatně vymyká běžné praxi, musím poznamenat.“

„A co když existuje svědek? Osoba, která viděla a slyšela celý pohovor v nemocnici?“

„Svědek? Říkáte svědek?“

„Ano.“

Soudce na něj chvíli zíral a snažil se odhadnout, zda muž před ním mluví pravdu.

„Ona se mi o žádných svědcích nezmínila,“ namítl.

„Měla důvod. Z jejího hlediska velmi důležitý. Profesionální etika. Pacient musí lékaři důvěřovat a ten je povinen uchovat informace v tajnosti. Bez vzájemné důvěry vztahy mezi pacientem a lékařem nefungují. Není možné dobře pracovat.“

Popsal soudci, čeho byl svědkem, vše, co uvedl Benjamin o matčiných praktikách.

„Nikdy ale ani nenaznačila, že by takový svědek existoval,“ ozval se soudce, když Freedman skončil.

„Protože, Vaše Ctihodnosti, ona je opravdu výjimečná. Raději dá v sázku svou budoucí kariéru, než by ve svém pacientovi vzbudila stín podezření, že byl klamán. Je velmi oddaná své práci. Teď má jedinou starost: kdyby se Benjie dozvěděl, že jsem poslouchal, mohl by si myslet, že ho zradila. Nejspíš by pak nevěřil nikomu a naděje na jeho vyléčení by padla.“

„Pozoruhodná žena,“ utrousil Engelhardt.

Zatímco soudce přemítal, Freedman pokračoval.

„Zachoval jsem se neprofesionálně, já vím. Ale neměl byste za to odsuzovat ji. Anebo chlapce. Když mě vezmete pod přísahu a necháte svědčit, všechno vypovím podle pravdy. Potom budete mít důvod nechat Benjamina buď v nemocnici, anebo ho dočasně umístit v náhradní rodině, zatímco matka se podrobí léčebné terapii.“

„Zní to pěkně, doktore, ale nemohu to udělat. A to ze dvou důvodů.“

„Ale je to přece pravda,“ nevydržel Freedman mlčet.

„Milý doktore, podobné chyby se může dopustit jen student na začátku prvního ročníku práv. Pravda, která platí v soudní síni, je zřídkakdy ta skutečná. Je to jen ta část pravdy, kterou připouští zákon. Hned vysvětlím, proč vás nemohu předvolat jako svědka. Za prvé, byl jste přítomen výslechu svědkyně.“

„Nenapadlo mě tehdy, že bych sám později svědčil.“

„Na tom nesejde. Slyšel jste výpověď jiného svědka. Tečka. A za druhé, vaše důkazy jsou z druhé ruky, to znamená, chcete u soudu uvést, co řekl někdo jiný. Kdyby se jednalo o šestisedmiletého chlapce, snad bych mohl udělat výjimku s ohledem na nízký věk dítěte. Ale v Benjieho případě je to naprosto vyloučeno. Takže podle platných zákonů nesmím vaši výpověď akceptovat.“

„Ctihodnosti, jestli ale postavíte vaše rozhodnutí pouze na tom, co jste vyslechl v soudní síni, dopustíte se závažné chyby, nespravedlnosti, která chlapce připraví o poslední naději vrátit se k normálnímu životu,“ prohlásil Freedman.

Engelhardt se otočil na židli a upřel pohled na budovu Justičního paláce. Panorama, které měl denně před očima, mu dnes připadalo trochu jiné. Jako by je viděl z jiného úhlu či dokonce poprvé v životě. Obloha se mu nezdála dost modrá na pěkný den; až příliš ho trápily starosti. Soudce v něm ho nutil zvážit slova tohoto neodbytného, vytrvalého doktora, milující manžel pak stále váhal, jak se vyrovnat s lékařskou zprávou a co říci či zatajit, až se večer vrátí domů.

Nakonec to vzdal. Dnes nebude schopen žádného rozumného verdiktu.

„Doktore, nemohu vás nechat svědčit. Ale věřím vám, a proto dám lékařce Wallaceové ještě jednu příležitost. Dovolím jí, aby s chlapcem pokračovala v načaté terapii, a potom ho předvolám znovu.“

To bylo mnohem méně, než Simon doufal, ale uvědomil si, že stále víc, než nač má nárok.

„Děkuji, Ctihodnosti.“

„Zařídím, aby Edna informovala oba právní zástupce.“

Simon Freedman se zvedl. Engelhardt ho ještě na chvilku zadržel: „Doktore!“

Čekal.

„Doktore, když jste to manželce tenkrát oznámil, jak zareagovala?“

„Rozplakala se. I já plakal. Ale ne dlouho. Potom jsme si řekli, jaké štěstí je, že máme jeden druhého. A že spolu prožijeme ten čas, který nám zbývá. A pak,“ zaváhal, ale dopověděl: „Pak jsme se pomilovali.“

Engelhardt přikývl.

Za okamžik prohlásil oficiálnějším tónem: „Sám uvědomím advokáty o změně svého rozhodnutí.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekl Freedman. Pak, ještě než chytil za kliku, se otočil a dodal: „Pane soudce, ať se stane cokoli, tohle se nikdy neudálo. Ano?“

„Samozřejmě. A děkuji, doktore.“

40

Časně ráno vytrvale vyzváněl v kanceláři doktora Freedmana telefon. Stál zvenčí za dveřmi a hledal klíče. Měl pocit, že tenhle hovor je nějaká akutní záležitost, volání o pomoc. Brzy ráno se často roztrhl pytel s naléhavými telefonáty nebo alespoň s takovými, jaké rodiče za urgentní považovali. Pokud samozřejmě nevolali uprostřed noci. Mnohdy se naštěstí ukázalo, že je vyplašila mírně zvýšená teplota nebo neškodný průjem. Freedman stačil zvednout sluchátko dříve, než bude hovor přesměrován na záznamník. Ten na rodiče působil jako studená sprcha a jen přiživil zafixovanou představu laické veřejnosti: doktoři jsou stále k zastižení. Kromě chvíle, kdy je opravdu potřebujete.

Popadl sluchátko právě včas, aby zaslechl: „… doktora Freedmana. Zanechte…“

„Halo, tady Freedman, naživo. Pediatrie. Co potřebujete?“

„Si.“

Ulevilo se mu, že nemá na lince vyděšeného rodiče. Zároveň ho potěšilo, že slyší její hlas. Nemluvil s ní celý den. Navíc se mu zdála klidnější. Ne úplně, ale rozhodně méně vystresovaná, než když ji viděl naposledy.

„Corrie?“

„Si! Buď upřímný, ano?“

„A já někdy nebyl?“ pohoršil se naoko.

„Ne, to ne. Pokud nepočítám, žes byl svědkem Benjaminova přiznání.“

„Ach, už zase. Omluvil jsem se ti přece.“

„Dobrá. Si, tys mluvil s Hortense Lavalovou?“

„Ne. Měl jsem?“

„Víš, stalo se něco zvláštního. Volala mi včera večer. A představ si: soudce Engelhardt vzal zpátky své rozhodnutí a dovolil mi pokračovat v terapii s Benjiem. Jsem moc ráda.“

„Báječné!“ zajásal, jako by tu novinku slyšel opravdu poprvé.

„Tak mě nejdříve napadlo, jestli jsi jí náhodou něco neřekl a ona potom nešla za soudcem.“

„Ne, Corrie. Přísahám. Skutečně jsem s Hortense Lavalovou nemluvil,“ prohlásil, aniž se musel červenat.

„Výborně,“ vydechla si ulehčeně. „No, čeká nás dost práce. Znovu Benjamina přesvědčit, jak je důležité, aby přiznal pravdu. Teď se uzavřel do sebe, do jakési ulity. Je to jako by chirurg podruhé operoval. Musí odstranit staré obvazy i jizvy pod nimi. A nanovo se dostat ke zdroji nákazy. Nebude to nijak snadné.“

„Myslíš, že když vypovídal, tak opravdu věřil, že se to nikdy nestalo?“

„To je těžké odhadnout. Matka se mu dívala přímo do očí. Pro něj to znamenalo, že buď všechno popře, anebo ji ztratí. Přijde o jedinou osobu na světě, které věřil a na niž spoléhal. Budu se muset pokusit tu vzpomínku z jeho paměti vymazat.“

Odbily tři, čas, kdy se doktorka Wallaceová setkávala se svým pacientem Benjaminem Jacksonem. Pozorovala ho oknem, jak přechází z protější budovy do Centra. Šel pomalu, spíše z povinnosti. Vypadal jako kluk, který nenapsal úkol. Podvědomě cítil, že provedl cosi nepatřičného, ale nevěděl přesně co.

Připadal si prázdný a zdálo se mu, že mu něco chybí. Nedokázal sám určit, že postrádá vztek, tu starou známou touhu ničit, jež mu byla oporou v kritických situacích.

Dorazil do Centra. Míjel recepci a koutek vyhrazený dětem. Několik malých pacientů tu čekalo se svými vlastními problémy, až na ně dojde řada. Dopřál si alespoň pomyšlení, že on je mnohem dál. Jsou to všechno zelenáči, já mám svou doktorku! Patří mi, je to moje lékařka. Proč je mi tedy tak mizerně, když ji za chvilku uvidím?

Zastavil se přede dveřmi její kanceláře a najednou ho zachvátil strach. Málem se otočil a rozběhl zpátky, ale potom se přinutil vejít. Evie ho pozdravila: „Ahoj, Benjamine! Paní Wallaceová už na tebe čeká. Běž rovnou dovnitř.“

To bylo právě to nejtěžší. Nadechl se. Zpocenou rukou chvíli svíral kliku, než se odvážil otevřít. Potom ji spatřil. Seděla za stolem, jako obvykle. Krásná, pokaždé jí to slušelo. A hezky oblečená, jako vždycky. To se mu na ní také tolik líbilo. Mívala jiné šaty než maminka. A příjemně voněla. Jemně. Nebyla to taková pronikavá vůně jako maminčina. Je šťastná, že mě vidí. Musí být – vždyť se tak krásně usmívá!

„Nazdar, Benjamine. Nestůj u dveří, pojď a posaď se.“

Vykročil ke stolu. Po několika krůčcích se však zastavil.

Najednou vyhrkl: „Je mi to líto.“

„Líto? Čeho, Benjamine?“

„Nevím.“

„Pojď sem,“ vybídla ho a zvedla se. Zamířila k pohovce, kde vedle sebe často sedávali a povídali si. Přistoupil blíž, ale nesedl si. „Benjamine,“ poklepala vedle sebe.

Nakonec se přece jen usadil, ale bylo vidět, jak je nervózní. Hrál si s prsty a těkal očima kolem.

„Benjamine, vzpomínáš si, že jsme byli v soudní síni?“ začala.

„Hmmmm,“ zabručel souhlasně.

„A pamatuješ si, co se stalo?“

„Hmmmm.“

„Nechceš se mě na něco zeptat?“

Zavrtěl hlavou.

„Anebo jsi mi možná chtěl něco říci.“

„Ne.“

„A nechceš o tom všem vědět něco víc?“

Ne, ne, ne. „Doktorko, proč to pořád tak bolí?“

„Co bolí, Benjamine?“

„Já… já nevím. Jenom to cítím. Tady. Hodně mě to bolí.“ Třel si břicho.

Pochopila, že si neuvědomuje, co se stalo při jednání v soudní síni. Nepamatuje si, že odvolal výpověď. Strach, že mu vezmou matku, zatlačil všechno ostatní do pozadí. Popření, to pro něj byl jediný způsob, jak se dostat přes nepříjemný zážitek.

Znovu jej oživit možná bude dost bolestné. Ale trápení samo neznamená vyléčení. Když znovu selže, spadne ještě hloub. Bolest vystřídá deprese a později agrese. Silnější než předtím. A možná destrukce, zaměřená proti okolí nebo i sobě samému. Je to riziko, velké riziko.

Vzpomněla si na závěry studie. Děti, které vyrostly ve skromných poměrech, v chudých nebo zanedbaných čtvrtích, bývají ty nejlepší, pokud přežijí, většinou díky vlastní inteligenci. Věřila, že Benjamin je velmi inteligentní. Chápala jako výzvu, že musí ten vklad v něm zachránit a nedovolit, aby přišel nazmar. Anebo dokonce aby byl využit k ničení a škodě.

„Benjamine, chceš slyšet, co se stalo v soudní síni?“

„Ne.“

„O čem chceš mluvit?“

„O ničem.“

Oba tedy chvíli jen mlčky seděli. Občas se na ni kradmo podíval. Snažil se zachytit nějaký zlostný pohled. Marně. Začal si znovu proplétat prsty na rukou.

„Benjamine, ještě pořád to bolí?“

Nejdříve se zatvářil, jako by otázku považoval za vpád do soukromí, ale potom přikývl.

„Ano, bolí.“

„Možná,“ začal a zaváhal, než dodal: „Třeba byste mi mohla dát nějakou pilulku?“

„Na tuhle bolest pilulky nejsou.“

Kývl.

„Benjamine,“ zkusila to znovu. Nezvedl oči. „Nemusíš se na mě koukat. Ani se mnou nemusíš mluvit. Můžeš si povídat jen sám pro sebe. Nahlas. To někdy pomáhá.“

Potom čekala. Neozval se.

„Benjamine, ta bolest… cítil jsi ji už někdy předtím?“

Zavrtěl hlavou.

„Dokázal bys ji popsat? Jestli se ti to povede, možná zmizí.“

„Bude to jen horší,“ namítal.

„Jak to víš?“

„Protože se to zhoršuje,“ ujistil ji.

„Bolí to víc než ráno?“

„Hmmmm.“

„A kdy to začalo?“

„Nevím, ale když jsem se probudil, už to bolelo.“

„Zdálo se ti něco, než ses probudil?“

„Ne.“ Jen zamumlal.

„Vzbudil ses a bolelo tě břicho. A během dne to zesílilo? Kdy to začalo být mnohem horší?“

„Pořád se to zhoršuje.“

„Nebylo to silnější před naší schůzkou?“

Neodpověděl. Až za hodnou chvíli sotva slyšitelně zabručel:

„Hmmmm.“

„Nechtělo se ti sem?“

Netroufal si odpovědět, aby ji neurazil.

„Myslel sis, že se budu zlobit?“

„Proč bych se měla zlobit?“

„Já… nevím, jenom… máte zlost…“

„Ne, Benjie, nemám.“

Pozvedl zrak. Podíval se jí do očí, aby se ujistil, že mu nelže.

„Nezlobím se na tebe, Benjie. Opravdu ne.“

„Říkejte mi Benjamin,“ požádal ji najednou. Pak se trochu stydlivě, ale zároveň bez úzkosti přiznal: „Líbí se mi, když mě tak oslovujete. Benjamin. Pamatujete, že jste tenkrát řekla: Jako Benjamin Franklin?“

„Ano, vzpomínám si na to. Ale tys mi včera zdůraznil, že se jmenuješ Benjie. Zapomněl jsi?“

„Já jsem chtěl, abyste mi říkala Benjie?“

„A opravdu si na to nevzpomínáš?“

Zavrtěl hlavou a mimoděk si dlaní pohladil břicho.

„Skutečně jsi zapomněl? Já jsem se tě ptala na spoustu věcí… a pak se vyptával pan soudce… a tys žádal: ‚Říkejte mi Benjie!‘“

Nejdříve se ohradil, ale postupně se mu v pohledu objevil náznak rozpomínání. Jako by zaslechl z dálky slabý zvuk a ten vteřinu po vteřině sílil. Nejasný obraz nabýval výraznějších rysů za doprovodu jejích slov.

„To… to se mi nezdálo? To bylo… doopravdy?“ zeptal se váhavě.

„Ano, Benjamine, žádný sen.“

Zamžikal a dech se mu zrychlil. Odvrátil tvář. Čekala, až promluví, ale nebyl schopen.

„Benjamine,“ pobídla ho jemně. Snažila se ho přimět k řeči; jedině tak se mohl zbavit svého vnitřního konfliktu, který ho trápil a svazoval.

„Když všechno povíš, uleví se ti. Zkus to, Benjamine. Pokus se o to.“

„Vy… udělejte to místo mě,“ odpověděl, ale neotočil se k ní.

„Takhle to neplatí, Benjamine. Dokud nepromluvíš ty sám, bude to pořád stejné, bolest nezmizí.“

Zavrtěl hlavou.

„Benjamine… nic zlého se nestane. Soudce ti neublíží. Já ti také nic neudělám, nikdo z nás.“

Viděla, jak se zachvěl, a očekávala, že se rozpláče. Namísto toho se však rychle zvedl a vyběhl ven.

Instinktivně se málem rozběhla za ním, ale opanovala se. Bylo by chybou přivést ho zpátky. Zůstala u dveří a jen se dívala, jak pádí chodbou. Srazil se s Ritou Cahillovou, její mladou kolegyní. Zabalancoval, ale neupadl a utíkal dál. Chvíli ho pozorovala. Potom se otočila a spatřila Wallaceovou. Přišla blíž a zeptala se: „To byl on?“ Celé oddělení vědělo, jak dopadlo jednání u soudu.

„Ano, to byl on.“

Rita neřekla ani slovo, ale její výraz byl natolik výmluvný, že ani nemusela. Trochu šéfku litovala, ráda by ji utěšila a povzbudila. Všechny zachránit nemůžeme.

Asi za hodinu zadrnčel telefon, opět v době, kdy měl zůstat zticha. Znova nepříjemnosti, napadlo ji a ani neměla chuť sluchátko zvednout. Pro dnešek už bylo těch neúspěchů nad hlavu. Nakonec se ale stejně ohlásila: „Wallaceová.“

„Corrie.“

Simon Freedman.

Tiše, ale ostře mu vytkla: „Si, proboha, vždyť mám jednání. Znáš přece rozvrh.“

Tentokrát se neomluvil.

„Jsem u sebe v kanceláři a z okna vidím na váš vchod. Na schodech tam sedí kluk a brečí. Benjamin! Udělej něco!“

„Díky, Si, moc ti děkuju!“

Okamžitě ukončila pohovor, prolétla kolem recepce a seběhla dolů. Na horním schodu tam opravdu našla známou postavičku.

Přišla blíž a posadila se vedle něj. Obličej chránilo předloktí, odvrátil se nejen od ní, ale od celého světa. Všimla si, že rukáv svetru má celý mokrý od slz.

„Benjamine,“ oslovila ho tiše.

Neslyšel ji přicházet, a tak ho teď hlas zaskočil. Zarazil se zrovna v polovině vzlyku. Zvedl hlavu, ale netroufal si na ni pohlédnout.

„To jste vy, doktorko?“

„Ano.“

„Ublížíte mé mamince?“

„Proto jsi utekl? Bál ses, že když mi povíš pravdu, mamince se něco stane?“

Mlčel.

„Ne, Benjamine. Nikdo ani já, ani soudce, nikdo na světě jí nechce ublížit.“

„A vezmete mě od ní pryč?“

To byla složitá otázka. Ale neměla na vybranou.

„Benjamine, nikdo tě nechce mamince vzít. Snažíme se, aby ses mohl vrátit domů. Ale nějakou dobu to potrvá. Čas, to je jedna věc. A potom bude záležet i na mamince.“

„Udělá všechno na světě, jen abychom mohli být spolu. Má mě moc ráda.“

„Musí udělat jedinou věc.“

„Cokoli! Udělá cokoli!“

„Víš, musí přijít ke mně nebo k jinému doktorovi. Potom budete zase spolu.“

Bylo vidět, jak uvažuje. A jak se pokouší pochopit obsah jejích slov.

„Já, když ji poprosím, aby šla… půjde. Určitě.“

„Nejdříve ale musíme panu soudci povědět pravdu.“

„Já… já nemůžu.“

„Benjamine, chceš, aby tě ta bolest jednou přešla?“

Přikývl.

„A chceš se vrátit zpátky domů?“

„Hmmmm.“

„Máš maminku rád?“

„Ano.“

„Pak pověz panu soudci pravdu.“

„A neudělá jí nic? Slibujete?“

To bohužel nešlo. Dát slovo za druhou osobu. Zvláště u Engelhardta člověk těžko předvídal, jak se zachová.

„Benjamine, mohu jen jedno: půjdeme spolu k panu soudci a já se pokusím ho přesvědčit, aby slíbil.“

Váhal. Dlouho mlčel.

„Dobře,“ svolil nakonec.

41

„Nedávám žádné sliby předem a nerozhoduji v případech s dopředu stanovenými podmínkami,“ hlásal soudce. „Zaručit té ženě svobodu a zprostit ji stíhání, aniž proběhlo jednání.“ odfrkl.

„Vaše Ctihodnosti, tohle je výjimečné,“ namítla Lavalová.

„Skoro každý zatracený případ, kterému musím předsedat, je výjimečný,“ bručel soudce.

„Jestli chcete slyšet pravdu,“ ozvala se znovu Lavalová, ale nenechal ji dokončit větu.

„Tu jsem si už vyslechl dvakrát! Přesněji řečeno, dvě naprosto protichůdné údajně pravdivé verze. Teď mě žádáte téměř o nemožné. Jestli je ten chlapec připravený vypovídat podle skutečnosti, jsem ochoten mu ještě jednou popřát sluchu. Ale nic vám neslibuji. Mým posláním je hájit zájmy dítěte, nikoli matky. Nelze zaručit, že nebude potrestána. Dokud neznám všechna fakta, nemohu nad ní držet ochrannou ruku. To je konečné rozhodnutí.“

V tu chvíli promluvila doktorka Wallaceová.

„Ctihodnosti, jsem zde, jelikož vaší povinností je ochránit dítě; mou rovněž. Máme tedy společný zájem: záchranu toho chlapce. Proto je ale nutné pomoci i jeho matce. Je pro něj důležitější než kdokoli jiný na světě. Jestliže nenařídíte trestní stíhání v případě její osoby, Benjamin vypoví celý svůj příběh. Úplný. Potom společně podnikneme další nezbytné kroky vedoucí k nápravě. Bez trestu. Aby ti dva v budoucnu mohli žít jako rodina.“

Soudce chvíli nehnutě mlčky seděl. Potom zabručel znovu: „Kroky vedoucí k nápravě, co přesně si pod tím mám představit?“

„Z toho, co o matce zatím vím, jde o ženu, která není z nějakého důvodu schopna navázat trvalý vztah s dospělým mužem.

Jelikož se jí to nepodařilo, obrátila svůj zájem na nezletilého syna. Na toho, jehož může ovládat a řídit. A který ji neopustí jako ostatní muži, které poznala. Pane, ona není zlá. Je nemocná. Naší povinností je odhalit příčinu jejího chování. Když se nám to podaří a potřebu zneužívání odstraníme, zachráníme chlapce.“

Soudce se opět ponořil do svých úvah. Wallaceová i Lavalová se na sebe dívaly, obě napjaté. Z Engelhardtova výrazu se dalo těžko usuzovat, k jakému závěru dojde.

Soudce zvažoval nejen slova, která nyní slyšel. Přemýšlel i o lékaři, s nímž nedávno mluvil právě tady a jehož radou se řídil. Ukázalo se, že byla velmi moudrá, pomohla jemu i ženě v nejtěžší chvíli jejich společného života. Lékařka, která tu stála se svou prosbou, patřila také do celkového obrazu. Dlužil jí přinejmenším příležitost znovu vystoupit a hájit svůj případ.

„Paní doktorko, připusťme, jen teoreticky, že vyhovím vaší žádosti. Jak chcete nápravné kroky realizovat?“

„Když budu moci pracovat s chlapcem i s matkou, věřím, že máme reálnou naději, že se jejich emocionální stav srovná. Jinými slovy, vytvoří opět rodinu, snad zdravě fungující.“

„Jaké jsou vyhlídky?“ otázal se.

„Nu, teď se naše role obrátily. Chcete znát výsledek, ale bohužel, to předpovědět nedokážu,“ přiznala na rovinu.

„Kam jsme se tedy dostali?“

„Jsme právě v bodě, kdy někdo musí říci: ‚Zkusím to. Abych se dozvěděl pravdu, slibuji, že nenařídím žádné další soudní stíhání.‘“

„A tím někým jsem já,“ doplnil ji. „Já mám slíbit a riskovat, že mě po čase obviní z nesprávného rozhodnutí. Paní doktorko, což abychom se podělili o odpovědnost? Když musím dát slovo já, tak i vy byste měla přispět svým.“

„Co máte na mysli?“

„Tvrdila jste, že tu ženu začnete léčit. Velmi šlechetný úmysl. Ale já už viděl tolik podobných případů. Některé se léčbě brání. Vyměňme tedy slib za slib. Jestli se vám nepodaří přesvědčit ji, aby souhlasila s terapií, pak se necítím vázán a udělám, co sám uznám za vhodné. Platí?“

„Vynasnažím se.“

„Paní doktorko. Buď ji přimějete, aby se nechala léčit, nebo ji předám návladnímu.“

S vědomím, jaké riziko podstupuje, kývla.

„Ještě o něco bych vás ráda požádala.“

„A to, paní doktorko?“ pohlédl na ni už zase skepticky.

„Soudní síň ve většině lidí vzbuzuje negativní pocity. Kdyby se zúčastnění nedostali do konfliktu, nesešli by se tam. Byla bych ráda, kdyby se naše jednání odehrálo někde jinde.“

„Například?“

„V mé kanceláři,“ navrhla, ale hned mu viděla na očích, že to nedopustí. „Anebo ve vašich prostorách, jen méně oficiálních.“

Tahle možnost vypadala nadějně.

„Dobrá. Souhlasím. Zítra ve čtyři v mém kabinetu.“

„Oznámím to panu Levinsonovi,“ nabídla se Lavalová.

„Má sekretářka informuje všechny zúčastněné,“ prohlásil soudce důstojně.

Následujícího dne odpoledne se Corinne Wallaceová, Hortense Lavalová a Benjamin Jackson objevili v hale u vchodu do kabinetu soudce Engelhardta. Sotva si sedli, dorazil Levinson se svou klientkou, Melissou Jacksonovou, pochopitelně v doprovodu matky.

Jakmile Melissa vešla, ona i Benjamin instinktivně spěchali k sobě, ale oba se zarazili.

„Jdi, Benjamine, je to maminka,“ pobídla chlapce lékařka.

Rozběhl se k ní a objal ji.

„Ach Benjie, Benjie, už to trvá tak dlouho.“

S vědomím, že se na ně všichni dívají a znají obvinění, jež bylo vysloveno před nedávnem v soudní síni, chlapce propustila. O krok ustoupil a pozdravil: „Ahoj, babi.“

„Benjie, sluší ti to. Jestlipak se o tebe dobře starají?“

Ozval se bzučák. Edna zvedla sluchátko a přítomní slyšeli hlas soudce: „Dobrá, uveďte je!“

Přede dveřmi zaváhali, která skupina by měla vejít první. Wallaceová oslovila chlapce: „Benjamine!“ Ukázala na dveře.

Otevřel je a vstoupil. Ostatní ho následovali. V místnosti stály židle uspořádané do půlkruhu. Jednu nechal soudce vedle svého pracovního stolu. Pokynul Benjaminovi: „Chlapče! Posaď se sem.“

Jen usedl, Engelhardt zahájil jednání.

„Benjamine, věřím, že ti slečna Lavalová a paní doktorka Wallaceová vysvětlily, proč jsi tady.“

„Ano, pane.“

„Pověz mi tedy proč.“

„Abychom mohli být s maminkou zase spolu.“

„Velmi správně. A co tu máš udělat? To také víš?“

Na okamžik zaváhal, ale přikývl.

„Musím tě slyšet, synku.“

„Ano, pane, vím.“

„Tak beze spěchu do toho,“ vybídl ho soudce laskavým hlasem.

„Ano, pane.“

Sklopil hlavu, aby se jim nemusel dívat do očí. Propletl prsty rukou, aby se mu nechvěly. Pak zalétl očima k doktorce Wallaceové. Zlehka, sotva znatelně kývla. Pohledem vyhledal matku.

Opět jí četl ve tváři: Ne, Benjie, neříkej nic, nevystavuj mě hanbě, Benjie.

„Já… já,“ začal, „chci pomoct mamince,“ a ztichl. Dál nemohl.

„To víme, synku. Vidím, že se o to skutečně snažíš,“ povzbuzoval ho soudce.

Když chlapec dál mlčel, zasáhla Wallaceová: „Ctihodnosti, mohu?“

Soudce přikývl.

„Benjamine, všichni v této místnosti by rádi tobě i tvé mamince pomohli. Ale musíš panu soudci říct, cos povídal mně. To, o čem jsme spolu tolikrát mluvili. Začni tím, jak jsi vždycky porušil pravidla, ta, která ti určila maminka.“

„Ona mi je dává jen proto, aby ze mě jednou něco bylo. Pořádný člověk,“ bránil Melissu.

„A když ta pravidla porušíš, co se stane?“

„Vždyť víte.“

„Já vím, Benjamine. Ale pan soudce to neví.“

„Řekněte mu to sama.“

„Ne, Benjamine, musí to slyšet od tebe, jinak to neplatí. Pověz mu všechno sám.“

Odvrátil pohled od matky a spustil.

„Když… když hodně zlobím… často nejsem hodný, musím se mamince omluvit. Protože ji bolí, když jsem zlý. A tak jí vylezu na klín, ona se na mě nejdřív nedívá. Jako by ji to moc mrzelo a nechtěla mě vidět. Tak se k ní přitisknu a říkám, že je mi to moc líto, jak zlobím. A potom… potom.“

„Jen pokračuj, Benjamine,“ vybídla ho tiše a vlídně Wallaceová.

„Ona udělá tohle,“ sáhl po zipu kalhot. „A rozepne mi zip, pak sáhne dovnitř a…“

Zmlkl. Nedokázal vypravit slovo. Všichni čekali, viděli, jak je zmatený a ztrápený.

Najednou se ozval hlasitý vzdech a Melissa se rozplakala.

Chlapec ztuhl. Wallaceová ho vybídla: „Benjamine! Pokračuj! Mluv dál!“

Když se mu nepodařilo zformulovat větu, ozval se sám soudce: „Chlapče, musím to slyšet. Zkus to.“

Věděl, že matka stále tiše pláče, ale přinutil se vysvětlit: „… a sáhne mi pod kalhoty a vytáhne ven mého… to a hladí ho a líbá, pusinkuje ho a potom… potom se to stane… najednou je to vlhké venku… a mně je dobře, protože… ona mi řekne: ‚Benjie, odpouštím ti, všechno je v pořádku, už je to dobré.‘“

Nato Melissa propukla v hlasitý nářek. Matka ji objala a nepřátelsky se rozhlédla po všech přítomných.

Engelhardt se zachmuřeně díval na Wallaceovou, jako by říkal: Tak tohle chudák kluk tak dlouho tajil.

Levinson se podvědomě odtáhl od své klientky.

Benjamin prosil: „Maminko, neplač, neplač, mami.“

Ostatní jen zaraženě mlčeli. Ticho působilo mnohem účinněji, než jakékoli výčitky či obvinění.

Za chvíli se ozvala Florence a začala dceru hájit: „Má dcera si nezaslouží, abyste tu takhle seděli a odsuzovali ji! Nemáte žádné právo se k ní tak chovat! Ať už si myslíte, že udělala cokoli!“

„Paní,“ pokusil se ji krotit Engelhardt.

Nezmlkla. Objímala Melissu, která jí štkala v náručí, ale nezmlkla. „Kdybyste si vytrpěli to, čím prošla ona, došlo by vám, že na to nemáte právo! Musíte někoho vinit? Já za to můžu! Já!“

„Paní, utište se, nesmíte rušit jednání,“ napomenul ji soudce. Zalitoval, že nemá své kladívko, které ho pokaždé zachránilo.

„Ano, mně můžete dávat vinu! Měla jsem o tom vědět. Měla jsem tenkrát vědět, jaký je to mizera!“

„Paní, o kom to mluvíte?“ otázal se Engelhardt.

„Hmmm. Co jí dělal, darebák! Jej vlastní táta. Všivák! Roky! Léta to trvalo, a já to nepochopila. Tak se bála, až potom všechno přiznala. Já vím, že to není omluva. Měla jsem na to přijít. Jsem přece její máma. Vyhodila jsem ho, hned, ale už bylo pozdě. Je to moje vina, za všechno můžu já!“

Chvíli bylo slyšet jen Melissiny vzlyky. Soudce se obrátil na Wallaceovou: „Paní doktorko?“

„Melisso,“ začala jemně. „Melisso, vyslechněte mě. Chcete Benjamina zpátky?“

Zůstala v matčině objetí, ale přikývla.

„Existuje jen jediný způsob. Léčení. Potřebujete… musíte se léčit. Se mnou. Anebo najdeme jiného doktora. Ale potřebujete pomoc. Abyste se osvobodila. Od minulosti, která vás pořád svazuje. Melisso?“

Mladá žena jen zavrtěla hlavou. Ne.

Levinson, jenž dobře věděl, co jeho klientce hrozí, se ji pokusil přesvědčit: „Melisso, jsem váš právník. Hájil jsem vás od začátku a budu vás chránit i nadále. Ale také vím, co bude následovat, jakmile se případu ujme zákon. Prosím vás, poslechněte doktorku Wallaceovou.“

Jen znovu zavrtěla hlavou. Pomalu, ale odhodlaně. Ne.

Nakonec promluvil znovu soudce Engelhardt: „Paní doktorko, dohodu znáte. Nemám jinou možnost, než tuto záležitost postoupit úřadu státního návladního.“

Nato vzplála novým hněvem matka: „Ne! To nedovolím! To nesmíte!“

V tu chvíli se Benjamin svezl ze sedátka a přistoupil k Melisse. Pohladil ji po vlasech: „Mami… maminko… prosím tě, doktorka slíbila, že zase budeme spolu, ale musíš říct ano, mami… maminečko, prosím!“

Uchopil její dlaň a přitiskl ji ke své tváři. „Maminko… mami? Řekni ano, prosím… kvůli mně, ano?“

Melissa se pomalu vymanila z objetí vlastní matky a obrátila k synovi uplakaný obličej.

„Mami? Doktorka je moje kamarádka. Neublíží ti, ani mně ne. Mami, chci se k tobě zase potom vrátit. Domů, maminko.“

Natáhla ruce, aby ho objala. Přitom zašeptala: „Dobře, udělám to. Přijdu.“

„Zítra, Melisso. Buďte u mě v ordinaci ve dvě, přesně.“ Wallaceová se potom obrátila ke starší ženě a zřetelně zopakovala: „Ve dvě. Sama.“

Levinson a jeho klientka odešli. Lavalová, doktorka Wallaceová a Benjamin se chystali k odchodu.

„Paní doktorko,“ zakýval na ni soudce.

Když si byl jist, že je neslyší nikdo třetí, zeptal se: „Povězte mi, co bude dál?“

„Chcete nějaký slib? Anebo přibližný odhad?“

„Stačí odhad.“

„Myslím, jsem přesvědčena, že při pravidelných sezeních bychom mohli Benjamina poslat za rok domů. A snad bude mít znovu svou rodinu.“

„Dobrá práce, doktorko,“ pochválil ji.

Už se otočila ke dveřím, když si vzpomněl: „Mimochodem, paní doktorko, dcera má holčičku, rok a půl. Nějaký čas budou u nás. Nevíte náhodou o nějakém dobrém dětském lékaři, jen tak pro případ.“

„Ano, jistě. Freedman. Simon Freedman.“

„Je to dobrý doktor?“

„Skvělý člověk.“

„Doporučila byste mi ho?“

„Ano, je to bezvadný doktor a navíc rovný chlap. Má charakter. To už se dnes moc nenosí. A s dětmi to umí. Cítí se s ním v bezpečí a úplně ho zbožňují.“

„Freedman. Freedman. Musím si to zapamatovat.“

Wallaceová odešla.

Soudce se pohodlně opřel. Byl spokojený, že se podařilo konečně uzavřít velmi těžký případ. A navíc byl pyšný na svůj důmyslný detektivní výkon.

Neměl dceru. Ani malou vnučku, která ho mohla navštívit. Ale utvrdil se v podezření, které v něm vzklíčilo při návštěvě doktora Simona Freedmana. Stačil mu pohled na lékařku, když hovořila o jeho kladech.

Mezi těmi dvěma je něco víc, uzavřel úvahy. Něco velice hezkého.

Kvůli nim doufám, že se nemýlím.

42

Příštího dne, dvacet minut před druhou odpoledne, se Melissa, nervózní a polekaná, dostavila do Centra pomoci ohroženým a týraným dětem. Obklopena malými pacienty, kteří si hráli ve vyhrazeném prostoru a trochu rámusili, netrpělivě čekala, až na ni přijde řada.

Dvakrát ji popadla chuť vstát a vyběhnout ven. Pokaždé se ovládla, ačkoli to nebylo nijak snadné. Opakovala si téměř polohlasně: „Je to kvůli Benjiemu, dělám to všechno pro Benjieho.“

Potřetí se ale zvedla a s pocitem, že napětí už dál nevydrží, se vydala ke dveřím. Vtom zaslechla své jméno.

„Melissa Jacksonová!“

Zastavila se, pomalu se otočila a vrátila se k recepci. „Paní Wallaceová vás očekává,“ oznámila jí asistentka.

Teď už odejít nemohla. Cestu znala, nebyla zde poprvé, i když tenkrát za jiných okolností. Prošla kolem Evie dál ke dveřím, zaklepala, a když zaslechla výzvu, vešla.

Lékařka ji přivítala a s přátelským výrazem ukázala na židli u stolu naproti ní. Melissa usedla vzpřímeně, celá ztuhlá.

„Co mám dělat teď?“ ptala se.

„Začněte tím, Melisso, co se stalo tenkrát před lety.“

„Snažím se na to ani nemyslet,“ přiznala. „Ale…“

„Ale v noci se to vrací, viďte.“ Melissa přikývla.

„Zpočátku se vám bude zdát, že o tom přemýšlíte mnohem častěji. Ale postupně si to budete připomínat stále méně. Až si nakonec dokážete říci: Je to za mnou. Jsem jiný člověk. Dostala jsem se z toho. Takže začněme!“

Melissa se nadechla. Se slzami na krajíčku vzpomínala: „Poprvé, když se to stalo.“ Otřásla se. Ze zvyku zašmátrala po krabičce cigaret. Potom ale kabelku odložila a odhodlaně pokračovala: „Skoro jsem spala, ale slyšela jsem, jak někdo vstoupil do pokoje. Myslela jsem si, to je tatínek. Tatínek se přišel podívat, jestli jsem dobře zakrytá. Pokaždé se chodil přesvědčit, když bylo venku chladno.“

Na chvíli se odmlčela, než našla vhodné slovo. „Jenže tenkrát… sáhl po mé dece, ale ne aby mě zakryl. Jen ji zvedl a vlezl si vedle mě. A potom… potom… musím?“

„Lisso, musíte to říci,“ nabádala ji tiše Wallaceová.

Melissa sesbírala kuráž.

„Jeho ruce… začal se mě dotýkat, ale jinak než dřív. Jako nikdy předtím.“ Popsala své pocity. Jak byla vylekaná a bezbranná. Jak se styděla, když bylo po všem.

„Varoval mě. ‚Neříkej nic mámě‘ nakázal mi. ‚Nikomu. Je to jenom naše tajemství. Kdybys to prozradila, stalo by se něco hrozného. Rozumíš?‘“

Jakmile musela své prožitky popsat nahlas, bylo to ještě mučivější, než očekávala. Když skončila, cítila se unavená, ale zároveň se jí trochu ulevilo. Přinejmenším si uvědomila, že o všem dokáže mluvit. Alespoň s touhle doktorkou, která nejen chápe, ale zřejmě zná všechny pocity, které ji trápily celá léta.

I lékařce bylo lépe. Terapie Melissy Jacksonové byla skutečně zahájena.

Corinne se s Melissou vídala jednou týdně. S Benjaminem rozmlouvala každý den.

O několik měsíců později udělala výjimku. Vzala si týden volna.

Ve společenském sloupku místních novin se objevila stručná, ale výstižná zpráva:

CORINNE WALLACEOVÁ a SIMON FREEDMAN

si dovolují oznámit svůj sňatek.

V dodatku stálo, že si nevěsta, jak je v současné době zvykem, ponechá dál své vlastní příjmení.

Pokud jste si oblíbili romány Henryho Denkera, jistě si nenecháte ujít ani další strhující příběh NEJTĚŽŠÍ ZKOUŠKA

Za nevlídné sobotní noci je na pohotovost newyorské nemocnice přivezena devatenáctiletá Claudia Stuyvesantová, dcera významného obchodníka. Dívka si stěžuje na bolesti břicha, a tak sloužící doktorka Kate Forresterová provede náležité vyšetření a odběry, a zatímco čeká na výsledky z laboratoře, věnuje se dalším pacientům. Běžná noční služba však pro ni končí nečekanou tragédií: Claudia několik hodin po přijetí umírá.

Přestože je zcela zřejmé, že Kate zvolila správný postup, stává se z ní štvanec. Rozlícený magnát Stuyvesant ji hodlá připravit o diplom a poslat do vězení. Jeho mocného hněvu se bojí i vedení nemocnice, a tak dává od Kate ruce pryč. Zoufalé lékařce nezbývá než prokázat, že jí Claudia při příjmu lhala a odhalit, proč to udělala. V tomto nesnadném boji má jediného spojence, nadšeného mladého právníka, který je ochoten riskovat pro Katinu záchranu vlastní pověst a kariéru. Podaří se mu dovést případ do vítězného konce, když chybí důkazy a v rozhodující chvíli i klíčový svědek?

Kniha Nejtěžší zkouška vyjde na jaře roku 2003,

ale již dnes si ji můžete objednat na dobírku

přímo v nakladatelství. Velmi rádi Vám také

pošleme ediční plán doplněný

o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel: fax: 596 127 571

email: dominodominoknihy.cz,

www.dominoknihy.cz

Henry Denker

DAR ŽIVOTA

Kardiolog Allen McCandless stojí v čele transplantačního týmu renomované nemocnice a je ve svém oboru považován za absolutní špičku. S využitím nejmodernější techniky dokáže téměř zázraky a pro pacienty se srdeční vadou představuje skutečného dárce života.

Jednoho dne je však postaven před velmi obtížnou volbu: musí rozhodnout, který ze dvou pacientů se shodnou diagnózou dostane při transplantaci přednost. Prvním nemocným je vysoce postavený politik Winston Forrest, jehož důrazně protěžuje ředitel nemocnice, druhým adeptem komplikované operace je James Campbell, otec dvou dětí a majitel malé zahradnické firmy.

Autor poutavě seznamuje čtenáře s osudy několika lidí, jejichž životní plány se naráz zhroutily v důsledku selhání srdce, a zasvěceně líčí práci chirurgů, denně řešících otázku bytí a nebytí. Dar života je příběh o naději, odvaze, životě a smrti, v němž Henry Denker neokázale oslavuje triumf lidského ducha.

Pevná vazba s přebalem, 280 stran, 199 Kč.

Henry Denker

DOKTORKA

S doktorkou Jean Scofieldovou se život nijak nemazlil: tragická nehoda ji připravila o manžela i dítě. Nebýt nezištné pomoci jejího bývalého učitele, zřejmě by se zhroutila. Díky profesoru Benzigerovi však v sobě našla sílu poprat se s nepřízní osudu a všechnu energii vrhla do práce v jisté americké univerzitní nemocnici.

Stala se z ní výtečná neuroložka, ale jako ženě se jí staví do cesty spousta překážek. Ke zlomu dojde, když do nemocnice přivezou malého chlapce, který trpí nevysvětlitelnými spastickými záchvaty. Nejde totiž o ledajakého pacienta: Bobby je syn oblíbence předsedy správní rady nemocnice.

Doktorka Scofieldová se pouští do boje o život dítěte a zároveň vede téměř detektivní pátrání po příčině jeho potíží. Celou dobu nad ní visí nevyřčené varování, že pokud se nepodaří Bobbyho zachránit, mohla by se celá nemocnice ocitnout ve vážných finančních potížích. Lékařka je vystavena obrovskému tlaku a nedůvěře některých kolegů, ale ani tehdy nepolevuje v úsilí dokázat své odborné i lidské kvality.

Pevná vazba s přebalem, 336 stran, 179 Kč.

Henry Denker

LABYRINT

David Kirk patří mezi nejvyhledávanější odborníky v oblasti trestního práva. Pracuje sedm dní v týdnu, dvacet hodin denně, a kromě kariéry mu již nezbývá čas na nic jiného. Jako úspěšnému advokátovi se mu klienti jenom hrnou, a proto se zpočátku zdráhá přijmout obhajobu mladého fotografa, který je obviněn z vraždy mladé herečky. Případ ho však zaujme ve chvíli, kdy zjistí, že policie podezřívá fotografa jen z jediného důvodu, kterým je blízký vztah se zavražděnou.

V průběhu vyšetřování se Kirk postupně dostává do slepých uliček a beznadějných situací, což je pro protřelého právníka něco zcela nového. Když se snaží získat odborný posudek od rezervované a krásné psycholožky Michaely Scottové, dojde k překvapivému zjištění, že rozlišit představy a skutečnost není tak jednoduché, jak se mu až doposud zdálo. A když dojde k samotnému soudnímu procesu, vyplyne napovrch šokující pravda, která Davida přinutí přemýšlet o základních etických hodnotách v soudnictví.

Pevná vazba s přebalem, 290 stran, 189 Kč

Henry Denker

SLEPÁ SPRAVEDLNOST

Cestou domů je přepadena, znásilněna a zavražděna mladá dívka. Policie sice vraha dopadne a on nezapírá, že je pachatelem, ale nakonec je díky formalitám zákona propuštěn na svobodu. Dívčina matka, zlomená žalem nad takovouto nespravedlností, zanedlouho umírá. Zdrcený otec se rozhodne vzít zákon do svých rukou najde a zabije vraha své dcery, poté jde na policii a k činu se přizná. Připadá mu to jako jediný způsob, jak ukázat světu, že je spravedlnost slepá.

Soudní přelíčení je velmi dramatické, plné nečekaných zvratů a překvapení. Porota musí zodpovědět nesnadnou otázku má člověk právo na takovýto zoufalý čin, když státní systém selhal?

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 189 Kč

Peter Clement

LABORATOŘ

Doktorka Sullivanová se zabývá studiem geneticky upravených rostlin a jejich vlivu na lidský organismus. Poukazuje na patologické změny, k nimž by u člověka mohlo dojít po požití takových potravin, ale bez reálných důkazů zůstává její iniciativa bez odezvy u odpovědných úřadů.

Na opačné straně pomyslného bitevního pole stojí firma Agrenomics, v jejichž laboratořích naoko probíhá běžný výzkum modifikovaných plodin. Ve skutečnosti však ani zaměstnanci s výjimkou několika zasvěcených netuší, s jakými látkami zachází. Od vedení společnosti vedou nitky na velmi vysoká místa a také k záhadnému klientovi ze Středního Východu, který se už několikrát pokusil zaútočit na americké ambasády po celém světě, a jak se zdá, na probíhajících výzkumech má eminentní zájem.

Pevná vazba s přebalem, 320 stran, 199 Kč

Henry Denker

Šance

Copyright 2001 by Henry Denker

Translation 2002 by Lenka Lachmanová

Cover Design 2002 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu BENJIE, přeložila Lenka Lachmanová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba:: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava l,

v roce 2002

ISBN 807303090X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai