Adopce

Henry Denker

(2004)

Hodnocení:

80%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Mladá talentovaná herečka Lori Adamsová se po dlouhém váhání rozhodla dát k adopci své novorozené dítě. Má sice harmonický vztah s chlapečkovým otcem, ale přesto cítí, že by malému Scottovi ani společnými silami nedokázali dát to, co potřebuje. Christie a Bill Salemovi nedávno přišli o svého prvorozeného syna, a tak se rozhodnou novorozeně adoptovat. V následujících dvou letech mu poskytují veškerou lásku a péči. V průběhu oněch dvou let se ovšem dramaticky změnily životní podmínky Scottových biologických rodičů. Lori a Brett se proto obrátili na právníky, aby jim pomohli získat chlapce zpátky. Rozpoutá se nelítostná soudní bitva, která může zničit život všem zúčastněným. A když se do věci zapojí i média, pro které je spor o dítě vítaným soustem v honbě za vyšší sledovaností, může Scottův osud ovlivnit i to, která rodičovská dvojice působivěji vystoupí ve večerních zprávách…

Adopce

Henry Denker

Věnováno mé manželce Edith

Na červen bylo nezvykle teplo. Horký vzduch se téměř nepohnul a zůstal v domě i po západu slunce. Bill a Christie Salemovi se dohadovali, zda mají nechat klimatizaci v chodu celou noc. Bill tvrdil, že nemůže Billymu nijak uškodit, naopak. Christie váhala.

„Odpoledne jsem ho párkrát pochovala a pokaždé měl krček vzadu celý mokrý.“

„Miláčku, i já jsem úplně propocený. Příšerné vedro!“

„No právě. Co když se v noci otočí? Mohl by se nachladit. Ofoukne ho ten chladný vzduch…“

„Dobrá, dobrá,“ ustoupil Bill. „V dětském pokoji klimatizaci vypnu.“

Po desáté, hned jak skončilo večerní zpravodajství, si šli lehnout. Bill měl nazítří smluvenou schůzku: velká společnost mu nabídla zajímavou roční spolupráci. Pokud se dohodnou, svěří mu provoz a opravy jejích počítačů. Ještě nikdy tak slibnou zakázku nedostal, chtěl se tedy pořádně vyspat a ráno vstát odpočatý, s čistou hlavou, aby se dokázal soustředit na jednání. Musím je přesvědčit, že celoroční pravidelná údržba je výhodnější než urgentní odstraňování závad, ke kterým mě v poslední době opakovaně volali, umínil si a usnul.

Christie usnula ještě rychleji, ale ne nadlouho. S leknutím otevřela oči. Co se děje? Probudil ji Bill? Ne, určitě ne, ležel vedle a pravidelně oddechoval. Tak proč je najednou vzhůru? Co to bylo? Mrkla na budík na nočním stolku: čtyři dvacet šest.

Billymu dávala pít před šesti hodinami. Většinou dostal hlad dříve, ale neozval se; jistě by ho zaslechla plakat. To je divné… Billy pokaždé křičí, když chce jíst. Vyskočila z postele a spěchala do dětského pokoje. Rychle se sklonila nad postýlkou. Spal. Pohladila ho po tvářičce a ucítila, jak je chladná. Studená. Nepřirozeně studená. Opatrně se ho dotkla. Nepohnul se, nereagoval. Zvedla ho do náručí. Tělíčko zůstalo bezvládné.

„Bille!“ vykřikla vyděšeně a okamžitě se pokusila synka probrat k životu umělým dýcháním. Tak ji zastihl manžel.

„Chris! Co se děje? Chris!“

„Billy! On nedýchá!“

„Dej mi ho!“ Natáhl ruce a vystřídal ji v resuscitaci.

„Musíme do nemocnice!“ plakala Chris.

Seběhli dolů. Chris si znovu vzala chlapečka do náručí a Bill zatím vyjel z garáže. Šlápl na plyn. Pneumatiky v zatáčkách občas zaskřípěly a před křižovatkou raději troubil. Za sedm minut zastavili před vchodem pohotovostního oddělení. Bill popadl nemluvně a pospíchal dovnitř, Chris chvátala po jeho boku. Už ve dveřích volal:

„Potřebujeme doktora! Rychle!“

Okamžitě vyběhla sestra. Stačil jí letmý pohled a bez řečí ukázala na dveře nejbližší ordinace. Lékař vešel téměř současně. Opatrně přiložil chlapečkovi na hrudník a potom na zádíčka stetoskop. Po chvíli se pátravě podíval na vyděšené rodiče.

„Pane…?“ obrátil se k Billovi.

„Salem.“

„Pane Saleme… Paní Salemová… Je mi to moc líto, ale vaše děťátko je mrtvé. Bohužel, zřejmě už několik hodin.“

„To není možné!“ vykřikla Chris a vrhla se k lékaři. Objala syna a přitiskla ho k sobě. „Chci jiného doktora!“

Všichni kolem jen tiše stáli.

„Zavolejte doktora, který rozumí své práci! Mám na to právo!“

„Chris… Chris, miláčku… Chris,“ pokusil se ji utišit Bill a snažil se jí vzít dítě z náručí. Přitiskla syna ještě pevněji k sobě.

„Miláčku, Christie…,“ naléhal tiše.

Zavrtěla hlavou. Slzy se jí řinuly po tvářích.

„Nikdo nic nedělá… Nechce nic udělat…, nikdo. Ani ty ne!“

„Christie, prosím…“

„Ani ty ne,“ opakovala nešťastně.

Nakonec omdlela. Bill ji naštěstí dokázal včas zachytit. Podal sestře chladné dětské tělíčko.

„Raději dám vaší ženě injekci na uklidnění, než se probere,“ rozhodl lékař. „Určitě ji bude potřebovat.“

„Pane Saleme!“ zavolal ho lékař později. Bill se zamračeně otočil. Copak nevidíte, jak má žena trpí? Musím zůstat u ní!

Doktor Grissom ho ale důrazně oslovil znovu: „Pane Saleme, prosím!“

Bill objal ženu a následoval lékaře.

„Pane Saleme, chápu, jaký otřes jste právě prožili, vy i vaše žena. Ale je nutné provést některá nezbytná opatření…“

„Ano, všechno zařídím. Necháme Billyho odvézt co nejdříve.“

„Promiňte, pane Saleme, zřejmě jste mi neporozuměl. Potřebuji váš souhlas, abychom mohli zahájit pitvu.“

„Pitvu? Ale proč?“ dožadoval se Bill pobouřeně vysvětlení.

„Abychom zjistili příčinu náhlého úmrtí vašeho syna, pokud to bude možné.“

„A k čemu je to kruci dobré?“ zvýšil hlas. Najednou si všiml, že Chris stojí opodál.

„Bille?“ oslovila ho tázavě, stále v slzách.

„Uklidni se, miláčku…,“ chlácholil ji. Pak střelil pohledem k lékaři. Ani slovo o pitvě! Rozhodně ne teď.

Grissom ho upozornil: „Žádám vás o souhlas, pane Saleme, ale budeme pokračovat i bez něj, takový postup stanoví zákon.“

„Zákon? Co s tím má co dělat zákon?“ ozvala se Christie.

Lékař omluvně pohlédl na Billa a potom se obrátil k ženě. „Paní Salemová, kdykoli někdo zemře náhle, bez zjevné příčiny, zákon nám nařizuje provést pitvu.“

„Pitvu?“ opakovala Chris. Ihned se podívala na Billa v očekávání, že zasáhne. Když mlčel, zaprotestovala sama.

„Vy byste chtěl mého chlapečka…, moje malé sladké děťátko… Vy byste ho… Ne! Ne! Ne! To vám nedovolím! Ne!“

Rozběhla se do ordinace ke stolu, na němž tělíčko leželo. Chvatně ho zvedla do náruče. Nikomu ho nedá! Za nic na světě!

Lékař naznačil Billovi, aby ženu utišil. Ten se jí pokusil chlapečka vzít, ale marně. Pevně dítě objímala, odhodlaná ochránit je před takovou krutostí. Bill naléhal: „Christie… miláčku… Je to zákon.

Musíme poslechnout. I doktoři. Jejich povinností je zjistit příčinu.“

Obrátila se k lékaři.

„Příčinu? Chcete zjistit příčinu? Aha, už chápu. Vy se asi díváte hodně na televizi, viďte? Myslíte si, že jsme mu něco udělali. Že jsem mu ublížila já, že jsem ho zabila. Jenže já jsem ho milovala! Je to moje nejdražší děťátko. Všechno na světě!“ Rozplakala se. Bill ji objal a hladil.

„Paní Salemová,“ ozval se lékař tiše, „příčiny úmrtí malých dětí bývají různé. Krvácení do mozku. Zánět mozkových blan. Srdeční selhání. A také syndrom náhlého úmrtí kojenců. Abychom mohli podobným případům v budoucnu předejít, potřebujeme získat co nejvíce informací. Byl bych rád, kdybyste souhlasila.“

„Pro Billyho už je pozdě!“ namítla vzdorně.

„Paní Salemová, a kdybyste tím pomohla jiné matce, ušetřila ji bolesti, kterou teď sama prožíváte, svolila byste?“

„To by… snad…“ Zaváhala. Potřebovala se ujistit, že ji lékař nechce jen utěšit. Zahleděla se mu přímo do očí. „Podle vás bychom pomohli jiným malým dětem? Takovým jako náš Billy?“

„Čím více budeme vědět, tím větší je naděje, že se nám podaří podobným tragédiím předcházet.“

Christie Salemová se zamyslela. Pak natáhla ruce a podala chlapečka lékaři.

Bill Salem odváděl Christii prázdnou chodbou pohotovostního oddělení. Její vysoká postava se vedle urostlého svalnatého muže zdála drobná. Rozpuštěné černé vlasy měla rozcuchané a na hezkém pravidelném obličeji stopy po slzách.

U vchodu se míjeli se sestrou, která právě dorazila na ranní; letmo pohlédla na Chris a podržela dvojici dveře. Znala ten výraz, dokázala odhadnout, co se stalo.

Venku začínalo svítat. Ovanul je vlhký chladný větřík a na horizontu za řekou se mezi mraky objevilo vycházející slunce.

Bill usadil Chris do auta; byla omámená a otupená injekcí i přestálým šokem. Upevnil jí bezpečnostní pás, obešel vůz, sedl si za volant a nastartoval.

Jel co nejpomaleji. Jaký kontrast v porovnám s divokou cestou do nemocnice, kdy ještě doufal, že má naději syna zachránit! Vraceli se téměř krokem. Napadlo ho: proč to dělám? Bojím se přivézt Chris do prázdného domu? Každý den jsem po práci ze všeho nejdříve běžel do dětského pokoje za Billym. Mám strach, co bude dál, až otevřu dveře? Christie… Neřekla ani slovo od okamžiku, kdy podala Billyho doktorovi. Jen mlčí. Jedno vím určitě: nesmím před ní plakat. Teď ne.

Tiše seděl s rukama na volantu a soustředil se na cestu. Chris upírala oči před sebe, ale zdálo se, že nevnímá. Teprve na rohu jejich ulice promluvila.

„Ne,“ hlesla.

„Ne?“

„Jeď dál,“ řekla.

„Kam?“

„To je jedno. Nezastavuj.“

Beze slova kývl a poslechl.

Na dálnici v otevřené rozlehlé krajině, s městem za zády, se Christie poprvé ozvala. „To já, já za to můžu.“

„Chris?“

„Kdybych se včas probudila…, kdybych nezaspala…,“ vyčítala si nahlas.

„Nic by se nezměnilo. Doktor přece říkal, že příčinu nikdo nezná.“

„Billy se možná zrovna dusil. Kdybych byla u něj…“

„Miláčku, přestaň se trápit,“ konejšil ji Bill, ale v duchu také vracel čas a představoval si, co sám mohl udělat, aby všechno dopadlo jinak.

Chris ho najednou vytrhla z úvah. „Myslíš, že věděl, co se děje? Že něco cítil, nějakou bolest? A snažil se zůstat naživu?“

„Christie, tohle se nedozvíme, ale přestaň se obviňovat. Nikdo za to nemůže.“

„Musel si připadat osamělý, jistě poznal, že jsem ho zradila.“

„Zradila? Pane bože, Chris! Žádná matka se o dítě tolik nestarala, jako ty!“

„Odešla jsem od něj,“ řekla hluše.

„Kdy? Kdys od něj odešla?“ opakoval vyzývavě.

„Vrátila jsem se do práce“ vysvětlila.

„Ale sehnali jsme paní Bainesovou, nejlepší chůvu v okolí. Všichni tvrdili, jak je skvělá – a taky byla. Kvůli tomu se nesmíš trápit. Navíc ses vracela každé čtyři hodiny domů, abys ho nakrmila. Jak můžeš říct, žes ho opustila?“

„Nikdy jsem to neměla udělat,“ zavrtěla hlavou a zmlkla.

Po chvíli přerušil ticho Bill. „Když už chceš někomu dávat vinu, tak ukaž na mě.“

„Ty za nic nemůžeš, to já.“

„Kdo říkal, aby ses vrátila do práce?“

„Na tom nezáleží,“ prohlásila vzdorně.

„Ale záleží. Kdybych tě neposílal pracovat, protože jsem potřeboval peníze na rozšíření firmy… Kdyby, kdyby, kdyby! Kdyby se továrna neodstěhovala na jih, neztratil bych místo a nemusel podnikat na vlastní pěst… A kdyby se mi nedařilo, nepotřeboval bych peníze na nové investice. Ale neměli bychom ani Billyho. Aspoň ne tak brzy. Chris… Sama vidíš, že je to samé kdyby. Jisté je jenom jedno: byla jsi skvělá máma, hned od začátku. Vždycky.“

„Tak proč umřel?“ namítla.

Na to jí nedokázal odpovědět.

Oba se pohroužili do vlastních úvah. Bill v duchu znovu rozebíral všechno od začátku. Ztratil práci v továrně na počítače. Dlouhé měsíce, skoro celý rok se pokoušel najít nové místo, kde by mohl využít své odborné znalosti a zkušenosti. Rozeslal desítky životopisů a najezdil stovky kilometrů, nakonec absolvoval dva pohovory a zůstal s prázdnýma rukama. Tou dobou už jim hrozilo, že přijdou i o dům. Z čirého zoufalství se tehdy Bill pustil do podnikání. V garáži zřídil malou dílnu a začal opravovat počítače i elektrospotřebiče. Nechal vytisknout letáčky s adresou a telefonním číslem, zveřejnil inzerát i v místních novinách. Odezva byla kupodivu rychlá a objednávky se brzy jen hrnuly. Za rok a půl prosperovala firmička tak dobře, že s Christií začali uvažovat o dítěti. Tři měsíce po narození syna už Bill nezbytně potřeboval pomoci s vedením účtů. Také garáž dávno nestačila.

Tehdy Bill nadhodil, že by se Christie mohla vrátit zpátky do zaměstnání – do menší reklamní kanceláře, kde pracovala, už když se s Billem poznali, a kde vydržela až do sedmého měsíce těhotenství.

Nejdůležitější ovšem bylo najít spolehlivou a zkušenou pečovatelku pro syna. Podařilo se jim sehnat tu nejlepší ve městě. Christie si zorganizovala pracovní dobu tak, aby v osm ráno před odchodem do kanceláře chlapečka nakrmila. V poledne se na hodinku vracela, aby mu dala pít podruhé, ve čtyři odpoledne v agentuře skončila a pospíchala domů. S železnou pravidelností dodržovala čtyřhodinové intervaly Billyho jídelníčku, budila se i v noci, většinou o chvilku dříve, než se malý dožadoval své dávky.

Ten první den, vzpomínal Bill, Christie se nemohla smířit s pomyšlením, ze Billyho nechá samotného s paní Bainesovou. Několikrát opakovala každý pokyn a radu. A paní Bainesová, zkušená dětská sestra, se jen vlídně usmívala a kývala hlavou. Zažila podobou scénu už mnohokrát předtím, znala pocity mladých maminek, které se vracejí do zaměstnání.

Nic nenamítala, když jí Chris toho dne do oběda ještě třikrát zavolala, aby se ujistila, že je všechno v pořádku. A v noci mi Christie řekla: „Myslím, že to Billy ví.“

„Co ví?“

„Že jsem od něj odešla. Když jsem ho odpoledne krmila, zdálo se mi, že pije víc než jindy. Určitě jsem mu chyběla. Možná se trochu bál.“

Při pravidelné prohlídce si ale doktor Whitmore ničeho zvláštního nevšiml. Billy reagoval normálně, srdíčko i plíce měl v pořádku. Chris se tehdy lékaře ptala: „Je na něm znát, že se o něj stará pečovatelka? Děti jsou prý velmi citlivé, dokonce i tříměsíční.“

Whitmore odpověděl: „Ano, to máte pravdu. Ale tenhle zdatný mladík se se změnou zjevně vyrovná, nedělal bych si starosti, má milá.“

Nedělal bych si starosti, opakoval si v duchu Bill. A přece se to stalo. Dvaadvacátého června devatenáct set devadesát čtyři. A Christie si teď dává vinu. Jestli ale máme ukázat na viníka, pak jsem jím já. Měl jsem být natolik schopný, abych se o podnik postaral sám a nepotřeboval její pomoc. Nikdy jsem ji neměl žádat, aby se vrátila do práce a Billyho nechala v péči zdravotní sestry. Já za všechno můžu.

Probral se ze zamyšlení. Silnice teď protínala pole, kolem se občas mihlo osamocené hospodářské stavení.

„Miláčku?“

Neodpověděla.

Dojel na malou křižovatku. Otočil se a zamířil zpátky k městu.

Po chvíli se Chris zeptala: „Kam jedeme?“

„Domů,“ odpověděl. „Vracíme se domů.“

Neprotestovala, jen se upřeně dívala před sebe. Plakat už nedokázala.

Jak ukládá zákon, bylo nutno vyšetřit všechny okolnosti náhlého úmrtí kojence. S ohledem na rozjitřené city rodičů navštěvovala pozůstalé neuniformovaná policistka – detektiv Dorothy Henricksová, drobná dokonale upravená žena s krátkými hnědými vlasy a bystrýma oříškovýma očima. Budila dojem zranitelné a téměř nezkušené ženy a této skutečnosti dokázala mistrně využít ve svůj prospěch.

Když zazvonila u Salemových, otevřela jí sousedka, jedna z těch, které se snažily zdrceným rodičům pomoci a utěšit je – hlavně Christii.

Dorothy se Chris představila a vysvětlila účel své návštěvy. Ujistila ji, že za daných okolností jde o běžnou praxi. Obě vyšly nahoru do Billyho pokoje. Dorothy si pozorně prohlédla místnost, postýlku i hračky. Potom požádala Christii, aby jí podrobně popsala průběh oné tragické noci.

Christie se v duchu vrátila k donedávna pravidelnému rituálu a vyjmenovala mateřské povinnosti. Koupání, přebalit, dupačky, napít.

„Jak jste ho krmila? Z lahve?“

„Ne. Stále jsem ho kojila. Zdálo se mi, že je klidnější, ví, že je v bezpečí… I v noci… Kolem jedné jsem ho obvykle krmila znovu.“

„Všimla jste si něčeho zvláštního? Byl neklidný? Pil jako jindy?“

„Jestli si vzpomínáte, celý den bylo hrozné horko, na červen mimořádné, tak se hodně potil, víc než jindy. Ale jinak nic. Když se napil, chvilku jsem s ním chodila po pokoji, pokaždé to dělám, nechám ho, aby si odříhnul, vždycky…“

Bezděky přešla do přítomného času, pak si uvědomila souvislosti a tiše se rozplakala.

„Vyplačte se, paní Salemová,“ vybídla ji Dorothy vlídně, „uleví se vám.“

Počkala, až se Christie trochu vzchopí, a potom ji ohleduplně provedla podrobnostmi kritické noci.

„Položila jsem ho do postýlky přesně tak, jak mi radil doktor Whitmore: na bok, ne na bříško. A z každé strany jsem položila srolovaný ručník, aby se v noci nepřevalil. Doktor mě upozornil, že se to může stát, když děťátko spí na bříšku.“

To. Dorothy neušlo, že se Christie vyhnula termínu syndrom náhlého úmrtí kojenců; dokázala vyslovit jen, to.

„Pak jsem ho zakryla lehkou dekou…“ Christie zvedla z postýlky jemnou bílou modře lemovanou přikrývku. Hned se jí roztřásla ruka. Dorothy peřinku vzala a položila zpátky.

„Paní Salemová, kdy jste si poprvé uvědomila, že se něco stalo?“

„Máte děti?“ zeptala se Christie. „Ne. Ne, nemám,“ odpověděla Dorothy. „Kdybyste měla a kojila je, věděla byste, že si matky rychle vytvoří jakýsi vnitřní mechanismus. Poznáte, kdy se dítě probudí a bude mít hlad. Vycítíte to. Dokonce i v noci. Otevřete oči a víte, že se malé zrovna probírá, anebo je už chvilinku vzhůru a za okamžik se začne dožadovat, abyste je nakrmila. Jenže… najednou jsem se vzbudila a neslyšela jsem ho. Věděla jsem, že se něco muselo stát…“

„Předtím jste netušila vůbec nic? Nezarazilo vás něco?“

„Nic.“ Christii se zdálo, že ji žena obviňuje, a tak dodala: „V pitevní zprávě uvádějí, že nenašli žádné stopy nedbalého zacházení nebo ubližování. Jestli chcete…“

„Paní Salemová, nikdo vás z ničeho neviní. Tohle je jasný případ syndromu náhlého úmrtí kojenců. My jen potřebujeme znát všechny podrobnosti, abychom mohli záležitost uzavřít.“

„Vy ji můžete uzavřít. Já toho nebudu schopna nikdy. Nikdy!“

„Já vím,“ řekla Dorothy klidně. „Myslím, že bych vás měla upozornit na to, co vás čeká dál. Přijde za vámi někdo ze sociální péče a bude se vás vyptávat téměř na totéž co já. Věřte mi, že vás nikdo nechce trápit nebo podezřívat, všechno jen může pomoci někomu jinému.“

„To už mi vysvětlovali.“

„Ještě něco vám povím,“ pokračovala Dorothy. „Vyšetřovala jsem několik podobných případů a vím, že bolest nikdy nezmizí úplně. Ale lidé dokážou žít. Za čas mají další děti. Vyplačte se, vzpomínejte – ale nepropadejte beznaději.“

Ačkoli se Dorothy podařilo Chris trochu povzbudit, účinek jejích slov neměl dlouhého trvání. Večer, když přátelé i sousedé odešli, zůstal dům zoufale prázdný.

Bill, unavený vyřizováním záležitostí kolem pohřbu, zajišťováním chodu firmy po dobu své nepřítomnosti, a nakonec i rozhovory se známými, kteří přišli kondolovat, brzy navrhl: „Miláčku, pojďme si lehnout. Možná se nám dneska podaří usnout.“

Vzal ji za ruku. Mlčky ho následovala nahoru do ložnice. Mechanicky se svlékla, vklouzla do noční košile. Chtěla odestlat, ale třásly se jí ruce tak, že nedokázala odhrnout přehoz. Bill připravil lůžko za ni. Potom si přilehl k ní a objal ji. Cítil, že je celá studená. Přitiskl ji k sobě, aby ji zahřál, a oba usnuli.

Procitl asi za dvě hodiny. Místo vedle něj bylo prázdné.

„Christie? Miláčku?“

Neozvala se.

Vyklouzl z peřin, rozhlédl se a znovu zavolal: „Chris… Christie…“

Pospíchal ke schodišti. Naklonil se, aby zjistil, jestli se v kuchyni svítí, ale všude bylo jen ticho a tma. Scházel dolů, ale vtom ji zaslechl. Hlas se ozýval z Billyho pokoje. Vrátil se nahoru a otevřel dveře.

Stála u stolu, kde malého vždycky přebalovala. Nachystala čistou plenku, dupačky a tenkou přikrývku.

To je reakce na všechen stres, blesklo mu hlavou. Vylekal se. „Christie!“

Obrátila se k němu. „Neboj se. Jen to celé znovu opakuju krok za krokem…“

„Ale co?“

„Všechno. Jako té noci. Pokouším se zjistit, co jsem udělala špatně.“

„Ale pitva prokázala, žes neudělala nic špatně,“ přesvědčoval ji. „Nikdo se nedopustil chyby.“

„Musím přijít na to, co bylo jinak,“ řekla.

Zkusil ji obejmout a chtěl ji odvést zpátky do ložnice, ale zavrtěla hlavou a setřásla mu ruce ze svých ramenou.

Pozoroval ji, jak opakuje každý úkon, který prováděla několikrát denně v době, kdy byl jejich chlapeček naživu. Postupovala pomalu, pozorně a přesně, snažila se rozpomenout na sebemenší detail. Koupel… olej… nová plenka… dupačky. Zvedla je a přitiskla k rameni. Chvilku se procházela a párkrát dokonce poplácala pomyslný Billyho zadeček. Potom dupačky zabalila a pečlivě uložila do postýlky. Z každé strany přiložila stočený ručník, který chlapečkovi nedovolil překulit se ve spánku na bříško.

Když skončila, řekla: „Všechno… všechno jsem udělala správně. Tak proč… proč?“

Rozplakala se. Znovu ji objal a pevně držel v náručí. Slyšel, jak šeptá: „Něco přece muselo být jinak, špatně… Ale co?“

Odvedl ji do ložnice a dal jí sedativa. Když usnula, vstal a potichu se vydal do Billyho pokoje. Automaticky opakoval všechny úkony, stejně jako před chvilkou jeho žena. Koupel… olej… plenka… dupačky. Dobře znal večerní rituál, sám několikrát Billyho koupal i přebaloval. S Christií se shodli v názoru, že péče o dítě je záležitostí obou rodičů a společnou zkušeností jak pro matku, tak pro otce.

Tady, v tichém pokoji krátce před svítáním, si s hořkou lítostí uvědomil, že i ztráta dítěte je společnou zkušeností. Teď, když nemusel utěšovat Christii, dal průchod potlačeným citům. Stál nad prázdnou postýlkou svého syna a plakal. Horké slzy se mu kutálely po tvářích, zajíkal se vzlyky. Najednou se mu zdálo, že něco zaslechl. Polekal se. Christie? Okamžitě setřel slzy a spěchal do ložnice. Nahlédl dovnitř a ulevilo se mu. Stočená do klubíčka pravidelně oddechovala.

Vrátil se do Billyho pokoje. Billyho pokoj. Už nikdy to nebude Billyho pokoj.

Znovu se hořce rozplakal.

Prvních pár dnů po pohřbu se u Salemových zastavovali lidé, které postihla stejná tragédie, a snažili se je utěšit, trochu povzbudit a hlavně ujistit, že v žádném případě nenesou vinu za to, co se stalo.

Bill znal svou ženu; věděl, že všechny vyslechne, poděkuje za dobře míněná slova, ale v hloubi duše jí stejně zůstane stín pochybností o sobě samé. Chtěl, aby pouvažovala o návratu do práce.

„Máš pravdu,“ souhlasila, „musím začít znovu. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli tobě, miláčku. Pane bože, taky sis přece vytrpěl svoje.“

V noci stále nemohla spát, ale teď každé ráno brzy vstala, oblékla se a odjela. Bill doufal, že jí změna prospěje, a mírně se mu ulevilo. Ovšem jen do chvíle, než volal pan Derwent, její vedoucí, a taktně se ptal, kdy bude Christie natolik v pořádku, aby se vrátila do kanceláře.

Bill tedy jednoho rána zaparkoval v sousední ulici a čekal, až se Christie objeví. Když její auto spatřil, začal je z uctivé vzdálenosti sledovat. Vystoupila u městské knihovny. Vyšel za ní až do studovny a sledoval, jak vybírá v odborných lékařských publikacích nejnovější příspěvky týkající se syndromu náhlého úmrtí kojenců.

Odpoledne zajel za doktorem Whitmorem. „Neměla by se poradit s psychologem?“ zeptal se nakonec.

„Bille, se ztrátou se vyrovnává každý člověk jinak. Bolest samozřejmě cítí muži i ženy, ale tahle situace je specifická. Christie prožívala s Billym celých devět měsíců, než se narodil, cítila jeho pohyby, dychtivě očekávala jeho příchod na svět. Porodila ho, zažila bolest i závratné štěstí. Teď je najednou tohle všechno pryč.

Sny, naděje… Nepotřebuje psychiatra, ale musí něčím vyplnit prázdnotu, která ji děsí.“

„Myslíte…, že bychom měli mít další dítě?“

„Přesně tak,“ ujistil ho lékař.

„Nic bych si nepřál víc, ale když ji vidím, jak se trápí, netroufám si s ní o tom mluvit.“

„Začne se těšit. Představa, že bude znovu těhotná, jí dá novou naději.“

Bill se o novém dítěti zmínil co nejopatrněji. Její reakce ho zarazila: „Miláčku, ty nemáš důvod něco si vyčítat.“

„Ale já to přece neříkám kvůli tomu. Bylo by to nejlepší řešení pro nás oba.“

„Jenže tím myslíš pro mě,“ opravila ho.

„Ne. Pro nás. Abychom byli zase rodina.“ Neodpověděla. Ležela vedle něj s prázdným pohledem upřeným ke stropu.

Po chvíli se zeptal: „Jak jsi to myslela?“

„Co?“

„Proč bych měl mít výčitky?“

„Řekla jsem, že ty si nemusíš vyčítat nic,“ zdůraznila tak ostře, že nepochyboval o opaku.

Pevně ji objal, přitáhl k sobě a naléhavým hlasem jí pošeptal: „Christie…, miláčku… Tohle nás nesmí rozdělit. Potřebujeme jeden druhého; ty mě a já tebe ještě víc. Kéž bych ti mohl říct všechno, co cítím, a také udělat všechno, co bych chtěl, jen… jen se bojím…“

„Máš strach, jak bych to přijala,“ dokončila za něj.

„Ano,“ přiznal.

„Já vím, miláčku.“

Cítil její horké slzy. Objímal ji a líbal; nakonec se její tělo probudilo. Té noci se poprvé od onoho hrozného dne pomilovali.

Když později tiše leželi a odpočívali, zašeptala: „Myslela jsem, že si vyčítáš, žes mě poslal zpátky do práce. To bylo jediné, co se změnilo. To, že jsem nebyla pořád u něj. Možná si připadal zbytečný, a tak… tak se rozhodl… odejít.“

„Chris, žádnému dítěti se nedostalo tolik lásky jako Billymu.“

Přitiskla se k němu co nejblíž a ve vzájemném objetí usnuli.

V následujících týdnech Christie i Bill nesčetněkrát rozebírali onu osudnou noc ve snaze přijít na něco, co jim zatím unikalo, odhalit nějaký nový detail, který zavinil Billyho smrt.

Bill mnohokrát cítil, že je Christie myšlenkami znovu v dětském pokoji. Často v takové chvíli jen tiše prohodil: „Miláčku, prosím…“

Oba věděli, že ta dvě slova znamenají ‚nesmíme se k tomu pořád vracet, jen se trápíme a zažíváme novou bolest a zklamání‘.

Christie pomohla práce. Alespoň během dne se soustředila na návrhy reklam, což vyžadovalo tvůrčí představivost a na chvíli odvedlo její pozornost jiným směrem. Prospěl jí i pravidelný denní režim.

Stejně však zbývaly volné dny a noci.

Uběhlo pět měsíců; Christie neotěhotněla. Zneklidněli, začali se bát, že něco není v pořádku. I na Billyho čekali dlouho, tenkrát jim gynekoložka vysvětlila, že Christie několik let užívala antikoncepci a organismus potřebuje určitou dobu, aby se se změnou vyrovnal.

Teď jim doporučila ještě pár měsíců vyčkat.

Přešlo dalších šestnáct týdnů a Bill se rozhodl promluvit s doktorkou Moncriefovou mezi čtyřma očima.

„Neměli bychom zkusit umělé oplodnění? V televizi každou chvíli mluví o nějakých nových metodách…“

„Buďte trpěliví,“ doporučovala Moncriefová. „Mnohé z těch propagovaných metod nevyhovují všem a navíc jsou velmi drahé. Spousta dvojic se takhle zklamala.“

„A co léčba? Existují nějaké léky, kterými se dá podpořit plodnost?“

„Bille, ještě jsem se nesetkala s rodiči, kteří by si v případě syndromu náhlého úmrtí kojenců nedávali za smrt svého dítěte vinu. I když se opravdu žádné chyby nedopustili. Je to naprosto přirozené – v situaci, která naopak normální není. Ženy navíc ztrátu prožívají mnohem intenzivněji než muži. Možná si Christie v podvědomí vytvořila emoční blok, který jí brání v početí. Nebo si vsugerovala, že nedokáže být matkou.“

„Ale jak se přesvědčí o opaku, když neotěhotní?“ namítl.

„Bille,“ uklidňovala ho lékařka, „oba jste mladí a zdraví. Vyšetření vzorku prokázalo, že vaše spermie jsou ve správné koncentraci a dostatečně pohyblivé. Buďte trpěliví.“

„Jak dlouho?“ zeptal se.

„Na to vám těžko odpovím. Žádný lékař nedokáže stanovit přesné datum.“

Bill potřeboval útěchu. Prohodil: „Alespoň už přestala chodit do knihovny a pročítat lékařské věstníky. A když k nám zaskočí někdo z lidí, které postihla stejná tragédie, poslouchá pozorněji. Pokaždé ale pláče, když odejdou.“

Váhavě přiznal: „Mám stejné pocity, ale před ní se musím ovládnout; všechno by bylo ještě horší.“

„I tohle je typické, Bille. Když se jeden z manželů domnívá, že druhý se už už hroutí, vykřeše v sobě sílu za dva. Je to na vás, Bille, buďte jí oporou. A pokud jde o dítě, všechno chce svůj čas. Musíte být trpěliví,“ opakovala.

Lori Adamsová, drobná štíhlá blondýnka, která vypadala mnohem mladší než na svých dvacet, vyšla ze dveří gynekologické kliniky na Manhattanské Západní osmačtyřicáté.

Zamířila na Osmou avenue, myšlenkami naprosto jinde; nevnímala ani klakson rozzlobeného řidiče, který ji málem srazil, když se pustila přes ulici na červenou.

„Hej! Holka bláznivá, jsi slepá?!“ vykřikl za ní.

Skřípění brzd a jeho hlas ji probraly. Rozběhla se na druhou stranu. Na kraji chodníku zakopla a upadla, rozedřela si kalhoty a navíc pořádně natloukla koleno, za chvilku se objevila krvavá skvrna.

Nějaký černoch ve středních letech se k ní naklonil a chtěl jí pomoci na nohy.

„Jste v pořádku, slečno? Nestalo se vám nic?“

„To nic není… nic…,“ zavrtěla hlavou, přestože jí do očí vyhrkly slzy.

„Mám zamávat na taxíka?“

„Ne, prosím vás, nestarejte se o mě,“ odpověděla a odtáhla se.

„Koukněte, jestli potřebujete…“

„Nepotřebuju nic! Nechte mě být, nebo začnu křičet!“

Muž se narovnal, pokrčil rameny a bezmocně rozhodil ruce. „Dobrá, dobrá, promiňte, chtěl jsem vám jenom pomoct.“ Vykročil, ale po několika metrech se ještě otočil.

Neměla jsem na něj tak vyjet, snažil se mi pomoci a myslel to dobré. Teď rychle za Brettem… Musím mluvit s Brettem…

Tentokrát však počkala na zelenou. Rozběhla se na druhou stranu a pokračovala na Čtyřicátou šestou k malé restauraci, kde si mladí herci a herečky přivydělávali jako číšníci a servírky, anebo sem mezi zkouškami občas zaskočili na oběd a na kus řeči.

Rychle přelétla očima místnost, ale Bretta nezahlédla. „Nemá dneska Brett odpolední?“ zeptala se u pokladny Goldie Levinové.

„Byl tady, ale odešel o dvě hodiny dříve. Hayes vybírá obsazení do nové Shepardovy hry, tak to chce zkusit,“ vysvětlila pokladní. U Joea se už vystřídaly celé generace mladých talentů.

I ti noví po čase mizeli, kam, to Goldie nevěděla. Zůstala hrstka, z nich se dokázalo uchytit jen pár a ještě méně se jich udrželo, z jednoho či dvou se staly opravdové slavné hvězdy stříbrného plátna. Goldie se chlubívala: „Ten u nás dělal pikolíka. A teď bere deset milionů za film.“

Většinu ale čekal mnohem všednější osud; Bretta Manna nejspíš také. Odejde, a za čas si na něj nikdo nevzpomene. Zatím se ale, stejně jako Lori, vytrvale pokouší zazářit na divadelních prknech.

Ať už si Goldie myslela cokoli a měla vlastní práce nad hlavu, pro každého vždy našla vlídné slovo. Teď pochopila, že se Lori trápí – pláčem zrudlé oči se těžko daly přehlédnout – a potřebuje útěchu a povzbuzení právě od Bretta.

„Holčičko, sedněte si na chvilku. Kafe?“ nabídla.

Lori zavrtěla hlavou a znovu začala vzlykat. Potom přikývla. Ano. Káva jí snad pomůže.

Goldie ji odvedla ke stolku. Když procházely restaurací, několik přítomných ji hlasitě zdravilo, někteří zamávali. „Ahoj, Lori!“ Pokusila se o úsměv, ale odpovědět jim nedokázala.

Čekala téměř dvě hodiny a nechala vychladnout čtyři kávy, než se Brett objevil ve dveřích. Zastavil se u Goldie, jakmile mu pošeptala pár slov, rozhlédl se po místnosti a hned zamířil k rohovému stolku.

„Lori, zlato moje, co se stalo?“

„Jak jsi dopadl?“ zeptala se, dílem ze zvědavosti a zčásti také proto, aby si srovnala myšlenky.

„Hodinu a půl jsem tam seděl a těsně předtím, než na mě došla řada, řekli, že už tu roli obsadili. Ale co ty?“

Upřela na něj oči a snažila se odhadnout, jak asi zareaguje. „Brette, jsem těhotná.“

Doufala, že v jeho pohledu spatří pochopení, podporu a povzbuzení, ale viděla jen strach. Jako by ji prosil o odpuštění.

Mlčky seděli proti sobě. Goldie je pozorovala od pokladny, i tahle scéna se opakovala už stokrát. Mladí lidé žijí spolu. Dříve či později dojde k nevyhnutelnému. První reakce jsou různé, ale nakonec se nabízejí dvě řešení: buď vztah skončí hned, nebo ti dva založí rodinu. A většinou se po čase rozejdou. Goldie věděla ze zkušenosti, že málokterá dvojice problémy překoná.

Brett zůstal zticha. Lori si netroufala mluvit ze strachu, že se znovu rozpláče. Budu silná. Nesmím brečet. Jsem dospělá a musím se podle toho chovat, umiňovala si, aby mi později nevyčítal, že jsem byla hysterická nebo na něj zkoušela ženské triky.

„Lori…, drahoušku…, musíme… Musíme si všechno pořádně promyslet. Abychom neudělali… nějaké unáhlené rozhodnutí, kterého bychom později oba litovali,“ řekl po chvíli konečně. Hlas se mu třásl.

Proboha, je vyděšený ještě víc než já. Dokonce se začíná potit. A já na něj spoléhala, že je silný… Těšila jsem se…

„Pojďme odsud,“ vyzval ji, „projít se ven…, trochu na vzduch. Je tu moc horko… A málo místa…“

Goldie je nenápadně sledovala a v duchu odhadla: Nevypadá to dobře. Škoda. Jsou moc milí, oba. No, nejsou první ani poslední, bohužel.

Vyšli na ulici. Míjeli osvětlené portály divadel a zábavních podniků, jásavé poutače nabízející nejnovější tituly. Přestože se ještě nezačalo šeřit, všude už zářily neony. Brett se na ni občas pátravě zahleděl. Pláče? Chválabohu ne. Už ji viděl plakat. Dvakrát. Jednou postoupila až do finále konkurzu na roli v nové divadelní hře. Dali tehdy přednost mladé herečce z Kalifornie, údajně už „měla jméno“ a producent doufal, že snáze upoutá pozornost médií.

Lori Adamsová se zatím do povědomí publika nezapsala. A zdá se, že se ani v budoucnu neproslaví, jestli všechno půjde jako doposud, říkala si tenkrát Lori. Ale snažila se dál. Chodila do kurzů, bez nároků na odměnu předčítala ukázky nových her při různých příležitostech, pomáhala v divadle při všem, co jí mohlo usnadnit cestu na jeviště. Chtěla se prosadit, „udělat si jméno“. A potom stoupat stále výš.

Je hezká a talentovaná, uvažoval Brett. A navíc správná holka. Byla by z ní skvělá manželka, zrovna taková, jakou herec potřebuje. V Lori bych měl vždycky oporu.

Teď ale vypadala sklíčeně, upírala oči před sebe a neodvážila se na něj pohlédnout. Uvědomoval si stejně jako ona, že na dnešní rozhovor nebyl připravený, nedokázal jí říci, co tak zoufale potřebovala slyšet.

Došli na náměstí Times Square. Ze všech stran je obklopovaly billboardy a neúnavně blikající neonové nápisy. Auta, světla i kolemjdoucí jen zvyšovali jejich nervozitu. Brett stiskl Lori ruku:

„Pojďme někam, kde si můžeme v klidu popovídat.“

„Kam?“

Soukromí a ticho by našli jen v jejich malém podnájmu, ale vytušil, že teď potřebují větší prostor; v těsném bytě by si připadali jako v kleci.

Vedl ji směrem k parku za městskou knihovnu. Nedávno tam místní správa pořídila nové lavičky a překupníci drog byli nuceni přesunout se jinam.

Po chodnících proudily davy spěchajících lidí. Někteří mířili domů, jiní na večeři, studenti se hrnuli do univerzitní knihovny na Čtyřicáté druhé.

Brett vybral lavičku co nejdále od všeho toho shonu. Posadili se. Chvíli mlčeli, pak spustili oba najednou.

„Podívej, Brette, nemusíš…“ začala Lori, zatímco Brett se ozval: „Lori, drahoušku, mě se to týká stejně…“ Naráz přestali. „Ano, Brette, cos chtěl říct?“

„Každý neseme svůj díl odpovědnosti, já zrovna jako ty. Navíc…, když jsem dnes tak dlouho čekal na ten pohovor, a potom mě ani nenechali přečíst můj part…, přemýšlel jsem. Co to sakra děláme? Něco si namlouváme a trápíme se falešnými představami. Vůle? Vytrvalost? Houby! Houževnatost ani talent nestačí. Jistě, četl jsem o mladých hercích, kterým se poštěstilo dostat dobrou roli a vypracovat se až na špičku. Jenže vedle jednoho úspěšného jsou stovky, ne, tisíce takových jako my dva, kterým se to nikdy nepodaří. Prostě zmizí a ani pes po nich neštěkne. Nebo skončí jako podomní prodavači. Možná taky v nějakém velkém obchoďáku u pultu s konfekcí, uprostřed regálů s botama. Když budou mít štěstí, samozřejmě. No, nejvyšší čas, aby se člověk odvážil pohlédnout pravdě do očí. Tohle, co se ti… nám… stalo, jsem asi zrovna potřeboval, abych se vrátil na zem.“

Myslí si, že to chci slyšet, proto takhle mluví. Předpokládá, že na něco podobného čekám. Docela nedávno se tvářil úplně jinak, byl rozhodný, nadšený, plný odhodlání. Ani ho nenapadlo to vzdát. Těšil se na dnešní zkoušku. Nesmím ho nechat takhle mluvit.

„Lori, vzpomínáš na mého bratrance Ernieho?“

„Prodává pneumatiky v Newburghu, ne?“

„Přesně,“ přikývl. „Pořád mi radí, abych se přestal štvát. Nabízí mi místo u něj, tvrdí, že s mou vizáží a šarmem půjdou obchody jedna báseň. Tak bych…“

„Ne, Brette,“ přerušila ho v půli věty. „To nedovolím. Nesmíš přestat hrát!“

„No – a právě to by byla krása, lásko. Můžu pracovat a navíc taky jezdit na Broadway na předváděčky nebo pohovory, protože Newburgh je jen hodinu odsud. To je přece vynikající!“

Viděla na něm, že se snaží přesvědčit hlavně sám sebe. Natáhla ruku a vzala jeho dlaň do své.

„Brette…, zlato…, já vím, že mi chceš udělat radost.“

Znovu se na chvíli odmlčeli. Doléhal k nim hluk z ulice; auta, autobusy, lidi, občasný smích, zlostné výkřiky… Najednou jako by všechny zvuky zesílily a připravily je o soukromí.

„Kdykoli jindy…,“ vybuchl najednou, ale zarazil se.

„Já vím, miláčku, já vím.“

„Bože, kdy se to mohlo stát? Kterou noc? Nevíš?“

„Záleží na tom?“ zeptala se tiše.

„Nepřemýšlela’s o…“ Zaváhal.

Rozuměla mu. „Nejdřív ano. Dneska je to tak jednoduché, proč ne? Potom…, víš, nedokážu to vysvětlit, ale prostě nemůžu.“

„Nejsi přece taková katolička.“

„Vždyť ti říkám, že sama nevím proč, zkrátka cítím, že to nedokážu udělat,“ prohlásila rozhodně.

Už ji nepřesvědčoval.

„Pojď si dát něco k jídlu, určitě máš hlad,“ navrhl.

„Radši bych se vrátila domů.“

Oba měli neklidnou noc. Pokusil se ji obejmout a laskat, ale odtáhla se.

Před svítáním tiše řekla: „Už vím, co udělám.“

„Necháš si to vzít?“ odhadoval.

„Ne. Ale rozhodla jsem se: odjedu.“

„Odjedeš? A kam?“

„Vrátím se domů.“

„Domů? Zpátky na středozápad?“ zeptal se nevěřícně. „Co tvůj otec? Byl přece vždycky proti, nechtěl, abys šla do New Yorku. Když jsem k vám tehdy na pár dnů přijel, musel jsem se odstěhovat. Co ti řekne? ‚Já to věděl?‘ Opravdu se chceš vrátit? Nepustím tě. Nedovolím ti odjet.“

„Brette, miláčku, nemáš právo mi něco nedovolit,“ upozornila ho stroze.

„Lori… lásko?“

„Přemýšlím o tom celou noc. Kdybych šla na potrat, do smrti bych ti to vyčítala. Kdyby ses ty vzdal své herecké kariéry, předhazoval bys mi to také celý život. Brette, nejsi prodavač pneumatik. Jsi herec. Zatraceně dobrý herec. Nepotrvá dlouho a všimnou si tě, začneš mít zasloužené úspěchy.“

„A ty?“

„Půjdu domů. Jestli se otec postaví proti, najdu si nějakou organizaci, charitu nebo podobnou instituci, která pomáhá ženám a dívkám…, jako jsem já.“

„Nemluv tak, proboha!“

„Jak?“

„Ženám a dívkám jako já. Nejsi jako ony. Nebylo to rande na jednu noc, ani náhodná rychlovka v autě. Miluju tě! I ty mě máš ráda. Tohle je úplně jiné.“

„Ano? Jsem těhotná. Nejsi můj manžel.“

„Vezmu si tě, vždyť jsem ti to říkal!“

„Jenže já se nechci vdávat. Tohle už dál není tvůj problém, jen můj vlastní. A já ho zvládnu.“

„A dítě? Co bude s dítětem?“

„Nevím. Zatím,“ dodala.

Lori zavolala domů a oznámila, že se vrací. Brett ji vyprovodil na autobusové nádraží. Nenastoupila hned, stála s Brettem na chodníku.

„Budeš mi často psát?“ ptal se.

„Jestli chceš.“

„Chci, jistě že chci! Miluju tě, Lori. A vždycky budu. Říkal jsem ti, mohli bychom se vzít!“

„A odstěhovat se do Newburghu… A prodávat pneumatiky?“ prohodila vyzývavě. „Za pět let bys to vyčítal mně i malému.“

„Nastupte si!“ zavolal na ni řidič.

Brett ji ještě rychle objal, přitiskl k sobě a pošeptal jí: „Přísahám, že hned jak se mi poštěstí něco sehnat, přijdu si pro tebe. A vezmeme se.“

Řidič nastartoval, aby je popohnal.

Lori se vyvinula z Brettova objetí a nastoupila. Vybrala si místo vedle starší paní, kterou její volba očividně potěšila, vyhlídka na dlouhou cestu po boku mladé sympatické dívky byla hned příjemnější.

Brett počkal, dokud autobus nezmizel za zatáčkou, a potom vykročil k Deváté avenue.

Lori… Lori… Přijdu si pro tebe. Věř mi. Co nejdřív, hned jak budu mít trochu štěstí, sliboval v duchu.

Přejeli most Georgea Washingtona a řeka Hudson brzy zmizela z dohledu. Když autobus najel na dálnici a zamířil na západ, starší paní oslovila Lori: „Já vím, děvenko, jak vám teď je.“

Lori si téměř netroufala na ni pohlédnout. Ví to? Jak by mohla? Do čtvrtého měsíce většinou není vidět nic. Nebo se to snad dá poznat z mého výrazu?

Paní ale pokračovala dál: „Mně se přihodilo totéž, jenže já tenkrát jela vlakem. Vždycky jsem měla vlak radši než autobus. Ale stejně jsem taky celou cestu proplakala.“

Chvilku počkala a potom se zeptala: „Byl to hodný člověk?“

Lori se ještě pořád úplně nevzpamatovala, a tak jen přikývla. „Hmm-mmm.“

„Ten můj taky,“ řekla žena, myšlenkami o pár desítek let zpátky.

Najednou však Lori překvapila otázkou: „A na co umřel?“

„Umřel?“ podivila se Lori upřímně.

„Váš otec… Na co umřel? Srdíčko? Nebo nějaká vleklá nemoc?“

„Ne, ne,“ zavrtěla Lori hlavou, „můj otec je v pořádku, žije, je zdravý.“

„Ale… pláčete už od chvíle, kdy jste nastoupila… Myslela jsem…,“ zarazila se paní. „Ach bože!“

Došlo jí, co asi tu hezkou mladou dívku trápí.

V Caryville pršelo, když autobus zajel k nástupnímu ostrůvku. Spíš drobně mžilo, žádný pořádný liják. Lori vstala. Nová známá, vedle níž strávila jedenáct hodin jízdy, jí podala ruku.

„Má drahá, doufám, že všechno dobře dopadne. A ať je to malé zdravé.“

Lori se sklonila a políbila ji na tvář. Řidič se otočil a zavolal do uličky: „Caryville! Vystupuje někdo?“

„Musím jít,“ řekla Lori a pospíchala ke dveřím.

Řidič už mezitím otevřel úložný prostor. Lori zahlédla své dva kufry, zbrusu nové, před třemi lety koupené na cestu do New Yorku. Bezmocně s nimi zápasila, a tak jí řidič pomohl a odnesl je o kus dál pod střechu malé nádražní budovy.

Lori se rozhlédla kolem, ale otcovo auto nikde v okolí neparkovalo. Nepřijel. Stydí se za mě, ale těžko mu to můžu mít za zlé.

Jenže měla. V hloubi duše ji to mrzelo. I když ho znala a věděla, jak si potrpí na přísnou vojenskou disciplínu, na niž byl zvyklý z mládí, nevěřila, že by ji opravdu nechal na holičkách.

Teď se ovšem musela rozhodnout, co dál. V Caryville bydlely dvě kamarádky ze střední školy, snad by jim mohla zavolat a požádat o pomoc. Bohužel si pamatovala jen jejich dívčí jména; obě však byly vdané. Třeba by si nová příjmení připomněla, kdyby zalistovala v telefonním seznamu. Přisunula kufry blíž ke zdi a vykročila k budce na druhém konci. Zjistila, že z knihy moc nezůstalo. Obal byl sice řetězem připevněný k vnitřní stěně, ale většinu listů kdosi vytrhal. Stránky, které nevypadly, byly nečitelné.

Odložila nešťastné torzo a vyšla na chodník. Vtom zaslechla své jméno.

„Lori…“

Otočila se a zahlédla otcův starý plymouth. Stěrače a sklon předního skla jí bránily ve výhledu, teprve když přijel blíž, poznala ho. Pokusila se odhadnout jeho náladu. Má vztek? Nebo ho to jenom mrzí? Znala ho, někdy byl nevyzpytatelný. Člověk nemohl s jistotou tvrdit, jestli se zlobí na okolní svět, nebo má vztek na sebe, protože se mu nepodařilo uskutečnit své sny. Občas jen tiše seděl a trpěl, protože ho bolela stará válečná zranění.

Teď zastavil a vystoupil, aby ji přivítal. Objal ji a letmo se dotkl rty její tváře, což Lori chápala spíše jako nesouhlas než jako projev otcovské lásky. Bez řečí pak došel pro kufry a položil je na zadní sedadlo.

„Jsou mokré,“ připomněla mu. Nechtěla, aby si zmáčel potahy milovaného vozu; přitom si uvědomila, že auto už dávno není ten nový nablýskaný poklad jako před léty, kdy je poprvé pyšně zaparkoval před domem.

Seděli mlčky. Stěrače, které rytmicky klouzaly po mokrém skle, ještě umocňovaly ticho uvnitř. Ozval se teprve, když zastavili na křižovatce na červenou: „Kdo to byl? Znáš ho?“

Nedíval se na ni, upíral oči před sebe.

Způsob, jakým se zeptal, nenechal Lori na pochybách: je přesvědčený, že vedu nevázaný život a mám kdovíkolik milenců. Ranilo ji to. Ačkoli nesouhlasil s jejím vztahem k Brettovi, neměl důvod považovat ji za lehkou holku.

Řekla jen: „Brett.“ Mlčel.

Vjížděli do jejich čtvrti. „Chlap dvaadvacet, třiadvacet, schopný a zdravý, by měl umět nést zodpovědnost a postavit se k povinnosti čelem.“

„Chtěl, trval na tom, abychom se vzali. Ale nedovolím, aby si zkazil kariéru.“

„Jeho ale ta tvoje moc nezajímala, nebo ano?“

„Nechci se vdát jenom proto, že jsem těhotná.“

„Trošku nemístná hrdost.“

Znovu zmlkl, stejně tak i Lori. Za chvíli dorazili domů. Matka jí přišla naproti. Objaly se. Lori stačil letmý pohled a hned věděla, že od okamžiku, kdy oznámila svůj příjezd, otec matku častoval výčitkami a vinil ji ze všeho, nač si dokázal vzpomenout. Jistě jí několikrát předhodil, že dceru špatně vychovala, nevštípila jí dostatečně zásady slušnosti. Kolikrát také nesouhlasila s jeho vojensky přísným režimem – a tady je výsledek! Matka nese samozřejmě plnou zodpovědnost.

Neměly čas něco si povědět, aby nepopudily otce ještě víc.

Vytáhl kufry a vešel do domu. Chtěl vynést do Loriina pokoje oba najednou, ale zjistil, že schodiště je příliš úzké. Postavil tedy lehčí zavazadlo pod schody a s těžším zamířil nahoru.

Lori s matkou se zatím posadily v obývacím pokoji, ale ani jednu nenapadlo nic příhodného. Paní Adamsová předtím jistě dlouho plakala, oči měla zarudlé. „Přinesu ti něco na zub,“ řekla nakonec dceři. Vstala a zamířila do kuchyně. Její muž se zrovna vracel z dceřina pokoje.

Lori si odešla vybalit věci a matka ji následovala. „Pomůžu ti, holčičko.“

Ve dveřích se Lori zastavila a rozhlédla po známé místnosti. Nic se nezměnilo: bílý přehoz na posteli, květované závěsy, křeslo s polštářkem v barvě čalounění. Jen stůl byl prázdný a na vyleštěné ploše nezahlédla ani smítko; než odešla, vždycky tu mívala plno knih a papírů.

Sara Adamsová moc síly neměla, před léty navíc prodělala bolestivý porod, dítě se tehdy narodilo mrtvé. Teď se pokusila zvednout jeden kufr. Lori jej chytila oběma rukama a vytáhla na postel.

„Odpočiň si,“ vybídla ji matka. „Máš za sebou dlouhou cestu. Já to vybalím.“

„Ne, mami, to počká.“

„Vždyť se ti všechno pomačká,“ namítla Sara.

„Nebudu je tady vybalovat.“

„Lori…, holčičko…?“

„Nemůžu tu zůstat. Sedm měsíců bych nevydržela ty jeho pohledy, mlčení. Jeho… výčitky.“

„Lori, miláčku, snaž se ho chápat… Vždycky byl na tebe tak pyšný, tolik nadějí do tebe vkládal…“

„… a já ho zklamala. Zradila,“ dokončila za matku. „Proto musím pryč.“

„A kam? A co budeš dělat?“

„Nevím. Ale něco si určitě najdu. Nejpozději do týdne se odstěhuju,“ prohlásila rozhodně.

Lori našla dům doktora Samuela Burkhardta a teď stála před vchodem, jenž byl společný pro obytnou část domu i privátní ordinaci. V ruce držela výstřižek z inzertní rubriky „Volná místa“ Caryvillského deníku. Naposledy sháněla práci – nikoli roli – v závěrečném ročníku na střední škole. Šla tehdy prodávat do obchodního domu, potřebovala peníze na cestu do New Yorku a na pár prvních týdnů v novém místě.

Jméno Burkhardt znala z doslechu, nikdy se s lékařem nesetkala osobně. Dodávala si odvahy a přesvědčovala se, že je to stejné jako na pódiu. S jediným rozdílem: nemá předepsané repliky a nikdo jí nebude radit nebo ji řídit.

V životě nepracovala v ordinaci, ale nějakou dobu pomáhala jako sekretářka – mohla tedy s čistým svědomím prohlásit, že má za sebou kancelářskou praxi.

Znovu si důrazně opakovala, že se uchází o roli asistentky. Otevřela branku a po chodníčku z červených cihel se vydala k bílému zápraží. Zazvonila. Z malého reproduktoru se ozvalo: „Pojďte dál, prosím, a posaďte se v čekárně.“

Lori poslechla. V místnosti už seděly dvě návštěvnice. Lori se posadila, potom se natáhla ke stolku pro časopis. Obracela stránky, ale byla příliš nervózní a nedokázala se soustředit. Za chvíli se otevřely dveře ordinace, vyšel pacient a lékař zvučným energickým hlas zavolal: „Další!“

Totéž se opakovalo ještě dvakrát. Poslední vyšetření se trochu protáhlo, a když se nakonec žena objevila, neslo se za ní jasné: „A dodržujte přesně mé pokyny, slečno! Další!“

Lori odložila časopis a statečně vykročila. Doktor, kterého spatřila, byl starší, než očekávala, jistě mu táhlo na šedesátku. Měl husté bílé vlasy a pod nosem knírek, jenž se neposlušně ježil. Lori později zjistila, že si do něj lékař zajel rukou vždycky, když se zamyslel nebo si hned nevěděl rady.

„Á,“ ožil, „nová pacientka. Alespoň uslyším něco jiného než ty stále stejné stížnosti. Tak copak je vám? Nebo si chcete nechat udělat krevní testy?“

„Krevní testy?“

„Mladé krásné ženy, jako jste vy, sršící zdravím na první pohled, zajdou do ordinace jen na krevní testy, když se chtějí vdávat,“ objasnil svou teorii.

„Ne, jsem tady kvůli práci,“ řekla Lori trochu plaše. „Práce… práce…,“ opakoval Burkhardt a bezděky se zatahal za knírek. Pak si vzpomněl: „Ano, práce.“ Zavrtěl hlavou. „Bohužel, to místo už je obsazené.“

„Och,“ uklouzlo jí; marně se pokoušela potlačit zklamání. „Už jsem jim volal, aby ten inzerát stáhli, ale oni ne. Zaplatil jste dva týdny, dostanete dva týdny. Promiňte, má milá.“

„Jistě…“ Lori se snažila budit dojem, že je trochu nad věcí, a chtěla zachovat dekorum. Vstala. Ve dveřích na ni Burkhardt zavolal: „Slečno… Slečno…“

„Adamsová. Lori Adamsová.“

„Slečno Adamsová… Lori…, povězte mi, kde jste se tu vzala?“

„Bydlím v Caryville. Narodila jsem se tady. Vychodila školu.“

„Tak jsem to nemyslel. Proč jste se vrátila?“

„Vrátila?“ opakovala překvapeně. „Pamatuji si vás. Chodila jste do třídy s mým synem.“

„Dennis Burkhardt?“

„Ano, Dennis,“ souhlasil lékař. „Viděl jsem vás na pódiu ve studentském představení. Všichni tehdy říkali: „Z téhle dívenky bude jednou velká herečka. Odjíždí zkusit štěstí do New Yorku.“ Lori cítila, jak jí hoří tváře.

„Jela jste? Byla jste v New Yorku?“ zajímalo ho. Když jen kývla, pokračoval: „A vrátila jste se? Vzdala jste to?“

„No… ne úplně.“

„Nevzdala. Jen jste odjela domů.“

Lori měla chuť otočit se a utéci, jenže namísto toho stála jako přikovaná. Burkhardt se na ni podíval. „Jak dlouho, Lori?“

„Jak dlouho – co?“

„Jak je to dlouho, co jste si všimla, že se vám zvětšují prsa, co jste cítila zvláštní pnutí… A potom ranní nevolnost, občas jste zvracela… Jak je to dlouho?“

Slzy se jí draly do očí, ale ovládla se.

„Dva měsíce,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Dva měsíce…“ Zdálo se, že počítá. „Byla jste od té doby u lékaře?“

„Ne.“

„Ale měla byste chodit na prohlídky.“ Naznačil, aby se znovu posadila. „Už jste se rozhodla?“

„Nechci ho nutit, aby si mě vzal. Zvládnu to sama.“

„Necháte si to dítě, nebo ne?“ zeptal se.

„Nechám,“ odpověděla bez váhání.

„Správně. Věci mají jít přirozenou cestou, pokud je to jen trochu možné,“ pokýval hlavou. „Tak, tohle jsme vyřešili. Teď dál. Za prvé: najdu vám gynekologa, ke kterému budete pravidelně docházet na kontrolu. Za druhé: podíváme se po nějaké práci, abyste se dostala mezi lidi a vyplnila čas. Co bydlení? Potřebujete sehnat podnájem?“

Zaváhala na chvilku a potom přikývla.

„Maminka má pochopení, ale otec ne,“ odhadl. Nečekal ani na Loriin souhlas a uvažoval: „Posledních pár let nebylo zrovna nejrůžovějších, ale určitě musí existovat nějaký podnik, kde potřebují bystrou, pracovitou a spolehlivou dívku. Oba se po něčem poohlédneme. Zastavte se u mě za dva dny!“

„Ano… ano, pane doktore.“

Ukázalo se ovšem, že najít zaměstnání nebude otázkou dvou dní. Ani Lori ani lékař neuspěli.

Brett mezitím čtyřikrát volal, zastihl však Lori jen jednou. Přemlouval ji, aby se vrátila, ale odmítla. Ani o svatbě se nezmínila. Chtěla ho odradit od případných myšlenek na společný život, a tak si vymyslela historku o práci a bytě. Navíc dodala, že si našla dobrého lékaře, který se postará o ni i o dítě. Bála se, že by byl schopen za ní přijet, kdyby věděl, že je bez prostředků a střechy nad hlavou.

Loriin otec chodil zasmušile po domě, mlčel, nebo měl uštěpačné poznámky. Matka dceru povzbuzovala a utěšovala pohledem, netroufala si mluvit, aby ho nepopudila.

Situace byla nesnesitelná. Lori dokonce začala uvažovat, že zažádá o podporu a přestěhuje se do městského centra pro bezdomovce; hrdost jí však nedovolila uchýlit se k takovému kroku.

Burkhardt ji nabádal, aby se přihlásila jako dobrovolná pomocná síla do nemocnice; poslechla ho. Přinejmenším dostane najíst a nemusí utrácet z našetřených peněz. Mezitím si jistě najde placenou práci.

Po několika nezdarech změnila i názor na Bretta; starost vystřídal odmítavý postoj: za současný stav nese stejný díl odpovědnosti jako ona. Ano, navrhl, aby se vzali, mohl by rodinu uživit jako prodejce pneumatik. Nesmysl! Musel vědět, že na tuhle nabídku bych nikdy nepřistoupila! Nic neriskoval.

Dvakrát za tu dobu se také rozhodla vrátit se do New Yorku a přimět ho, aby splnil svoje sliby. Za svítání ale dospěla k názoru, že by se s ní opravdu oženil, že nemluvil do větru. Obětoval by svou kariéru. Miluje ji. I ona ho miluje. A důvěřuje mu. Nepochybuje, že se nakonec prosadí jako herec. Musí všechno zvládnout sama. Nějak to dokáže.

Koncem druhého týdne začala dostávat psaní. A v každém nějaké peníze. Deset dolarů. Pět. Pětadvacet. Domyslela si, že si vzal práci navíc, nejspíš v restauraci. Brettův kamarád, Jimmy Hawkins, se živil úklidem. Měl svou stálou klientelu, uklízel, umýval okna, stlal postele. Předčil leckterou pomocnici v domácnosti a nijak se za svou práci nestyděl.

Možná se Brett domluvil s Jimmym a pomáhá mu. Anebo Jimmy dostal roli, vyjel na šňůru a Brett dočasně převzal úklid, aby si vydělal trochu peněz, které potom poslal jí?

Ať byly částky sebemenší, Lori je brala jako zástavu, záruku lepší budoucnosti. Chápala je jako důkaz, že ji Brett neopustil a nezřekl se odpovědnosti, na rozdíl od mnoha jiných mladíků v podobné situaci.

Lori už pět týdnů pracovala jako pomocná síla v nemocnici, i správce za tu dobu zjistil, že je výkonná, spolehlivá a přesná. Sešel za ní do přízemí.

„Slečno Adamsová… Lori…, pozoruji vás od chvíle, kdy jste nastoupila. Jste pečlivá, pracovitá a důsledná. U brigádníků bývá ten problém, že většinou nemohou nastoupit na plný úvazek. Jestli nemáte jiné povinnosti, nemohla byste u nás pracovat natrvalo? Šest dní, osmihodinová směna. S penězi to moc slavné není, ale v dnešní době je každý dolar dobrý.“

„Já… ano, velmi ráda, opravdu,“ odpověděla šťastně.

Přestěhovala se do malého podnájmu, do garsoniéry nad garáží, která patřila známému doktora Burkhardta. Maminka její odchod oplakala, ale Lori se ulevilo; poslední dobou pro ni byl každý den doma utrpením, připadala si jako ve vězení.

Nevadilo jí, že je byt maličký, naopak, alespoň nepotřebuje spoustu nábytku. Cítila se v bezpečí. Měla střechu nad hlavou, bezpečné teplé místo, úkryt před deštěm a sněhem. Navíc odsud mohla chodit do nemocnice pěšky.

Tady budu spokojená, pomyslela si. Po mnoha týdnech se uklidnila. Přivede na svět hezké zdravé dítě…

Christie a Bill Salemovi seděli v ordinaci a trpělivě čekali na doktorku Moncriefovou. Objednala je na půl třetí, ale zdržela se v nemocnici.

Když dorazila, oba je až příliš vřele pozdravila; Billa napadlo, že zvolila přehnaně optimistický výraz, aby povzbudila Christii.

„Tak, jdeme na to.“ Moncriefová poslala Christii do vedlejší místnosti, aby se svlékla a připravila na prohlídku. Jakmile za sebou zavřela dveře, lékařka ztišila hlas a zeptala se: „Bille? Jak to vypadá?“

Zavrtěl hlavou. „Není to v pořádku. Zase jsem ji párkrát v noci našel v dětském pokoji. Pořád dokola opakuje krok za krokem, co udělala tenkrát, a snaží se najít nějaké vysvětlení.“

„A sex?“

„Ano, ale… Není to milování, připadám si spíš jako stroj, který ji má přivést do jiného stavu.“

„Má strach,“ usoudila Moncriefová. „Zoufale touží po dítěti a zároveň se bojí. Děsí ji pomyšlení, že by se všechno mohlo opakovat.“

„Musíte s tím něco udělat!“

Lékařka vyšetřila Christii a zhodnotila v duchu i její emocionální stav; pozorování potvrdilo Billova slova. Když se mladá žena oblékla a vrátila se do ordinace k manželovi, doktorka začala:

„Christie, sama víte líp než já, že těhotná opět nejste. Po fyzické stránce je všechno naprosto v pořádku a není důvod, proč byste nemohla přijít do jiného stavu. Domnívám se, že jde o emocionální blok. Nejdříve bych vám tedy doporučila odstranit jej, třeba tím, že se začnete starat o nějaké nemluvně hned.“

„Ale přece…“

„Mohla byste pomáhat v nemocnici, přihlásit se jako pečovatelka, takzvaná náhradní matka, svěřili by vám dítě, které je z nějakého důvodu v ústavní péči.“

Bill si všiml, jak Christie zareagovala; v očích se jí odrážel strach a úzkost, žádné nadšení. Moncriefová viděla totéž a raději obrátila list.

„Je samozřejmě i jiná možnost, jak vaše zábrany překonat, Christie.“ Lékařka Chris ukázala lístek se jménem a telefonním číslem. „Zavolejte jí.“

„Kdo je to?“

„Doktorka Dornanová. Psychiatrička.“

„Myslíte si, že začínám bláznit, viďte?“ řekla vyčítavě Christie.

„Jistěže ne. Ale vím, co jste si vytrpěla. Potřebujete pomoc, jako ostatně občas každý z nás, abyste se z toho dostala úplně,“ prohlásila Moncriefová rozhodně a mírněji dodala: „Christie, copak jsem vám někdy poradila špatně?“

„Ne,“ hlesla Christie.

„Tak tam zajděte. Kvůli mně. A kvůli Billovi,“ přesvědčovala ji lékařka.

Christie chvíli mlčky uvažovala. Podívala se na Billa. Lehce kývl. Nakonec Christie tiše souhlasila: „Dobře, paní doktorko.“

Bill natáhl ruku pro lístek s adresou, ale Moncriefová jej vtiskla do dlaně jeho ženě.

Doktorka Lorene Dornanová, asi pětačtyřicetiletá malá brunetka, nevypadala na pohled nijak autoritativně, což jí získávalo důvěru pacientů. Vyhýbala se navíc vysoce odborné terminologii, a pokud to situace dovolovala, vyjadřovala se lékařka jednoduše a srozumitelně. Lidé se jí bez zábran svěřovali jako blízké přítelkyni. Mluvili s ní otevřeně, necítili onu posvátnou tajemnou úctu či bázeň, na níž si mnozí jiní specialisté zakládali. Proto také Dornanová dosahovala velmi uspokojivých výsledků.

Během několika počátečních sezení se lékařka snažila odbourat pomyslnou zeď, kterou se Christie chránila před okolním světem. Zdůraznila, že Bill má také právo truchlit, i on potřebuje, aby ho někdo utěšil, měli by se tedy spíše sblížit, ne rozdělit. Christie se v tu chvíli rozplakala. Slzy jí stékaly po tváři, občas jen hlasitě vzlykla.

Dornanová jí podala papírové kapesníčky a zeptala se: „Co vám Bill udělal, že mu odpíráte své city? Z čeho svého muže viníte?“

„Neobviňuju ho. Kdyby tak ale přestal dávat vinu on mně…,“ vyhrkla.

„Mluvila jsem s ním. Můžete mi věřit, že vám nic nevyčítá.“

„Protože je ohleduplný. Někdy si přeju, aby mi řekl všechno, co si opravdu myslí.“

„Proč? Potřebujete se utvrdit v přesvědčení, že jste se skutečně provinila?“

Christie zavrtěla hlavou, ale byl to jen chabý pokus, jak lékařčina slova popřít.

„Christie,“ oslovila ji Dornanová vlídně, „vy jste, bohužel, oběť naší moderní doby. Když k něčemu takovému došlo kdysi, lidé věřili, že je to vůle Boží. Osud. Zásah vyšší moci, který nemohou ovlivnit. Dnes považujeme za vrchol upřímnosti, když přiřkneme vinu rodičům, společnosti, a pokud se nám to nepodaří, pak sobě. Nedokážeme přijmout fakt, že se něco prostě stalo. Bill za to nemůže. Ani vy jste nic nezavinila. Čas nelze vrátit, nic se nedá změnit. Musíme se s tím smířit.“

„Ale…,“ začala Christie.

„Neřekla jsem zapomenout, ani zapomenout na malého Billyho. Jen bychom měli pochopit, že je to minulost. Je třeba zabývat se současností. A přemýšlet o budoucnosti.“

„Ráda bych to dokázala,“ zachvátil Christii nový příval pláče. „Už kvůli Billovi. Byl vzorný otec. Kdybyste ho tak mohla vidět s Billym. A přesto…“

„A přesto z nějakého zvláštního důvodu nemůžete znovu počít dítě,“ dokončila za ni Dornanová. „Nevyčítáte si právě tohle? Nenamlouváte si, že jste byla špatná matka a navíc nejste ani dobrá manželka?“

„Já… chci…, snažím se… Ale někdy mě napadá, že ve mně už nic není. Jsem jako biblická Sarah – neplodná, jalová, prázdná. To je trest za Billyho. Nevím…, já nevím.“

Dornanová jí podala nový kapesníček.

Po domluvě s Moncriefovou pozvala doktorka Dornanová manžele Salemovy na novou schůzku. Bill se snažil nedat najevo obavy o Chris, zpočátku působil dojmem vyrovnaného mladého muže, který je připraven střízlivě a s pochopením vyslechnout dobře míněné odborné rady. Christie seděla zpříma na židli a pouze prsty levé ruky, jimiž mačkala vlhký kapesník, prozrazovaly, jak je nervózní.

„Bille, Christie u mě absolvovala osm sezení. Mluvení samo nepřineslo žádoucí efekt. Považuji tedy za svou povinnost navrhnout krok, který, jak se domnívám, bude mnohem účinnější.“

Bill cítil, že se musí své ženy zastat.

„Jestli máte v úmyslu si tady Christii nechat, nesouhlasím! V žádném případě! Ať jsou vaše závěry jakékoli, tohle musíme zvládnout oba. Spolu. Viď, miláčku?“ obrátil se na ženu, kterou jeho úvaha tak překvapila, že se nezmohla na odpověď.

„Bille, nic podobného jsem navrhnout nechtěla. Vůbec ne. Christie by se ale měla víc zajímat o život kolem sebe, ne dumat nad tím, co se nedá změnit. Má v sobě tolik lásky a potřebuje se o ni rozdělit. Vím o vhodné příležitosti.“

„Proboha, jako bychom se nesnažili! Dodrželi jsme všechno, co doktorka Moncriefová doporučila. Milování v určité době, v měsíci, v týdnu, dokonce v té a v té hodině. Měřili jsme si teplotu, abychom zajistili optimální podmínky. A výsledek? Žádný. Nic! Ovšem jestli nám něco poradíte vy, rádi to vyzkoušíme. Na mou duši, pokusíme se znovu.“

„Podle mého názoru byste také mohli uvažovat o adopci. Je dost malých dětí, které potřebují lásku a péči lidí, jako jste vy.“

Bill pohlédl na Christii. Váhavě přiznala: „My… už jsme se o tom bavili.“

„A?“

Christie zaprosila očima, aby ji Bill nenutil pokračovat.

„Miláčku, je to jen mezi námi. Důvěřuješ mně i doktorce Dornanové…“

Přikývla tedy a obrátila se k lékařce. „Bill to vyslovil nahlas, ačkoli já o tom přemýšlela už dřív.“

„A nedokázala jste se mu svěřit?“

„Nechtěla jsem.“

„Proč?“ ptala se dál Dornanová.

Christie zůstala zticha. Bill ji vybídl: „No tak! Pověz jí to!“

„Já… já… bála jsem se.“

„Bála jste se, že nejste schopna postarat se o malé dítě? Myslela jsem, že tohle jsme už spolu probraly.“

„Měla jsem strach, že pro ně nebudu dobrá,“ přiznala.

„Pro ně!“ opakovala Dornanová. Okamžitě ji napadlo, že jí i možná ušlo něco důležitého.

„Pro ně,“ řekla znovu Christie. Z lékařčina výrazu pochopila, že musí přidat vysvětlení. „Pro organizace, které adopci zprostředkovávají.“

„A v čem je problém?“

„Nikdy bych nedokázala lhát. Nedokázala bych si něco vymyslet, jen aby mi svěřili dítě do péče.“

„Dva poctiví mladí lidé, kteří mají práci, dobrou pověst… Proč byste lhala, Christie?“

Nadechla se nejdříve, aby dokázala odpovědět. „Museli bychom jim to říct.“

„Ale co?“

„O… o Billym.“

„Jistě,“ souhlasila Dornanová klidně.

„Potom by v agentuře prohlásili: Zabila své děcko. Copak jí můžeme svěřit další nevinné bezmocné nemluvně?“

„Christie,“ oslovila ji lékařka vlídně, „nikdo kromě vás samotné vám nic nevyčítá. V agentuře to pochopí. Nebudete první ani poslední matka s tak tvrdou zkušeností. Možná vám naopak dají přednost, protože si budou jisti, že dítěti věnujete veškerou péči, že budete zodpovědná a opatrná. A když budete potřebovat nějaké reference, jmenujte mě a doktorku Moncriefovou.“

Christie se váhavě otočila k muži. Ten ji prosil pohledem: Zkusme to, Chris, řekni ano, udělejme to!

S úlevou přikývla.

„Tady je seznam agentur, které se zabývají adopcemi,“ podala jí doktorka Dornanová papír plný adres a telefonních čísel.

Lori Adamsová stála před zrcadlem a prohlížela se střídavě zprava i zleva. Po chvíli uznala, že teď, v pátém měsíci, začíná být její těhotenství patrné. Snad kdyby byla trochu při těle, mohla by je tajit déle, případně tvrdit, že jen trochu ztloustla, ale vzhledem k její drobné postavě nezbývalo než přiznat pravdu.

Nepříliš nadšeně si uvědomila, že musí promluvit i se svou nadřízenou, starostlivou a laskavou paní Berrymanovou: bude potřeba najít a včas zaškolit náhradu. Pokud se jedná o ni samotnou, nějaký čas vyžije ze skrovné částky, kterou dokázala našetřit. Až peníze dojdou, bude nucena zažádat o podporu.

Za paní Berrymanovou zašla Lori odpoledne po práci. Zaklepala na dveře kanceláře.

„Vstupte!“ ozvalo se. Tón hlasu ji nenechal na pochybách; Berrymanová má spoustu práce. Lori okamžitě napadlo: nebude mít čas na moje osobní problémy. Chtěla odejít, ale Berrymanová ji znovu vyzvala: „Pojďte dál!“

Lori tedy otevřela dveře a váhavě vešla.

Berrymanová stála u stolu a posuzovala žádanky o dovolenou; musela zajistit chod nemocnice a zároveň chtěla umožnit co největšímu počtu sester a ošetřovatelek Vánoce v rodinném kruhu. Teď, aniž přerušila práci, se trochu netrpělivě zeptala:

„Co se děje, Lori?“

„Paní Berrymanová, můžu přijít jindy, to nespěchá.“

„Zatím,“ poznamenala vrchní. „Posaďte se, děvenko,“ vyzvala ji.

Lori si váhavě sedla na okraj křesla vyhrazeného návštěvám. Berrymanová stále kombinovala lístky se jmény, rozložené na desce stolu, ve snaze najít nejpřijatelnější řešení. Několik jmenovek postupně odsunula stranou – tak bude vypadat pracovní směna o svátcích.

Najednou, bez jakéhokoli úvodu, se ozvala: „Kdy máte první termín, Lori?“

„Kdy…?“ vzhlédla překvapeně.

Berrymanová zvedla hlavu a upřela na ni pohled. „Bože, děvče, jsme v nemocnici. Copak jste si myslela, že to nepoznám? Vždyť je to moje práce. Dívenka štíhlá jako proutek… Nic ve zlém, trochu mi to připomíná vtip, který tu kdysi koloval: o jedné mladé ženě, byla prý tak hubená, že když jednou spolkla olivu, pár chlapů se narychlo odstěhovalo z města. Vaše boky se teď mírně… zakulatily. A bříško máte maličko vystouplé. Vždycky jste byla moc pěkná, ale teď jste rozkvetla ještě víc, vyzařuje z vás vnitřní štěstí, tak typické pro těhotné ženy.“

Lori se zastyděla, vždyť se po celou dobu domnívala, že její tajemství je ostatním skryto. A zatím – Berrymanová všechno jistě už dost dlouho ví.

„Mohla byste přijít i o svátcích?“

„Ano, jistě,“ odpověděla Lori rychle. „Výborně.“ Lori pochopila, že rozhovor je u konce. „Ani se nezeptáte…,“ vyhrkla Lori, ale nedokázala větu dokončit.

„Nač bych se měla ptát?“ Berrymanová se zřejmě už chtěla úplně soustředit na svou práci.

„No, co chci dělat dál…, a potom. A jak dlouho můžu pracovat.“

Vrchní se na chvíli přestala věnovat jmenovkám a znovu se na Lori upřeně zadívala. „Děvenko, nežijeme ve středověku. Budete sem chodit tak dlouho, dokud budete schopna, odhadovala bych přinejmenším do osmého měsíce.“

„Ale pacienti…“

„Zamilují si vás ještě víc. Budou se vás ptát a sledovat, jak se vám vede, jak vaše těhotenství pokračuje. Každé ráno se s nimi budete muset podělit o své pocity a dojmy. Povzbudí je to, začnou se těšit s vámi – a zapomenou na vlastní problémy. Víte, zachování… pokračování života inspiruje každého z nás. Nedělejte si starosti, děvenko.“

Lori se viditelně ulevilo. Už stála u dveří, když se Berrymanová zeptala: „A dál? Co potom?“

Lori se otočila.

„Už jste dospěla k nějakému rozhodnutí? Máte plány?“

„Přemýšlela jsem… Všechno jsem zvážila. Ale plán… nemám. Ne, plán nemám žádný,“ přiznala Lori.

„Kdybyste si o tom chtěla popovídat, zastavte se. Kdykoli,“ nabídla jí Berrymanová.

O šest týdnů později, jednoho chladného lednového podvečera zaklepala Lori na dveře kanceláře znovu. Tentokrát se jí zdálo, že ji Berrymanová dokonce očekává. Gestem Lori vyzvala, aby se posadila: „Dáte si šálek čaje, děvenko?“

„Ne, děkuju. Ale jestli máte málo času, přijdu…“

„Málo nebo hodně, kolik budete potřebovat,“ ujistila ji vrchní. „Tak už jste se rozhodla?“

„To je právě můj problém: nevím.“

„A otec? Udržujete s ním kontakt?“

„Píše mi. A pokaždé posílá trochu peněz,“ svěřila se Lori.

„Uvažovala jste o tom, že byste se k sobě vrátili?“

„On by chtěl. Ale neklapalo by to.“

„Už ho nemáte ráda,“ usoudila Berrymanová.

„Tak to není, ale…“

„Tedy proč ne?“

„Musel by obětovat svou hereckou kariéru,“ vysvětlila Lori.

„Spousta herců i hereček má děti a nezdá se mi, že by jim vadily,“ namítla Berrymanová.

„Jenže oni už mají angažmá,“ ohradila se Lori.

„Aha, chápu. Musel by se vzdát svého snu a najít si práci. Jakoukoli.“

„Nechci, aby si někdy říkal, že jsem ho já tím maličkým připravila o šanci dělat to, co si vždycky přál ze všeho nejvíc,“ řekla Lori.

„Uvědomujete si, Lori, že mu berete právo ujmout se povinností otce a manžela? Třeba se mu to nelíbí.“

Lori zaváhala, než dokázala poprvé vyslovit nahlas, co ji trápí. „Když jsem mu řekla, že mu já ani dítě nechceme stát v cestě, myslela jsem…, doufala jsem, že mě začne přemlouvat. A že když ujedu z New Yorku, tak… tak se pro mě vrátí.“

„Ale neudělal to.“

„Není to jeho vina!“ hájila Lori Bretta. „Nedovedete si představit, jaké to je být dneska hercem. Jedna příležitost, jen jediná, může váš život navždycky úplně změnit. Když nejste ve správnou dobu na správném místě, přijdete o ni; skončíte jako prodejce pneumatik nebo pojištění. Do smrti si v kině a doma u televize bude v duchu říkat: Tuhle roli mohli dát mně; zahrál bych ji ještě líp, než chlápek, kterého vybrali…, nebýt Lori a děcka. Paní Berrymanová, vy si nedovedete představit, jak hrozně podobné úvahy a jedovaté poznámky lidi odcizí.“

V tu chvíli Berrymanová pochopila: má ho pořád ráda. Ještě stále ho miluje.

Lori se přistihla, že si v zamyšlení pohrává s pramínkem vlasů; Brett jí tenhle malý zlozvyk vždycky vytýkal. Natáhla ruku a z hromádky starých ohmataných časopisů na stolku vzala namátkou jeden výtisk. Zalistovala v něm a uvědomila si, že do něj nahlédla už před několika měsíci při své první návštěvě.

Za chvíli se otevřely dveře ordinace a šedovlasá sestra, která Lori připomínala její vlastní babičku, na ni kývla. Vstala a vešla.

Během obvyklé prohlídky se Lori snažila sledovat lékařčiny reakce a z výrazu vyčíst, jestli je všechno v pořádku. Našla něco? Je to dobré, nebo špatné? Je se mnou spokojená? běželo jí hlavou. Důležitější než zdravotní stav dítěte nebo její vlastní se jí teď zdálo vyhovět doktorce. Ta nakonec řekla:

„Lori, cvičíte?“

„Ano. Stalo se něco?“

„Ne, ne, nic se neděje,“ ujistila ji lékařka. „Naopak, vedete si velice dobře. Je ovšem nejvyšší čas, abyste se rozhodla, Lori.“

„Ano, pořád na to myslím.“

„Za měsíc budete muset najít odpověď,“ připomněla doktorka Wahlová. „Domů byste se s malým nevrátila?“

„S maminkou bych se jistě domluvila. Ale…“

„Ano. Otcové vesměs těžko odpouštějí. Berou těhotenství svých dcer jako nepřátelský tah proti vlastní osobě. Co tedy uděláte?“

„Já… uvažovala jsem a počítala.“

„Co se dá pořídit za dvě stě sedmdesát dolarů týdně?“ zeptala se Wahlová a Lori si uvědomila, že lékařka o ní ví prakticky všechno. Mlčela, a tak Wahlová pokračovala: „Musíte zaplatit nájem, najít pečovatelku, která dohlédne na dítě v době, kdy budete v práci, potřebujete jídlo, léky, věci pro děťátko. Není to zrovna moc veselá matematika.“

„Mohla bych zažádat o podporu. Ale i tak je to málo. Paní doktorko, co mám udělat?“

„Má milá Lori, dokážu pacientům naordinovat vhodné léky. Občas jsem i psycholog nebo psychiatr, lidé se mi někdy svěřují se soukromými problémy. Nikdy jsem ale s žádnou ženou neřešila otázku adopce. Je jednodušší dávat rady ostatním; mnohem těžší je nést následky. Tahle volba, Lori, zůstane jen na vás.“

„Paní doktorko, jak byste se zachovala vy?“ Wahlová se usmála. „Odpovědět vám by bylo stejné jako poradit. Lori, za půl roku, co ke mně chodíte, vím, že jste bystrá, inteligentní mladá žena. Jistě dospějete ke správnému rozhodnutí.“

V následujících dnech si Lori ve volných chvílích představovala všechny možné situace, k nimž by mohlo dojít, až se dítě narodí.

Zavolá Brettovi a oznámí mu: „Brette, blahopřeju! Právě ses stal otcem.“ Ne. To je jako špatný vtip.

Proč jsem na něj tak zlá? Tak nespravedlivá. Co jsem čekala, že řekne? Měl přednést monolog z nějaké známé divadelní hry? Nebo mi okamžitě odpřísáhnout věčnou lásku a věrnost? Nejdříve se mi zdálo, že jsem ho zaskočila. Vypadal jako polekaný kluk, který se už už dá na útěk. Ale potom mi navrhl, že si najde práci a postará se o mě i o dítě. Když teď nevím z které do které, není to jeho vina. Nabídl mi pomoc a já odmítla. Moc rychle.

Teď pospíchat nebudu. Musím adopci pečlivě zvážit. Jistě, mohla bych si jednoduše sbalit věci a s děckem v náručí zazvonit doma u dveří. Jak by se asi otec zachoval? Vyhnal by mě? Ne. Lidi ve městě by ho pomluvili. Jenže jaký život by nás čekal? Mě. Moje dítě. Ne. Tohle není řešení.

Jedenáctý den po návštěvě ordinace zavolala Lori doktorce Wahlové. „Netvrdím, že to udělám, ale kdybych se rozhodla pro adopci, na koho bych se měla obrátit?“

„Já bych na vašem místě promluvila se slečnou Heckingerovou, poskytuje právní poradenství v oblasti sociální péče.“

Teď tedy Lori v kanceláři mhouřila oči před paprsky odpoledního slunce; nemohla ani sledovat, jak se Heckingerová tváří. Ta naštěstí okamžitě navrhla, ať se posadí na pohovku; chtěla, aby se dívka cítila jako doma.

„Tak,“ začala, „jste v osmém měsíci, nebo už v devátém?“

„Na začátku devátého,“ odpověděla Lori a nespustila z Heckingerové oči. Má hezký obličej, jen trochu velký nos. Možná jí není ani třicet, odhadovala, vypadá sebejistá a vyrovnaná. Myslím, že se jí dá věřit.

„Protože jste se rozhodla mě navštívit, předpokládám, že uvažujete adopci.“

„Ano… Já… přemýšlela jsem o tom,“ přiznala Lori.

„Uvědomujete si závažnost takového kroku?“

„Ano,“ přikývla Lori. Otázka ji trochu zaskočila, očekávala spíše, že ji Heckingerová začne přesvědčovat.

„Zvážila jste všechny možnosti? Přemýšlela jste o všech lidech, na které byste se mohla spolehnout? Kteří by vám pomohli, kdyby bylo potřeba?“

„Ano.“

„Nemáte nikoho? Co vaše rodina? Otec dítěte? Nebo blízcí přátelé?“

Zavrtěla hlavou. Připadalo jí ale spravedlivé zastat se Bretta. Vysvětlila: „Otec dítěte… Postaral by se o nás, jenže já nechci, aby se vzdal své kariéry.“

„Když se rozhodnete dát dítě k adopci, budete mu to muset oznámit,“ zdůraznila Heckingerová. „Otci přísluší jistá práva.“

Na tohle Lori nikdy nepomyslela.

„Možná byste s ním měla promluvit hned.“ Na chvíli se zdálo, že Heckingerová nebude pokračovat dříve, dokud Lori do New Yorku nezavolá. Ta se však zeptala: „Měl by… potom nějaké povinnosti?“

„Přispíval by na dítě určitou částkou. Především jde ale o jeho otcovská práva.“

„Vždyť je to moje dítě.“

„Pro všechny platí zákony.“

„A když je otec neznámý? Nebo se ho nepodaří najít?“

„Potom je oprávněna rozhodnout pouze matka,“ vysvětlila Heckingerová.

Lori zamyšleně pokývala hlavou. Pak se váhavě zeptala: „Je možné…, totiž…, stane se někdy, že se matka smí podívat… setkat se… poznat…?“

„Myslíte schválit případné adoptivní rodiče?“ upřesnila Heckingerová.

„Je to můj syn!“ hájila se Lori. „Nechci, aby byl jen anonymní položkou, jedním ze stovek jmen, která se objeví na seznamu sociální péče. I když se o malé nemůžu sama postarat, chci pro ně to nejlepší!“

„Jistě,“ souhlasila Heckingerová. „Pokud najdeme rodinu, která splní vaše představy, budete spokojená?“

„Musela bych se přesvědčit na vlastní oči, je mi jedno, co řeknou jiní.“

„Chcete je zkrátka schválit sama,“ opakovala Heckingerová.

„Ano. Bylo by mi líp, kdybych je mohla vidět. Hlavně ji, ženu. Její tvář, oči… Abych měla jistotu, že jí můžu svěřit svoje dítě.“

„Většinou se to nedělá, organizace, které adopci zprostředkují, se snaží, aby se matka dítěte s adoptivními rodiči nesetkala; asi pochopíte.“

„Ano. Slibuju, že po nich nikdy nebudu pátrat, ani po svém děťátku. Jen chci vědět, že oni jsou ti praví, nic víc. Noviny i televize jsou plné případů, kdy pěstouni týrali nebo zneužívali děti… Prostě musím… musím…“

Lori zmlkla, aby se nerozplakala.

„Lori, a když se mi podaří umožnit vám setkání s případnými adoptivními rodiči? Budete se smět zeptat na cokoli s výjimkou dvou věcí: jak se jmenují a kde bydlí.“ Lori se nadechla, ale než stačila otevřít pusu, Heckingerová ji předešla: „Ne, neodpovídejte hned. Všechno si ještě důkladně promyslete. Přijďte znovu za den, dva, pak mi povíte, jak jste se rozhodla.“

O dva dny později si Lori domluvila s Rose Heckingerovou novou schůzku.

„Chci poznat lidi, kteří si přejí adoptovat mého syna,“ oznámila.

„A souhlasíte s mými podmínkami?“

„Jen mě zajímá, jací jsou. Budou hodní, laskaví, starostliví a milující rodiče mého syna?“

Za nějaký čas se Lori znovu dostavila do kanceláře Rose Heckingerové, tentokrát na schůzku s neznámými manželskými dvojicemi.

Rose seděla u stolu a uvažovala nad jednou z mnoha žádostí o adopci. Složky se záznamy nevyhovujících zájemců odkládala nalevo, na pravé straně shromáždila formuláře s údaji těch, kteří připadali v úvahu.

Manželský pár, jehož data měla právě v ruce, Lori odmítla. Během týdne se postupně setkala se třemi dvojicemi toužícími po dítěti, promluvila s nimi a pokaždé řekla ne.

V prvním případě se jí žena zdála příliš málo průbojná, jako by se stále snažila vyhovět přání svého dominantního manžela. Jistě by byl dominantní i jako otec, muselo by být po jeho, usoudila Lori. Ne, takového pro své dítě nechci, z vlastní zkušenosti moc dobře vím, jaké to je.

Z rozhovoru s druhým párem nabyla dojmu, že muž po děcku příliš netouží, jen chce vyhovět manželce. Tvářil se, jako by jí kupoval vytoužený drahý dárek. Přestože mohl svými příjmy zajistit adoptivnímu dítěti život v přepychu, Lori nakonec odmítla; ženy jí však bylo upřímně líto.

Ke třetí dvojici se Lori nedokázala vyjádřit jinak než: „Mám jen divný pocit… Neumím to vysvětlit, ale… Zdá se mi, že nejsou ti praví pro moje dítě.“

Když se svěřila Rose, ta se neudržela a poznamenala: „Má drahá, nevybíráme obsazení hry, nečekejte naprostou dokonalost. Tady se pokoušíme najít dva slušné spolehlivé lidi, kteří by s láskou pečovali o dítě. O vaše dítě.“

Lori mírným hlasem odpověděla: „Paní Heckingerová, prosím, nevykládejte si to špatně, ale… Když v divadle poznáme, že jsme se zmýlili a herec na roli nestačí, propustíme ho a úlohu dáme jinému. Já ale takovou možnost nemám.“

Heckingerová odložila složku se záznamy. Než otevřela další, napadlo ji, jestli se vůbec najde jediný manželský pár odpovídající představám Lori Adamsové. Po chvíli otevřela nový spis.

Donnerovi, Harold a Cynthia. Věk: 34, 29. Bezdětní, porucha na straně manžela (nedostatečná produkce spermatu). Dvojice žije v menším městě na jihu sousedního státu, bydlí ve vlastním domku. Muž podniká, patří mu několik prádelen; jejich provoz zajišťuje Donnerovým stálý dobrý příjem. Nebyla zjištěna žádná skutečnost, která by bránila adopci dítěte. Žadatelé jsou věřící, mají skvělá doporučení.

Rose Heckingerová se rozhodla domluvit Donnerovým a Lori schůzku.

Haroldovi i Cynthii se Lori na první pohled zalíbila: krásná mladá blondýnka v posledním měsíci těhotenství. Vyměnili si souhlasné pohledy. Jaké hezké dítě budeme mít!

Lori okamžitě blesklo hlavou: Ne, tenhle chlapík nemůže být otcem mého syna. Je moc malý a tlustý. Příliš snědý. Každého by hned udeřilo do očí, že dítě není jeho. Potřebuju najít rodinu, kde bude opravdu doma. Kam bude patřit, jako by se těm lidem skutečně narodilo.

Rozhovor vázl. Donnerovi vycítili, že Lori nesouhlasí. Přesto, už na odchodu, ji Donner tiše oslovil. „Mladá paní, ještě o všem popřemýšlejte. Nenajdete na světě dva lidi, kteří by si přáli dítě tak jako my. Budeme je milovat z celého srdce, Cynthia i já, chlapce nebo holčičku, to je jedno, prostě dítě. Moc po něm toužíme.“

Když byli pryč, Lori se pokusila vysvětlit Rose své důvody. „Nechtěla jsem se jich dotknout, ale měla jsem dojem, že nevypadají moc jako… jako rodina. Chtěla bych, aby mé dítě k těm lidem patřilo. Aby nikoho nenapadlo: Tohle přece nemůže být jejich děcko. Jistě je adoptovali.“

„Lori,“ podívala se na ni Rose, „hledáte někoho, kdo je podobný otci vašeho dítěte?“

„Ne!“ popřela Lori tak ostře, že Heckingerová nezapochybovala o opaku.

Pořád ho miluje, uvědomila si.

„Nevím, jestli se nám podaří splnit vaše požadavky. Možná jsem udělala chybu, neměla jsem souhlasit s těmi rozhovory.“

„Ne, ne, prosím vás,“ polekala se Lori, „poznám pravý pár, věřte mi!“

„Dobrá…, uvidíme,“ řekla Heckingerová zamyšleně, ale nic Lori neslíbila.

Na začátku nového týdne přišla další várka žádostí o adopci. Rose všechny pozorně pročetla. Lori jí svými představami přidělávala spoustu práce, na druhé straně jí imponovala svou vytrvalostí a neústupností. Rose nyní znovu otevřela složku se záznamy, které ji zaujaly nejvíce.

William a Christie Salemovi, 32, 28. Žijí na malém městě v nejzápadnějším cípu sousedního státu. Muž založil vlastní firmu, provádí opravy a instalace počítačů, hospodaří se ziskem. Žena pracuje v malé reklamní agentuře, je ochotna vzdát se kariéry a pečovat o adoptované dítě. Salemovi jsou finančně dobře situováni, žijí v bezproblémové čtvrti, mají výborné reference. V místě jsou dostupné kvalitní školy i lékařská zařízení. Rodina je bezdětná.

Vzhledem k Loriiným přísným požadavkům se Rose Heckingerová rozhodla promluvit se Salemovými napřed sama.

Nejdříve jí padl do oka muž: vysoký, štíhlý, světle plavých vlasů; přesný opak pana Donnera. Snad tentokrát. Všimla si také, že se paní Salemová pod stolem dotkla manželovy dlaně a on jí oplátkou ruku sevřel. Jsou napjatí, vzájemně si dodávají odvahy, uvažovala, záleží jim na tom, aby schůzka dopadla dobře.

„Nezlobte se, že jsem vás sem pozvala,“ začala vlídně, „ale je to důležité.“

„Neomlouvejte se, prosím,“ odpověděl Bill Salem a Christie doplnila: „Po tolika měsících, co se snažíme najít dítě… Říkám měsíce? Budou to pomalu dva roky, už ani nedokážu vyjmenovat všechny ty nemocnice a agentury. Tahle schůzka nám rozhodně nevadí. Že ne, Bille?“

„Paní Heckingerová,“ zeptal se muž, „co ta matka hledá? Tedy, proč nás chce vidět? Nač se bude ptát? Jak bychom měli mluvit?“

„Je to pro nás moc důležité“ ozvala se znovu Christie. „Máme velkou naději, že konečně budeme mít dítě. Nechceme ztratit takovou příležitost! Co bychom měli říct? A čeho se vyvarovat?“

„Především zůstaňte sami sebou,“ nabádala je Heckingerová. „Buďte upřímní.“

Christie a Bill Salemovi čekali v malé recepci vedle kanceláře. Obě strany souhlasily se začátkem ve čtrnáct hodin, teď už uběhlo dvacet minut a Lori nikde. Bill cítil, jak je Christie napjatá; jemu samotnému nebylo o moc líp, jen se snažil nervozitu a obavy potlačit. Zůstal sedět, zatímco Christie přecházela od okna ke dveřím.

„Christie, miláčku, uklidni se. Pojď si sednout,“ přemlouval ji. Když přistoupila blíž, chytil ji za ruku: byla ledová. Jako tenkrát, když umřel Billy, vzpomněl si.

Chtěl ji zadržet a přimět, aby se posadila, ale bezúspěšně. Najednou se otočila a zašeptala: „Rozmyslela si to.“

„Lásko moje, prosím tě.“

„Proč nepřišla?“

„Možná se něco vyvrbilo na poslední chvíli. Papíry, podpisy… Já nevím. Prostě – něco.“

V tu chvíli někdo nesměle zaklepal. Christie ztuhla a potom se pomalu otočila. Bill vstal, aby ji v případě potřeby zachytil. Oba sledovali, jak se dveře pomalu otevírají.

Rose Heckingerová se povzbudivě usmála a poodstoupila. Lori vešla dovnitř a Heckingerová je vyzvala: „Tak, moji milí, nechám vás o samotě. V klidu si spolu promluvte, a až skončíte, zavolejte.“ Vyšla ven a tiše za sebou zavřela.

Přítomní se zkoumavě dívali jeden na druhého. Těhotná Lori nespustila pohled z ženy, která se toužila stát matkou jejího dítěte, Christie upírala zrak na ni. Obě pálila na jazyku spousta otázek, většinu z nich však nesměly vyslovit. I Bill si Lori pozorně prohlížel. Potom zalétl očima k manželce; věděl, že si stejně jako on z celého srdce přeje, aby obstáli.

„Nesedneme si raději?“ navrhl.

Lori si vybrala křesílko, takže Salemovi se usadili na pohovce naproti.

Christie se pokusila prolomit ledy: „Vím, jak vám je, věřte mi.“

„Ne, to nemůžete pochopit.“

Ach bože, udělala jsem chybu, polekala se Christie. Snad se to neobrátí proti nám.

Lori si také okamžitě v duchu vyčítala: Neměla jsem na ni takhle vyjet. Nic nezavinila. Nemůže za to, že se musím zříct svého děťátka. Je stejně vynervovaná jako já.

Bill ve snaze zmírnit napětí přispěchal s otázkou: „Už vám o nás něco říkali?“

Lori přikývla. „Jste prý spořádaní a spolehliví lidé. Máte velký dům a velmi toužíte po dítěti.“

„Pověděli vám také…?“ začala Christie, ale v polovině věty ji zradil hlas.

„Christie,“ oslovil ji Bill; současně si ihned uvědomil, že v rozčilení porušil jednu z hlavních zásad: vyřkl manželčino jméno. Žena se mezitím ovládla a pokračovala: „Chtěla jsem vám vysvětlit, že jsme měli vlastní dítě. Chlapečka. Ale přišli jsme o něj. Byly mu necelé tři měsíce, přesně dva a sedmadvacet dní… Ztratili jsme ho.“

„Ztratili?“ opakovala užasle Lori. Proboha, jak může někdo ztratit něco tak cenného jako syna?

„Syndrom náhlého úmrtí kojenců. Nikdo nezná příčinu. Chybí příznaky.“

Cítila, jak se jí do očí hrnou slzy, ale opanovala se.

„Promiňte, to je mi moc líto,“ řekla tiše Lori. „Netušila jsem… Taková hrozná věc.“

„Ano, je to moc těžké. Ale věřte mi, Billy – tak se náš malý jmenoval – měl tu nejlepší péči. Milovali jsme ho, byl pro nás vším. Tolik…“ Christie zakolísal hlas; zmlkla, aby se nerozplakala.

Bill ji podpořil: „Co žena říká, je pravda.“

Christie se zatím trochu vzchopila. „Miláčku, já vím, že se mi snažíš pomoct, ale my si teď musíme promluvit jako matka s matkou.“ Obrátila se k Lori. „Má drahá, dovedu si představit, jaké otázky se vám honí hlavou. Pokusím se na ně odpovědět, aniž byste je vyslovila.

Jsme přesně ti lidé, kterým se říká střední vrstva. Máme domek, splácíme hypotéku, nijak vysokou. Žijeme v relativně klidném městě; není příliš velké, ale je tam dobrá nemocnice a kvalitní doktoři. Takže o vaše… naše… o děťátko bude vždycky postaráno co nejlépe. My dva vedeme klidný život. Manžel má přes den většinou hodně práce, občas i večer nebo v noci, v jeho firmě to jinak nejde.“ Cítila Billův pohled, jen ji chtěl upozornit aby se nepouštěla do detailů.

„Jsme věřící, i když do kostela nechodíme tak často, jak bychom asi měli. Ale napravíme to, slibuji. A školy… ano: školky a školy od základní až po střední patří mezi nejlepších deset procent ve státě, o vzdělání vašeho… tedy… dítěte… nemusíte mít strach. Mysleli jsme i na univerzitu, založili jsme zvláštní konto, když… když se narodil Billy.“

Chtěla být stručná a věcná, v tomto okamžiku ji však veškerá kuráž znovu opustila. Zvlhly jí oči a za chvíli jí po tváři stékaly slzy. Lori impulsivně stiskla její dlaň ve snaze trochu Christii utěšit. Tu gesto opravdu povzbudilo. Osušila si oči, usmála se a řekla: „Teď se ptejte – na cokoli, nemáme co skrývat ani se za co stydět.“

„Povíte mu to?“

„Komu, co?“ nechápala Christie. Podívala se na Billa.

„Že je adoptovaný,“ upřesnila Lori.

„Budeme muset. Nakonec, všichni kolem se to dozvědí – rodina, naši přátelé. Asi by bylo horší to tajit. Když se děti náhodou dopátrají pravdy samy, často zažijí velké trauma.“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasila Lori, „měl by to vědět. Řeknete mu taky o mně?“

„Jestli si to přejete.“

„Pro mě je moc důležité, abyste mu vysvětlili a aby uvěřil, že jsem ho milovala. Proto se ho vzdávám, chci, aby měl šťastný život, dělám to jen pro jeho vlastní dobro. Pro něj.“

Teď se zase rozplakala Lori. Christie jí podala kapesníček.

Lori si otřela slzy. „Tolik bych toho chtěla svému dítěti říct. S jeho otcem… nebyla to jen náhodná známost, nebo jedna noc. Miloval mě a já jeho, byli jsme oddaní jeden druhému. Za jiných podmínek…, kdyby… Na tom už nesejde. Nemělo to tak dopadnout. Teď mi moc záleží na tom, aby moje dítě vědělo, že jsem je milovala. Chci, aby na mě vzpomínalo jako na ženu, která je nikdy nepřestane nosit v srdci.“

„Slibuji vám, že až bude dost staré, aby porozumělo, všechno mu řekneme,“ ujistila ji Christie.

Lori se pak otázala: „Chcete se na něco zeptat vy mě? Třeba na jeho otce? Je mladý, zdravý, slušný. Pracovitý. I když některým lidem nejde pojem tvrdá práce s jeho profesí dohromady, je totiž herec. Dobrý herec. Však to poznají. Všem jim ukáže.“

„A vy? Co budete dělat? Kam půjdete?“

Bill se mírně ošil. „Chris, drahoušku…“

„Promiňte. Máš pravdu: nic, co by zasahovalo do soukromí.“

„A vy, slečno? Chcete o nás dvou vědět ještě něco?“ oslovil Lori Bill.

„Ano,“ přikývla. „Co disciplína? Každé dítě potřebuje nějaký řád, ale občas… někteří otcové…“ Hledala vhodný výraz. „Někdy jsou otcové až moc… moc přísní, i krutí. Nedokážou odpouštět, když se dítě třeba jen jednou proviní proti jejich vůli,“ upřesnila. „Nechci, aby moje dítě neslo po celý život takové břímě a bálo se nebo litovalo.“

Bill i Christie pochopili, že Lori teď mluví z vlastní zkušenosti.

„Mohu odpřísáhnout, něco podobného se vašemu dítěti nikdy nestane,“ pronesla Christie vážně. „Budeme je milovat, starat se o ně, vychovávat – důsledně, ale s ohledem na jeho city a schopnosti. U nás nepanuje atmosféra strachu, máme porozumění.“

Lori pak dlouho mlčky seděla; Bill a Christie si vyměnili pohledy plné nejistoty, v očích jedinou otázku: Jak se Lori rozhodne? Odpovídají jejím představám? Důvěřuje jim?

Když vstala, zvedli se současně i Salemovi.

„Děkuji vám,“ řekla Lori tiše.

Cestou ke dveřím se na okamžik octla v těsné blízkosti Christie Salemové. Obě ženy najednou cítily vzájemné pouto, které se mezi nimi vytvořilo. Beze slova se objaly, jako by si symbolicky předávaly zatím nenarozené dítě.

„Mohla bych ho vidět?“ požádala Lori, ještě celá zpocená, porodní asistentku.

Ta jí zlehka otřela tváře a kývla. Lékař jí opatrně podal novorozeně, aby je ukázala matce. Chlapeček, celý rudý, víčka zavřená, se vrtěl; zatím si nestačil zvyknout na světlo, kterému ho najednou vystavili po devíti měsících v teplém a tmavém bezpečí matčina těla.

Lori nejdříve natáhla ruce, ale zarazila se; bála se syna dotknout. Slyšela, že po porodu se vytvoří pevné pouto mezi matkou a dítětem, a uvědomovala si, že na ně nemá právo; vzdala se ho pod tlakem okolností, souhlasila s adopcí. Tolik si přála chlapečka na chvilku držet v náručí, ale netroufla si sestru požádat.

O pár hodin později poprosila Rose Heckingerovou: „Jen jednou, ještě jednou bych s nimi chtěla promluvit.“

„Přijedou si pro malého zítra, pokusím se to zařídit.“

„Christie! Nestihneme to,“ zavolal zvenku Bill.

„Jen chvilku. Podívám se, jestli jsme na něco nezapomněli.“

„Zase? Všechno jsme přece kontrolovali včera večer.“

„Už jdu,“ ujistila ho. Znovu přelétla očima dětský pokoj: postýlka, zásoba čistých plenek, vyžehlené košilky, lehký přehoz, deka, olejíček, mýdlo, láhev… Ano, jsme připraveni.

„Christie! Ještě se musíme zastavit pro doktora Whitmora,“ popoháněl ji Bill. „Znáš ho, jak si dává na čas; přijdeme pozdě.“

Rychle seběhla ze schodů. Neodpustila si však zaskočit do kuchyně. „Pro jistotu ohřeju ještě jednu láhev mléka,“ rozhodla se.

„Christie,“ napomenul ji jemně Bill. „Už máme tři. Nezapomeň, že s ním pojedeme jen dvě hodiny. Kolikrát za tu dobu musíš dítě nakrmit?“

„Člověk nikdy neví, raději víc než míň. Nic se nestane, když vezmeme čtyři,“ trvala na svém.

Bill viděl, že nemá cenu něco vysvětlovat. Vzal tašku s mlékem, zavřel ji a nasměroval Christii ke garáži. „Jdeme, miláčku,“ zavelel.

„Nemůžeme…,“ zaprotestovala, ale Bill ji nenechal domluvit.

„Pamatuješ, cos mi slíbila, lásko?“

„Dobře,“ ustoupila. „Tohle dítě nebude náhradou za Billyho. Začneme úplně od začátku, nový život, on i my. Tak se těším, až ho uvidím. Jak asi vypadá?“

Chvíli jeli mlčky. Najednou se zeptala: „Myslíš, že bude blonďatý jako ona?“

Pokrčil rameny. „Kdo ví? Může být po otci.“

„Jistě,“ kývla. Asi bude lepší počkat a zbytečně si teď s podobnými otázkami nelámat hlavu.

Do nemocnice dorazili kolem čtvrté, Bill zaparkoval v prostoru vyhrazeném pro pacienty. Vystoupili a chvátali ke vchodu; doktor Whitmore ve spěchu zapomněl na svou lékařskou brašnu a musel se pro ni vrátit.

Na dětském oddělení je už očekávali. Sestra je zavedla k postýlce v rohu místnosti. Hned vedle připravila malý stůl, aby doktor Whitmore mohl chlapečka vyšetřit.

Christie si prohlížela drobný rudý obličejík spícího dítěte. Pak natáhla ruku a zlehounka se dotkla jeho tvářičky. Opatrně poodhrnula okraj čepičky.

„Je to blonďáček,“ pošeptala Billovi. „Je tak hezký! Všichni řeknou, že je po tobě.“

Otočila se k sestře a ta hned pochopila. „Jen si ho pochovejte,“ vybídla Christii.

Chris dítě opatrně zvedla. Podpírala mu hlavičku a houpala je v náručí.

„Náš chlapeček, je to náš chlapeček, Bille.“

Podala malého lékaři a s manželem po boku sledovala každý Whitmorův pohyb. V duchu se modlila: Pane Bože, dej, ať je zdravý. Ať je to ten pravý. Vypadá tak bezmocný a zároveň plný života. Jak špulí pusinku… Bože, nikdy by mě nenapadlo… Ukázali jí ho? Dovolili jí ho nakrmit? Je to správné, když já nemůžu? Bude odkázaný na láhev. Co jestli si už zvykl na…

Whitmore ji vytrhl ze zamyšlení. „Krásný zdravý kluk! Máte velké štěstí.“

Bill s úlevou stiskl ženě ruku.

„Co teď?“ zeptala se.

Do pokoje vešla Rose Heckingerová.

„Máme ještě něco podepsat?“ ozval se Bill.:

„Ne, žádné psaní. Ale Lori by s vámi chtěla promluvit.“

„Vždyť jste všechno zjišťovali a ověřovali,“ namítla Christie. „Náš dům, doporučení…“

„Matka dítěte by vás přesto ráda viděla. Čeká na vás.“

„Rozmyslela si to,“ pronesla hluše Christie.

„Jen požádala o rozhovor,“ namítla Heckingerová.

„Christie,“ řekl tiše Bill, „na to má právo.“

Salemovi následovali Rose do malého pokoje, kde Lori doplňovala poslední údaje nezbytné k vystavení rodného listu dítěte.

„Otec?“ zeptala se úřednice právě ve chvíli, kdy vstoupili Salemovi. Záznam byl důvěrný; podala tedy Lori pero: „Sem vepište jméno a příjmení otce dítěte.“

Lori vyplnila kolonku. Žena uložila formulář do desek a odešla.

„Prý s námi chcete mluvit,“ začala Christie.

„Ano.“

„Nerozmyslela jste si to…, viďte, že ne?“ vyhrkla Christie.

„Ne,“ uklidnila ji Lori.

„Jen vás musím ještě o něco požádat.“

„Jistě,“ přikývla Christie. Spadl jí kámen ze srdce.

„Až přijde čas, povězte mu, že jsem se ho nezřekla, nezavrhla ho; udělala jsem to pro jeho vlastní dobro. Pro jeho štěstí. Vysvětlete mu, že jsem dlouho přemýšlela, modlila se a nakonec ho svěřila do péče těch nejlepších manželů, kteří si přáli adoptovat dítě. Kéž by pochopil, jak je to pro mě těžké. Ale bude mu líp. Ať má lepší život. Slibte mi, že ho opravdu budete upřímně milovat a dopřejete mu to, co bych mu já nedokázala poskytnout…“

„Máte mé slovo,“ pronesla vážně Christie. „Věnujeme mu veškerou lásku a péči i něhu, jaké jsme schopni.“ Naklonila se a políbila Lori na tvář.

S chlapečkem v zavinovačce a několika lahvemi teplého mléka se Christie a Bill vydali na zpáteční cestu.

Rose Heckingerová se v kanceláři vrátila k údajům ve formuláři, aby dokončila záznam o adopci dítěte a vystavila mu dočasně platný rodný list. Za pár týdnů, až budou splněny všechny požadované úřední formality a dítě bude oficiálně uznáno jako syn Christie a Billa Salemových, dostane také nový rodný list.

Pohled jí sklouzl na kolonku otec dítěte. Higgins, Henry, stálo tam.

Higgins. Higgins… Henry Higgins… Takové povědomé jméno, kde jsem ho jen… Henry Higgins… Ano, Higgins. Profesor Henry Higgins z muzikálu My fair Lady. Že mě to nenapadlo dřív! Když se Lori rozhodla zatajit pravé jméno svého partnera, nebylo nic jednoduššího než sáhnout po divadelním scénáři.

No, není ani první ani poslední, která to udělala. Právo je na straně matky, skutečné jméno otce vymáhat nemůžeme.

Ještě nikdy nejel Bill tak opatrně a pomalu, nejdelších osmdesát mil, které kdy urazil. Celou cestu se držel v pravém pruhu, ostatní auta ho míjela; někteří netrpěliví řidiči mu klaksonem nebo vulgárními gesty dávali najevo své mínění.

Christie seděla na zadním sedadle s chlapečkem na klíně. Ani hluk zvenčí dítě neprobudil, po celou dobu spokojeně spalo. Christie poodhrnula cíp přikrývky a prohlížela si drobnou rudou tvářičku. Komu budeš podobný? Své mladé světlovlasé matce? Nebo otci, kterého jsme nepoznali a nikdy nepoznáme?

Bill čas od času na syna i ženu mrkl do zpětného zrcátka; napřímil se, aby lépe viděl i chlapečkův obličej. Christie ho okamžitě napomenula: „Bille! Dívej se před sebe. Takový poklad si vezeme. Nemá cenu nic riskovat.“

Když konečně přijeli domů, přivítaly je hned dvě sousedky. Nejdříve se samozřejmě sklonily nad děťátkem a chvilku se nad ním rozplývaly. Znovu se nabízely, že se postarají o krmení i přebalování. Vtom jedna vyhrkla: „Sue, Chris jistě ví, co a jak, vždyť to není její první dítě.“

Na okamžik se rozhostilo trapné ticho. Jennie Holtové došlo, co řekla, a zrudla. Christie jí přispěchala na pomoc: „Přece nezůstaneme stát tady venku, máme spoustu práce.“ Hlavně nesmím plakat, umínila si, ale nebylo to snadné.

Teprve po dvou hodinách Salemovi osaměli a poprvé mohli vychutnat pocit, že jsou znovu rodina. Chlapeček, nakrmený a přebalený, klidně usnul a pravidelně oddychoval. Christie i Bill se skláněli nad novou postýlkou a pozorovali ho.

Christie zašeptala: „Myslíš, že nějak vnímá všechno, co se dneska stalo? Říkají, že děti jsou velmi citlivé.“

„Já jen vím, že dítě se má adoptovat co nejdřív. Čím dřív, tím líp. Potřebuje pocit bezpečí, i takhle malé, jinak si nese následky po celý život.“

„Bylo to ode mě hloupé, Bille?“

„Že jsme ho adoptovali? To přece nemyslíš vážně, Christie.“

„Pšš, nekřič tolik,“ tišila muže. „Myslela jsem tu Billyho postýlku, že jsem ji dala pryč a koupila novou,“ vysvětlovala.

„Ne, blázínku, nový život – všechno musí být nové,“ uklidnil ji.

„Neznamená to, že bychom na Billyho zapomněli,“ ujišťovala se polohlasně. „Nikdy na něj nezapomeneme.“

„Jistěže ne,“ potvrdil Bill.

„Jak mu budeme říkat?“ zeptala se.

„Ne Billy.“

„Ne, určitě ne. Bylo toho trochu moc poslední dobou, všechno to domlouvání, dotazníky… Vlastně jsem o jméně ani pořádně nepřemýšlela.“

„Já se bál, abychom to nezakřikli,“ přiznal Bill. „Tak co, napadlo tě něco?“

„Vzpomněla jsem si na babičku. Kdysi mi vyprávěla o strýčkovi Scottovi, padl ve Vietnamu, nikdy jsem ho neviděla. Ale podle toho, co jsem slyšela i od ostatních z rodiny, musel být úplně skvělý. Tak jsem si myslela, kdyby ti to nevadilo, že by se náš malý mohl jmenovat Scott. Co říkáš? Babička by jistě měla radost.“

„Scott,“ vyzkoušel si Bill polohlasně. „Scott… Scott Salem. Scotty Salem. Perfektní, Christie,“ usoudil.

„Dáme ho pokřtít, ano?“

„Ty pořád věříš, že kdybychom pokřtili Billyho, nikdy by se to nestalo, viď?“

„Ne, ale… v naší rodině všichni chodili s dětmi ke křtu.“

„Dobře. Třeba mi tvůj otec promine mé vychování.“

Políbila ho, natáhla ruku, posté narovnala cíp synovy přikrývky a oba po špičkách vyšli z pokoje.

Krátce před půlnocí se Bill probudil se zvláštním pocitem zdálo se mu, že je v posteli sám. Natáhl ruku a zatápal ve tmě.

Místo vedle bylo skutečně prázdné a studené. Popaměti vklouzl do trepek a zamířil do dětského pokoje.

Stála u postýlky a v tlumeném světle lampičky pozorovala spící dítě. Bill jí zlehka položil ruce na ramena. Cítil, jak se zachvěla, částečně chladem, možná ji trochu polekal i jeho nečekaný dotek.

„Dívám se, jak dýchá,“ vysvětlila šeptem.

„Nemůžeš si to pořád připomínat, holčičko moje. Zkus na všechno zapomenout.“

„Nic si nepřipomínám,“ bránila se. „Probudil se a měl hlad, tak jsem ho nakrmila, nic víc. Jen jsem tu počkala, než usne.“

„To už je nejmíň hodina, viď, miláčku, ruce máš jako led. Honem zpátky do postele.“

Naklonila se nad peřinku a tichounce zašeptala: „Dobrou noc, Scotty, hezky se vyspi, synáčku.“

Asi za hodinu se vrátila do pokoje a spatřila muže, jak stojí vedle postýlky. Ošil se, že ho takhle přistihla, když ji před chvílí sám napomínal, a hned vyrukoval s vysvětlením: „Jen se dívám. Spí jako dudek. Máme pěkného spáče.“

„Měli bychom si taky ještě na chvíli zdřímnout; až dostane hlad, probudí nás.“

„Asi ano,“ souhlasil. Vzal ji za ruku a doprovodil do ložnice.

Ani jeden ale nedokázal usnout dříve, než se malý začal domáhat lahve.

Chlapeček očividně prospíval a stejně tak i Christie; každým dnem nabývala jistoty. Dokonce přestala tak často postávat nad postýlkou. Těšila se ale z každé chvíle, kterou trávila se synem: koupání, přebalování, krmení, uspávání… Chovala ho v náručí, hrála si s ním. „Scotty… Scotty…,“ opakovala neúnavně a dívala se, jak zareaguje. Jako všechny matky viděla projevy a gesta, kterých žádné týden staré dítě není schopno.

Brzy oslavili Scottyho křtiny. Pozvali své nejbližší i pár přátel a sousedů, Christie jen zářila. Celý den se vydařil. Když se hosté rozcházeli domů, nejeden poznamenal: „I kdyby byl jejich vlastní, nemohla by být šťastnější.“

V souladu se zákony museli Salemovi osm měsíců počkat, než byla adopce malého Scotta úředně schválena, což nakonec svým podpisem potvrdil soudce Peter Palmer.

Ten ovšem trval na účasti Christie, Billyho i dítěte. Nikdy se neomezil na pouhý souhlas „na papíře“. Než podepsal, měl také krátký, ale upřímný proslov o povinnostech adoptivních rodičů.

Po návratu domů Christie Scottyho nejdříve nakrmila. Když ho držela v náručí, podívala se na Billa. „Víš, do dneška jsem se pořád trochu bála, že se něco pokazí. Nevím, prostě… něco.“

„Christie, vždyť jsme si slíbili, že se už nebudeme ohlížet zpátky.“

„Ano. Nebudeme se ohlížet,“ opakovala. Pozorovala syna a pochvalovala si: „Bože, jak mu chutná!“

Uplynulo ještě pěkných pár měsíců, než se Billovi podařilo přesvědčit Christii, aby na pár hodin svěřila Scottyho pečovatelce a oni dva si spolu vyšli do kina. Během večeře dvakrát volala domů. Když odešla potřetí ze sálu, Bill navrhl: „Miláčku, raději se vrátíme, co říkáš? Ať nerušíme lidi kolem.“

„Promiň,“ omlouvala se v autě. „Zkusíme to příští týden.“

Deset měsíců poté, co soudce Palmer potvrdil platnost adopce Scottyho Salema, spěchala Lori Adamsová k řediteli nemocnice.

Cestou se pokoušela vybavit si události posledních pár týdnů a lámala si hlavu, proč ji nadřízený pozval na pohovor. Už ode dveří viděla, že celý září.

„Lori,“ oslovil ji a pokynul, aby se posadila. „Procházeli jsme –tedy slečna Berrymanová a já – záznamy všech našich zaměstnanců. A dospěli jsme k závěru, že tu zdaleka nevyužíváte svých schopností a možností.“

„Snažím se. Dělám, nač stačím,“ ohradila se.

„Ano, v rámci svých možností. Slečna Berrymanová i já vám chceme navrhnout, abyste zkusila čtyřleté odborné studium. Dostanete stipendium a vrátíte se jako diplomovaná zdravotní sestra.“

Než se Lori nadechla a zareagovala, předešel ji a pokračoval: „Není to žádné dobročinné gesto, naopak přiznám, dost sobecké. Když naši nabídku přijmete, budeme od vás očekávat, že u nás zůstanete nejméně pět let. Mohla byste studovat i dál a pracovat v administrativě.“

„Pane řediteli…, já… nevím, co na to říct…“

„Jistě,“ řekl klidně. „Jen si všechno důkladně promyslete. Je to příležitost. Můžete získat kvalifikaci a věnovat se zdravotní péči, mimochodem v současnosti je to velmi žádaný obor. Budete mít prakticky neomezenou možnost výběru.“

Lori přikývla, neschopná slova.

Cordes se usmál: „Všechno si pořádně promyslete, nespěchejte. Mějte na paměti, že vás máme rádi a ceníme si vaší práce.“

Za dvě léta se Lori v nemocnici seznámila s mnoha lidmi, ale s nikým se nesblížila natolik, aby se mu mohla svěřit. Když se v noci po službě vrátila do svého malého bytu, trochu se najedla a zamyslela se nad Cordesovou nabídkou.

Ano, práce ji baví, ráda pomáhá lidem, a považuje ji za záslužnou. Těší ji, když se jim její zásluhou uleví, získají novou naději a cítí se jistější. Sestry rozdávají léky, zavádějí kapačky, kontrolují teplotu pacientů, odebírají vzorky, ale už jim nezbývá čas, aby se zastavily na kus řeči, přinesly noviny nebo časopis, přečetly věnování, které doprovází náruč květů. Nemají čas na tyhle drobnosti, které lidem usnadňují pobyt na lůžku a mnohdy ovlivní i konečný výsledek. Je to dobrá práce, říkala si Lori, a jestli si ředitel a slečna Berrymanová myslí, že ji dělám ráda, nemýlí se ani v nejmenším. Ale… celý život?

Vydržela dva roky, protože chtěla splatit dluh: podali jí pomocnou ruku v pravý čas. Je třeba se rozhodnout. Cordes jí připomněl, že bude muset volit: nemocnice, nebo…

Lori zvažovala pro i proti celý týden a nakonec si uvědomila, že v hloubi duše pořád ještě touží po divadle. Má se vrátit do New Yorku? K tomu jí zatím chybí odvaha. Ale existuje přece spousta dalších míst, třeba blízké Chicago. Zdálo se jí slibné, znala pár hvězd, které tam začínaly a za čas zazářily v New Yorku a v Hollywoodu.

Možná by mohla zkombinovat obojí, napadlo ji. Přes den studovat a po večerech hrát; většina mladých v menších divadelních společnostech měla jiné zaměstnání. Hned ale tuhle myšlenku zavrhla. V nemocnici by s ní počítali, očekávali by, že se po studiu vrátí. Nemá právo zneužívat jejich důvěry.

Je čas začít nový život.

Koncem týdne promluvila s Cordesem. Očividně ho zklamalo, když mu oznámila své rozhodnutí, ale chápal.

„Když se podíváte na mě, Lori, asi byste těžko hádala, že na střední jsem skvěle foukal na trubku v jedné džezové kapele. Fialoví lidožrouti jsme si tehdy říkali. Fialová a bílá byly barvy naší školy. Roky jsme spolu hráli na svatbách, na oslavách promocí, na maturitních večírcích. Pak jsme absolvovali i my a museli jsme se rozhodnout, co dál. Dva kluci šli na práva, Chuck Aaronoff a já na medicínu. Samozřejmě jsme si přísahali, že se nikdy úplně nerozejdeme. Ze začátku jsme každý rok pořádali jam session. Potom to začalo být horší, a tak jsme se… tiše rozpadli. Povinnosti nás zavály na různá místa.“ Nadechl se. „Ještě dneska, když slyším džez, píchne mě u srdce a přeju si znova stát na pódiu. Víte, Lori, už je to čtyřicet let, ale stejně je to pořád ve mně. Jestli skutečně milujete divadlo a toužíte po něm, jděte za hlasem svého srdce.“

„Díky, pane Cordesi.“

„Kdyby… Sama víte, umělecký svět je vrtkavý… Kdyby náhodou něco nevyšlo podle vašich představ…, moje nabídka trvá.“

„Budu na to pamatovat,“ slíbila.

Chystala se odejít.

„Lori…, myslíte, že byste tady nikdy nebyla úplně spokojená?“ zeptal se pomalu.

Otočila hlavu a podívala se na něj. „Ne, ne. Všichni jsou tu moc milí.“

„Jen mě napadlo, má milá… U nás jste se rozhodla dát své dítě k adopci.“

Dotkl se bolavého místa.

Ano. Bude dobře nemyslet na minulost a začít znovu někde jinde. Zpřetrhat vazby, se vším se vyrovnat. Až příště najde ve schránce obálku se skrovným obnosem, který jí Brett v dobrém úmyslu pravidelně posílal, napíše na ni jen Adresát neznámý.

Uzavře i tuhle kapitolu svého života.

Než odjela do Chicaga, přišly postupně tři známé obálky. Třikrát nalepila přes adresu stručné oznámení napsané na stroji; věděla, že Brett by poznal její rukopis.

Když pošta vrátila poslední obálku, zavolal Brett Mann do nemocnice. Ne, nevíme, kam se odstěhovala, ne, nenechala žádnou adresu.

Určitě je i s dítětem u rodičů. Kam jinam by šla? V telefonu se ozval mužský hlas – Loriin otec.

„Lori? Tady žádná Lori není!“

„Ale jistě víte, kde je!“ naléhal Brett.

„Nevím. A nezajímá mě to!“

Zaslechl zdálky ženský hlas. „Ale mě to zajímá!“ Rychle požádal: „Nechte mě promluvit s Loriinou matkou.“ V přístroji cvaklo a telefon ohluchl.

Je pryč. Lori je pryč. A dítě vzala s sebou.

Nejdříve ho zalila vlna vzteku. Jak mohla? Nemá právo… Nesmí se ke mně takhle chovat!

Jakmile trochu ochladl, střízlivě uvažoval: Když mě potřebovala nejvíc, nedokázal jsem jí nabídnout nic než lásku. Což v reálném světe nestačí. Ona má všechna práva. Na rozdíl ode mě. Ale jednou… jednou…

Vystoupila z autobusu na chicagském nádraží, v každé ruce malý kufr, a zamířila ke stánku. S novinami pod paží vešla do kavárny, usadila se u stolku, objednala sendvič a nad šálkem horké kávy pročítala inzertní rubriku s nabídkou volných míst. Zakroužkovala několik slibně vypadajících a pak nalistovala kulturní přehled s adresami místních divadelních společností a spolků. Sestavila seznam všech, které co nejdříve navštíví.

Během tří týdnů sehnala místo v malé restauraci v obchodní čtvrti, kam se brzy zrána sjížděla auta a řidiči vykládali zboží.

Pátý týden si Lori všiml mladý režisér a nabídl jí, aby v případě potřeby alternovala jednu z postav jeho hry. Souhlasila a tak musela sledovat každou zkoušku a dělat si poznámky ve scénáři. Postupně znala dokonale jak text, tak pohyby i gesta „své“ postavy. Naneštěstí však herečka nevynechala jediné představení a Lori se rozplynul sen o závratně rychlé kariéře. Nebo alespoň možnost ukázat, co umí. Tolik tedy, pokud jde o legendy ve světle ramp, povzdechla si.

Celá záležitost měla přece jen malou výhodu: společnost odebírala týdeník Variety a Lori tak získala přehled o všem, co se dělo na Broadwayi. Podvědomě také pátrala po jméně Brett Mann. Bezvýsledně.

Jednou se jí zdálo, že ho vidí v televizi. Nebyla si stoprocentně jistá, ale muž v reklamě na novou pánskou kolínskou se mu podobal postavou. Mihl se v napůl zamlženém obraze, takže nedokázala rozeznat rysy, a tak sledovala televizní vysílání co nejčastěji. Viděla klip ještě dvakrát, ale ani potom nemohla odpřísáhnout, že je to Brett.

Dvanáctý červen připadl na neděli. Lori dostala vedlejší roli v nové hře a byla vděčná osudu, protože v neděli se vždycky hrálo odpolední i večerní představení. Před rokem dvanáctého června se jí narodil syn. I kdyby žila do sta let, tohle datum pro ni navždycky zůstane významnou a velmi bolestnou vzpomínkou.

Dnes je mu rok, slaví své první narozeniny. I když s adoptivními rodiči mluvila a zdáli se jí spolehliví, nikdy nezaplašila všechny obavy. Kdyby tak věděla, kde bydlí, našla by je a přesvědčila se sama. Stačilo by mi vidět, že je v bezpečí, zdravý a spokojený, že ho mají rádi.

Jen se podívat, aby měla jistotu.

Ani v nemocnici se jí nikdy nenaskytla příležitost zjistit bližší údaje o Salemových.

Přetrpěla odpolední představení a musela se ovládat, aby se uprostřed scény nerozplakala. Když spadla opona, oslovil ji rozzářený režisér: „Vynikající! Takové napětí a dramatičnost z vás vyzařuje! Nikdy jsem si toho na zkoušce nevšiml,“ přiznal. „To jste si schovávala jako překvapení na premiéru, viďte?“

„Ano… ano,“ přitakala. „Já… na zkouškách jsem se držela zpátky.“

Pospíchala z jeviště ale sotva za sebou zavřela dveře, vyhrkly jí slzy a propukla v pláč.

Můj syn má první narozeniny v životě, a já je slavím takhle. Nesmím na něj myslet jako na svého syna, umiňovala si. Nesmím.

Ale věděla, že to nikdy nedokáže.

Týž den odpoledne se stovky mil na západ od Chicaga chystala oslava. William a Christie Salemovi pozvali příbuzné, přátele a sousedy. Připravili posezení v zahradě, budou opékat maso a bavit se. Dnešní setkání je výjimečné – jejich syn Scotty má první narozeniny.

Bill dohlížel na grilování a Christie odbíhala do kuchyně, aby včas doplnila zásoby jídla i pití. Hosté se smáli, povídali si a pozorovali Scottyho, který se pokoušel chodit. Pokaždé se postavil, udělal pár rychlých krůčků a natáhl se do měkké trávy. Přihlížející ho odměnili potleskem. Zdálo se, že se mu jejich zájem líbí. Ještě na čtyřech se zeširoka spokojeně smál a se svatozáří světlých vlasů vypadal k zulíbání. Sám se zvedl a s vervou vyrazil znovu kupředu.

Bill ho ze svého místa nadšeně sledoval. Dmul se pýchou, když rovnal hamburgery a opečená žebírka na tácky. Mají šikovného syna. Je tak vytrvalý, krásně se směje – a jak si dovede získat pozornost a bavit se! Je rád s lidmi a lidé mají rádi jeho.

Christie mu nakonec přerušila představení. Zvedla chlapce do náručí a s úsměvem ho naoko napomenula: „No ty se ale předvádíš! Teď si na chvilku zdřímneš, ano?“

Odnesla syna do pokoje, uložila ho a zpívala mu, dokud neusnul.

Přikryla ho lehoučkou dekou a vrátila se na zahradu k hostům. Všichni se bavili o Scottym. Učaroval jim svým úsměvem i chováním, zdál se jim na svůj věk velmi vyspělý.

Za hodinku vyšel Bill nahoru a probudil syna, aby ochutnal svůj první narozeninový dort. Scotty sfoukl dvě svíčky, jednu za první rok a druhou pro štěstí v tom příštím. Musel se třikrát nadechnout, ale nakonec je zvládl.

„Vždyť je to poprvé v životě,“ hájila vnuka šťastná a pyšná babička, Christiina matka, „počkejte napřesrok.“

Potom byl nejvyšší čas na gratulace a dárky; těch bylo nepočítaně a všechny zabalené v pestrobarevných papírech, takže Scottymu jen oči přecházely. Seděl na trávníku obložený spoustou hraček, obrázků a oblečků.

Když se začalo stmívat, hosté se postupně zvedali. Christiina matka objala vnoučka a vroucně ho políbila. Pak se naklonila k dceři a zašeptala: „Vytrpěli jste si svoje, ale stálo to za to. Je skvělý! A tvůj strýc by byl hrdý, že jste na něj pamatovali a malého pojmenovali po něm.“

Hodiny ukazovaly něco po desáté. Všichni se už dávno rozešli a Christie s Billem uklidili. Jen zbytek dortu připomínal slavnostní den. Bill olízl trochu krému na špičce ukazováku. „Je náš,“ ozvala se Christie. „Živý a zdravý.“

Bill ji objal a zašeptal: „Je úžasný. Báječný. A dokáže si lidi obtočit kolem prstu. Milují ho.“

„Doufám, že jsme splnili slib. Je v bezpečí v kruhu těch, kteří ho mají rádi,“ povzdechla si Christie.

„Mohl by někdo dělat víc než my?“ zeptal se Bill.

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Tak proč jsi taková…?“

„Taková… jaká?“

„Trochu smutná, nevím – a přitom bys měla být jenom šťastná,“ vysvětloval.

„Vzpomněla jsem si na ni…, jak té dívce dneska asi je…“

„Pojď,“ vybídl ji Bill, „raději se podíváme nahoru, jestli se neodkopal.“

V zákulisí jednoho newyorského divadla na Čtyřicáté páté pár metrů od Broadwaye čekalo sedm mladých mužů. Postávali, posedávali nebo přešlapovali, každý z nich pročítal scénář nové hry a snažil se zapamatovat několik řádků, které za chvíli přednese na jevišti v naději, že s trochou štěstí dostane tuhle malou roli právě on.

Mladíci se podobali jeden druhému – všem bylo kolem pětadvaceti, světlovlasí, vysocí, štíhlí, ale s jasně se rýsujícími svaly. Někteří teď polohlasně memorovali věty, jiní se připravovali tiše a sotva pohybovali rty. Čas od času vešel jeden dovnitř na jeviště, a když se vrátil, zbylí uchazeči se hned vyptávali: „Tak co? Jak to šlo?“

Dotazovaný jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Jen jediný řekl: „Mě si pozvali ještě jednou.“

Jeviště ze strany osvětloval pracovní reflektor, všechno ostatní zůstalo ve tmě. Mladík na scéně reagoval předepsanými větami své postavy na narážky, které slyšel.

V hledišti, podobni porotě, která má vyřknout ortel, seděli režisér, autor, produkční a žena odpovídající za obsazení hry. Celá skupina už měla zkoušky plné zuby: malá, zdánlivě jednoduchá role je stála celé odpoledne, a výsledek žádný.

Produkční se neudržel a vykřikl: „Proboha! Snad se v tomhle městě najde jeden herec, který tu roli pochopí! Judy! Kdes našla tyhle lidi? Nedokážou se pohybovat. Už ve třetí řadě jim není rozumět. I Clint Eastwood kolem sebe šíří víc citu, než tihle ochotníci. Mám toho dost!“

Nikdo neoponoval, věděli, jak je výbušný. Stejně tak se ale žádný neodvážil konkurz ukončit.

„Další!“ zavelel režisér.

Ze stínu vystoupil do kuželu světla pohledný mladík stejně vysoký, štíhlý a blond jako všichni před ním a představil se:

„Brett Mann.“

Také začal číst svůj part. Po čtyřech dialozích ho produkční netrpělivě zarazil. „Děkujeme. Můžete jít.“

„Ještě jsem neskončil,“ ohradil se mladík.

„Ale ano. Právě se stalo!“ štěkl produkční.

„Vždyť ta scéna teprve vyvrcholí. Hrdina přece nemůže vyložit všechno v první větě.“

„Mladý muži, nepřišel jste kandidovat na režiséra, toho už máme. A na roli Bena se nehodíte.“

„Pane Kimmele…“

„No dobře, beru to zpátky. Pokračujte. Čas běží, nemůžeme tu vysedávat věčně.“

Brett zmačkal scénář, mrštil papírovou koulí do kouta a vyšel ven. Když chtěli ostatní čekatelé vědět, jak dopadl, neodpověděl. Vyběhl na ulici a mechanicky kráčel po chodníku, aniž vnímal kudy.

Najednou zaslechl, že ho kdosi volá.

Netrpělivě a zlostně se otočil. Spatřil nějakou ženu, sotva třicetiletou, jak na něj mává a kývá, aby se vrátil. Odkud mě zná? napadlo ho. Nikdy jsem ji neviděl.

Když přišel blíž, uvědomil si, že ji přece jen už někde potkal, ale nedokázal si vybavit při jaké příležitosti.

„Jsem Calley Ransomeová,“ představila se, když si všimla jeho udiveného výrazu. „Společnost Bordman-Levitt.“

Svitlo mu. Před časem byl na konkurzu a ona mu slíbila, že se ozve. Její zásluhou ho pozvali na dnešní zkoušku.

„Kde jsem udělal chybu?“ zeptal se. „Nemohl jsem přece vybalit všechno hned na začátku. Ben se ostýchá a má se najednou na neznámém místě sejít se starší ženou, kterou nikdy předtím neviděl. Proto je nejistý a tichý. Než pozná, jaká je.“

„Přirozeně,“ souhlasila Ransomeová.

„Tak kde byla chyba?“

Usmála se. „Máme za sebou dlouhý únavný den. Kimmel je vždycky netrpělivý a dneska navíc nebyl v nejlepší náladě. Nejspíš by poslal domů i Marlona Branda. Ale poslouchejte: tohle by vás možná zajímalo. Nová postava v seriálu Čas našeho mládí.“

„Ta… červená knihovna?“

„Netvařte se tak, Brette. Jestli se ten nový hrdina zalíbí divákům, vyděláte slušné peníze. A je to zkušenost. Pár lidí, kteří začínali v telenovelách, se vypracovalo na stříbrné plátno.“

„A co divadlo? Umění?“ zavrčel.

„Jestli chcete marnit svůj čas a mládí, klidně zůstaňte tady a berte štěky za pár šupů. Já vám ale radím: vezměte tu roli. Zkuste to.“

Podala mu obálku s doporučením.

„Tohle dejte Esther Finnové, NBC, studio 8A.“

„Díky!“

„Musím se tam vrátit,“ řekla a zamířila zpátky k divadlu.

U vchodu Bretta zastavil uniformovaný strážný. Brett se zeptal na Esther Finnovou a předal muži vzkaz od Ransomeové. Ten na chvíli zmizel, a když se vrátil, doprovodil Bretta do studia, kde se pět dní v týdnu zkoušel a natáčel televizní seriál Čas našeho mládí. Z vedlejší místnosti mu poručil ženský hlas:

„Brette Manne, postavte se na značku.“

Vykročil a všiml si bílého křížku na podlaze. Stoupl si do záběru kamery.

Žena ho opět vyzvala: „Otočte se doprava, prosím.“

Poslechl.

„A teď doleva.“

Provedl obrat a připadal si jako býk na výstavě hospodářských zvířat.

„Obličej na kameru!“

Zdálo se mu, že tam stojí celou věčnost. Ve skutečnosti trvala procedura dvanáct minut. Byl nervózní, věděl, že ho za stěnou u řídicího pultu hodnotí, rozebírají každý jeho pohyb i výraz. Oni. Režisér, produkční, autor scénáře, možná jeden dva další z agentury odhadují, zda splňuje požadavky role.

„Ještě jednou profil zprava, prosím.“

Tentokrát trval záběr mnohem déle.

„Zleva!“

Dalších pár minut.

Konečně se ozvalo osvobozující: „Díky, to je všechno.“

Obrátil se a řekl do kamery: „Žádný part? Nechcete, abych něco přečetl?“

„Zatím ne,“ odpověděla Esther Finnová. „Přinesl jste nějakou kazetu?“

„Kazetu?“

„Svou nahrávku. Jakoukoli.“

„Dělal jsem v reklamě… na jednu kolínskou. Ale jen křoví.“

Na chvíli zavládlo ticho. Potom se komise začala znovu dohadovat a nakonec se ozval ženský hlas:

„Přijďte zítra, ve čtvrt na tři. A oblékněte si něco neformálního, třeba sportovní sako. Jestli nějaké máte.“

„Ve čtvrt tady?“

„Ano, tady ve studiu,“ potvrdila.

První část pohovoru měl za sebou.

Na druhý den si Brett prohodil službu – pracoval už několik měsíců v restauraci Orso jako číšník. Nikdo nic nenamítal, provozní byl na podobné výměny zvyklý; většinu personálu tvořili právě takoví nadšenci jako Brett. Ten věnoval celé dopoledne přípravě na pohovor: nechal si zastřihnout vlasy, vypral a vyžehlil košili, a potom strávil hodnou chvíli před zrcadlem, aby vyzkoušel, co mu nejlépe padne.

Ve čtrnáct deset se ohlásil ve studiu 8A. O půl hodiny později ho zavolali dovnitř. Ve dveřích se míjel s mladíkem oblečeným ve stejném stylu. Nepochybně další uchazeč o roli.

Jako včera se Brett poslušně otáčel před kamerou. Doleva, doprava, záběr zepředu, ano, tak.

„Ohrňte si límec nahoru.“ Tázavě vzhlédl. Ženský hlas netrpělivě zopakoval pokyn: „Zvedněte si límec saka. Jako Christopher Reeve. Vypadá to ležérněji.“

Tentokrát udělal, co mu řekla. Následovalo několik pohledů z profilu a nakonec opět pohled přímo do objektivu. Najednou mu kdosi podal scénář.

„Čtěte!“ vyzvala ho žena.

„Hned? Nesmím si to ani prohlédnout?“ zeptal se.

„Začněte bez přípravy! Potřebujeme vidět, jak reagujete ve stresu. Při natáčení se něco podobného přihodí každou chvíli.“

Odříkal svůj part. Následovalo jen dlouhé ticho a teprve po několika nekonečných minutách slyšel nový povel: „Dívejte se do kamery. Přijedeme za vámi a uděláme pár detailů. Přečtěte celý text ještě jednou.“

Brett počkal, až kameraman upraví objektiv, a potom se pustil do čtení. Tentokrát ho nechali monolog dokončit bez přerušení, což si vyložil jako dobré znamení.

Po další vleklé pauze ho ženský hlas oslovil naposledy: „Děkujeme. Ještě se vám ozveme.“

Zanedlouho skutečně zavolali: pozvali Bretta do studia, tentokrát aby mu vzali míry na kostým. „Kdo vás zastupuje?“ zeptal se ještě produkční. Nadiktoval číslo i jména.

Hned druhý den zrána mu z agentury oznámili, že společnost nabízí smlouvu na tři měsíce, zatím na tisíc dolarů týdně, s výhledem na spolupráci a platový postup během následujících pěti let.

Brettovi zvěst na chvíli vyrazila dech. Když se vzpamatoval, zmohl se jen na jakési souhlasné zamumlání. „Mladíku!“ napomenula ho zkušená Sally Brownellová a nařídila: „Přijďte co nejdřív ke mně do kanceláře. Potřebuji s vámi mluvit.“

Za necelou půlhodinku už přecházel za dveřmi s její jmenovkou. Sally nejdříve vyprovodila sekretářku se slovy: „Až skončím s panem Mannem, zavolám.“ Potom se otočila na Bretta. „Pojďte dál, pane.“

Sama zůstala stát, ale jemu gestem naznačila, aby se posadil, a okamžitě ho pokárala: „Nikdy, pamatujte si, už nikdy nereagujte na dobrou nabídku tak, jak jste to před chvílí předvedl mně. Dostal jste příležitost, za kterou by desítky mladých mužů udělaly cokoli.“

„Ano, paní Brownellová, ale je to…“

Nenechala ho větu dokončit. „Je to jenom televize, že?“ rýpla ironicky. „Záleží na vás, jestli to bude jenom televize. Máte šanci několik týdnů pracovat před kamerou. Když zapomenete na předsudky a dokážete zahrát, všimnou si vás ostatní – ředitelé, producenti… Můžete si vylepšit techniku nejen na zkouškách, ale v reálu. Třeba je to vaše největší životní šance, mladíku!

Jistě, nikde není psáno, že uspějete; nebyl byste první ani poslední, kdo podcenil roli, protože byla jenom pro televizi. Pro opravdového herce je nejdůležitější hraní samo, a je jedno, jestli na jevišti, nebo na obrazovce. Pokud se doslechnu, že nemáte zájem, doporučím produkci deset jiných, kteří by dali nevím co, aby vás mohli vystřídat. Jasné?“

„Rozumím,“ řekl pokorně.

„Dobrá. Tak teď přímo k věci. Těch třináct týdnů je zkušební lhůta. Chtějí vidět, jak přitáhnete diváky, přesněji ženskou část publika. Jestli se budete líbit a zvýšíte sledovanost, máme vyhráno.“

„Nabídli mi výhledově spolupráci na pět let,“ připomněl jí.

„A placenou,“ poznamenala. „Jen se zatím konkrétně nevyjádřili jak. Umění pro umění je krásné, ale pobírat přitom zároveň i peníze je ještě příjemnější.“

Pochopil, že s ním počítá ve svých dlouhodobých plánech.

„Pro dnešek je to všechno, mladý muži. Nechte si vzít míru na kostýmy a seznamte se s ostatními účinkujícími.“ Poprvé se usmála. „Tak co, jak vám je?“

„Skvěle… Je to… senzační. Úžasné!“ Na chvilku zaváhal a pak přiznal: „Zároveň mě to trochu děsí. A taky… cítím najednou takové prázdno…“

„Chápu,“ přikývla. „Když mi umřel manžel, prožívala jsem občas totéž. Člověk se nemá s kým podělit o radost nebo starosti.“

„Ano, to je ono. Nemá se komu svěřit,“ souhlasil zamyšleně.

„Mladík jako vy… pohledný…“ Nemusela pokračovat.

„Jistě, potkal jsem pár žen.“

„Jenže ne tu pravou,“ usoudila. „Možná teď; s novým místem, postavením…“

„Jedna asi byla ta pravá. Ani nevím, kde je. Všechny dopisy se mi vrátily. Adresát neznámý.“

„S penězi, které si teď vyděláte, nebude problém ji najít,“ mínila. „Ale nezapomeňte přitom na svou kariéru.“ Okamžitě si na něco vzpomněla. „Bylo by vhodné, abyste změnil příjmení.“

„Prosím? Změnit příjmení?“ opakoval. „Proč? Líbí se mi,“ namítl.

„Pochybují, že je skutečné.“

„Ale já se tak přece doopravdy jmenuju!“

„Já vím. Oni jsou přesvědčeni, že si říkáte Mann, abyste budil dojem tvrdého chlapa.“

„Co je na Mannovi špatného?“

„Lidem se to bude zdát moc průhledné. Mann – mužský. Navrhuji Manning. To zní. A na mužnosti neztratíte ani takhle. Co jim mám říct?“ zeptala se nakonec.

Brett chvíli válel jméno po jazyku. Jenom naděje, že bude mít: příležitost pátrat po Lori, ho přiměla odpovědět. „Brett Manning? Hmm, není to nejhorší. Dobrá. Brett Manning.“

Během následujících třinácti týdnů si Brett zvykl na pravidelný rituál: brzy ráno zajel do studia, s ostatními nazkoušel nový výstup a pak už se vysílalo naživo. Před odchodem si pokaždé vyzvedl scénář na příští den a vrátil se do svého malého podnájmu. Spolu s ním bydlel začínající spisovatel; ten si na psaní vydělával věnčením psů, jejichž zaměstnaným majitelkám v týdnu nezbýval na domácí miláčky čas. Brett se poctivě připravoval na každý den, memoroval text tak dlouho, dokud si nebyl stoprocentně jistý, že svou roli dokonale ovládá.

Často mu potom večer zavolali ze studia, že na poslední chvíli museli scénář změnit, protože si některá hvězda postavila hlavu.

Jako nováček neměl nárok na privilegia ostřílených kolegů, kteří málokdy účinkovali všech pět dní pracovního týdne, a dostával také mnohem kratší výstupy. Alespoň se však denně objevoval na obrazovce a ženská část diváků ho mohla posuzovat.

Brett přistupoval k práci naprosto zodpovědně a přípravě věnoval téměř všechen čas.

Nikdy nezapomněl na rady Sally Brownellové, kterou lidé z branže považovali za jednu z nejmoudřejších a nejzkušenějších. Řadě začínajících herců pomohla dobýt Hollywood a Brett si umínil, že se na pomyslném seznamu hvězd octne i jeho jméno.

Když nadešel den hodnocení, celé studio naplnila atmosféra nervózního očekávání. Režisér s produkčním hlídali telefon – diváci rozhodnou, jestli show poběží dál. Účinkující na scéně pokračovali podle plánu, ale i oni byli napjatí. Každý měl svůj vlastní důvod. Camilla Stormová, hvězda programu, se sice nemusela obávat o místo, ovšem příznivá kritika by jí vynesla vyšší plat. Naopak její straší kolega, který strávil roky na Broadwayi a mohl se pochlubit dlouhou řádkou titulů, žil v neustálém strachu z poklesu diváckého zájmu. Byl přesvědčen, že produkční čeká jen na vhodnou záminku, aby se ho rychle zbavil. Ve svém věku by těžko hledal nové místo.

O přestávce během zkoušky se Brett uklidil do kouta a znovu pročítal svůj part. Zbývalo mu pár řádků, když se z reproduktoru na stěně ozval hlas produkčního: „Tak, vážení, vyhráli jsme! Nic fantastického, ale zvládli jsme to dokonce nad průměr.“

Ozval se jásavý pokřik a krátký potlesk. Brett se zhluboka nadechl a cítil, jak se mu ulevilo. Věděl ale, že ho čeká ještě jedno hodnocení; výsledek se dozví za chvíli.

Brettův výstup začínal před koncem představení. Do zkušebny zatím vešla asistentka produkčního s náručí scénářů na příští týden; každému podala jeho složku, Brettovi jen pošeptala: „Buzz si chce s vámi promluvit. Zastavte se u něj, až skončíme,“ a už se věnovala dalším. Šedovlasý herec přijal svůj text s vděčným úsměvem.

Po zbytek zkoušky a později i při natáčení se Brett cítil jako na jehlách; modlil se jen, aby kamera jeho nervozitu nezachytila. Vykouzlil svůj nejlepší úsměv. V jednom obraze se musel do pasu svléknout; doufal, že zapůsobí nejen na ženy u obrazovky, ale udělá dojem i na produkci s režií. Mohl se pyšnit právem – nepatřil mezi nadšence, kteří posilovali od rána do večera, přesto měl svaly dokonale vyvinuté.

Konečně sehráli závěrečnou scénu a všichni s úlevou vydechli, trochu unavení a zároveň spokojení, že pořad bude pokračovat dál. Jen Brett se nedokázal radovat s nimi, čekal, až ho zavolají.

„Brette, chlapče? Máš minutku?“ ozval se režisér okénkem z vedlejší místnosti.

Minutku? hrklo v Brettovi. Špatné zprávy se vyřizují rychle, není potřeba dlouho mluvit, odpadají gratulace a přátelské poplácání po ramenou. Jedno můžu Brownellové odpřísáhnout: snažil jsem se ze všech sil. I když mi třeba neuvěří, bůh ví, že je to pravda. Nikdy jsem se nepřeřekl, nezaspal narážku, pokaždé jsem byl ve studiu včas.

Připravil si pár vět na obhajobu a vešel. Pokusil se o nezávazný tón: „Volal jste mě, Buzzi?“

„Jistě,“ kývl režisér. Doplňoval tužkou pár poznámek do nového scénáře. Najednou vytrhl celou stránku textu. „Krucinál!

Kolikrát už jsem jim opakoval, že nechci žádné básničky. Nezajímá mě, že je to Shakespeare. Žádnou poezii! Camilla má dost práce s běžným hovorem, díky bohu, že svých pár řádků zvládne. Poezie!“ zavrtěl hlavou.

Odhodil zmačkaný papír do kouta a konečně se podíval na Bretta. Chvíli na něj zíral, jako by se rozpomínal, proč před ním stojí. „A, ano. Jsem léta zalezlý v téhle tmavé noře, asi bych měl začít nosit hornickou helmu s čelovkou. Když se objeví někdo jako ty…, mladý nadšenec na začátku kariéry…“

Ach, je to tady. Dobře míněná útěcha, pomyslel si Brett.

„… plný ideálů, ctižádostivý. Brigády po večerech, roznáška pošty před Vánocemi, možná něco jiného… A pořád s nadějí, že přijde Velká Příležitost. Já, hochu, vím, jak to chodí. Sám jsem si tohle kdysi prožil. Ale nevyšlo to, tak jsem se dostal k režii.“

Aha, neuspěl. Takže není taková pohroma, že jsem vybouchl já. Život nekončí jedním nezdarem, vždycky se najde řešení. Brett měl chuť zakřičet ze všech sil: Tak to zkrať! Řekni mi, že mám padáka, a hotovo!

Buzz si ale dával na čas, se smlouvou na dalších třináct týdnů na obrazovce vychutnával své postavení staršího a zkušeného.

„Víš, chlapče, co je největší chybou v našem řemesle? Chamtivost. Nenasytnost. Té padlo za oběť tolik talentů, snad jen sex se s ní může měřit. I když dneska, s hrozbou AIDS, už se mladí trochu krotí; stejně se jich tu a tam pár musí vzdát kariéry. Ale jak říkám, nejhorší je hamižnost. Pamatuj si to.“

Brett pochopil, že krátká schůzka je u konce. Vyšel z místnosti, trochu zmatený i zklamaný. Než dorazil do svého malého podnájmu, cítil se ještě hůř. Harvey Kline, spolubydlící, ho uvítal slovy: „Volala Brownellová. Chce s tebou mluvit. Co nejdříve.“

„Proč? Říkala něco?“

„Ne, jen že máš přijít. Tak sebou hoď, brácho!“

Na místě Brett zjistil, že není jediný, koho Brownellová pozvala na schůzku; v kanceláři se postupně vystřídali tři muži. Konečně přišel na řadu on.

Když vešel, zastihl Brownellovou se sluchátkem v ruce; gestem mu naznačila, aby se posadil, rychle ukončila hovor a zavěsila. Otočila se k Brettovi. „Tak, mladý muži, co vám řekli?“

„Ne oni, ale Buzz,“ poopravil ji.

„Tak jak se vyjádřil?“

„Jen mi řekl… Zní to divně, ale…“

„Nejhorší pro mladého herce je hamižnost,“ předběhla ho.

„Přesně. Jak to víte?“

„Pokaždé promlouvá do duše všem, kterým nabídne smlouvu na delší dobu. Chce vás do svého programu, Brette. A zároveň se snaží udržet výlohy a hlavně platy co nejníž. Ale má zájem, moc o vás stojí. Líbíte se divákům, obstál jste na výbornou. Takže vám musím připravit smlouvu. Na rovinu: budu tvrdá. Ale ne hamižná,“ usmála se. „Buzz se začne vztekat, bude klít, prskat a křičet, ale nakonec podepíše. Tak, můj milý, stojíte na prahu své kariéry.“

„Myslel jsem, že mě vyhodí,“ přiznal Brett.

„Taktika. Vystraší lidi tak, že jdou za mnou a přemlouvají mě, abych nebyla tak náročná. No, slibuju, že sepíšu takovou smlouvu, která bude vyhovovat všem. Ze všeho nejvíc samozřejmě vám.“

Brownellová vstala a podala mu ruku na rozloučenou. Přitom tiše řekla: „To děvče, Brette, ta jediná dívka… neztraťte ji.“

Christie Salemová oblékla synovi teplou kombinézu, aby venku neprochladl. Raději by ho nechala doma, ale pečovatelka dnes nemohla přijít, takže se Chris musela smířit se Scottyho doprovodem. Chystala se na pravidelnou prohlídku na gynekologii; už si pomalu zvykla, že výsledky jsou stále stejné – žádná naděje. Po posledních dvou návštěvách to nevydržela: posadila se do auta a pořádně se vyplakala. Přesvědčovala samu sebe, že před Scottym se ovládne, nesmí ji vidět brečet; je velmi citlivý.

Oblékala ho a přitom stále mluvila. Věděla, že jí chlapec nerozumí, ale potřebovala se vypovídat.

„Scotty, jakpak by se ti líbilo mít sestřičku?“ zeptala se, když mu natahovala tmavomodrou kapucu. S obličejem olemovaným kožešinkou vypadal jako Eskymák; tvářičky mu jen hořely.

„Scotty – mít tak hezoučkou sestřičku, co myslíš?“

Přečetla několik knížek, které doporučovaly rodičům připravit dítě na možný příchod nového potomka a předejít tak projevům žárlivosti nebo dokonce nenávisti. Snad, doufala Christie, už dva měsíce…, třeba tentokrát… Těšila se svou nadějí a pokračovala: „Určitě by bylo pěkné mít bratříčka. Byl bys starší a učil bys ho, jak se co dělá. Vzadu na trávníku byste spolu hráli fotbal, ukázal bys mu, jak se nahazuje při baseballu… A tenis? Tatínek má rád tenis. Střídali byste se spolu. Kdyby taťka musel dlouho pracovat, třeba jako teď, nebylo by prima mít brášku, který s tebou půjde ven? Bylo, viď, Scotty?“

Sklonila se k němu a musela se usmát, jak před ní stál celý zachumlaný v péřové kombinéze – skutečný Eskymáček.

„Tak, miláčku, půjdeme. Uvidíme, jestli maminka jenom sní. Anebo že by se na nás tentokrát usmálo štěstí?“

V čekárně doktorky Moncriefové sedělo nejméně deset žen. Dvě z nich si Christie pamatovala z dřívějška, obě pohledné, sympatické, vkusně oblečené. Usmály se na Scottyho. Christie se omlouvala: „Dneska nám nevyšlo hlídání.“ Ženy chápavě přikývly a znovu se podívaly na Scottyho.

Christie vycítila, že pod úsměvy se skrývá napjaté očekávání plné naděje. Nejsou tu poprvé a věří, stejně jako já, že tentokrát se jim snad splní jediné velké přání.

V čekárně obvykle sedávaly tři typy pacientek. Pár jich doufalo, že jsou těhotné, a některé se modlily, ať nejsou. Třetí skupinu tvořily ty, které toužily slyšet, že jsou zdravé, bez pozitivních nálezů, bez nádorů.

Ty dvě si zjevně přály dítě. Christie vycítila, že jí závidí; jejich úsměvy byly trochu křečovité. Jako by říkaly: Já mít takového krásného syna, byla bych nejšťastnější na světě.

Christie ten pocit moc dobře znala, ale vždycky snila o velké rodině.

Minuty se táhly a Scotty začal být netrpělivý. Pak znervózněla i ona. Buď dnes Moncriefová pracuje pomaleji, anebo provádí nějaká složitější vyšetření a potřebuje více času. A Scotty? Je neklidnější, nebo se mi to jenom zdá? Už to nevydržím. Jestli znovu řekne, že je to jen další zbytečný poplach… Od chvíle, kdy si Scottyho osvojili, ji pronásledoval pocit viny. Je chyba, když toužím po vlastním dítěti, které bude pokračováním nás obou, Billa i mě? Jsem proto méně oddaná matka?

Pokaždé, když ji napadaly podobné myšlenky, slibovala v duchu: jestli se to stane, jestli Moncriefová tentokrát řekne ano, nikdy, nikdy v životě nebudu upřednostňovat mladší dítě. Byla příliš krátce adoptivní matkou, než aby věděla, že jí časem cizí lidé Scottyho původ připomenou.

Scotty se jistě nemusel bát, že by někdy „hrál druhé housle“. Byl moc roztomilý, věčně usměvavý, živý zvídavý chlapec, který se rád přitulil, nic mu nesmělo ujít, všechno musel vyzkoušet; Salemovi si nedokázali představit život bez něj, dny bez Scottyho by byly šedé a prázdné.

Ano, jistě, ale kdyby… Chris nikdy nenašla vhodný výraz. Kdyby se to tenkrát Billymu nestalo, za chvíli by chodil do školky. Už jsou to skoro čtyři roky.

Lidé jí radili: „Zapomeňte konečně na všechno smutné. Máte krásného, zdravého, milého chlapečka. Minulost nezměníte, tak na ni přestaňte myslet.“ Pokaždé se v duchu bouřila: Nikdy na Billyho nezapomenu, celý život na něj budu vzpomínat. Bylo to moje dítě a zaslouží si, abychom na něj pamatovali.

Christie se zabrala do úvah. Když se ozvalo: „Další, prosím“, zvedla hlavu a s překvapením zjistila, že výzva patří jí. Otočila se k ženě, která přišla později. „Mohla bych vás poprosit?“

Sousedka si ochotně posadila Scottyho na klín, i když se chlapeček nejdříve snažil vymanit z jejího objetí. Natahoval ruce ke dveřím, za nimiž matka zmizela.

Moncriefová byla drobná asi pětačtyřicetiletá žena s rozhodným výrazem v obličeji. O její útlé, na pohled křehké postavě by ve středověku pravděpodobně usoudili: „Je kost a kůže, sotva přežije tuhou zimu.“

Čeho se snad nedostávalo na těle, vynahradila jí příroda na duchu. Lékařka byla známá svým pevným charakterem, rozhodným a přímým jednáním. Jakoukoli diagnózu pacientkám sdělila, nepříjemné skutečnosti samozřejmě s přiměřenou dávkou taktu. Už čtyřikrát od ní Christie slyšela: „Bohužel, nejste těhotná.“ Obvykle namítala: „Ale neměla jsem menstruaci.“ A Moncriefová pravidelně opakovala: „Je mi líto, Christie.“

Teď Chris ležela v ordinaci na vyšetřovacím stole a pomalu se v duchu připravovala na další „bohužel“. Zdálo se jí, že Moncriefové trvá prohlídka déle než obvykle. Proč? Trochu zneklidněla. Co našla? Snad ne… Vzpomněla si okamžitě na Marjorii Newmanovou. Při jednom běžném vyšetření měla nález na vaječnících; ukázalo se, že jde o zhoubné bujení. Za sedm měsíců Marjorie zemřela, bylo jí teprve dvaatřicet; ovdovělý manžel zůstal se třemi malými dětmi. Bez předchozích potíží, bez varování.

Prosím tě, Pane Bože, ať jsem zdravá. Nemůžu opustit Scottyho a Billa. Potřebují mě… oba… I kdybych se měla vzdát dalšího děťátka, jen mě nech žít.

„Christie,“ vytrhla ji Moncriefová z úvah, „chtěla jsem mít naprostou jistotu, než vám oznámím výsledek. Jste těhotná. Tentokrát jste opravdu otěhotněla.“

Chris se pokusila o úsměv, ale namísto toho se rozplakala. „Jen se vyplačte Christie. Pak už se jenom radujte a těšte.“ Moncriefová jí splněný sen ze srdce přála.

Christie se posadila; smála se i plakala zároveň. „Chcete zavolat manželovi?“

„Ne, ne, je to moc velké štěstí, než abych o něm mluvila do telefonu. Všechno mu řeknu doma.“

Spěšně se oblékla, rozloučila se, v čekárně zvedla do náručí Scottyho a vyšla na parkoviště.

Celou cestu tiše uvažovala: Scotty, dočkali jsme se. Opravdu budeš mít bratříčka nebo sestřičku. Musíme doma všechno připravit. Neboj se, pokoj ti zůstane, je tvůj a bude, dokud neodejdeš na školu. Děťátko může zatím zůstat s námi, ale je potřeba dokončit přístavbu, tatínek se o ni postará. Jistě to zvládne…, určitě to dokáže. Vždyť máme… Ach, zapomněla jsem se Moncriefové zeptat, kdy se malé narodí. No, ještě je dost času… Teď se hlavně musím soustředit na cestu a jet opatrně. A doma všechno povědět Billovi. Bože, svět je tak nádherný… Cítím, že ve mně žije… Scotty, opravdu… opravdu…

Bill seděl u počítače se sluchátkem vklíněným za uchem, poslouchal a přitom rychle psal. Když se Christie se Scottym objevili ve dveřích, jen se omluvně usmál; raději by vstal, objal je a políbil na přivítanou, ale nemohl si dovolit hovor ukončit. Po chvíli se přece jen se zákazníkem rozloučil: „Pane Simonsone, minule jsem odvedl dobrou práci, viďte? Tak mi důvěřujte i tentokrát, slibuji vám, že budete spokojený. Spolehněte se.“

Zavěsil a vstal. Usmál se na chlapce: „Scotty, hochu, až přijde čas, abys převzal firmu, všechno už půjde přes počítač. Ty budeš myslet a stroje pracovat.“

Políbil ženu a zarazil se: něco se stalo. „Lásko?“

„Ano, miláčku, Moncriefová řekla ano. Je to pravda.“ Bez přemýšlení ji zvedl a zatočil se s ní uprostřed kanceláře. Pak si uvědomil: „Ach, drahoušku, asi bych se měl krotit, viď?“ Opatrně ji posadil do křesla. „Sedni si, holčičko, tak, v klidu.“

Christie se usmála: „Bille, nepřeháněj to, všechno je, jak má být. Jen… najednou je všechno vlastně úplně jiné.“

„To bych řekl. Hned musíme založit nové studijní konto. A potřebujeme další pokoj, alespoň jeden… Hmm, ale nejdřív bych se měl vzpamatovat. Páni, to je báječné!“

Brett Manning, do pasu svlečený, objímal dámu svého srdce, Melanii Caineovou. Do polibku vložil všechnu vášeň, kterou ze sebe dokázal v půl dvanácté dopoledne vykřesat. Líbal hlavní hrdinku tak dlouho, dokud je snímala kamera. Pak se konečně ozval režisér: „Končíme, vážení! Díky. Pokračujeme v pondělí, jako obvykle. Zítra dostanete nové scénáře.“

Brett se zvedl z postele a zamířil do šatny. Melanie na něj zavolala: „Brette? Máš už něco na večer?“

Pootočil se, protože pospíchal. „Rád bych, ale musím do Chicaga.“

„Do Chicaga?“ podivila se.

„Hm, nějaký rozhovor. Publicita, to víš,“ zaimprovizoval pohotově.

Melanie je skvělá holka, dobře se s ní pracuje, to ano, ale… nebylo by fér něco si s ní začít, říkal si.

V šatně na něj čekala Sally Brownellová z agentury.

„Sally?“

Podala mu obálku. „Letenky. Do Chicaga,“ zdůraznila.

„Ale to’s nemusela, nosit mi je sem. Jenom jsem požádal sekretářku, aby je opatřila,“ řekl kousavě. Byl nevrlý, protože se cítil provinile.

„Brette, dvou věcí se musíš vyvarovat. Za prvé, nesmíš ohrozit svou kariéru, kterou jsem tak pracně naplánovala. Zvlášť ne teď. Zrovna se chystám promluvit s lidmi u filmu, konkrétně mám již plánu dvě role, scénáře vypadají zajímavě. Oběma režisérům jsem už poslala kazety s tvými nejlepšími výkony a budu se snažit sjednat ti s oběma schůzku, jakmile se objeví v New Yorku.“

„To je vynikající!“ V hlase postřehla jistou zdrženlivost. „A za druhé?“

„Nikdy mi nelži. Nerada bych se s někým dohadovala, že jsem tisku poskytla nepravdivé informace jenom proto, žes mi lhal. Zařídit se dá cokoli, ale trvám na tom, abych já vždycky věděla, jak se věci mají. Takže: proč tak narychlo do Chicaga?“

„Prokrista!“ vybuchl. „Mám přece právo na vlastní život! Nestačí, že dřu každý den od rána? Natáčíme jen pětkrát týdně, ale v sobotu a v neděli šprtám nové texty, jenom proto, abych je v pondělí co nejrychleji pustil z hlavy a naučil se opravenou verzi. Sally, proboha, pochop to. Dopřej mi trochu soukromí.“

Vyhnul se sice odpovědi, ale Brownellová udeřila přímo: „Brette, kdo je Lori Adamsová?“

„Lori… Jak jste se o ní dozvěděla?“ Okamžitě se ale rozhodl, že nejlépe bude zůstat zticha, aby se zbytečně neprořekl.

„Před několika týdny, když jsi měl nabitý program – rozhovory s novináři a pár pracovních schůzek, do toho natáčení, požádal jsi mou účetní, aby ti něco zařídila.“

„Ale to přece běžně dělá i pro ostatní,“ namítl.

„Ano, bez problémů v tom může pokračovat i dál, jestli chceš.“

„Tak oč tedy jde?“ vyjel a začal si odličovat tvář.

„Jedna částka byla za služby soukromé detektivní agentury, Hanrahan Associates.“

Brett se zadíval do zrcadla a střetl se s jejím pohledem.

„Znám Johnnyho Hanrahana od časů, kdy ještě šlapal chodník jako polda na Pětačtyřicáté, tehdy jsem tady začínala. Ví, že bych ti nikdy neublížila.“

„Takže ti všechno řekl,“ pochopil. „Dobrá. Zaplatil jsem mu, aby ji našel. Teď letím do Chicaga, abych ji viděl.“

„To je ta dívka?“ Brett kývl.

„A ví, že přijedeš?“

„Ne. Chci ji překvapit.“

„Ach, vy mužští! Jak víš, že o takové překvapení stojí? Možná tě už nikdy nechce vidět. Co když má jiného? Nebo je dokonce vdaná? Proč myslíš, že máš právo vtrhnout jí znovu do života a celý ho změnit?“

„O změně nepadlo ani slovo,“ zaprotestoval.

„Kdybys nechtěl nic měnit, nejel bys tam. Nebo ano?“

Pomalu se otočil a podíval se přímo na ni.

„Máš pravdu, Sally. Všechno chci změnit. A Hanrahanův chlapík nezjistil, že by měla muže, takže vdaná jistě není.“

„Přesněji, doufáš, že není,“ usoudila.

„Ano. Doufám, že se nevdala,“ připustil.

„Ona je opravdu ta pravá?“ zeptala se.

„Měl jsem pár žen, ale když zavřu oči, pořád vidím její tvář. Jestli je tohle láska, miluju ji. Navíc…“ Zarazil se.

„Co – navíc?“

„Tenkrát byla těhotná. Nějakou dobu jsme si psali.“

„A potom?“

„Nemám tušení. Přestala odpovídat na dopisy, za čas se mi začaly vracet zpátky. Nikdy mi nezavolala. Přestěhovala se, nenechala žádnou adresu.“

„Což nejspíš znamená, že se rozhodla udělat za vším tlustou čáru a začít znovu,“ podotkla Brownellová.

„To právě musím zjistit,“ řekl.

„A v duchu si možná namlouváš, že odmítla mladíka, který se snažil dostat k divadlu, nějakého Bretta Manna, a přivítá s otevřenou náručí hrdinu televizního seriálu, známou hvězdu Bretta Manninga. Chlapče, už jsem byla svědkem spousty překvapení. Žena je schopná všeho, když zraníš její city.“

„Musím s ní mluvit,“ trval na svém.

Brownellová mu podala letenky. „Ať uděláš cokoli, nedopusť, aby se to dostalo na veřejnost. Žádné titulky jako Bývalý milenec, Nemanželské dítě, Servírka dává košem Brettu Manningovi, televiznímu idolu tisíců žen a dívek… Brette, neznič si kariéru.“

„Zapamatuju si to,“ přikývl a přál si být konečně sám.

Brownellová se ještě u dveří otočila: „Víš, s Erikem jsme se rozešli čtyřikrát, než jsme se nakonec vzali. Vím, o čem mluvíš, když říkáš: ta pravá. Hodně štěstí, Brette. Jen si dávej pozor, abys nepřišel o přízeň veřejnosti.“

Z letiště se rozjel přímo na adresu, kterou získal od Hanrahanovy agentury. Ukázalo se, že zmíněnou ulici v jižní části Chicaga tvoří řada starých opuštěných obchodů s výlohami i zdmi polepenými silnou vrstvou plakátů. Zastavil se u jednoho, chvíli pátral po dveřích, pak otevřel a vklouzl dovnitř. Nejdříve uslyšel hlasy; když se ve tmě rozkoukal, opatrně poodhrnul přepážku a na opačném konci místnosti uviděl pětici lidí. Prohlédl si dvě herečky, ale Lori nenašel. Potom se otočila režisérka – okamžitě ji poznal. Lori. Krásná jako dřív, a přece jiná. Tenkrát jsem se loučil s mladou ženou, možná spíš dívkou, která čekala dítě; vzdala se svého snu a odcházela vstříc nejisté budoucnosti. Tahle Lori je silnější, rozhodnější, dospělejší.

Chvilku stál, potom si přitáhl skládací židli a posadil se. Sedátko zaskřípalo a všichni na jevišti se na okamžik otočili. Naštěstí zkouška pokračovala dál. Brett brzy poznal, že Lori má jako režisérka respekt. Zabral se do hry, vychutnával možnost sledovat zkoušku v klidu jako divák, aniž se musel soustředit na svou narážku nebo značky na pódiu. Obdivoval Loriinu důslednost. Zjevně měla pochopení, ale trvala na každém detailu. Změnila se, hodně se změnila, připustil v duchu.

Zkoušeli asi hodinu, když se ozvala mladičká herečka: „Lori, je čas.“

„Ano, jistě. Čtvrt hodiny pauza!“

Odložili texty. Muži se posadili a odpočívali, druhá žena si zapálila cigaretu a dychtivě potáhla. Herečka, která upozornila Lori na přestávku, odvedla režisérku stranou. Začaly něco živě rozebírat, potom mluvila většinou jen Lori a mladá žena přikyvovala. Nakonec přešla na opačný konec jeviště a zkoušela verzi, kterou jí Lori navrhla. Ta sestoupila z jeviště, také si potřebovala oddechnout.

„Lori?“ zaslechla tichý hlas.

Ztuhla. Pomalu se otočila. „Pane bože…,“ zašeptala.

Brett vstal, natáhl ruku a pokusil se ji přitáhnout blíž.

„Ne, Brette. Tady ne. Teď ne.“

„Tady a teď Lori, nemám moc času.“

„Počkej na mě po zkoušce.“

„V kolik? Kde?“

Zaváhala.

„Lori? Prosím. Věř mi, nejel bych takový lán světa, kdyby to nebylo důležité. Pro mě a doufám, že snad i pro tebe.“

„Sejdeme se v pět. U Draka.“

„Tam bývá plno,“ namítl.

„Bude to lepší. Jistější. Bezpečnější.“

„Dobře. V pět, U Draka. Ale určitě přijď,“ naléhal.

„Myslíš, že bych to jen slíbila?“

„Já… nevím, Lori. Jsi… jiná, než jsem čekal.“

„Je to zvláštní.“ Usmála se. Miloval ten úsměv od chvíle, kdy se poznali.

„Co je zvláštní?“ zeptal se.

„Já nejsem ta Lori, kterou jsi očekával. A ty jsi Brett Manning, kterého znám z televize a nikdo ho tu nečekal. Tak v pět. U Draka.“

Snad podesáté se Brett podíval na své zlaté rolexky, dárek od Camilly Stormové, uznání za jeho výkony v seriálu. Sally Brownellová ho varovala: „Dávej si pozor a drž se zpátky, Brette. Je celá divá po mladých mužských.“ Vzal si její radu k srdci, jako ostatně i všechny ostatní. Máma Brownellová, jak jí v duchu říkal, mě nikdy nezklamala. Tohle ano, tohle ne; proto jsem šel tak rychle nahoru.

Znovu sjel pohledem k zápěstí. Lori už měla dvaadvacet minut zpoždění. Chtěla vůbec přijít? Možná navrhla Draka, jen aby se mě zbavila. Co když se neobjeví? Aspoň vím, kde ji hledat. Musím s ní mluvit.

Znovu si připomněl, jak se změnila. Je vůbec možné, aby byla za tři roky úplně jiná? Jistě proto, že se rozhodla mít dítě a zůstat s ním sama.

Nemůžu za to, obhajoval se v duchu. Chtěl jsem být s ní. Navrhoval jsem přece, abychom bydleli v New Yorku, našel bych si práci. Copak jsem jí neposílal peníze? Málo, ale víc jsem neměl. Jenže potom se dopisy začaly vracet. Adresát neznámý. Zmizela. I s mým dítětem. Trestá mě za to? Nic mi nevyčetla. A navíc jsem viděl její oči. Když bude chtít, abych přiznal chybu, udělám to. Jen aby věděla, že jsem ji nikdy nepřestal mít rád. Miluju ji. Ženy jsou nevyzpytatelné, když si postaví hlavu…, a někdy úplně zbytečně… Lori dovede být paličatá, to ano… Ale mám přece taky svoje práva.

Sám se cítil provinile, a tak se začal zlobit na ni. Když se v duchu dostával do varu, najednou ji zahlédl ve dveřích. Pokusil se odhadnout její náladu. Zjevně pospíchala. Přelétla místnost pohledem, zdálo se mu, že má strach, jestli už neodešel. Jakmile ho zahlédla, uvolnila se a zamířila k němu.

Vždycky obdivoval její chůzi, kráčela s grácií, rád se na ni líval; teď z ní navíc vyzařovala sebedůvěra a jistá vnitřní vyrovnanost.

Vstal, aby ji přivítal. Jako bychom se rozešli včera, napadlo ho. Políbil ji, ale zůstala rezervovaná. Najednou se cítil jako studentík na první schůzce.

„Zůstaneme tady?“

Posadili se.

„Lori,“ začal, „promiň, že jsem tě takhle zaskočil. Měl jsem napsat nebo zavolat, ale… připadalo mi to…“

„Romantičtější?“ zeptala se suše. „Jako v té telenovele každé odpoledne?“

„Neshazuj to, Lori!“ ohradil se. „Je to dobrá a poctivá práce. A příležitost otestovat vlastní schopnosti. Zdokonalit se.“

„Něco jako třeba trénovat vypalování domů, ne?“

Neovládl se. „Je to určitě víc, než zkoušet se skupinou ochotníků v polozbořené barabizně!“

Sotva to vyslovil, zalitoval.

„Já… Promiň, Lori, odpusť mi to. Jen jsem se ti snažil vysvětlit, že ten odpolední seriál mi dává možnost vyzkoušet si svoje hraní na veřejnosti. Ukázat se divákům…“

„Právě…,“ vyhrkla a zarazila se. Už už měla na jazyku „miláčku“, jak mívala ve zvyku. „Chci říct…, kdykoli mi zbude čas, dívám se na tvůj seriál.“

„Opravdu?“ Zjevně ho potěšila.

„Všimla jsem si, že se začínáš opakovat.“

„Opakovat?“ zachmuřil se. Nebyl zvyklý na kritiku, alespoň v poslední době ne. „Jak to myslíš?“

„Gesta, výrazy… Stejné pohyby v určitých chvílích.“

„Jenže tak to mám předepsáno,“ bránil se. „Dostanu scénář a ten se musím naučit. A jestli autor nenapíše nic lepšího, co můžu dělat? Taky mi někdy připadá, že jsme zkoušeli stejnou scénu už párkrát předtím.“

„Já bych se pokusila nad tím přemýšlet,“ řekla. „Snažila bych se tu postavu oživit, dát jí něco nového. Brette, myslím, že tím jenom ztrácíš čas.“

Dojalo ho, že se o něj nepřestala zajímat, a zároveň se ho dotkla její kritika.

„Odkdy se z tebe stala tak přísná režisérka?“

Shovívavě se usmála. Došlo mu, že vlastní práci staví mnohem výš než jeho hraní.

„Promiň, nemyslel jsem to tak.“

„Ale ano, myslel. No, nejsme tady proto, abychom se dohadovali o divadle. Proč jsi přijel?“

„Miluju tě. Proto.“

„Mohls mi poslat dopis. Nebo nechat vzkaz na záznamníku,“ prohodila stroze.

„Potom, co se mi dopisy začaly vracet, mě přešla chuť psát. Jednoduše jsi zmizela a nenechala ani telefonní číslo.“

„A stejně jsi mě našel,“ namítla.

„Najal jsem si soukromé očko, na čtyři měsíce. Tak jsem zjistil, co děláš.“

„Ty sis vzal detektiva?“ Dojalo ji to víc, než si sama přiznala.

„Hned, jakmile jsem si ho mohl dovolit. Myslím… našemu dítěti už je rok, ne? Jsem na něj zvědavý. Anebo je to ona?“

„On.“

„Chci ho vidět.“

„Je mi líto, ale nejde to.“

„Lori. Přijel jsem za tebou, protože se s tebou chci oženit. Budeme rodina. Lori, vezmi si mě. A nech těch vytáček.“

„Vytáčky? Myslíš, že si z něčeho takového dělám legraci?“ vyjela zlostně.

„Jestli mě už nemáš ráda, dovol mi alespoň, abych viděl svého syna.“

„Jestli… jestli…“ Vztek přešel v lítost. Rozplakala se.

„Lori… Lori, prosím tě, Lori, tady ne…,“ tišil ji. „Všichni se dívají. Lori?“

Spěšně vstala a v slzách vyběhla ven. Brett vyskočil a rozběhl se za ní. Někteří hosté ho poznali a chtěli ho zadržet a požádat o autogram, musel si téměř proklestit cestu.

Dohonil ji v polovině ulice. Vzal ji za rameno, a když se otočila, objal ji.

„Lori…, miláčku…, prosím. Jestli jsem tě nějak urazil, odpusť mi to. Neplač. Nechtěl jsem ti ublížit. Lori. Jen ho chci vidět. Když si budeš přát, abych nadosmrti zmizel, nechám vás na pokoji, přísahám. Ale ukaž mi ho, aspoň jednou. Ať vím, že je v pořádku. Postarám se o něj. Aby měl vzdělání. Hezký domov. Hračky a věci, které jsem já nikdy nedostal. Je to můj syn. Žádám jako otec tolik?“

Plakala a snažila se vymanit z jeho objetí, ale tiskl ji k sobě pevně.

„Lori? Lori!“ naléhal. „Jen se chci na něj podívat.“

„Nejde to…, nemůžeš…“

„Ne? Mám přece právo, jsem otec! Klidně si nechám udělat test na DNA. Půjdu k soudu, když budu muset. Ale měli bychom to vyřešit spolu. Jen jednou ho chci vidět. Ukaž mi ho.“

„Nemůžu,“ vzlykla.

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

Na chvíli mlčela. Otřela slzy, sebrala všechnu odvahu a řekla:

„Nejde to. Opravdu.“

„Proč ne? Stalo se mu něco? Co je s mým synem?“

„Už není náš syn, Brette.“ Vzal ji za ramena. „Jak to myslíš – už ne?“

„On… je adoptovaný.“

„Cože? Jak – adoptovaný? Proč? Kde je?“

„Nevím, jak se ti lidé jmenují. Ani kde bydlí. Na to je zákon. Jen se mi zdálo, že jsou milí a hodní. Slušní.“

„Adoptovali ho… Nic jsi mi neřekla… Ne. To není pravda.“

„Neměla jsem na vybranou. Doma jsem zůstat nemohla. Udělala jsem to pro něj, pro jeho dobro.“

„Ale je to i můj syn,“ zaprotestoval.

„Já vím, já vím,“ zašeptala. „Proto jsem se tak lekla, když ses tu objevil. Tisíckrát jsem si tenhle okamžik představovala. Tušila jsem, že se jednou potkáme. A ty se zeptáš na syna. Tolikrát jsem se ti to v duchu pokoušela vysvětlit, ale nikdy se mi nepodařilo najít správná slova. No, teď to víš. Nenávidíš mě, viď?“

„Ne, Lori.“ Přitáhl ji k sobě a znovu objal. Pár kolemjdoucích se otočilo.

„Já se nenávidím. Vzdala jsem se ho. Jenže jsem neměla jinou možnost. Doufala jsem, že to bude jednodušší. Ale ne, každý den na něj myslím. Pořád si to vyčítám. Někdy…“ Přeskočil jí hlas, nedokázala pokračovat.

„Lori…, lásko…, no tak…“

„Někdy…, ne, pokaždé, když jsem v novinách viděla titulek Týrané děti, modlila jsem se: Bože, nedopusť, aby se něco podobného stalo mému synovi. Ti lidé vypadali moc milí a slušní, ale stejně jsem si to nepřestala vyčítat. Nikdy jsem ho neměla opustit. Všechno by bylo těžší, ale aspoň bych věděla, že je zdravý a v bezpečí.“

„Lori,“ pohladil ji po tváři. Vzhlédla. „Lori, mám peníze. A vydělám ještě víc. Můžu si dovolit ty nejlepší právníky v New Yorku. A nejen tam. Kdekoli. Obrátím se na soud, abychom dostali syna zpátky. Našeho syna. Jestli se to povede, Lori, vezmeš si mě?“

„Ano,“ souhlasila.

Lee Curry vyřizoval Brettovy právní záležitosti už déle než rok. Teď uvažoval, jak mu poradit.

„Brette, cením si vaší důvěry. Ale ani při nejlepší vůli bych se vašeho případu nemohl ujmout, a už vůbec ne v jiném státě. Rodinné právo není má specializace. I kdybych ovládal zákony, nejsem sběhlý v jejich praktikách, což by byl fatální nedostatek.“

„Tak mi pomozte sehnat dobrého advokáta,“ žádal Brett.

„To mohu,“ souhlasil Curry. „Nejdřív ale vše proberte s Brownie, aby věděla, co hodláte udělat.“

„Sally Brownellová je úžasná, uznávám ji víc, než kdokoli jiný. Ale tohle je soukromá záležitost, zrušení adopce, nic, co by souviselo s kariérou.“

„V tomhle řemesle se kariéry a obchodu týká úplně všechno. Promluvte s ní. Jestli i potom budete stát o mé doporučení, najdu vám advokáta, toho nejlepšího v celé zemi.“

Sally Brownellová vypadala za stolem ještě menší a drobnější. Vyslechla Bretta, aniž by ho přerušila. Teprve až skončil, řekla: „Myslím, že tohle budeme muset prodiskutovat i s ostatními.“

„S kým?“

„S produkčním, režisérem, se sponzory i oddělením pro styk s veřejností.“

„Proboha, Sally, chci zpátky svého syna! Je to čistě soukromá záležitost. Nikdo jiný do toho nemá co mluvit!“ protestoval.

„Brette…, Brette…,“ krotila ho. „Jsi Brett Manning, ať uděláš cokoli, není to jen tvoje osobní věc. Jestli půjdeš před soud, týká se to nás všech. A sponzorů zvlášť. Musím svolat poradu.“

„Jak myslíš. Ale já už jsem se rozhodl,“ prohlásil.

Sešli se v malém zasedacím sále. Na jedné straně dlouhého stolu seděli Brett, Brownellová a Lee Curry, naproti nim produkční, režisér, právník, zástupci sponzorů a reklamní agentury. Brett si všiml i štíhlé tmavovlasé ženy se silnými brýlemi, kterou ale nedokázal nikam zařadit.

Brownellová přítomné stručně seznámila se situací. Zmínila se o Lori, jejím těhotenství, rozchodu s Brettem, jeho touze dítě poznat a následném otřesu, když zjistil, že syn byl dán k adopci. Brett se o chlapce bude soudit, chce ho získat do vlastní péče.

Snažila se vyjít Brettovi vstříc, tak svou řeč ukončila slovy: „Brett si vás všech velmi váží a pokládá za důležité znát vaše názory, než sám cokoli podnikne.“

Jako první se ozval režisér Buzz Blair.

„Jestli má Brett opravdu ohledy na nás i na seriál, udělá nejlíp, když nepodnikne vůbec nic!“ vyštěkl.

„Buzzi, Buzzi, nerozčiluj se hned,“ mírnil ho produkční. „Tohle je vážný problém, musíme si rozmyslet, jestli tomuhle mladíkovi můžeme nějak pomoct.“ Obrátil se na zástupce sponzorů: „Warde, co ty? Jak se zatváří Cincinnati?“

Russel Ward odpovídal za propagaci společnosti přezdívané eufemisticky Cincinnati. Byl placený za diplomatické vystupování, za schopnost včas odvrátit jakékoli nebezpečí, které by ohrozilo pověst sponzorů v očích veřejnosti.

V Brettově případě se rozhodl hned, ale začal mluvit pomalu, aby svým větám dodal váhu. „Ještě jednou si shrňme fakta. Úspěšný mladý herec, který vystupuje v nákladném televizním seriálu, se chce veřejně přiznat ke svému románku s mladičkou herečkou. Všem říci, že je otcem jejího syna. Jemuž ale, stejně jako matce, nijak nepomohl.“

„Udělal jsem, co se dalo! Našel jsem si práci a posílal peníze, jenže ona je odmítala!“ hájil se rozčileně Brett.

„Brette, Brette, no tak, nech pana Warda domluvit,“ napomenula ho mírně Brownellová.

„Neodsuzuji vás, hochu,“ pokračoval Ward, „jen se pokouším vám přiblížit, jak zareaguje veřejnost, diváci. Brett Manning, který rok a půl pod naším vedením symbolizoval upřímného, nevinného, bezchybného mladého muže, se najednou představí jako otec nemaželského dítěte. Nevím, nevím,“ zavrtěl hlavou.

„Warde, nepřehánějte,“ ozval se znovu Buzz Blair. „Taky nejsem nijak nadšený, ale nemanželské děti jsou třeba v Hollywoodu naprosto běžnou záležitostí.“

„Ale ne v našem studiu! Naši diváci – a zákazníci – se na všechno budou dívat jinak. S despektem. Odsoudí nás. Jménem Cincinnati říkám, jestli se Brett pokusí dát věc k soudu, budeme ho muset z programu stáhnout.“

Zástupce propagace ho pod stolem kopl.

„Sakra, Warde! Už venku jsem ti říkal: žádné výhružky a žádné ultimátum!“

„Je mi líto, ale stanovisko Cincinnati bude stejné!“ odsekl Russell Ward. „Jestli se chce soudit, skončí po třinácti týdnech a žádnou novou smlouvu nedostane. Hotovo.“

Režisér i produkční zbledli. Brett výrazně zvýšil sledovanost seriálu i jejich zisky.

Do sporu se vložil i právník Lee Curry: „Warde, nezapomeňte, že jsme se dohodli na dvou letech a zbývá tedy osmnáct měsíců natáčení.“

„Tak ho vyplatíme. Pořád to bude přijatelnější řešení,“ vyštěkl bez váhání Ward.

„Chlapci, chlapci,“ zasáhla Brownellová; ve svém věku měla právo je tak oslovit. „Možná jsme se všichni nechali trochu unést. Jistě najdeme rozumné řešení. Seriál je mnohem úspěšnější, máme dobré zisky – nesmíme si dovolit udělat nějakou hloupost a všechno zkazit.“

Russell Ward se opřel v židli a založil ruce na prsou, jako by se od další diskuse distancoval.

„Pane Russelle…,“ oslovil ho Brett, „kdyby se jednalo o vaše dítě, jak byste se zachoval?“

„Mladý muži! Já bych se v první řadě do podobné situace nikdy nedostal.“

„Pokud je tohle vaše jediná odpověď, pak je mi vás líto. Ale já jsem otcem syna, kterého jsem ani neviděl. Musím ho najít a dostat zpátky. A jestli mě to bude stát roli, nedá se nic dělat. Spousta lidí obětovala pro svoje děti mnohem víc.“ Vstal, prudce odsunul židli, až se převrátila, a odešel. Razantním pohybem za sebou zabouchl dveře.

„No,“ pronesla Brownellová do ticha, „alespoň víme, že je opravdu upřímný.“

„Což nám, bohužel, situaci nijak neusnadní,“ dodal Russell Ward.

Brownellová se rozhlédla ve snaze najít spojence. Oslovila tedy ženu na konci stolu, která doposud mlčky sledovala dění. „Charlotte? Vy jste zatím neřekla ani slovo.“

Tmavovláska si nejdříve upravila brýle. „Přemýšlím.“

„Jistě, drahá, to je vaše práce: přemýšlet, a potom přijít se správnou radou.“ Pomalu, jako by jí nenavrhovala řešení a jen se nezávazně ptala, Sally pokračovala: „Nechte mě hádat, nač myslíte. Objevil se mladík, který má před sebou, jak se zdá, skvělou kariéru. Ano? A zachoval se snad v krizové situaci tak, jak by to na jeho místě udělala většina jiných? Vyhýbá se odpovědnosti? Snaží se popřít otcovství? Ne, naopak. Brett, stejně jako hrdina seriálu, jedná upřímně a čestně. Vyhledal matku dítěte a nabídl jí pomoc. Pátrání po té ženě ho mimochodem stálo pěkné peníze. Chce si ji vzít a postarat se o ni i o syna. Charlotte, o tomhle jste přemýšlela?“

„Tak nějak jsem uvažovala,“ souhlasila tmavovláska s úlevou.

„Zájem diváků se znásobí, uvidíte,“ rozhlédla se Brownellová po ostatních. „Kdy myslíte, Charlotte, že to můžeme zveřejnit?“

„S tímhle pojetím určitě obstojíme. Všechno ještě zvážím. Jistě to vyjde.“

„Skvělé!“ zahlaholila Brownellová. Naznačila, že schůze končí. Než Russell Ward stačil cokoli namítnout, vyzvala přítomné: „Tak hoši, chopte se příležitosti!“

V sobotu ráno, dva týdny po poradě ve studiu, se Lori Adamsová a Brett Manning vypravili na středozápad za advokátem Henrym Clementem.

Clementovi táhlo na padesátku. S mírně prošedivělými spánky budil dojem zkušeného, zdánlivě neškodného přívětivého muže. Lee Curry ho Brettovi doporučil z důvodu právě opačného: ti, kdo Clementa viděli v soudní síni, mu přezdívali Žralok. Specializoval se na otázky rodinného práva a ve svém oboru byl uznávanou jedničkou. Za dobu svého působení vyhrál přes osmdesát procent sporů.

Mladou dvojici přivítal vlídně. „Tak, pane Manningu, paní Manningová…“ Zabloudil očima k Loriině levé ruce: žádný prstýnek. Brett zareagoval okamžitě. „Chceme se vzít, hned jak se tohle vyřídí.“

„Jestli vám můžu radit, bylo by vhodnější, kdybyste byli svoji co nejdříve. Nejlépe hned. Na soudce by to zapůsobilo dobrým dojmem a mně byste usnadnili práci.“

„Lori slíbila, že se za mě vdá, jakmile…“

Nenechala ho domluvit. „Pane Clemente, říkáte, že bude snazší získat malého zpátky, když budeme manželé?“

„Jistě, mladá paní, samozřejmě.“

„Dobrá,“ přikývla. „Co ještě máme udělat, abychom ho dostali?“

„Paní Manningová – začnu vás takhle oslovovat hned, abych si zvykl, ano? – tedy, paní Manningová, v obdobných případech bývám od začátku upřímný. Kdyby mě o radu požádala má vlastní dcera, upozornil bych ji, že tahle jednání jsou velmi krutá. I pro muže, ale především pro ženy. Probírají se stránky osobního života. Někdy dost necitlivě. Stojí to hodně sebezapření, musíte mít silnou vůli – a žaludek.“

„Ať nám vrátí naše dítě,“ prohlásila tiše, ale rozhodně.

„Dobře, paní Manningová. Pokusím se vám vysvětlit, co vás čeká. Abyste za půl roku nebo možná za rok neřekla: Nemůžu dál, už dost.“

„Pane Clemente, jestli vám to neřekl můj newyorský právník, ujišťuji vás, že necouvneme. Chceme své dítě.“

„Neznám zatím téměř žádná fakta, rád bych si byl jist.“

„Pokud to pomůže, vystavím vám okamžitě šek na deset tisíc dolarů,“ nabídl Brett.

„Ano?“ zeptal se Clement s předstíraným zájmem.

Brett sáhl do kapsy a vytáhl šekovou knížku.

„Pane Manningu, jestli se domníváte, že mě přesvědčí dramatické gesto, jste na omylu. A deset tisíc bude sotva stačit na pokrytí výdajů při pátrání po adoptivních rodičích vašeho dítěte. Mí agenti budou muset prohlédnout řady záznamů a potom zjistit co nejvíce o životě té dvojice, o jejich zázemí.“

„Jejich zázemí?“ podivila se Lori.

„Každý detail, který bychom mohli použít proti nim. Bude to dost nechutný boj, s tím počítejte.“

Lori se rychle podívala na Bretta. Clementovo varování ji trochu zaskočilo. Právník si všiml jejího pohledu.

„Paní Manningová, nebo Lori, jestli vám tak mohu říkat, rozvody a adopce jsou v soudní síni nejhorší. Převládají emoce a vášně, v prvním případě se láska mění v nenávist, lidé, kteří se milovali, zraňují jeden druhého. Při rozhodování o adopci se matka domáhá svého dítěte, jehož se musela z nějakého důvodu vzdát. V soudní síni se často odehrávají velmi dramatické a smutné scény.

Teď mi můžete slíbit cokoli, nemáte představu, čím vším budete muset projít. Nezapomeňte, že mě platíte za to, abych nebral ohled na city. Myslete si, co chcete, ale rozhodování nechte na mně. Často se vám bude zdát, že jsem příliš krutý, snad cynický, vůči protistraně, vůči vám i vašemu manželovi. Proto jste ale přišli.

Tak, vrátíme se k prvnímu kroku: zjišťování údajů. Získávání informací si vyžaduje…“ Odmlčel se na chvilku, ale gestem naznačil, že bude potřeba zaplatit. „Státní úředníci bývají velmi užiteční. Nedělejte si výčitky a etiku pusťte z hlavy, druhá strana bude postupovat stejně.“

Brett si Clementova slova vyložil po svém. „Dvacet tisíc?“

„Pane Manningu, tady nejsme na aukci. Jen se vám snažím; objasnit, co bude nutné zařídit, aby váš případ obstál před Judsonem Hartem.“

„Judson Hart?“ opakovala Lori. Pokusila se rozpomenout, jestli to jméno už někdy dříve slyšela.

„Nejpřísnější a nejdůslednější soudce, který řeší závažné spory v otázkách rodinného práva,“ vysvětlil Clement. „Pravděpodobně ne nadlouho, v kuloárech se proslýchá, že povýší. Naštěstí bude ještě rozhodovat ve vaší kauze.“

„Naštěstí?“ opáčila Lori. „Proč naštěstí?“

„Hart je přísný a přesný, striktně se drží předepsaného postupu, nepatří mezi novátory, kteří se odchylují od protokolu a zavádějí novinky. Proto si ho oblíbil i guvernér a podpoří jeho jmenování k Nejvyššímu soudu. Máme na své straně federální zákon: stát preferuje úplnou rodinu. Veškeré úsilí je nutno zaměřit na sjednocení rodiny, je v zájmu dítěte, aby žilo společně s rodiči, pokud tomu nebrání závažné okolnosti.“

„Ale je to federální zákon,“ namítl Brett.

„Tenhle stát, stejně jako všechny ostatní, vydal svůj vlastní zákon o rodině, který je v souladu s federálním – jinak by přišel o podporu na sociální péči z federální pokladny. Rodina má být pohromadě, pokrevní svazky jsou nejpevnější a rozhodující. Většinou pouze v případě týrání a zneužívání je v zájmu dítěte, aby bylo předáno do péče pěstounů nebo umístěno do dětského domova. To se nás ovšem netýká. Pokud celou záležitost uvedeme ve světle platného zákona s dostatečnou dávkou emocí, Hart by měl rozhodnout v náš prospěch.“

„Měl by? To je všechno?“ ozvala se znovu Lori. „Nemohu vám poskytnout stoprocentní záruku, ale s ohledem na uvedený zákon máme slušnou šanci.“

„Chci zpátky svého syna!“ prohlásila. „Udělám všechno, co mi řeknete, pane Clemente.“

„Tohle jsem potřeboval slyšet. Vaše kauza totiž okamžitě vzbudí pozornost médií.“

„Nesmí ale ublížit Brettově kariéře.“

„Všechno jsem probral s Leem Curtisem, v New Yorku už se na tom pracuje. Co se týče styku s veřejností, sladíme postup. Brett Manning zůstane čistý jak lilie. Ženy, které sledují odpolední seriály, se postaví na jeho stranu.“

„Jestli mu to nepokazí pověst…“

„Vy si, Lori, musíte pamatovat jediné: mluvit s novináři nebo reportéry pouze s mým souhlasem. Slibujete?“

„Ano, pane Clemente,“ odpověděla vážně.

„Výborně! Tak, teď si shrneme nejzákladnější údaje. Kdy se vaše dítě narodilo? Datum, hodina. Jméno porodníka, a pokud si vzpomenete, také sester, popřípadě ostatního personálu.“

„Je to nutné?“ zeptala se.

„Nikdy nevíte, jestli nám nesdělí něco užitečného. Sestra si například mohla všimnout vašeho rozrušení, což by jistě podpořilo naše tvrzení, že jste o adopci přemýšlela ve stresu a řádně celou věc nezvážila.“

„Ale já jsem o tom uvažovala…,“ začala vysvětlovat.

„Milá mladá dámo, dovolte mi, abych dokončil takový obraz situace, který předložím soudci Hartovi. Možná se vás budu muset v soudní síni zeptat na vaše tehdejší pocity.“ Nadechl se a pokračoval. „Věděla jste tehdy něco o adoptivních rodičích?“

„Setkala jsem se s nimi. Mluvili jsme spolu.“

„Mluvili? Jak to?“ Její odpověď ho zjevně zaskočila.

Lori mu poctivě popsala, co předcházelo její volbě. Když skončila, Clement jen zavrtěl hlavou. Polekala se.

„Poškodí nás to? Že jsem si je vybrala?“

„Ne, ne, ne. Paní Manningová, především: vy jste si je nevybrala. Postupně jste uvěřila, že to bude pro vaše dítě nejlepší řešení, tak jste souhlasila. Protože vám nic jiného nezbývalo, ne proto, že vám ti lidé padli do oka jako sympatičtí. Rozumíte?“

Přikývla. Potom se zeptala: „Myslíte, že se nám je podaří najít?“

„Už jsem vám říkal, že máme své metody.“ Obrátil se na Bretta. „Pane Manningu, když vás vyrozuměli, že vaše dítě bylo adoptováno…“

Brett ho nenechal domluvit. „Nikdo mi nic neoznámil, copak se o tom pan Curry nezmínil?“

„Nemám tu žádnou poznámku,“ prohodil Clement a hned uvažoval, „takže vám nikdo… Jste si naprosto jistý?“

„Samozřejmě! Jak vás napadlo, že bych na něco tak důležitého mohl zapomenout?“

„To je závažná skutečnost.“ Usmál se. „Tím se naše situace mění k lepšímu. Dost výrazně,“ dodal.

Lori instinktivně zvedla ruku, aby ho zarazila, a pak ji rychle stáhla zpátky.

„Ano, paní Manningová?“

„Důvod… proč to Brettovi nesdělili…“

„Jaký důvod?“ zeptal se přísně. Veškerá laskavost a trpělivost byly ty tam.

„Když jsem…, když jsem vyplňovala rodný list…“

„Tak co? Co se stalo?“

„Napsala jsem, že otcem je Higgins… Henry Higgins,“ přiznala.

„Udala jste vymyšlené jméno!“ vybuchl Clement.

„Znamená to pro nás konec?“ zeptal se Brett.

„Tak tragické to není, ale také nic povzbuzujícího. Nemohu také vznést žalobu jménem vás obou.“

„Co z toho vyplývá?“

„Kdybych zastupoval vás i Lori, druhá strana nás nařkne z podvodu. Protože Lori úmyslně uvedla do rodného listu nepravdivé údaje ve snaze všechny oklamat, hlavně adoptivní rodiče.“

„A kdybyste Lori vynechal?“

„Pak jste nevinná oběť jako ostatní. A můžeme dál pracovat na vašem profilu: muž bojující za spravedlnost, otec, který se snaží získat svého syna. To nezní špatně.“

„Je mi to líto,“ omlouvala se Lori, „ale tehdy jsem nechtěla Bretta do ničeho zatahovat.“

„Nebojte se, zvládneme to,“ ujistil ji Clement; přesto jí neunikl mírně rozladěný podtón v jeho hlase. „Má drahá, teď bych si potřeboval promluvit s panem Manningem mezi čtyřma očima. Dovolíte?“

Zalétla nejistým pohledem k Brettovi a vyšla z kanceláře.

Jakmile osaměli, Brett se zeptal: „Pane Clemente, kolik tedy…“

„Tohle jsem neměl na mysli,“ zarazil ho právník. „Pane Manningu, buďte upřímný. Nemohu si dovolit hazardovat se svou pověstí, v sázce je příliš mnoho. Vy Lori znáte. Má dost síly, aby vydržela do konce?“

„Dokázala se postarat sama o sebe a přivést na svět dítě. Odmítala jakoukoli pomoc z mé strany. Našla si práci. V mých očích je silná dost. Nemyslíte?“

„Dobrá.“ Clement se pohodlně zanořil do koženého ušáku. „Teď k vaší osobě. Účtuji si vysoké částky, velmi vysoké. Šestimístné sumy. Zvládnete to?“

„Dostat syna zpátky je pro mě stejně důležité jako pro Lori. O peníze nejde; jestli chcete, mohu požádat o ověřený výpis z účtu.“

„Vaše slovo mi stačí. Hned v pondělí ráno zahájíme pátrání po adoptivních rodičích.“

Začátek osmého měsíce těhotenství Christie Salemové se kryl se Scottyho druhými narozeninami. Christie samozřejmě plánovala velkou oslavu, nic ji nedokázalo odradit.

Pozvala nejen své rodiče, Billovu matku a příbuzné, ale i přátele, pochopitelně také děti, s nimiž si Scotty hrával na písku.

Z mnoha stran se jí dostalo rad a poučení, aby si raději odpočinula a spokojila se s rodinnou sešlostí, jenže Christie trvala na svém: „Připravíme synovi nejhezčí a největší oslavu. Není přece problém objednat občerstvení i dárky a všechno si nechat dovézt domů. I dort můžeme mít z místního pekařství.“

Billova matka se ovšem nabídla, že dort upeče. Christie nebyla nápadem příliš nadšena, měla zkušenost ze Dne díkůvzdání a Vánoc; raději zašla k pekaři a objednala velký dort s barevnou polevou a věnováním v červené a modré: Scottymu všechno nejlepší k narozeninám. Nevěřila, že by to Billova matka zvládla lépe. S pomocnicí, která k Salemovým docházela jednou týdně, navěsila potom girlandy a papírové ozdoby. Na dveře pak sama připevnila velký nápis Vítejte na oslavě Scottyho narozenin.

Na chvilku poodstoupila a kriticky se zadívala na své dílo; všechno bylo v pořádku. Než se vrátila do domu, zastavilo před brankou auto. Hned se ozvalo hlasité: „Tak jsme tady!“ Maryanne Purcellová vystoupila z vozu a s malou Sharon po boku a krásně zabalenou krabicí pod paží se hrnula vstříc Christii.

„Promiň, Christie, je brzy,“ omlouvala se, „ale znáš to. Když se děcka na něco těší, jsou k neudržení. To bylo samé: Mamko, už pojeďme… Tak jsme tady.“

„Pojďte dál,“ zvala je Christie. „Aspoň mi pomůžeš nachystat talíře.“

Za chvíli se začali trousit další, jen maminka Seana Granthama zavolala, aby se omluvila: syn začal v noci pokašlávat a ráno měl teplotu, bude jistější, když zůstane doma a nenakazí ostatní.

Všechno klapalo, jen dort nikde. Dokonce i Billova matka tentokrát dorazila včas. Trochu zadýchaná hned spustila: „Jestli ještě někdy pojedu autobusem! I kdybych měla sama sednout za volant. Člověk si připadá jako kupka sena, kterou na zastávce vyklopí.“

Christie zalétla očima k Billovi a ten nenápadně kývl. Ano, Christie, měl jsem pro matku zajet autem, jak jsi mi radila. Příště to určité udělám.

Když děti vystřídaly všechny možné hry, které Christie znala, posadily se kolem stolu. Bill se rozhodl zajet k pekaři a vyzvednout dort osobně. Pro jistotu nejdříve zavolal a v obchodě ho ujistili, že zásilka je na cestě. Děti zatím jedno po druhém vstávaly, odrecitovaly krátké přání a předaly Scottymu dárky. Tomu oči jen zářily, když nadšeně vybaloval nové a nové hračky. Vedle se kupila hromada barevných papírů.

Malá Sharon ho dokonce, k velkému údivu a pobavení dospělých, políbila na tvář. Christiina matka zářila a s úsměvem poznamenala: „Tohle děvčátko má rozhodně vynikající vkus.“ Všichni se zasmáli, až na Christii, která ustaraně pokukovala po hodinách; poslíček z pekárny měl už hodinu zpoždění.

Billova matka mlčela, její pohled byl ale natolik výmluvný, že nic říkat nemusela. Kdybych dort upekla já, nic podobného by se nestalo.

Konečně se všichni malí hosté vystřídali. Bill vstal a řekl: „Máme tu pro našeho syna ještě jeden vytoužený dárek. Sotva se naučil mluvit, moc si ho přál.“

Zašel na chvíli do šatny a objevil se s tříkolkou ozdobenou červenými a modrými pentlemi. Scotty vykřikl nadšením a hned vyskočil od stolu. Klekl si k tříkolce a divoce ji objal.

„Tatí…, tatínku…“ Celý zářil.

„Nezapomeň na maminku, byl to její nápad,“ připomněl mu Bill.

„Maminko, až se narodí děťátko, taky se může projet.“ Pohladil Christii po břiše, jak ho naučila, aby si zvykal na událost, která co nevidět přijde.

Christiina matka se neubránila smíšeným pocitům, zjevně s něčím takovým nesouhlasila. Jejímu manželovi se naopak projev citu líbil.

I Billovu matku Scottyho gesto potěšilo. „To je tak milé!“ zvolala. „Pamatuješ, Bille, když se narodila Patsy, celý rok ti trvalo, než sis na sestru zvykl.“ Otočila se k ostatním matkám: „Vystála jsem si s ním svoje, to si ani nedovedete představit. Mám radost, že můj vnuk bude jiný. Christie, můžeš být právem hrdá.“

Uprostřed všeobecného veselí se ozval zvonek. Christie chtěla vstát, ale Bill ji předešel. „To je dort. Konečně! Já tam skočím.“

Zvonek se rozdrnčel znovu a vzápětí potřetí. Bill pospíchal ven a volal: „Čekáme na vás už hodinu, tak mi dopřejte pár vteřin, než doběhnu ke dveřím!“

Otevřel a namísto dárkové krabice s dortem mu nějaký neznámý muž kolem padesátky podával obálku.

„Vy jste pan Salem?“ ptal se.

„Ano! Co se děje?“ neovládl se Bill. „Náš syn má dneska narozeniny a… Co je to?“ podíval se na doručenku.

„Promiňte, já to mám jenom předat.“ Otočil se a rázoval pryč.

„Co je to? Co to ksakru znamená?“ volal za ním Bill, ale muž se nezastavil.

Z kuchyně slyšel Christii: „Bille, dones to sem, nachystala jsem svíčky!“

On zatím zíral na záhlaví. Brett Manning versus William a Christie Salemovi. Co to má znamenat?! Chvatně roztrhl obálku a přelétl řádky. Jakmile mu zrak padl na slova a vydat dítě do péče rodičů, roztřásly se mu ruce.

Christie mezitím znovu zavolala z kuchyně: „Bille! Děti už jsou netrpělivé!“

Musel se rozhodnout. Teď, anebo mám počkat? Ukážu jí to hned. Na poslední chvíli se ale rozmyslel a strčil obálku do kapsy. „To nebylo kvůli dortu,“ řekl.

„A co tedy?“

„Nějaký člověk, ptal se na cestu.“

„Tak proboha kde jsou?“

Než stačil otevřít pusu, opět se ozval zvonek. Oddechl si: tentokrát opravdu dovezli dort. Naštěstí přesně odpovídal Christiiným představám, svíčky barevně ladily s polevou. Vzala podnos a Bill jí podržel dveře.

V jídelně je uvítaly nadšené výkřiky.

Zvedla Scottyho, aby mohl sfouknout všechny tři plamínky najednou. Dvě svíčky jako dva roky života a třetí pro zdraví a štěstí v tom následujícím. Potom mu vedla ruku a Scotty dort nakrojil. Christie pak zákusek rozporcovala a co nejrychleji podělila všechny nedočkavé u stolu. Bill mezitím nalil dětem mléko a dospělým kávu.

Spokojeně hodovali, jen Bill si občas sáhl na kapsu; připadalo mu, že mu obálka propálí kalhoty. Později. Řeknu jí to až potom, až po oslavě.

Když hosté odešli a dům ztichl, Christie uložila Scottyho – usnul okamžitě, protože vynechal polední spánek.

Teď, dodával si Bill odvahy, teď je ta pravá chvíle. Ihned se ozval druhý vnitřní hlas: Proč ji děsit, nic se neděje. Bude lepší, když nejdřív zaskočím za Paulem Hendersonem. Zítra. Hned zítra ráno za ním zajdu.

Už před devátou ráno čekal Bill Salem před kanceláří Paula Hendersona, právníka, který mu radil ve všech záležitostech kolem podnikání.

V pracovně se Paul posadil za stůl, na němž se kupily složky plné papírů; Bill takový chaos snad nikdy předtím neviděl. Proboha, jak tu vůbec může něco najít?

Právník otevřel obálku a přečetl dopis. Potom vzhlédl. „Bille, už jste to řekl Christii?“

„Ne. Ještě ne.“

„Myslel jsem si to,“ poznamenal Henderson. „Měla by to vědět, čím dřív, tím líp.“

„Je to tak vážné?“

„Ano, Bille, velmi vážné. Byla by chyba nepromluvit s Christií.“

Domů se vracel pomalu a snažil se přijít na vhodný způsob, jak všechno sdělit ženě, ale žádný se mu nezdál přijatelný.

Ať řeknu cokoli, ublížím jí. Zase bude trpět, jako tenkrát, když umřel Billy. Co kdybych zajel zpátky do agentury, která adopci zprostředkovala? Nebo promluvil s tou ženou z nemocnice, kde se Billy narodil? Ona nám tehdy představila Scottyho matku. Kdybych…

Ne. Má právo to vědět. Udělám, co mi radí Paul.

Překvapilo ji, že se objevil tak brzy; obvykle měl dopoledne spoustu práce a zaskočil jen kolem dvanácté, aby se trochu najedl, obyčejně jednou nohou na odchodu. Možná mu není dobře, napadlo ji.

„Bille?“

„Christie, miláčku, musíme si promluvit.“

„Promluvit?“ opáčila. „Teď? O čem? Co se děje?“ Dlaně instinktivně přitiskla na břicho.

„Včera. Ten člověk u dveří. Donesl mi dopis. Od soudu. Žaloba.“

„Něco ve firmě,“ odhadovala. „Neboj se, Paul to vyřídí. Zatím se vždycky o všechno postaral.“

„Ne, o podnik nejde. Tohle se týká Scottyho.“

„Scottyho? Kdo by chtěl proboha zažalovat dvouleté děcko?“

„Ne jeho. Nás.“

„Nás? Kvůli Scottymu? Někdo nás obvinil, že ho týráme? To je nesmysl! Copak se zbláznili?“ vykřikla rozčileně.

„Christie, prosím tě, uklidni se a poslouchej. Jeho otec, biologický otec, chce Scottyho zpátky.“

„Cože? Vezmou nám Scottyho? To přece nemůžou! To nejde! Nemají právo! Scotty je náš, už když se narodil, byl náš. Udělali jsme všechno, co bylo potřeba. Jsme v právu! My jsme…“

V tu chvíli zalapala po dechu. Projela jí prudká bolest. Rychle se chytila za břicho a Bill zahlédl, jak jí voda zmáčela punčochy.

„Do nemocnice… Musíme do nemocnice…“

Za necelých šest hodin porodila tříapůlkilového chlapečka, který, ačkoli si trochu přispíšil, přišel na svět naprosto zdravý.

Christiin předčasný porod přiměl Paula Hendersona zavolat Henrymu Clementovi a požádat o odklad ve věci chystané žaloby Bretta Manninga.

Jelikož oba advokáti pracovali několik let v jednom malém městě, jejich cesty se mnohokrát zkřížily; narazili na sebe nejen jako členové asociace právníků, ale dokonce jako protistrany v soudních sporech. Nikdy se nespřátelili, ale také vůči sobě navzájem nechovali žádnou zášť. Pokud stáli v soudní síni proti sobě, vystupovali naprosto profesionálně: důsledně hájili zájmy svých klientů, i když zcela neosobně, bez emocí. Pokud se případ dlouho vlekl, jeden jako druhý souhlasili s drobnými ústupky, jako je například odklad slyšení; rozumělo se ovšem samo sebou, že takové gesto neohrozí zastupovanou stranu. Proto Paul Henderson neváhal a zavolal Henrymu Clementovi.

„Henry, ta záležitost se Salemovými, mohl bys nám dopřát o něco víc času, než se vyjádříme?“

„No, mí klienti si přejí celou věc projednat co nejdříve,“ neodpověděl Clement přímo.

„Christie Salemová má právě za sebou předčasný porod a potřebuje se trochu zotavit, než mi bude schopna poskytnout všechny údaje. Takže navrhuji celou situaci zvážit…“

Clement okamžitě odhadl, že nová informace, kterou mu Henderson v dobré víře svěřil, má nepochybně cenu dvoutýdenního odkladu. I jemu nový termín vyhovoval; následujících čtrnáct dní ho čeká několik sezení v soudní síni.

„To je mi líto, Paule. Samozřejmě, počítej s patnácti dny, pokud to tvé klientce pomůže.“

„Díky, Henry. Brzy se ozvu.“

Clement položil sluchátko a zamyslel se. Potom zavolal sekretářce. „Házel, poznamenejte mi do diáře: jakmile obdržíme odpověď ve věci pana Manninga, vzneseme požadavek na ověření údajů o paní Christii Salemové před zahájením soudního řízení.“

Uvědomoval si, jak závažný krok právě učinil. Nehledě na to, co všechno ještě při předběžném výslechu může vyplynout na povrch.

„Nepotřebuju křeslo,“ bránila se Christie, ale sestra trvala na svém: nebude obcházet platné předpisy. Nakonec poslechla a dovolila Billovi, aby ji i s miminkem v náručí vyvezl k autu. Když se usadila na zadní sedačce, zažertovala: „Domů, Jamesi!“ Po chvíli se zeptala: „Co Scotty? Ptal se, kde jsem? Čtyři dny…“

„Stýskalo se mu po tobě, víc než dost. Pořád jsem mu opakoval, že až se vrátíš, přineseš mu bratříčka, kterého jsme mu slíbili.“

„Jsem zvědavá…“

„Na co?“

„Vždyť víš: říkají, že starší dítě často na nový přírůstek do rodiny žárlí.“

„Myslím, že takhle reagují ty, které se cítí nejisté.“

Odmlčeli se; oba si uvědomovali, jak bude pro všechny čtyři důležité Scottyho první setkání s mladším bratrem.

Bill zajel do garáže a zvenku na syna zavolal: „Scotty! Maminka je doma. Pojď se podívat na bratříčka!“

Namísto rychlého cupitání je překvapilo ticho. Podívali se na sebe – oba napadlo totéž.

„Scotty?“

To už jim spěchala naproti Eva Youngová, mladá sousedka, která se nabídla, že Scottyho pohlídá, než se Bill se ženou vrátí.

„Je nahoře, hraje si ve svém pokoji,“ vysvětlovala, „nevidí neslyší. Podívám se, ano?“ Eva zvědavě nakoukla do peřinky.

„Božíčku, my jsme ale krásní!“ rozplývala se. „A ty oči a vlásky…, pravý Salem.“

Christie se zjevně zarazila. „Promiňte… Nemyslela jsem to tak…, nikdy bych…,“ omlouvala se Eva. „Jen jsem chtěla říct, že má pleť po tobě, Christie, a Billovy oči.“

„Já vím,“ pomohla jí Christie, když viděla, jak se topí v rozpacích. „Nejvyšší čas zajít za starším ze Salemových chlapců. Scotty! Scotty! Maminka je tady!“

Tentokrát opravdu slyšeli kroky a za chvíli ho zahlédli na schodech. Sestupoval pomalu, jakoby trochu váhavě. Dole vzhlédl k matce: „Mami? Ukaž!“

Christie se posadila na třetí schod, aby si Scotty mohl malého prohlédnout. Zpočátku si netroufl, i když bylo jasné, že je zvědavý. Christie poodhrnula cíp krajkového lemu zavinovačky. Scotty upřel oči na maličký obličejík.

Neznámý spal. Byl tak drobný, že ve Scottyho očích nepředstavoval žádnou hrozbu.

„Pochovám?“ zeptal se.

„Myslíš, Christie?“ vyhrkla Eva.

Christie velmi opatrně položila chlapečka Scottymu do náručí. Podíval se na dítě a pozorně si prohlížel vrásčitou tvářičku, potom vzhlédl k matce a usmál se. Christii spadl kámen ze srdce. Rozhodující okamžik mají úspěšně za sebou.

Pokaždé, když šel Scotty kolem bratříčkova pokoje, zastavil se u postýlky; někdy chlapečka lehce pohladil po hlavičce.

Jediného projevu žárlivosti a vzdoru se Christie dočkala, když chtěla Scottyho odvést do školky, kde předtím spokojeně trávil část dne s ostatními dětmi.

Pro ni samotnou pak bylo velkou událostí krmení nemluvněte. Když dávala malému pít a Scotty je pozoroval, přemítala, jestli si pamatuje, že on kdysi dostával mléko z lahve.

Ve víru událostí Christie zapomněla na soudní obsílku. Telefonát Paula Hendersona jí proto téměř vyrazil dech.

„Christie, Henry Clement, advokát pana Manninga, by vám chtěl ještě před soudním projednáním případu položit pár otázek, ověřit některé údaje. Je to běžná praxe, nemusíte se bát. Nemáte co skrývat.“

„Co chce zjistit?“

„S tím se mi určitě nesvěří. Ale nebojte se: když se mi bude zdát otázka nevhodná, nemusíte odpovídat.“

„Ale nač se bude ptát?“

„To se dozvíme až na místě.“

„A kdybych odmítla?“

„Požádal by soudce Harta úřední cestou a ten by vás předvolal.“

„To může?“

„Ano. A jak Clementa znám, dvakrát by se nerozmýšlel. Dovede být pěkně nepříjemný. Nezapomeňte, že jeho klient je známá televizní hvězda. Jistě by to udělal, už v zájmu publicity.“

„Takže mi radíte, abych souhlasila hned,“ pochopila Christie.

„Je zbytečné, aby se soudce Hart domníval, že je s vámi těžké pořízení. Možná ho i my budeme muset později požádat o nějakou drobnost.“

„Ano. Ale kdy, kde a jak dlouho to potrvá? Mám doma malé dítě, nemůžu si dovolit nakládat s časem podle libosti.“

„O to se postarám,“ slíbil. „Co třeba příští pondělí? V deset, hodilo by se vám to?“

„Dobře. Příští pondělí. V deset,“ opakovala Christie.

Když Henderson později volal Clementovi, pokusil se ho ještě jednou přesvědčit, aby schůzku odvolal. „Henry, co proboha myslíš, že se od paní Salemové dozvíš?“

„Jistě existují nějaké podrobnosti, o kterých třeba nemáš ani ponětí. Maličkosti. Máš mé slovo, že to nebudu zbytečně protahovat. A kdykoli bude chtít, uděláme přestávku.“

V pondělí v devět třicet položila Christie nakrmeného kojence do postýlky, políbila staršího syna a odjela. Ještě v autě cítila dotek Scottyho ruček. Když se s ním naposledy rozloučila, neviděl ji celé čtyři dny; teď se bál, že mu zmizí znovu, a pevně ji objal. „Mami, vrátíš se?“

„Jistě, miláčku. Do oběda budu zpátky. Najíme se spolu, ano?“

Přikývl a nechal ji odejít.

V Clementově kanceláři už na ni čekal Henderson. Asistentka oba uvedla do knihovny, kde seděla zapisovatelka.

Clement se vhrnul dovnitř jako velká voda. Podíval se na Christii a zvolal: „Vy jste paní Salemová? Vypadáte nejvýš na osmnáct!“ Stranou pak Hendersonovi pošeptal: „A taky moc krásná.

No, vím, že váš čas je drahý; raději se dáme do práce. Slečno Eglestonová?“

Zapisovatelka se otočila ke Christii: „Paní Salemová, zvedněte prosím pravou ruku.“

Christie se tázavě podívala na Hendersona. Přikývl

„To je podle předpisů, má drahá. Musíte vypovídat pod přísahou.“

Okamžitě ji napadlo, že je to poprvé v životě, a dolehla na ni vážnost situace. Vtom už slyšela: „Přísaháte, že budete mluvit pravdu a nic než pravdu?“

„Ano, přísahám,“ odpověděla tiše. Napjatě očekávala, co přijde dál.

Clement zahájil ověřováním základních osobních údajů: jméno, adresa, věk, rodinný stav. Pak pokračoval dotazy, které se už týkaly Scottyho.

„Jak dlouho jste byli bezdětní, když jste se rozhodli pro adopci?“

Cítila se svázaná přísahou a chtěla odpovědět pravdivě, zdálo se jí, že bude muset uvést i okolnosti, které předcházely. Zabloudila tázavým pohledem k Hendersonovi.

Nepochopil a kývl: „To je v pořádku, Christie, můžete odpovědět.“

Váhavě začala vysvětlovat: „Já… já… už jsem jednou vlastní dítě měla…“

Clement okamžitě zbystřil. „Paní Salemová, když jste podala žádost o adopci, napsala jste, že žádné děti nemáte. Lhala jste tehdy?“

„To nebyla lež!“ ohradila se. „Předtím jsem měla dítě. Čtyři měsíce.“

„Předtím, paní Salemová?“

„On… Billy umřel. Syndrom náhlého úmrtí kojenců,“ řekla pomalu.

Clement zareagoval profesionálně: „To je mi velmi líto. Přijměte moji upřímnou soustrast.“ V duchu ovšem skoro zajásal: jaká šťastná náhoda, takové přiznání. Když ho použijeme v pravý čas, bude to velmi cenný trumf.

Pokračoval dál; nejcennější informaci už získal, a tak otestoval, jak dlouho Christie vydrží palbu otázek. Pozorně sledoval každé mrknutí nebo pohyb rukou; všiml si, že je velmi nervózní a často se pohledem obrací ke svému advokátovi.

Jakmile si udělal úsudek, jakoby náhodou se najednou upamatoval: „Ach, paní Salemová, promiňte. Zdržel jsem vás trochu déle, než jsem měl původně v úmyslu; jistě pospícháte domů za malým. Nejvyšší čas, abychom skončili.“

Přeochotně je doprovodil k výtahům, přitom se pořád omlouval: „Opravdu je mi moc líto, že jsem musel trvat na našem setkání; věřte mi, taková povinnost mě ani v nejmenším netěší.“

Christie si oddechla, když jeho usměvavý sladký obličej zůstal za dveřmi výtahu. Zeptala se Hendersona: „Tak co? Jaké to bylo? Odpovídala jsem dobře?“

„Šlo vám to skvěle, Christie,“ ujistil ji, přestože ho znepokojilo, jakým nešťastným způsobem vyšel najevo fakt o prvním dítěti Salemových. Chystal se celou událost uvést v naprosto jiném světle, mnohem příznivějším pro Christii. To Clement rozhodně neudělá, pomyslel si. Všechno se začíná komplikovat.

O několik týdnů později se jednou ráno Salemovým v telefonu ohlásil advokát Henderson. Odbila sedmá a Christie se právě vrátila do postele, aby dospala Davídkovo ranní krmení.

Bill zvedl sluchátko v kuchyni.

„Bille… Paul. Nerad ruším tak brzy, ale myslím, že by se Christie měla připravit.“

„Připravit na co?“ nechápal.

„Prozatím bylo naše jednání soukromé, ale včera večer mi zavolal Clement. Má moji odpověď a chystá se předat papíry soudu.“

„To je běžná praxe?“ zeptal se Bill.

„Ano, podle zákona.“

„Oč tedy jde?“

„Všechny záznamy budou přístupné komukoli, kdo o ně požádá.“

Bill pochopil. „Takže i mediím.“

„Ano. Clement se snaží ovlivnit veřejné mínění. Ať si lidi říkají, co chtějí, ale já jsem ještě neviděl porotu, která by nepodlehla tlaku sdělovacích prostředků. A pro soudce platí totéž: jsou si moc dobře vědomi, že jejich rozhodnutí bude přetřásat a hodnotit veřejnost. Soudce je taky jenom člověk, chce respekt, obdiv a uznání.“

„A Brett Manning je známá televizní hvězda. Statisíce žen ho milují,“ uvažoval Bill. „Co budeme dělat, Paule?“

„Především musíme být ostražití. Ať si Christie dává velký pozor, co komu řekne do telefonu, a je opatrná vždycky, když půjde otevřít domovní dveře. Hlavně ať se nenechá zlákat k rozhovoru s lidmi od novin. Žádné fotografování ani filmování. Nejlépe, když o tom nebude mluvit s nikým, koho dobře nezná.“

Paul Henderson se mýlil v jediném: nepředpokládal, že Clementův krok vyvolá v médiích tak mohutný ohlas; několikanásobně převyšoval jeho původní odhad.

Christie poslechla jeho varování, a kdykoli se ze sluchátka ozval neznámý hlas, zavěsila. Jednou se před domkem na trávníku usadily dva televizní štáby, aby odvysílaly zpravodajství přímo od Salemových. Christie zavolala policii; do patnácti minut byli reportéři pryč.

Incident ovšem neodradil místní televizi, aby se nepřiživovala na vysílání ostatních stanic, které zveřejnily několik rozhovorů s Brettem Manningem, hlavně jeho prohlášení, že usiluje pouze o spravedlnost a chce zpátky svého syna. Na závěr každého takového šotu moderátor zdůraznil, že Salemovi, u nichž se chlapec proti vůli vlastních rodičů nachází, nevyužili možnosti vyjádřit se k celé záležitosti.

První dva dny byly nejhorší, pak se rozbouřená hladina zájmu veřejnosti pomalu uklidnila. Paul Henderson si oddechl. Kampaň sdělovacích prostředků jeho klientce samozřejmě neprospěla, ale ani v nejmenším nepochyboval, že se mu podaří všechna nařčení nebo narážky později vyvrátit. Měl za sebou šestačtyřicet let advokátní praxe a využívání médií jako prostředku k získání popularity vždycky ostře odsuzoval.

Boj ale každopádně začal. Henderson považoval za nutné probrat záležitost s Billem i Christií a poučit je.

„Christie… Bille… Tahle situace se bude řešit ve dvou rovinách. Za prvé, paní Manningová se představí jako matka, která se pod tlakem okolností vzdala svého dítěte, ale pak pochopila, že krev není voda, a chce je zpátky. Jistě řekne, že byla tehdy příliš zmatená a neuvědomila si v plném rozsahu, co dělá. Zůstala bez prostředků, takže si netroufala protloukat se sama s děckem a poslechla zdánlivě dobře míněné rady jiných. Tohle je obvyklá verze v podobných případech. Mnohem závažnější je ale žaloba pana Manninga, otce, kterému upřeli zákonná práva.“

„Práva?“ neudržel se Bill. „Vždyť ani nebyli manželé.“

„To je pravda. Jenže podle zákona má být otec informovaný o plánované adopci předem. Brett Manning žádné oznámení nedostal, takže Clement prohlásí, že jeho klient neměl možnost vyjádřit se k adopci, popřípadě nějak zasáhnout.“

„To přece ale není naše vina!“ namítl Bill.

„Jistěže ne,“ souhlasil Henderson. „Svým způsobem je to ovšem něco jako obchody s kradeným zbožím. Kupec, i kdyby měl ty nejlepší úmysly, už zůstane poznamenaný.“

„Chcete říct,“ ozvala se Christie užasle, „že by nám mohli vzít Scottyho, protože Lori udala smyšlené jméno otce? To ne! Ne! Ne! Žádný soudce přece nebude tak krutý.“

Musela na chvilku zadržet dech, aby se nerozplakala.

Henderson využil pauzy. „Christie, netvrdím, že náš případ na tomhle ztroskotá. Jen se pokouším vysvětlit, že obhajoba bude trochu složitější. Věřím, že soudce Hart vezme v úvahu skutečnost, že jste jednali v dobrém úmyslu a neznali žádné další podrobnosti.“

„To by jistě měl!“ prohlásila Christie.

„Paule,“ zeptal se Bill, „vyslechnete také matku Scottyho, jako Clement Christii?“

„Uvažuji o tom,“ připustil Henderson. „Zdá se mi, že je bezpečnější zatím počkat. Kdybychom nic neodhalili, vypadalo by to jako tah ze zoufalství. Odolali jsme hlavnímu náporu médií, to je úspěch. Budeme se držet původního plánu: věnovat se běžným každodenním povinnostem a nemluvit s nikým od tisku nebo z televize. Jestli se někteří pokusí vyfotit Christii s chlapci na ulici, nemůžeme jim v tom zabránit. Ale nic víc nedovolíme.“

Christie se chovala přesně tak, jak jí Henderson doporučil. Dál jezdila nakupovat a chodila s oběma dětmi na procházku, aniž věnovala pozornost fotografům nebo reportérům. I když na ni pokřikovali různé otázky, nenechala se vyprovokovat a ignorovala je.

První velký šok se dostavil velmi brzy. Stála ve frontě před pokladnou a zalétla pohledem ke stojanu s novinami a časopisy. Do očí ji okamžitě udeřil palcový titulek: TELEVIZNÍ HVĚZDA BOJUJE O SYNA. Pod nápisem poznala Bretta Manninga na fotografii z jednoho dílu odpolední telenovely. Snažila se přečíst text vedle fotografie, ale to už byla na řadě s placením. Chvatně popadla jeden výtisk a přidala ho k nákupu.

Jakmile dorazila domů a nakrmila Davídka, posadila se ke stolu, nalistovala celý článek a nedočkavě začala číst.

Bretta Manninga, v současné době jednoho z nejvytíženějších hrdinů odpoledního televizního seriálu, jsme zastihli v šatně s hlavou v dlaních a téměř v slzách. „Chci jen zpátky svého syna, mou krev,“ prohlásil. „Každý otec na světě by usiloval o totéž: moci obejmout své dítě, vědět, že je v bezpečí, živé a zdravé, že netrpí hladem.

Ti lidé… Salemovi…, nebo jak se jmenují…, ti jsou pro mého syna cizí. Nikdo mu nemůže nahradit vlastního otce a žádná jiná žena není schopna milovat dítě víc, než jeho pravá matka, která je přivedla na svět. Jestli jsou tihle Salemovi slušní lidé, pochopí. Co když jim ale jde jen o peníze? Drží mého syna, aby dostali výkupné. Určí cenu a vydají mi syna, až jim zaplatím. I takové narážky se mi donesly…“

„Lháři!“ neudržela se a vykřikla. „Ty darebáku!“ Hned vstala, šla k telefonu a zavolala Paulu Hendersonovi.

„Paule, co budeme dělat? Vždyť jsou to samé sprosté lži.“

„Nic, Christie,“ odpověděl. „I kdyby se to mělo stupňovat. Nechme je. Určitě to přeženou a potom se sympatie veřejnosti přikloní na naši stranu.“

„A když ne?“ zapochybovala.

„U soudu se ukáže,“ byla jediná útěcha, kterou jí mohl nabídnout.

Do večera se ozvaly čtyři sousedky, několik matek, které vodily děti do stejné školky, kam chodil i Scotty, a dokonce Billova matka. Všechny pobouřil článek v novinách. Ačkoli se o „skandálním sloupku“ do jedné vyjadřovaly s despektem, bylo jasné, že jej sledují pravidelně.

Když se Bill vrátil domů, Christie už byla rozzlobená na nejvyšší míru.

„Musíme s tím něco udělat!“ prohlásila rozhodně. „Dokonce i sousedi se vyptávají.“

„Taky mi dvakrát volali přímo do práce,“ přiznal. „Mluvil jsem s Paulem. Radí, abychom se nebránili a tiše počkali, až to přejde.“

„Ale je to přece takové svinstvo…“ namítla Christie, ale Bill ji nenechal domluvit.

„Paul říkal…“

„Paul říkal,“ opakovala Christie, „Bille, Paul je možná až moc slušný a navíc ze staré školy, proti Clementovi neobstojí.“ Hned se zarazila. „Promiň, miláčku. Nemyslela jsem to tak. Zatím ti pokaždé pomohl, já vím.“

„Bez něj bych se nikdy nepostavil na vlastní nohy. Uděláme, co nám radí.“

Svatba Bretta Manninga a Lori Adamsové vzbudila mnohem větší zájem veřejnosti, než si oba představovali. Lidé z televizního štábu uspořádali spolu s herci velkou oslavu přímo na místě, kde se natáčelo. Produkce zaplatila opulentní večeři. Ze všech stran se hrnula blahopřání; kdo měl byť něco málo společného s Časem našeho mládí, pospíchal s gratulací.

Sally Brownellová odvedla šťastný pár na chvíli stranou. „Poslyšte vy dva,“ oslovila je svým typickým způsobem, „už jste spolu prožili hodně dobrého i zlého, jak se říká. Jestli dovedete tohle manželství ke krachu, nikdy vám neodpustím. Tady kolem… hudba, šampus, kaviár, dárky a blahopřání, to je jenom pozlátko, co vydrží den dva. Ale manželství je na celý život, nebo by alespoň mělo být. To vím! Ano, děti moje, vím to.“

Brownellová políbila Lori, pak si stoupla na špičky a vtiskla polibek i Brettovi.

Brett a Lori se nenápadně vytratili ze studia ještě před koncem večírku. Vyšli na téměř liduprázdnou manhattanskou ulici. Lori málem vykřikla překvapením, když zjistila, že na ně venku čeká kočár.

„Brette?“ zvedla tázavý pohled ke svému muži. „Pamatuješ? Vždycky jsme si říkali, že jestli jednou budeme mít dost peněz, projedeme se kočárem v Central parku. Teď jsme bohatí. Mohu vám podat ruku, paní Manningová?“ zeptal se obřadně.

„To je velmi laskavé, pane Manningu, ano, děkuji.“

Pomalu se rozjeli a Brett Lori něžně objal.

„Brette, lásko… Myslím… Neměli jsme tohle udělat už dávno?“ zeptala se trochu váhavě.

„Pořád jsem o tom přemýšlel,“ přiznal. „V noci jsem se budil a představoval si, jaké to mohlo být, i s tím málem. A s dítětem. Jenže každé ráno jsem si uvědomil, že je to nemožné. Ale přísahám. Lori, všechno, co sis vytrpěla, ti vynahradím.“

„Ne, miláčku…, nechci, abys něco vynahrazoval jen kvůli pocitu viny. Cokoli uděláme, musí být jenom z lásky. Víš, zdá se mi, že tvoje Sally Brownellová má pravdu: život začíná, když se hosté rozejdou a slavnost skončí.“

„Náš život doopravdy začne, až budeme všichni pohromadě, rodina. Až nám vrátí našeho syna.“

Kočár vjel mezitím do ztichlého parku, jediným zvukem bylo rytmické klapání koňských podkov. Chvíli oba mlčeli. Potom se tiše ozvala Lori.

„Brette, co myslíš, jaký asi je? Jak vypadá?“

Vytrhla ho ze zadumání. Překvapeně se zeptal: „Co? Kdo? Kdo jak vypadá…? Aha, malý Brett. Určitě jako všichni Mannové. Mann i Adams. Určitě se umí smát jako ty. A jistě špulí pusu úplně stejně.“

„To já nedělám!“ bránila se.

„Tak tomu říkej, jak chceš. Ale pokaždé přitom vypadáš rozpustile.“

„Vidíš, to je další věc. Je mi čtyřiadvacet, jsem dospělá žena. Trochu stará na to, abych byla rozpustilá. A ode dneška navíc vdaná. Když si to uvědomím, hned si připadám ještě vážnější. Až vezmu do náručí svého syna… Vrátí nám ho, viď, Brette?“

„Clement tvrdí, že zákon je na naší straně. Dostaneme ho zpátky, Lori, slibuju.“

Políbil ji a pevněji přitiskl k sobě. Brzy přestali vnímat klapot podkov.

Při první příležitosti se Brett a Lori vypravili za advokátem. Clement by raději strávil víkend na golfu, ale nemohl si dovolit pracovní schůzku s Manningovými odříci. Popularita případu už přesáhla obvyklé meze a jakýkoli nezdar by vážně ohrozil jeho další profesionální působení. Nakonec se dohodli na sobotě.

„Stalo se něco neočekávaného? Nemohli jsme všechno vyřešit po telefonu?“ zeptal se, když už seděli v kanceláři.

„Urážka na cti,“ vyhrkla Lori.

„Prosím? O čem mluvíte, Lori?“

Brett začal vysvětlovat, pomaleji, bez emocí, ale velmi vážně.

„Jeden z advokátů, kteří pracují pro televizi, si všiml rozhovoru, který zveřejnili v novinách.“

„Ten byl úplně vynikající,“ pochvaloval si Clement, „řekl jste přesně to, co jsem vám poradil.“

„Ano, ale… ta část, kde jsem naznačil, že by Salemovi mohli držet Scottyho kvůli výkupnému… Vzpomínáte? Ten právník tvrdí, že by mě mohli zažalovat za urážku na cti.“

„Ale,“ zavrtěl hlavou Clement, „o nic nejde. Především jsem věty zformuloval jako dohady, nic konkrétního. A potom, takové žaloby se těžko vyhrávají. Pusťte to z hlavy, Brette.“

„Ale on říkal, že sponzorovi by se jistě nelíbilo, kdyby mě zažalovali. Má pověst v očích veřejnosti by utrpěla.“

Lori váhavě dodala: „Někde jsem četla, že obranou proti takové žalobě je pravda.“

„Ano,“ potvrdil Clement.

„Tedy… to, co jste přiměl Bretta… naznačit, není pravda. Salemovi nikdy nic nechtěli, nekladli si žádné podmínky. A už vůbec nepadlo ani slovo o penězích za malého.“

Clement se samolibě, povýšeně usmál a stiskl jí dlaň. „Buďte hodná holčička a spolehněte se na tatínka. O všechno se postarám. Vraťte se do New Yorku a já vás budu pravidelně informovat o průběhu věcí. Až domluvíme datum soudního jednání, dám vám samozřejmě včas vědět.“

Brett si nemohl nevšimnout, jak Lori zrudla pokořením a nevolí. Zaprosil očima: Vydrž to, nic neříkej, Lori, teď ne. Clement je špička v oboru, mohl by se urazit a dělat drahoty. Jestli chceme malého zpátky, musíme to překousnout.

Pochopila a opanovala se. Oheň z tváří jí po chvíli zmizel.

Henrymu Clementovi se podařilo vystupňovat boj médií na nejvyšší možnou míru. Zájem sdělovacích prostředků se přenesl na zatím téměř neznámé Salemovy. Malého Scottyho pojmenoval jeden reportér „Bejby Brett“; do dvou dnů přezdívka zdomácněla ve všech sdělovacích prostředcích.

Neustálé vyzvánění telefonu přimělo Billa, aby požádal telefonní společnost o změnu čísla. Ačkoli nebylo zveřejněno v seznamu, přesto je pár novinářů vypátralo.

Navzdory všemu se Christie i Bill snažili zachovat řádný chod domácnosti a uchránit děti „pozornosti“ lidí od tisku, rozhlasu či televize. Každé ráno přicházela k Salemovým Sylvia, pomocnice na úklid. Christie tou dobou vždycky odvezla Scottyho na dopoledne do školky, odkud ho vyzvedla před obědem; odpoledne zůstával doma.

Týden po zveřejnění rozhovoru s Brettem Manningem zažila Christie nepříjemné překvapení. Vypravila Scottyho jako každé ráno, slíbila Sylvii, že se za půlhodinku vrátí, usadila syna na zadní sedadlo auta, nastartovala a vyjela. Příjezdovou cestu ovšem zablokovaly přenosovými vozy tři televizní štáby. Zatroubila, aby jí ti lidé uvolnili místo, ale namísto toho auto obklopili kameramani. Scotty se polekal a rozplakal se. „Mami, maminko,“ volal zoufale.

Christie sama nemohla nic dělat, ačkoli ji popadla chuť rozjet se, štáb neštáb. Nakonec ovšem zvítězil rozum – zacouvala zpátky ke garáži. Ještě než vjela dovnitř, všimla si, že kamery stále běží. Muži klečeli na kolenou a snažili se získat co nejvíc materiálu. Konečně se jí podařilo zavřít vrata garáže a tak se kameramanů zbavit.

Celá se třásla rozčilením. Teprve po chvíli se trochu uklidnila, takže byla schopna zatelefonovat Billovi. Popsala celou situaci také Hendersonovi, ten jí vzápětí zavolal zpět.

„Christie, něco podobného se zřejmě bude opakovat.“

„Ale co Scotty? Do školky se vždycky těší.“

„Bohužel, teď se z něj stala celebrita, budeme se muset smířit i se všemi nepříjemnostmi, které z toho plynou. Měl by nějaký čas raději školku vynechat, alespoň do té doby, než opadne zájem sdělovacích prostředků.“

„Těžko mu to vysvětlím. Nechci ho vylekat. Doma je u nás, je náš a náš také zůstane. Nevidím jediný rozumný důvod proč ho strašit.“

Večer se na obou místních televizních kanálech objevily ve večerním zpravodajství „unikátní záběry Bejby Bretta“, i noviny vytiskly pár fotografií, většinou nejasných a trochu rozmazaných, protože byly pořízeny ve spěchu přes sklo okénka Christiina vozu. Oba Salemovy ale rozzlobily a vylekaly.

„Proboha, přece snad existuje nějaký zákon, který ochrání dvouleté dítě před tímhle zmatkem. Zavolám Paulovi.“ Věděli ale, že se rozčilují marně, zájmu médií zabránit nemohli.

Christie zatím vypracovala jednoduchý plán, jak Scottyho ochránit před neodbytnými novináři. Každé ráno ho po snídani odvedla zahradou k sousedce, a ta ho se svým vlastním dítětem odvezla do školky. Ruch kolem Salemových postupně opadl. Jediný, koho se zmatek nijak nedotkl, byl Davídek. Klidně spal, budil se, jen když dostal hlad, a rostl jako z vody.

O pár týdnů později, právě když ho chovala, ozval se zdola zvonek. Uložila syna do postýlky a šla otevřít.

Za dveřmi stála nějaká žena, Christie ji odhadla tak na pětatřicet; než se stačila na cokoli zeptat, žena ji předešla: „Paní Salemová?“

„Ano, to jsem já.“

„Jsem Patricia Chatmanová, ze sociální péče,“ představila se.

„Sociální péče?“ opakovala Christie udiveně. „Proč jste přišla?“

„Vzhledem ke značné popularitě vašeho případu považujeme za nutné přesvědčit se, že o dítě, které jste před dvěma lety s manželem adoptovali, je dobře postaráno.“

„No to si buďte jistá, že je!“ odpověděla stroze Christie.

„Musím pořídit záznam – mohu vám položit několik otázek? A také bych si potřebovala prohlédnout dům.“

„Nemáme co skrývat,“ prohlásila Christie. „Pojďte dál a klidně se ptejte,“ vyzvala Chatmanovou.

Vešly do haly a žena se rozhlédla. „Obývací pokoj, pracovna, jídelna,“ vypočítávala nahlas. „Ukážete mi kuchyň?“ požádala Christii.

„Jistě. Zrovna jsem začala vařit, když se malý probudil. Jen jsem ho nakrmila, zazvonila jste. Takže je tam asi trochu nepořádek.“

„Zajímá nás hlavně čistota,“ vysvětlila žena.

„Vezměte si třeba lupu, u nás špínu nestrpíme,“ vyhrkla Christie rozhodně.

Chatmanová neřekla nic, vstoupila dovnitř a pohledem přejela kuchyňskou linku, sporák i podlahu. „Opravdu tu máte vzorně čisto,“ připustila nakonec. „Teď bych ráda viděla pokoj Scottyho.“

„Tudy,“ pokynula jí Christie. Vyšly do patra. „Tohle je naše ložnice, vpravo je dětský pokoj našeho mladšího syna. Scotty má svůj vlastní pokoj, své hračky.“

„Ráda bych se podívala.“

„Jistě.“

Chatmanová otevřela dveře a rozhlédla se po místnosti. Christie se pokusila z výrazu tváře návštěvnice odhadnout, nač právě myslí. Co by se jí mohlo nelíbit?

Chatmanová se sklonila a dlaní vyzkoušela tvrdost matrace. Potom se rozhlédla kolem po hračkách a hrách, které se v pokoji nashromáždily během dvou let Scottyho života.

„Zatím nemohu nic namítat,“ připustila. „Ale musím odevzdat podrobnou zprávu. Nevadilo by vám, kdybych pořídila pár fotografií? Hlášení by určitě bylo výstižnější. A mí nadřízení by byli spokojení,“ dodala.

„Klidně si fotografujte, co chcete. Nepotřebujeme nic tajit.“

Žena vytáhla malinký polaroid a několikrát stiskla spoušť. Scottyho postýlka. Skříň s oblečením. Krabice s hračkami. Několik skládaček a her.

„Nejlepší by asi bylo tohle,“ řekla Christie a vzala album v kožených deskách se zlatým nápisem SCOTT W. SALEM. Otevřela je a jednu po druhé ukazovala Chatmanové synovy fotografie. U každé se chvíli zastavila a vysvětlovala. „Tohle je Scotty, když jsme si ho zrovna přivezli z nemocnice,“ usmála se. „Ty ruce patří Billovi,“ dodala. „A tady jsem malého poprvé přebalovala. Potom si to vyzkoušel i Bill.“

Otočila stránku a pokračovala: „Scotty ve své postýlce, je mu týden. Vedle mu Bill dává napít. A tuhle koupání. Vidíte, jak je spokojený? Moc rád se koupe, jenom se mu nesmí dostat do očí šampon.“

S novou sérií snímků poznamenala: „Později jsme už tak často nefotografovali.“ Ukázala na první obrázek. „Tady se Scotty poprvé zkusil obrátit. Bill ho pozoroval a možná i povzbuzoval, jako na tréninku.“ Přešly k dalším momentkám. „Teď začíná lézt. Všimněte si, jak se směje, přímo do kamery.“ Znovu obrátila list. „První zoubek. A podívejte se sem: Scotty chodí. Vidíte, jak se tváří? Jak je na sebe pyšný? Víte, nechci, aby to vyznělo jako chlubení, ale shodli jsme se, že je velice fotogenický. Co myslíte?“

„Určitě,“ přisvědčila Chatmanová. „Nemohla byste mi nějaké fotografie dát?“ obrátila se na Christii. „Jistě by zdůraznily, že je o Scottyho dobře postaráno.“

Christie se zarazila. „Nezlobte se, ale tyhle ne. Ukážu vám nějaké jiné, třeba si vyberete.“ Vytáhla pár snímků. „Na téhle si Scotty prohlíží abecedu. Je moc bystrý, už zná všechna písmena ve svém jméně. A tady poprvé jedl lžící…, teď si ho Bill vysadil na kolena a dívají se spolu na fotbal…“ Vzala další momentky. „Den díkůvzdání, byli jsme u mé matky. Někdo, myslím Billova sestra, koupila Scottymu kovbojskou kostkovanou košili. Sluší mu, viďte?“

„Je opravdu šikovný,“ pochválila chlapce Chatmanová a uložila fotografie do kabelky. „Jistě budou stačit.“

„To doufám,“ řekla Christie. „Od té doby, co se rozběhl ten soudní proces, nám pořád někdo zasahuje do soukromí.“

„To víte, lidi od televize! Co těm záleží na pocitech ostatních!“ přikyvovala Chatmanová. „Jsou schopni beze studu s mikrofonem a kamerou pronásledovat ženu, která právě přišla o dítě, a vyptávat se, jaké to je. Nechutné.“

„Ano, jsou úplně odporní,“ zavrtěla hlavou Christie.

„No, budu se muset zvednout,“ rozhodla Chatmanová.

„Nedáte si aspoň kávu, než půjdete?“ nabídla jí Christie.

„Díky, ale mám tak nabitý program, že pomalu počítám minuty,“ odmítla. „Ještě jednou vám moc děkuji, za čas i za fotografie; obojí mi moc pomohlo.“

Christie ji vyprovodila ke dveřím.

„Doufám, že o nás napíšete příznivou zprávu,“ řekla.

„Tu nejlepší!“ ujistila ji Chatmanová.

Druhý den brzy ráno se u Salemových rozdrnčel telefon. Christie právě krmila Davídka; Bill tedy vyšel z koupelny a sáhl po sluchátku.

„Halo?“ ozval se podrážděně. „Kdo…? Mami? To jsi ty? Děje se něco?“

„Četl jsi noviny?“ zeptala se.

„Ještě ne. Co se stalo?“

„Tak si je sežeň! Stačí se kouknout na první stranu,“ řekla rozčileně. „Takový skandál!“

„Ale co, mami? O čem mluvíš?“

„Dojdi si pro noviny a uvidíš!“

Seběhl ke dveřím, ale noviny na podlaze nenašel. Otevřel a spěšně došel ke schránce u branky. Hned na první stránce stálo palcovými titulky: EXKLUZIVNÍ MATERIÁL OD NAŠÍ ZPRAVODAJKY, dole následovala série jeho vlastních snímků. BEJBY BRETT – DOMA? Scottyho pokoj. Postýlka, hračky.

„Christie!“ vykřikl.

Okamžitě seběhla ze schodů, vyplašená tónem jeho hlasu. Beze slova jí ukázal fotografie.

„Jak se to ksakru…?“

„Ta žena…, tak ona…,“ pochopila Christie okamžitě.

„Kdo? Jaká žena, Chris?“

„Chatmanová. Tvrdila, že je ze sociální péče… A zatím… Takže mě obelhala. Novinářka. A já jí…“ Zarazila se a vzápětí už se otřásala vzlyky.

Bill ji objal kolem ramen a začal ji utěšovat.

„Miláčku, to nic, tos nemohla tušit. Musíme být opatrnější. S nikým se nedávat do řeči… Zdá se, že slušnost tu nemá místo. Co se dá dělat. Všichni nás sledují.“ Nejvíc ho rozzlobil titulek nad fotografiemi. „Bejby Brett,“ zavrčel. „Který neřád vymyslel tohle?!“

„A tady vidíte šťastný pár, Lori a Bretta, při svatebním obřadu.“ Všichni diváci sledující pravidelný pořad Ricka Dohenyho spatřili na obrazovce fotografii zářících novomanželů.

„A teď mi, vážení přátelé, dovolte, abych vám představil Lori Manningovou osobně. Dnes budeme diskutovat na téma adopce.“

Lori se přidala k trojici žen, které byly pozvány současně s ní. Publikum ji přivítalo nadšeným dlouhým potleskem. Poděkovala lehkým úklonem hlavy a posadila se.

Doheny, bělovlasý, dokonale upravený, s podmanivým úsměvem na tváři, procházel uličkami mezi diváky, a potom oslovil ženy na jevišti. Úmyslně zahájil provokativním dotazem, aby vyvolal živou reakci publika; ze zkušenosti věděl, že takový úvod zabere vždycky.

„Paní Manningová – nebo vás mohu oslovit Lori, jestli nebudete proti?“

„Lori,“ přikývla.

„Dobrá, Lori… Protože jste herečka, a tedy zvyklá hovořit na veřejnosti, zeptám se nejdříve vás.“ Vlídný úsměv na tváři vystřídal na kratičký okamžik zlomyslný úšklebek. „Kde jste, Lori, vzala odvahu přijít do studia poté, co jste se sobecky zřekla svého jediného dítěte a odevzdala je do péče dvou vám naprosto cizích lidí? Kde berete sílu stanout před diváky a obhájit své rozhodnutí?“

Publikum ho ihned odměnilo nesouhlasným mručením i výkřiky. V duchu si zamnul ruce: chytili se, pozornost všech přítomných je do konce pořadu zaručena.

Než se Lori do studia vypravila, požádala o radu advokáta. Clement ji nejen neodradil, ale naopak, trval na její účasti v diskusi. „Drahá Lori, žádný soudce na světě nepřizná, že by ho ovlivnil názor veřejnosti. Na taková tvrzení ale nikdy nedejte,“ nabádal ji. „I soudce je jen člověk, stejně zranitelný jako kdokoli z nás. A Dohenyho program je jeden z nejsledovanějších. Doheny dokáže člověka rozebrat, ale když bude na vaší straně, může nám to jenom prospět. Klidně běžte a povězte celému národu svůj příběh.“

Připravila si tedy odpovědi na otázky, které připadaly v úvahu. Dohenyho cíleně neomalený úvod ji zaskočil.

„Pane Doheny, možná se domníváte, že je od matky sobecké, když se vzdá svého syna a souhlasí s adopcí, ale chci vás ujistil o opaku. Vy sám jste se jako muž samozřejmě do podobné situace nikdy nedostal – a nedostanete – nemusel jste se ptát sám sebe, jakou budoucnost jste schopen svému dítěti nabídnout. Bídu? Nedostatek? Věčnou závislost na podpoře? Tehdy jsem byla bezmocná, bez prostředků. Udělala jsem to, aby se mému synovi vedlo dobře. Chtěla jsem pro něj jen to nejlepší. A pokud jde o lidi naprosto cizí, nemáte pravdu. Snažila jsem se získat všechny dostupné informace, podmínkou bylo setkání s nimi. Než jsem podepsala smlouvu o adopci, promluvila jsem s nimi.“

Publikum nadšeně zabouřilo. Jedna z trojice vedle Lori se ozvala: „Muži si myslí, že je snadné vzdát se svého děcka…“

Doheny se nehodlal pouštět do diskuse, dobře věděl, že jediná „divácky cenná“ osoba je Lori. Proto se jí okamžitě zeptal: „Takže jste si dala dost práce s výběrem budoucích adoptivních rodičů, ano? Jmenují se Salemovi, viďte? William a Christie Salemovi. Mám pravdu?“

„Ano,“ souhlasila stručně.

„Povězte publiku, co se stalo,“ vyzval ji.

„Co se stalo?“ nechápala.

Clementa, který přenos ze studia sledoval, poprvé napadlo, zda Lori přece jen neměla odmítnout. Doheny byl dotěrnější, než předpokládal, a ona se zdála mnohem nejistější a zranitelnější.

„Paní Manningová, Lori… Co se tedy stalo?“ naléhal moderátor znovu. Cítil převahu, ani na okamžik nepochyboval o svém triumfu. Už to nebude trvat dlouho.

„Setkala jste se se Salemovými, promluvila jste s nimi a usoudila, že jsou sympatičtí, zřejmě i spolehliví. Lidé, kteří se s láskou postarají o vaše dítě. A teď, po dvou letech, se najednou změnili v nesnesitelné bytosti, nezpůsobilé k výchově malého Bretta. Proč ten náhlý zvrat?“

„Nikdy jsem neřekla ani slovo proti Salemovým,“ ohradila se. „Jen chci zpátky svého syna, držet ho v náručí, krmit, koupat. Zpívat mu před spaním, postarat se o něj, až bude nemocný. Vidět ho vyrůstat, jako každá matka.“

Dál už se nedokázala přemáhat, do očí jí vyhrkly slzy. Doheny si nemohl přát víc.

Clementovi se ulevilo. Holčička zlatá, přece jen to zvládla. Tohle je k nezaplacení. Ideální výstup.

Christie seděla u obrazovky a hltala každou větu i gesto. Když Lori zaslzela, rozplakala se také; ne proto, že by herečku litovala, ale proto, že si uvědomila dopad jejích slov.

Doheny se zatím tiše domlouval s režií a kameramany. Pak se obrátil k divákům: „Vážení přátelé, právě jsem se dozvěděl, že naše telefonní linky jsou zavaleny dotazy. Poslechněme si tedy jeden. Haló, slyšíme se?“ oslovil neznámou volající.

„Pane Doheny, netrapte už tu dívenku!“ rozlehlo se studiem. „Vy muži! Nechápete, jaké to je mít dítě. A muset se ho vzdát. Dobře vím, jak jí teď je. Nedejte se, Lori! Bojujte za svého syna! Vydržte, dokud nebudete spolu!“

Publikum ve studiu souhlasně zatleskalo. Tři zbývající matky na pódiu utěšovaly Lori, která nepřestávala plakat.

Doheny nyní vyzval přítomné, aby se dotazovali sami. Všechny otázky směřovaly k Lori. Trochu se vzpamatovala a za chvíli už dokázala odpovídat i na kritické připomínky bez slz a s grácií.

Hodina, včetně nezbytné přestávky pro reklamu, uběhla rychleji, než očekávala. Když se ve studiu rozloučili s diváky, několik žen vstalo a zatleskalo.

„Konec přímého přenosu,“ ozvalo se nakonec z reproduktoru.

Doheny odložil mikrofon a rozběhl se k Lori, aby ji odvedl stranou.

„Děvenko moje, byla jste skvělá! Výborně!“ pochválil ji. Celý zářil. „Jak je možné, že jste ještě nedobyla Broadway? Ta dojemná scéna se slzami… Určitě dostanete spoustu nabídek k hostování. Napadlo mě, kdybyste tak účinkovala v Čase našeho mládí. To tu možná ještě nebylo, skuteční manželé v protikladných rolích. Každopádně nezapomeňte, všechno začalo v Dohenyho show,“ neodpustil si.

„Vy… vy neomalený sobče!“ vykřikla.

Ztuhl a chvíli jen ohromeně zíral. Potom přišel k sobě. „Proč… proč… o čem mluvíte?“

„Pro vás jsou city jen obchod! Tak dlouho se snažíte vydělávat na lidském trápení, že už ani nepoznáte skutečné emoce! Nepřišla jsem proto, abych si udělala reklamu. Chci zpátky svého syna! A můj advokát mi řekl, že váš pořad by mi mohl pomoci. Ze srdce lituju, že jsem uvěřila!“

Otočila se a rychle vyšla ven.

Doheny jen nechápavě zavrtěl hlavou. „Co se jí stalo? Proč tak vybuchla?“ podíval se na produkční.

„Je podrážděná, poslední dobou toho na ni bylo moc,“ odpověděla žena. Práce ve studiu ji povětšinou těšila a plat odpovídal jejím představám.

„Vsadím se, že až dostane děcko nazpátek, ani nám nepoděkuje,“ uvažoval nahlas. „Nikdy se nedočkáme zaslouženého vděku.“

„Máte pravdu, nikdy,“ souhlasila, ale v duchu si o něm myslela své.

Pořad ještě ani neskončil, a už se u Salemových rozdrnčel telefon.

„Christie.“ Poznala Billovu matku. Tón naznačoval, že ji čeká vážný rozhovor. „Christie, jedu k vám.“

„To nemusíte, maminko, opravdu ne.“

„Ale ano. Vidělas ten program. A netvrď mi, že ne. Neměla bys teď zůstat sama. Potřebuješ se vypovídat, aby se ti ulevilo. Někomu se svěřit, vyplakat se. Přijedu.“

Sotva zavěsila, ozval se zvonek u dveří. Sešla dolů a spatřila Anitu Gottfriedovou se dvěma dalšími ženami. Eva Youngová držela podnos s kávovým dortem. Anita oznámila za všechny: „Jdeme na kus řeči, Christie. Postav na kávu, o sladké je postaráno,“ usmála se.

Seděly u kávy, nezávazně se bavily o čemkoli, co je právě napadlo, jen o Dohenyho pořadu nepadlo ani slovo. Přesto Chris věděla, že jej všechny viděly, proto přišly. V duchu jim byla vděčná. Rozhodla se zavolat tchyni.

„Maminko, mám tu na návštěvě Evu, Anitu a Clare, nebudu sama. Eva donesla i dort. Díky, že máte starost, ale opravdu to zvládnu, děkuju vám.“

„Dobrá,“ ozvalo se ze sluchátka a hlas nezněl podrážděně ani rozzlobeně. Potom ale tiše dodala: „Víš, Christie…, nikdy jsem ti nic neřekla, ani Billovi, ale… už od začátku jsem měla pochybnosti.“

„Pochybnosti, mami?“ opáčila Christie.

„O té… o té adopci. V naší rodině se tohle jakživo nestalo, a tak… tak jsem tomu moc nevěřila. Jenže když jsem Scottyho viděla, takový andílek sladký, změnila jsem názor. Jsem při vás. Kdybyste potřebovali pomoc, peníze, řekni Billovi, že mám dost. Na nic se neohlížejte. Nakonec, kdyby bylo nejhůř, zastavíme dům.“

„Díky, maminko.“

„Nedovolím… nedovolím, aby mi vzali vnuka!“

Odezva na Loriino vystoupení byla mnohem větší, než Christie a Bill odhadovali. Christie si to zvlášť uvědomila o tři dny později.

Šla nahoru pro čisté povlečení a z Davidova pokoje zaslechla Scottyho hlásek. Nenápadně se zastavila a nahlédla dovnitř. Scotty, s hlavou opřenou o rám postýlky, mluvil na svého mladšího bratra.

„Bejby Brett. Bejby Brett,“ zaslechla. Zamrazilo ji.

Nadechla se a potom ho tiše oslovila: „Scotty?“

Otočil se a namířil ukazovák na spící dítě. „Bejby Brett…“

„Scotty…“ Kývla na něj, aby přišel blíž. Klekla si a objala ho. „Scotty, miláčku, kdes to slyšel – Bejby Brett?“

„Paní… ve školce.“

„Paní učitelka?“

„Paní.“ Nejspíš některá z matek, která si přišla pro dítě, domyslela si.

„Miláčku, co ta paní ještě povídala?“

„Ona…“ Vzpomněl si na gesto, žena na něj zřejmě ukázala prstem. Napodobil ji.

„Ukázala na tebe? Takhle?“ Horlivě přikývl. „A potom ti něco řekla?“

„Bejby Brett?“

„Ona se někoho ptala, jestli jsi Bejby Brett?“ Nové kývnutí. Ano. Dodal: „Bejby Brett z televize?“ Objala ho tak pevně, že se skoro polekal. „Mami?“ Uvolnila sevření a pohladila ho. „A ty jsi Davídkovi říkal, že je Bejby Brett.“

„On je bejby. Scotty je velký kluk. Tatínkův velký kluk,“ vysvětlil.

Podívala se mu do očí. „Scotty, miláčku, tohle už nikdy neříkej. Slibuješ to mamince?“

„Proč, mami?“

„Až budeš větší, povím ti to. Teď si pamatuj, že to nemáš říkat. Nikdy, Scotty.“

„Nikdy?“ podíval se na ni tázavě. „Nikdy!“

„Ano, mami.“ Udiveně a trochu nejistě souhlasil. Vycítil, že mamince nejsou ta slova příjemná, možná se jich dokonce bojí.

Přesto se během odpoledne přiblížil k bratříčkovi ještě několikrát, a když si byl jistý, že není nikdo v dohledu, znovu na dítě ukázal prstem a rychle zašeptal: „Bejby Brett.“ Rozhlédl se a čekal, co se stane.

Nestalo se nic a to ho mátlo ještě víc.

Bylo něco po půlnoci. Christie nakrmila Davídka, přebalila ho a uložila do postýlky; obvykle spal do čtvrté, pak ho probudil hlad. Vrátila se na lůžko. Tiše vklouzla pod peřinu. Bill v polospánku zašeptal: „Miláčku?“ a znovu tvrdě usnul.

Snažila se také usnout, a přitom si přála, aby ji konečně přestal pronásledovat sen, který ji trápil už několik nocí. Zdálo se jí, že Scotty zmizel. Viděla sebe samu, jak běží ulicemi a volá ho. Pokaždé se probudila, unavená, vyděšená a zpocená.

Usnula.

Zničehonic se probrala. Zdálo se jí, že se stulil vedle ní. Otevřela oči a uvědomila si, že to není sen.

„Scotty?“ zašeptala.

„Nemůžu spát, mami.“

Nejdříve ji napadlo, že by ho měla odvést zpátky do pokoje, ale potom ho přitáhla k sobě. Za chvíli už oba pravidelně oddechovali.

Ráno ho nechala spát, i když to znamenalo, že nepůjde do školky. Říkala si, že má za sebou neklidnou noc a bude lepší, když si odpočine.

Sešla dolů do kuchyně. Bill si právě smažil vajíčka k snídani. „Miláčku, Chris, všiml jsem si, že si Scotty přišel lehnout k tobě. Naposledy to udělal před rokem, viď?“

Stručně mu popsala včerejší rozhovor se synem.

„Dospělí by měli mít víc rozumu a dávat si pozor na jazyk,“ vybuchl.

„Ani nevíme, co všechno říkala. A vůbec, všechen ten humbuk kolem. Televize, tisk…“

„Jo, kdybych byl filmová hvězda… Jenže jsem jen pěšák. Pracuju a platím daně. Nemám šanci,“ zlobil se. „Ale… promluvím s Paulem. Možná se s tím dá něco udělat. Zatím budeme muset Scottyho víc hlídat, dávat pozor, co mu kdo povídá. A nesmíme ho nechat samotného u televize.“

„Bille, miláčku, nemůžeme ho omezovat ve všem. Třeba bychom měli…,“ napadlo ji najednou.

„Co?“

„Možná… třeba by pomohlo zajít s ním k psychiatrovi.“

„K psychiatrovi? Dítě ani ne tříleté? Christie, to tedy ne! Můj syn je úplně normální!“ zaprotestoval.

„Ale situace není normální,“ namítla.

„To je pravda,“ připustil. „Já vím, taky se bojím, že je to jenom začátek.“

Nemýlil se. Během několika dní se ukázalo, že Scotty úplně v pořádku není. Teď, po roce, se znovu začal počůrávat.

Soudci Judsonu Hartovi by nezasvěcení rozhodně hádali víc než osmačtyřicet. Byl vysoký, hubený a šlachovitý; na univerzitě si zvykl pravidelně běhat, aby vykompenzoval dlouhé hodiny strávené nad knihami. Už v prvním ročníku přispíval do prestižního studentského časopisu a ve druhém povýšil na šéfredaktora. Po promoci dostal několik nabídek z New Yorku i Washingtonu, ale odmítl a dal přednost praxi v malém městě na středozápadě. Ctil právo a nezajímalo ho, kolik má klient na kontě.

V jedenatřiceti už byl známý natolik, že ho guvernér pověřil úkolem reorganizovat systém rodinného práva. Uspěl.

Brzy si získal pověst přísného právníka, který se striktně drží zákonů; výjimkou bylo jen několik neobvyklých případů. Pracoval nadšeně, v případě potřeby uplatnil všechny triky a kličky, které právní řád umožňoval.

Žádný obhájce či žalobce, pokud nechtěl s ostudou ukončit vlastní kariéru, si netroufl předstoupit před soudce Harta nepřipravený nebo předvolat pochybného svědka.

Na rozdíl od soudní síně, kde sedával s kamennou tváří, ho někteří poznali v soukromí jako příjemného přátelského člověka. Oženil se po čtyřicítce, kdy už nad ním většina přátel v tomto směru zlomila hůl. Ač je překvapil jeho rozhodující životní krok, určitě se nepozastavili nad skutečností, že svou ženu potkal právě v soudní síni.

Stalo se to krátce po jeho jmenování soudcem v oblasti rodinného práva. Rozhodoval tehdy spor mezi lékaři a rodiči nemocného děcka. Dítě naléhavě potřebovalo operaci, ale jeho matka i otec se báli rizika a odmítli dát souhlas. Lékaři se pokusili vymoci si povolení k zákroku soudní cestou. V celé věci hrál klíčovou roli čas. Aby řízení proběhlo co nejrychleji, bylo sezváno několik specialistů z oboru; mezi nimi i doktorka Karen Craigová.

Hart ji odhadl na pětatřicet, na soudního experta tedy poměrně mladá. A – výjimečně si dovolil v duchu připustit – velmi hezká. Pozoroval ji, když vypovídala, a čím dál silněji byl přesvědčen, že výraz hezká nestačí. Byla přitažlivá i inteligentní. Úspěšně odrážela námitky protistrany a Hart si po chvíli znovu poopravil úsudek. Je krásná a velmi silná i odhodlaná. Přestože ji advokát rodičů dítěte nijak nešetřil, stála na svém: jediným řešením je operace.

Aby dodala svým argumentům váhu, na závěr vstala a oslovila samotného Harta. „Vaše Ctihodnosti! Ještě nikdy jsem nesvědčila u soudu. Neznám obvyklý postup, ale to je mi jedno. Tady jde o lidský život! Před dvěma dny jsem při podrobném vyšetření došla k závěru, že je nezbytné provést chirurgický zákrok. Okamžitě. Je na vás, abyste jej nařídil. Tak to proboha už konečně udělejte!“

V soudní síni to zašumělo. Protistrana ihned vypálila několik námitek. Hart zjednal klid a pak Craigovou oslovil.

„Paní doktorko, stejně jako na operačním sále i tady platí určitá pravidla. Otázky a odpovědi mají svůj řád i formu. Dodržujeme protokol,“ napomenul ji.

„Ale všechno se donekonečna protahuje,“ poznamenala.

Dotkl se ho jak obsah, tak tón. Uchýlil se k sarkasmu. „Naštěstí, paní doktorko, je v zájmu spravedlnosti, abychom měli na rozhodování dostatek času. Máte-li ovšem nějaké podnětné návrhy, jak tento proces urychlit, rádi si je vyslechneme.“

Mnozí přítomní se usmáli, nebo alespoň ušklíbli.

„Pro začátek se můžeme obejít bez těch planých řečí. Sedmileté dítě umírá,“ vrátila mu stroze.

Sál ožil. Soudce musel několikrát klepnout kladívkem, než lidé ztichli. Pak důstojně pronesl: „Svědkyně se mnou půjde do kanceláře.“

V malé místnosti pak začal. „Paní doktorko, stavíte mne do velmi nepříjemné pozice. Vaše chování zasluhuje napomenutí.“

„To mě mrzí, Vaše Ctihodnosti. V roli soudního experta je mou povinností mluvit pravdu. A z lidského hlediska mám na to právo!“ odpověděla.

Namísto toho, aby ji poučil o rozdílech mezi světem v soudní síni a venku, napadlo ho jen: Má oči jako fialky. A když se rozohní, odráží se v nich odhodlání.

Jen nerad tu myšlenku zahnal a pokračoval: „Paní doktorko, jsme tu jen my dva. Řekněte upřímně, jaký je váš názor na celý případ.“

„Tu holčičku může zachránit jen okamžitá operace, jinak dojde k poškození mozkového kmene. Jinými slovy: zemře. To je pravda, holá pravda a nic než pravda. Nařiďte tu operaci, jinak ji budete mít na svědomí.“

„Paní doktorko, ujišťuji vás, že si vašeho postoje vysoce cením a vašemu názoru přikládám velkou váhu.“

Do večera posoudil všechny výpovědi, které vyslechl během posledních dvou dnů, a nakonec podepsal soudní příkaz k operaci. O tři dny později měl na záznamníku vzkaz: volejte doktorku Craigovou.

Zavolal okamžitě. Měla hodně práce, takže rozhovor byl stručný.

„Paní doktorko, chtěla jste se mnou mluvit?“

„Ano, Ctihodnosti. Dnes ráno jsme děvčátko operovali. Bude v pořádku.“

„Děkuji. Děkuji mnohokrát. To je od vás milé, že jste zavolala.“

Celý týden na ni myslel a v pondělí jí zatelefonoval. Měla volno, nebyla v nemocnici. Zastihl ji druhý den.

„Paní doktorko, jestlipak máte tušení, jak tráví soudcové volný čas?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděla.

„A zajímalo by vás to?“

„Jestli zabíjejí svůj čas stejně suchopárně jako v soudní síni, tak ne,“ řekla rozhodně.

„Chodíte běhat?“

„Jen jogging, ve městě.“

„Přece musíme mít něco společného,“ nevzdával se.

„Co kdybychom zašli na skleničku?“ navrhla, ale hned se zarazila. „Pijete vůbec někdy? Podle toho, co se o vás povídá, asi ne…“

„Co jste slyšela?“ chtěl vědět.

„Že se přísně držíte předpisů. A zákon má pro vás vyšší hodnotu než lidé.“

„Kdo to říkal?“ nenechal ji domluvit.

„Všichni,“ ujistila ho bez váhání. „Všichni, s nimiž jsem mluvila.“

„A vy jste si dovolila probírat mě s jinými lidmi?“

„Ano,“ přiznala.

„Mohu vědět proč?“ zeptal se podrážděně.

„Ze stejného důvodu, proč jste mi dnes zavolal vy.“

Nemuseli se poznávat příliš dlouho, aby zjistili, že jejich sympatie jsou vzájemné. Oba byli dostatečně zralí na to, aby věděli, že pokud se nevezmou hned, zůstanou nejspíš oba do konce života sami.

Tohle všechno se událo před šesti lety. Dál se naplno věnovali své práci, ale zároveň si našli čas jeden na druhého.

Karen se občas doma zmínila o zajímavých případech, někdy i o neshodách, které měla s nadřízenými; u ženy tak energické, praktické a přímé se nebylo čemu divit. Hart naopak o své práci nikdy nemluvil. Často přemýšlel o samotě, potřeboval klid; většina jeho případů se týkala velmi citlivých rodinných záležitostí, obvykle řešil vztah matky a dítěte. Karen vždy jeho soukromí respektovala.

Judson Hart nerad povoloval odklady. Zastával názor, že se prodlevami popírá spravedlnost. Zvlášť přísný byl, když se jednalo o malé děti. Pokud by šlo o obchodní právo, byla by v sázce maximálně určitá finanční částka, ale zdržení v případě dítěte mohlo vážně poznamenat celý jeho další život.

Tak se mu jevil i spor o dvouletého Scotta Salema. Jakékoli průtahy situaci jen zhorší, zvláště pokud by měl být chlapec umístěný do nové rodiny. Když pozval k předběžnému jednání oba advokáty, nehodlal dát průchod jejich námitkám proti plánovanému načasování soudního přelíčení. Jediného vstřícného gesta se mohli Henderson a Clement dočkat v podobě občerstvení – Hart byl pověstný svou vynikající kávou.

Jakmile se usadili nad šálkem čerstvého nápoje, Hart je oslovil: „Pánové, jelikož se blíží termín přelíčení, rád bych, abychom se dohodli na několika věcech. Za prvé, žádný z vás se nebude snažit popularizovat případ, v médiích. Osudy dětí vzbudí vždycky zájem veřejnosti; nechci, aby se záležitost řešila na ulici. Čím méně pronikne mimo soudní síň, tím lépe.“

„Jistě,“ souhlasil Clement.

Henderson se sice tvářil rezervovaně a mlčel, byl ovšem s Hartem zajedno. Ten sáhl do zásuvky a vytáhl videokazetu. Obrátil se na Clementa: „Jak mi tedy vysvětlíte tohle?“ zeptal se přísně.

Clement výraz znal, neseděl Hartovi tváří v tvář poprvé. Opatrně sáhl po nahrávce. Štítek s nadpisem prozradil, že jde o záznam pořadu Ricka Dohenyho, jehož se zúčastnila Lori Manningová.

„Pane Clemente?“ vyzval ho Hart.

„Moje klientka dostala pozvání a rozhodla se je přijmout,“ řekl bez váhání.

Harta podráždilo, že se Clement vymlouvá a přesouvá odpovědnost na Lori. „Vaše klientka se s vámi nepřišla poradit?“

„No…, zmínila se o té pozvánce, ale nenapadlo mě, kam až to může zajít.“

„Neznáte techniky pana Dohenyho, pane Clemente? Nevíte, že si vybírá ožehavá témata a lidi, které pozve do studia, pak doslova semele a rozcupuje před očima diváků?“ ťal znovu Hart.

„Tedy…, jistě…, já… ano, slyšel jsem o Dohenym, ale nepředpokládal jsem, že by v tomto případě… Je to politováníhodné,“ kroutil se.

„Pane Clemente, jestli zopakujete něco podobného, budu vaše jednání považovat za porušení disciplíny a potom poznáte pravý význam slova politováníhodné. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano,“ hlesl Clement. Ulevilo se mu, že protentokrát vyvázl jen s napomenutím.

Hart se otočil k druhému muži. „Pane Hendersone, škoda, že nemohu něco pochvalnějšího prohlásit o vašich klientech.“

„Vaše Ctihodnosti, pokud máte na mysli ty snímky a Scottyho životopis, moje klientka za nic nemůže. Naopak, stala se obětí bezohledné novinářky, která se vydávala za úřednici ze sociální péče.“

„Poučte tedy svou klientku, aby byla příště opatrnější,“ řekl Hart stále s přísným výrazem. „A oběma vám ještě jednou zdůrazňuji, pánové, ať vás ani nenapadne poskytovat médiím informace o průběhu řízení. Totéž platí pro vaše klienty – žádná prohlášení na veřejnosti. Jestli je nedokážete zvládnout, já se o to postarám. Hlavně jim vysvětlete, že by takovým jednáním poškodili sami sebe.“ Obrátil list. „A teď proč jsem vás pozval: ani jeden z vás nezažádal o porotu. Máte to v úmyslu, nebo chcete, abych rozhodl jen já sám?“

Clement okamžitě odpověděl: „Vaše Ctihodnosti, dal bych přednost přelíčení bez poroty.“

Pochopitelně, pomyslel si Paul Henderson, soudce je proslulý dodržováním předpisů – a v tomto případě má státní i federální zákon o rodině na své straně. Za jiných okolností by sám bez váhání zvolil přelíčení před porotou. Brett a Lori Manningovi jsou však tak známé osobnosti, že by se mu jen těžko podařilo sestavit tým naprosto nestranný. I kdyby vyloučil pár příznivců telenovel, stejně by nedokázal sehnat lidi nepoznamenána vlivem médií. Musel rozhodnout v zájmu svých klientů: bude pro ně lepší, když případ posoudí soudce Hart osobně. Konec konců, k Loriině účasti v Dohenyho show se stavěl dost kriticky, což dává jistou naději.

„Vaše Ctihodnosti, vzhledem k tomu, že je nutno jednat rychle, netrvám na přítomnosti poroty.“

„Dobrá. Přelíčení proběhne sedmnáctého dubna,“ oznámil Hart.

„Sedmnáctého dubna,“ opakoval Clement.

„Ano, sedmnáctého,“ vzal na vědomí i Henderson.

„Jsme dohodnuti, pánové,“ uzavřel Hart. Pochopili, že schůzka končí, a vstali. Clement, téměř na odchodu, předstíral, že si najednou na poslední chvíli na něco vzpomněl. „Mimochodem, Vaše Ctihodnosti, chci využít svého práva požádat o psychologické vyšetření dítěte. Váš okamžitý souhlas nám ušetří čas i zbytečné papírování.“

„Pane Hendersone?“ obrátil se Hart na advokáta Salemových.

„Doufal jsem, že se podaří během jednání nevystavovat Scottyho zbytečně stresu; už teď byl několikrát středem zájmu médií,“ namítl Henderson.

„Ctihodnosti,“ oslovil Clement Harta, „jedna ze stěžejních otázek celé záležitosti je duševní a fyzický stav dítěte. Není možné opírat se jen o tvrzení adoptivních rodičů, potřebujeme vyjádření nezaujatého odborníka.“

Hart se obrátil na Hendersona, z jeho pohledu se dalo vyčíst jasné: vyhovím Clementovi, jakékoli protesty jsou předem zamítnuty.

Paul Henderson pochopil. „Souhlasím, aby byl přizván dětský psycholog. Naše strana nebude nic namítat, pokud expert bude mít odpovídající kvalifikaci.“

Ještě téhož dne obdržel Henderson jména tří psychologů, z nichž si mohl podle vlastního uvážení jednoho vybrat. Znal je všechny, žádný z nich nebyl v soudní síni nováček, jeden jako druhý měli za sebou léta praxe a bohaté zkušenosti.

Zvolil ženu. Hned potom zavolal Salemovým.

„Ne, ne, ne!“ vybuchla nejdříve Christie, jakmile se zmínil o vyšetření. „Vezmou nám ho! Unesou ho někam za hranice a my už Scottyho nikdy neuvidíme. Ne!“ Postupně jí došlo, že reaguje nepřiměřeně. Nejsem hysterka! Trochu se uklidnila a zeptala se: „Paule, musíme souhlasit?“

„Musíme,“ přisvědčil.

„Co s ním chtějí dělat?“

„Christie, doktorka Finchová je zkušená psycholožka, pracuje s dětmi léta. Ať už je potřeba zjistit cokoli, věřím, že ona to dokáže v klidu a bez jitření citů. Když s ní bude Scotty mluvit jako s vámi, máme vyhráno.“

Bill, který stál vedle Christie, si zatím nechal dotazy a připomínky pro sebe z obavy, aby manželku neznepokojil ještě víc. Nakonec se ale přece jen zeptal: „Je možné, že by Scottyho nějak ovlivnila? Co třeba hypnóza? Něco mu vsugeruje… Nebo mu dá, jak říkají, sérum pravdy – penthotal, však to znáte.“

„Všichni jsme už předráždění a unavení, podezříváme se navzájem. Na Clementově místě bych požádal o totéž a soudce by mi jistě vyhověl. Jako advokát na to má právo. Vyplatí se nám nestavět se hned ze začátku proti rozhodnutí soudce.“

Christie vzhlédla tázavě k Billovi a potom pokrčila rameny.

„Dobře, Paule,“ souhlasila nakonec „jen řekněte, kdy a kam mám Scottyho odvézt.“

Druhý den odpoledne jí zavolala Clementova sekretářka. „Paní Salemová, mohla byste se se Scottym dostavit k paní doktorce Finchové? V úterý ve tři hodiny, adresa je Langston Towers 304.“

Před polednem vyzvedla Christie Scottyho ze školky, a když se naobědval, převlékla ho do modrého námořnického oblečku. Koupila jej synovi před čtyřmi měsíci o Vánocích, chystali se tehdy navštívit Billovu matku. Od té doby Scotty povyrostl, ale ještě pořád mu kalhotky i kabátek slušely, v námořnické modři byl k zulíbání.

Když Christie chlapce oblékala, pokusila se mu vysvětlit, co ho čeká.

„Scotty, vzpomínáš, jak jsme se šli podívat do města do obchodního domu na Santa Clause? Dneska půjdeme do stejné ulice, ale do jiného domu. Do jedné vysoké budovy. Nahoru vyjedeme výtahem, pamatuješ na pana doktora, který ti prohlížel uši? Také má ordinaci ve vysoké budově s výtahem. Dnes na nás čeká paní doktorka, paní Finchová.“

Scottyho ruka okamžitě zabloudila k pravému uchu; které ho tenkrát bolelo.

„Paní doktorka ti nic neudělá, bude si s tebou jenom povídat,“ uklidňovala syna Christie.

„Povídat?“ opáčil udiveně.

„Ano, jenom povídat,“ ujistila ho. „Bude se tě ptát na různé věci, tak jí, Scotty, řekni všechno, co bude chtít vědět, ano?“

„A proč?“ zatvářil se nedůvěřivě.

„Protože musíš.“ Neznělo to dvakrát přesvědčivě, tak dodala: „Věř mamince, že to tak má být. Musíš,“ opakovala.

Už nic nenamítal. Ozval se až v autě, cestou do centra.

„Mami…, já zlobím?“

„Jistěže ne, miláčku,“ odpověděla okamžitě.

„Proč tam jedeme?“

„No,“ nadechla se, „soudce…“ V tu chvíli se zarazila. Nesmí se ani zmínit o tom, že se o něj přou dvě rodiny.

„Mami?“ nevzdával se.

„Miláčku, prostě tam musíme jet. A navštívit paní doktorku. Je moc milá, určitě se ti zalíbí, uvidíš. Chvíli si spolu budete povídat.“

„A proč?“ naléhal znovu.

„Scotty, máma se teď potřebuje soustředit, vjíždíme do města, je tu spousta jiných aut. Maminka řídí, nemůže ti teď odpovídat, drahoušku.“

Ztichl. Christie každou chvilku zalétla pohledem k synovi. Zaraženě seděl a zřejmě se ze všech sil snažil pochopit, co se děje.

Našla volné místo a zaparkovala. U semaforu chytila Scottyho za ruku. Přešli ulici a ohlásili se v recepci ve výškové budově. Christie si v hale všimla drobné blondýnky, ale nevěnovala jí pozornost. Odvedla chlapce k výtahu. Když se dveře kabiny otevřely, letmo se ohlédla a zjistila, že světlovlasá mladá žena stojí pár kroků za nimi.

A vtom si najednou vzpomněla. Ta blondýnka… tenkrát v nemocnici… Panebože, vždyť je to Lori Manningová! Christii zalila vlna vzteku. Cítila se zrazená a podvedená, ale ovládla se. Nechtěla vystrašit Scottyho. Jen mu silněji stiskla ruku.

Vyjeli nahoru a vyhledali dveře s mosazným štítkem s nápisem MUDr. Házel FINCHOVÁ. Christie zaklepala a vešla. „Paní Salemová?“ vzhlédla k ní asistentka.

„Ano. Chtěla bych si nejdřív pohovořit s paní Finchovou osobně.“

„Je mi líto, ale paní doktorka má přesně stanovený rozvrh, každá schůzka musí být ohlášena předem.“

„Jestli chce promluvit s mým synem, bude si muset udělat čas i na mě,“ prohlásila rozhodně Christie.

„Chvilku počkejte.“ Asistentka vstala a zmizela v ordinaci. Uplynulo několik minut, než se vrátila a oznámila Christii: „Paní doktorka vás přijme. Chlapec ať zůstane tady.“

„Scotty, miláčku, počkáš tu na maminku, ano?“

Vešla do ordinace, která připomínala spíš dětský pokoj.

Házel Finchová, poměrně vysoká žena s mírně prošedivělými vlasy, jí vyšla vstříc a podala Christii ruku. „Dobrý den, paní Salemová. Chápu, jak vám je…“

„Jak byste mohla?!“ vyjela Christie.

„Paní Salemová…“ Finchová byla zjevně vyvedená z míry, takovou reakci neočekávala.

„Na tohle jste neměla nikdy přistoupit! Zvlášť ne jako psycholožka. Pozvete mě sem se synem a dovolíte, aby nás ta žena sledovala. Jak jste jen mohla?“

„O čem to, prosím vás, mluvíte?“

„Stála dole v hale a čekala na nás! A neříkejte mi, že jsem si ji s někým spletla. Nedávno vystupovala v televizi v Dohenyho pořadu. Znám ji. Je to ona.“

„Paní Salemová, jestli je pravda, co tvrdíte, pak jste rozhořčená právem.“

„Prosím?“ teď se naopak zatvářila překvapeně Christie.

Finchová zvedla telefon. „Dejte mi okamžitě Henryho Clementa.“

Téměř vzápětí se ohlásil.

„Henry, co to má znamenat tentokrát?“ zeptala se přísně bez jakéhokoli úvodu. Ohradil se, že ani v nejmenším netuší, o čem je řeč, takže mu stručně přednesla Christiinu stížnost. Nakonec přidala varování: „Ať už se něco podobného nikdy neopakuje! Alespoň pokud se týká mých vyšetření!“

Rázně zavěsila.

„Jste spokojená, paní Salemová?“

„Dokud to neskončí…, dokud nebude Scotty opravdu navždycky náš…, do té doby nemohu být spokojená,“ namítla Christie.

Finchová automaticky sjela pohledem Christii na krk; viděla, jak tepna pulzuje. Ta žena prožívá silný stres, je přecitlivělá a velmi zranitelná, uvědomila si okamžitě. Musela ovšem pokračovat a vyzvala Christii, aby přivedla chlapce.

„Paní doktorko, tohle je můj syn Scotty. Scott Salem,“ zdůraznila ještě.

Finchová se na dítě přátelsky usmála a podala mu ruku na přivítanou. Potřásl jí pravicí jako dospělý, což Christii uklidnilo a nechala je o samotě.

Finchová na Scottyho kývla, aby se posadil k nízkému stolku, kam připravila několik hraček, většinou auta. Ihned sáhl po malém červeném sportovním modelu a začal s ním jezdit po stole, sám pak hlasitě napodobil zvuk silného motoru.

Finchová se zatím začala nenásilně vyptávat na maminku, na tatínka i malého bratra, potom na školku a domov. Scotty si hrál dál a přitom odpovídal; vypadal spokojeně a vyrovnaně. Asi za hodinu mu Finchová řekla: „Tak, Scotty, už je čas vrátit se za maminkou.“

Když matka se synem odešli, nadiktovala zprávu pro Henryho Clementa.

Lékařská zpráva – psychologické vyšetření Scotta Salema.

Chlapec, stáří dva a půl roku, se jeví vyrovnaný, jeho reakce a projevy odpovídají věku. Počáteční napětí bylo pravděpodobně odrazem matčiny nervozity, vyvolané střetnutím s Vaší klientkou ve vstupní hale.

Pokud chcete použít výsledky šetření ve sporu s adoptivními rodiči dítěte, nemohu bohužel svědčit ve Váš prospěch.

Z psychologického a psychiatrického hlediska považuji za nutné uvést, že matka chlapce je vysoce citlivá, momentálně pod velkým psychickým tlakem, a tudíž i velmi snadno zranitelná.

Clement si okamžitě zafixoval poslední větu. Poté sjednal Scottymu Salemovi nové vyšetření u čtyř jiných – jak doufal mnohem vstřícnějších – psychologů.

Paul Henderson čekal v přijímací hale před Hartovou kanceláří. Nevydržel dlouho sedět, zvedl se a začal nervózně přecházet, až se asistentka omluvně ozvala: „Promiňte, pane Hendersone, ale pan soudce se zdržel při projednávání jednoho složitého případu. Měl by se vrátit každou chvilku.“

Než se konečně Hart objevil, uplynulo ještě pěkných pár minut. Ani se nezastavil, jen Hendersona skoro v běhu vybídl: „Pojďte, pojďte, nemáme moc času… To je zas dneska den!“

V soudcově pracovně se Henderson posadil a Hart svlékl talár. Nespokojeně zavrtěl hlavou. „Tyhle zatracené spory, které přitahují pozornost veřejnosti, zaberou tolik času jako několik obyčejných dohromady. Tak. Proč jste mě požádal o schůzku, navíc v nepřítomnosti advokáta protistrany?“

„Jde o obtěžování,“ odpověděl Henderson.

„Pane bože, jakou souvislost má s tímto případem sexuální obtěžování?“ nalil kávu a nabídl Hendersonovi, který zdvořile odmítl.

„Neřekl jsem sexuální. Mám na mysli poslední kroky druhé strany. Konkrétně chci požádat, aby klientka pana Clementa přestala obtěžovat Salemovy.“

Hart si zamíchal horký nápoj. „Můžete se vyjádřit přesněji?“ vyzval Hendersona.

„Vyhověl jste žalobci a souhlasil s psychologickým vyšetřením Scottyho. Clement stanovil dobu i místo. A v týž čas se tam objevila i Lori Manningová. Aby sledovala Christii s chlapcem. Jistě pochopíte, Ctihodnosti, že pro paní Salemovou bylo těžké vyrovnat se s vyšetřením syna, natož pak se střetnutím s paní Manningovou.“

„Určitě to není jednoduché pro žádnou z nich,“ odtušil soudce.

Henderson vytáhl z kufříku spis v modrých deskách. „Žádám vás o podpis,“ podal záznamy soudci. Ten si nasadil brýle a rychle četl. Když skončil, řekl: „Pane Hendersone, než přikročím k tak závažnému kroku, rád bych si vyslechl stanoviska všech zúčastněných.“

„Bez právních poradců?“

„Ano. Rád bych se s nimi setkal o samotě. Rodinné právo takový postup umožňuje.“

„Já vím. Ale přesto.“

Soudce ho gestem zarazil. „Pane Hendersone, pochybujete snad o správnosti mého rozhodnutí?“

„Ne, ne, jistěže ne, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl nahlas, ačkoli ve skutečnosti pochyboval, či spíše ostře nesouhlasil.

„Jelikož jste navrhovatelem stížnosti, rád bych si nejdříve promluvil s vaší klientkou. Zítra v jednu hodinu.“

Druhý den si Christie domluvila hlídání s Anitou Gottfriedovou a do soudní budovy dorazila osm minut po jedné. Celá zrudlá rozpaky se okamžitě omlouvala za zpoždění.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti, ale musela jsem ještě nakrmit malého…, a chtěla jsem se přesvědčit, že Scotty je v pořádku u sousedů. Kdybyste byl matkou, jistě byste to pochopil.“

„Tou jsem tedy nikdy nebyl,“ odtušil Hart, „ale myslím, že i tak rozumím.“ Usmál se. „Nic se nestalo, klidně si vydechněte… Dáte si kávu? Sám ji vařím, mám tady jemnou s příchutí lískových oříšků, je z jednoho malého obchůdku tady v ulici. Máte chuť na šálek?“

„Ano, dala bych si…“ Christie zaváhala.

„Dala byste si… ale. Mám pravdu?“

„Od té doby, co… co začaly tyhle nepříjemnosti… víte, kofein mi nedělá dobře. Doktor mi radil kávu vynechat.“

„Chápu,“ kývl. „Dobrá. Tak mi povězte, co vás přimělo požádat vašeho advokáta, aby mě navštívil?“

„Vaše Ctihodnosti, celý ten den byl už od rána… jeden z těch horších. Hned ráno, když jsem krmila malého, zdálo se mi, že je trochu…, nevím, jak to přesně vyjádřit, nějak neklidný, jinak než jindy. Obyčejně se napije a usne – a zrovna ten den jsem ho nemohla uspat. Nakonec…, asi víte, co děti dovedou.“

Přešel její poznámku mlčky, jen kývl, aby pokračovala.

„A to byl jenom začátek. Scotty se většinou obléká sám, jenom ho zkontroluju, zapnu knoflík… Jenže to ráno jsem ho prakticky musela obléknout já. Pořád otálel, čekal, zjevně se necítil ve své kůži. Netroufla jsem si mu něco vytknout, měla jsem strach, víte…“ Na chvilku se zarazila, ale potom pokračovala: „… napadlo mě, že když se ho psycholožka zeptá, vzpomene si zrovna na tohle. A ona by se třeba mohla domnívat, že nejsem dobrá matka, že dětem nerozumím. Děti někdy řeknou zvláštní věci…“

„To ano,“ souhlasil. „O tom jsem se přesvědčil už několikrát v soudní síni. Nebo i tady.“

„Takže… Když jsem Scottyho posadila do auta, byla jsem už tak vystrašená a nervózní, že jsem si musela několikrát opakovat: zvládnu to, dokážu to… Řekla jsem si, jestli nám tohle pomůže ochránit Scottyho před Manningovými, nesmím se vzdát. Udělám všechno, abychom zůstali všichni čtyři spolu. Scotty patří k nám, je náš. A stejně jsem souhlasila a vedla ho do rukou nepříteli. Nakonec, byla to jejich psycholožka. Stačí slovo, říkala jsem si, a doporučí, aby nám ho vzali. Kdyby se to opravdu stalo, Bill – můj muž – by se s tím nikdy nevyrovnal. Těžko si představíte, jak na Scottovi lpí. Jaké s ním má plány! Celá naše budoucnost se točí kolem Scottyho.“

„Ale máte i druhé dítě, že?“ ozval se Hart.

„Ano, také chlapce Davida. Teprve s ním jsme úplná rodina. Možná, za nějaký rok, bychom uvítali i holčičku. Bill děti miluje, z děvčátka by měl velkou radost.“

Vrátila se do reality.

„Vedla jsem tedy syna k té psycholožce. Víte, bála jsem se, kdyby se něco stalo a oni nám Scottyho nevydali zpátky, Bill by mi to dával za vinu do konce života.“

Na chvíli se odmlčela – tohle zatím nedokázala přiznat ani sama sobě. Potom se rozplakala.

„Promiňte…,“ utírala si oči, „nechtěla jsem…“

Párkrát škytla, nadechla se a odhodlaná vydržet pokračovala. „Vystoupili jsme kousek od té budovy, vzala jsem malého za ruku a vešli jsme do haly. A první, koho jsem si všimla, byla ona. Je to dva a půl roku, co jsme se setkaly; tehdy mi jí bylo líto: tak mladá, bezbranná, vylekaná. A také jsem si říkala, že už ji v životě neuvidím. A najednou stála pár kroků od nás, s očima upřenýma na Scottyho. Napadlo mě, že celé divadlo s vyšetřením byla jen past, aby se mohla na chlapce podívat. Domnívala jsem se, že se předem domluvila s psycholožkou, aby jí pomohla vzít mi syna. Úplně se mi zatočila hlava. Popadl mě takový strach, že jsem v první chvíli málem zvedla Scottyho do náručí a utekla. Nakonec jsem to neudělala, ale dojít k výtahu mě stálo všechny síly.“

„A teď? O co vám jde?“ zeptal se.

„Nechci, aby nás sledovala, nebo nechávala sledovat, nepřeju si, aby nás dál obtěžovala, vídala syna a on ji. Můj advokát mi řekl, že je ve vaší pravomoci takové nařízení vydat.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdil. „Ale situaci, kterou jste popsala, ještě nelze považovat za obtěžování, to bývá závažnější a také trvalejšího charakteru. Vaši žádost ale nezamítám, jen odložím rozhodnutí na později.“

„A to znamená…“

„To znamená, že okolnosti znovu zvážím a potom učiním závěry,“ odpověděl.

„Jistě… To je všechno, Vaše Ctihodnosti?“

„Ano. Pro dnešek.“

Vstala a ještě než odešla, otočila se na soudce. „Vaše Ctihodnosti…, snažte se pochopit, co pro nás Scotty znamená. Přivezli jsme si ho domů, když mu byly tři dny. Přebalovali jsme ho, krmili, koupali, ukládali ke spánku… Patří k nám a my jsme jeho rodina. Určitě tomu jako otec rozumíte.“

„Paní Salemová,“ odpověděl vlídně, „myslím, že vás chápu, i když ne jako otec – nemám děti.“

Zrudla. Cestou domů si pak vyčítala svou poslední poznámku. Bože, proč jsem tak hloupá? Jestli jsem měla nějakou šanci, teď je nenávratně pryč. Tohle mi Bill nikdy neodpustí…

Na druhý den ve dvanáct padesát pět Hart mrkl na hodinky. Přerušil advokáta, jenž právě kladl otázky ženě stěžující si na manžela; předmětem sporu bylo výživné, žalující strana se domnívala, že muž by jí měl vzhledem ke svým příjmům platit mnohem více.

„Pane kolego, nevadilo by vám, kdybychom jednání na chvíli odročili? Řekněme do dvou? Ve třináct hodin mám důležité jednání,“ vysvětlil.

„Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti. Budeme tedy pokračovat ve dvě.“

Lori Manningová už čekala v kanceláři – soudce se předem dohodl se sekretářkou, která ji uvedla dál, aby nemusela zůstal v hale.

Když otevřel dveře pracovny, stála Lori u okna. Neviděl jí hned do obličeje, ale když přistoupil blíž, uvědomil si, že je ještě přitažlivější než v krátkých šotech na televizní obrazovce. Snažila se vypadat vyrovnaně, ale ústa ji prozradila.

„Posaďte se, paní Manningová,“ vyzval ji. „Máte chuť na čerstvou kávu?“

Chtěl jí dopřát čas, aby se trochu vzpamatovala a uklidnila, a tak mluvil dál. „Vždycky se dohodnu se sekretářkou, aby deset minut před jednou nechala vařit vodu. V jednu hodinu si připravím svůj voňavý životabudič – stačí mi jen ta vůně a hned jsem svěží.“

Vycítil, že se Lori neulevilo, naopak, zdálo se mu, že je ještě nejistější než předtím. Nejlepší bude už ji déle nenapínat a přistoupit přímo k věci

„Paní Manningová…, vysvětlil vám váš advokát, proč jsem vás pozval?“

„Ano…, Vaše Ctihodnosti,“ kývla.

Uvědomil si, že ji Clement poučil, jak ho má titulovat. Lidé nezvyklí na soudní jednání s oslovením obvykle chvilku zaváhali, stejně jako teď Lori.

„Je pravda, že jste čekala na paní Salemovou v hale v Langston Towers?“

Sklopila oči, ruce s neklidnými prsty v klíně. Tváře jí zahořely.

„Ano… Ano, vaše Ctihodnosti,“ přiznala tiše.

„Musela jste vědět, že se tam paní Salemová ten den v určitou hodinu dostaví.“

„Ano.“

„Jak jste se o té schůzce dozvěděla?“

„Od pana Clementa.“

„On vám to sám řekl?“

„Ne. Jeho sekretářka. Volala jsem do kanceláře, abych zjistila, jestli je něco nového. A ona…, možná mě chtěla trochu povzbudit, prozradila mi, že na ten den odpoledne se panu Clementovi podařilo sjednat pohovor s psycholožkou. Jenom jsem…“

Nenechal ji domluvit. „Povězte mi, pokusila jste se zavolat i doktorce Finchové?“

„Ne,“ hlesla.

„Ani předtím, ani potom?“ upřesnil břitce. „Ne, přísahám.“

„Tak proč jste tam šla?“ Znovu jí zrudly tváře a roztřásly se ruce. „Paní Manningová?“

„Chtěla jsem… chtěla jsem ho vidět.“

„Koho?“

„Svého syna. Jak vypadá ve skutečnosti, ne na těch rozmazaných fotografiích za okénkem auta. Doopravdy. Bože, je tak hezký. Má světlé vlásky po Brettovi. Modrá mu tak sluší… světle modrá. Ale jako blonďáčkovi mu jistě padnou i ostatní barvy.“

„Jiný důvod jste neměla? Jen chlapce vidět?“

„Nic jsem neřekla, neoslovila jsem ho, jen jsem se dívala. Nemohla jsem od něj odtrhnout oči,“ přiznala. „Ale na to mám snad právo! Jsem jeho matka! Devět měsíců jsem ho nosila ve svém těle, porodila jsem ho. Je to můj syn! Přece mám právo se na něj podívat. Přece…,“ rozplakala se.

„Paní Manningová… Lori…,“ oslovil ji soudce vlídně. „Uvědomujete si, že vás musím požádat, abyste se o tohle už nikdy nepokusila?“

Neodpověděla. Otírala si slzy, které se jí stále draly do očí. „Není to správné vůči paní Salemové. A dokonce ani vůči Scottymu.“

„Brettovi,“ vzlykla. „Pro mě se jmenuje Brett.“

„Ať už jste zvolila jakékoli jméno, nesmíte ztěžovat situaci, která je i tak velmi napjatá. Bohužel nás čeká spousta vyčerpávajících hodin během přelíčení.“

„Proč se máme soudit? Vždyť je to náš syn, můj a Brettův, o tom se nedá pochybovat. Každá krevní zkouška to potvrdí. Teď se o něj dokážeme postarat, dáme mu všechno, co potřebuje. Hlavně lásku. Spoustu…“

„Paní Manningová!“ napomenul ji ostřeji. Jakmile se zarazila… ztichla, pokračovala mírněji. „Předmětem sporu není otázka, kdo chlapce přivedl na svět. Musíme rozhodnout o platnosti adopce. S níž jste sama souhlasila. Podepsala jste smlouvu, vzdala jste se svého syna.“

Lori se neovládla a zoufale zvolala: „Ano, souhlasila jsem. Ale vy to nechápete! Tenkrát jsem nevěděla, co dělám!“

„Paní Manningová, tvrdíte, že vám tenkrát nikdo nevysvětlil obsah té smlouvy?“

„Ale ano, jenže žádný… Jenom žena, která prožila něco podobného, ví… je schopna pochopit, jak… zmatená a bezradná… jak vylekaná jsem byla… Nedokázala jsem o tom přemýšlet.“

„Vy jste nevěděla, že podepisujete povolení k adopci?“ zeptal se chladně.

„To ano, ale… nikdy bych nepodepsala, kdybych tušila, co to znamená… Neměla jsem nikoho, komu bych se svěřila, kdo by mi pomohl…“

„Nutil vás někdo k takovému rozhodnutí?“

„Ne… Neměli mi to dovolit…, neměli… Vaše Ctihodnosti, chci své dítě… Prosím.“

To už se jí oči znovu zalily slzami. Hart začal velmi tiše, už ne odměřeným a přísným tónem: „Paní Manningová, věřte, mám pochopení pro vaše city i jednání, tehdejší i dnešní. Tento spor se ale nedá rozhodnout jinde než u soudu. Na jedno se můžete spolehnout: pan Clement bude bojovat na straně vašeho muže zuby nehty.“

Jakmile se trochu vzpamatovala, otřela slzy a odešla. Hart si v duchu povzdechl: Bože, kéž bych nemusel řešit takovéhle spory.

Henry Clement začal s přípravou svých klientů. Datum jednání bylo s definitivní platností schváleno, musel se tedy starat o to, aby jeho strana zapůsobila na soudce co nejúčinněji.

„Tak, Lori,“ oslovil ji, „pokaždé, když vstoupíte do soudní síně, bude to jako na jevišti. Vžijte se do své role: zosobňujete nevinnou, přirozenou, téměř naivní a zranitelnou mladou ženu. Jste pravým opakem toho, co si lidé představují pod pojmem herečka.

Dávejte si stále pozor na slova, na jevišti i mimo ně. Myslete si, že jsou všude kolem mikrofony a nikdy nevíte, kdo vás slyší. Každé slovíčko zvažte.“

Lori přikývla. Na okamžik zalétla očima k Brettovi, jako by se ptala: Copak jsem úplně hloupá a nevím, jak se mám chovat?

„Tak,“ pokračoval Clement, „teď vaše garderoba. Navštivte WalMart nebo Penney a kupte si pár jednoduchých šatů. Žádná Pátá avenue nebo Rodeo Drive. Přijďte do soudní síně nenalíčená, nanejvýš použijte jen nenápadnou světlou rtěnku. Chci, abyste vypadala jako typická mladá Američanka z kteréhokoli městečka v téhle zemi. Nejdůležitější bude vzbudit ten správný dojem, až půjdete vypovídat. Rozumíte mi?“

„Pane Clemente, vám se možná zdá, že všechno kolem je divadlo. Ale já se jen snažím dostat zpátky svého syna. Říkáte, abych zahrála typickou Američanku z malého městečka, ale kdo myslíte, že jsem? Tammy Faye Bakkerová? Pro mě to není role, jsem to opravdu já!“

Clement nebyl zvyklý, aby klienti pochybovali o jeho radách či rozhodnutí. Podrážděně se ohradil: „Jen vám nabízím pomoc. Měla byste na soudce zapůsobit co nejlepším dojmem.“

Než se stačila nadechnout, zasáhl Brett: „Miláčku, poslechni prostě, co ti pan Clement radí. Dívej se na něj jako na režiséra, který nás provede celým procesem.“

Opanovala se, spolkla protest a otočila se na Clementa: „Jistě. Samozřejmě, pane advokáte, udělám, co řeknete.“

„Má drahá, držte se mých instrukcí a vítězství je naše,“ ujistil ji. Poklepal ji zlehka po hřbetě ruky; Brett si všiml jejího odmítavého pohledu.

Nicméně den před přelíčením, v šátku a slunečních brýlích, vyšla na nákupy do obchodního domu, který jí poradil Clement. Doma předvedla vybrané modely Brettovi; nepochyboval, že je advokát schválí.

Když si svlékala modré šaty, které si zvolila na první stání, byla tak nervózní, že nedokázala rozepnout knoflíček. Brett jí nakonec musel pomoci. Stála proti němu jen v kalhotkách a podprsence. Přitáhl ji k sobě a políbil. Začal jí hladit prsa, ale vyvlékla se z jeho objetí.

„Lori?“

„Ne, teď ne… ještě ne. Dokud to neskončí…“ Řekla tiše: „Chci ho zpátky, nedokážu myslet na nic jiného, chci svého syna, víc, než… víc než chci teď tebe.“

Zlehka ji políbil na rty a řekl: „Já vím… Miluju tě kvůli tomu, co cítíš. Taky chci Bretta zpátky.“

Noční ticho přerušil hlas zvonů ve věži vzdáleného kostela. Bill tiše počítal. Deset… jedenáct… dvanáct… Půlnoc.

Další vyzvánění slyšel v šest hodin ráno. Natáhl ruku a zjistil, že Christie už vstala. Vyklouzl z postele. Věděl, kde ji najde. Za pár hodin se rozběhne soudní jednání. Nemohl se mýlit. Stála u Scottovy postýlky a dívala se, jak spící chlapec oddechuje.

Billa zamrazilo. Znal ten obraz velmi dobře. Kolik nocí prostála jeho žena u Scottyho postýlky, když si chlapečka přivezli domů. Netroufala si pustit ho z očí ze strachu, že ji o něj osud připraví stejně jako o Billyho. To neštěstí nás nadosmrti poznamenalo, do konce života se s ním nevyrovnáme úplně, pomyslel si.

Položil jí ruce kolem ramen a zašeptal: „Pojď si lehnout, miláčku, budeme potřebovat čistou hlavu.“

„Mám takový hrozný pocit…, vezmou nám ho.“

„Ne, to se nestane,“ prohlásil, důrazněji než chtěl. Scotty se zavrtěl a dokonce na okamžik otevřel oči, hned mu ale víčka klesla a znovu klidně usnul.

Bill odvedl Christii do ložnice. Posadila se na okraj postele.

„Lásko… prosím,“ přemlouval ji.

„Přijdeme o něj, Bille…“

„Proč jsi si tím tak jistá?“

„Když jsem soudci vysvětlila, co pro nás Scotty znamená a my pro něj, měl přece právo prohlásit, že je navždy náš. Ale neudělal to.“

„Chris, miláčku, ani on nemůže rozhodnout bez procesu.“

„Kdyby chtěl, určitě by to šlo,“ trvala na svém. „Bille, nemyslíš, že jsme si vybrali špatně?“

„Jinou možnost jsme přece neměli,“ podotkl. „A tak nás teď zažalovali.“

„Já… víš, přemýšlím o Paulovi. Není už moc starý? Třeba bylo lepší sestavit porotu.“

„Chris…, na porotu je pozdě. Za pár hodin začne jednání. Pojď, lehni si a odpočiň si.“

Když nereagovala, vzal ji zlehka kolem ramen a uložil. Potom přilehl k ní a držel ji v náručí, dokud nezavřela oči a nezačala pravidelně oddechovat.

Naproti soudní budově stál starší hotel. Přestože ve městě časem vyrostlo pár jiných, modernějších, tento díky výhodné poloze nikdy netrpěl nedostatkem hostů. Před zahájením přelíčení se v něm v apartmánu v nejvyšším poschodí ubytoval i Brett Manning s manželkou.

Lori vstala. Když se později probudil i Brett, zahlédl ji u stolku, na němž jim před pár hodinami přivezli večeři. Na podnose zbyla jen termoska s kávou a pár tvrdých rohlíků. Lori jedním zkusmo poklepala na okraj talíře. Na okamžik zaváhala, jestli se do něj má zakousnout, ale pak ho položila zpátky. Nalila si šálek vlažné kávy, posadila se na opěradlo křesla a začala ji drobnými doušky upíjet; spíš proto, aby vyplnila čas, než se půjde osprchovat a obléknout. Měla na sobě jen tenounkou hedvábnou noční košili, která ji stěží chránila před proudem chladného vzduchu z klimatizace.

Brett k ní přistoupil a jemně jí vzal z rukou hrníček s kávou.

„Lori, tenhle už nepotřebuješ,“ řekl tiše.

„Proč myslíš?“

„Po večeři jsi vypila tři.“ Neznělo to jako výčitka.

„Nemůžeš to úplně pochopit. Neviděl jsi ho. Snad na fotografiích. Ale nikdy jsi ho nedržel v náručí, necítil blízko sebe.“

„Brett…, mluvíš o Brettovi?“

„Proboha, o kom jiném?“ opáčila. „Když jsem ho zahlédla… Je přesně takový, jak jsem si představovala. Tak hezký… blonďáček… milý… Vůbec nevypadá jako oni. Podobá se nám, je částí tebe i mě. Celých devět měsíců jsem ho nosila v sobě. Brette, ať nám ho dají zpátky. Chci ho, nic jiného.“

„To já také, miláčku. Neboj se, Clement říkal, že právo máme na své straně – zákon o rodině. A soudce Hart je pověstný svým respektem k zákonu.“

„Kéž bys měl pravdu,“ povzdechla si.

„Lori, lásko, vezmi si to sedativum, které ti předepsal Mallory. Prosím.“

„Ne! Nechci být otupělá. Je to jako… jako zradit našeho chlapečka podruhé. Jako bych utekla. Pokud je součástí všeho i bolest, pak ji musím prožít.“

„Tak si pojď alespoň ještě na chvíli lehnout, aby sis trochu odpočinula.“

Zavrtěla hlavou. Když jí položil ruce na ramena, celá ztuhla a vzápětí se rozplakala.

„Lori, holčičko, už brzy uděláme první krok, abychom byli našemu synovi blíž. Musíš být připravená.“

Teprve tím ji přesvědčil. Nechala se odvést do postele.

„Bille? Už dorazila tvoje matka?“ zavolala Christie z Davídkova pokoje. Právě dávala chlapečkovi pít.

„Za chvilku se objeví, hned je tady,“ ujišťoval ji z kuchyně, kde chystal Scottymu snídani.

„Tenhle jediný den bych nerada přišla pozdě!“ Přecházela po pokoji, aby si malý mohl odříhnout, než ho uloží.

„Já vím, já vím.“

Jakmile seděl Scotty za stolem s jídlem před sebou, Bill sáhl po telefonu a chvatně vyťukal matčino číslo. Ozvala se mu sestra.

„Kde je máma?“ vyhrkl netrpělivě, jakmile ji pozdravil. „Už jede? No výborně! Neradi bychom se zrovna dneska opozdili. Díky, drahoušku. To budeme potřebovat. Jistě. Ozvu se ti hned, jak se vrátíme. Scottymu? Ne, raději ne, myslím, že to tak bude lepší. Přesně. Teď je v kuchyni a jí. Dobrá. Určitě ti okamžitě zavolám.“

Zavěsil a vrátil se ke stolu. Scotty obvykle slupl svou porci s chutí, jak mu po ránu vyhládlo, ale tentokrát zůstala snídaně netknutá. Když se Bill objevil u stolu, chlapec vzhlédl.

„Scotty, no tak, najez se. Než odjedeme, chci vidět prázdný talíř. Tak šup!“

Syn vzal kousek topinky, ale nezakousl se do ní. Namísto toho se zeptal: „Tati? Proč přijde babička?“

„Bude tu s tebou a Davídkem, dokud se maminka s tatínkem nevrátí.“

„Ty a maminka jdete pryč?“ Nakrabatil přitom obličej jako pokaždé, když měl pláč na krajíčku.

„Scotty, neboj se, neutečeme ti. Jen musíme na pár hodin do města, víš? Ale zůstane s vámi babička a postará se o vás.“

„A já nepůjdu do školky?“ napadlo ho hned.

„Dnes ne, synku. Můžete si s babičkou číst. A přeříkávat abecedu…“

„Dneska je volno?“

„Scotty, prosím tě, dojez pěkně snídani.“ Vzal topinku a namazal ji džemem, doufal, že syn neodolá. Ten měl ale v hlavě zmatek. Když konečně začal žvýkat, obrátil se na otce: „Tati? Co to znamená k soudu?“ Bill se zarazil.

„Jít k soudu… Scotty, až budeš větší, všechno ti vysvětlím,“ snažil se vyhnout odpovědi.

„A tati…“ Než se stačil zeptat, ozval se zdola zvonek. Bill se s úlevou zvedl. „Babička je tady, Scotty.“

Chlapec vystřelil od stolu, aby ji mohl uvítat jako první. Jakmile Bill odemkl dveře, objal Scotty babičku a přitom hlásil: „Maminka a tatínek jdou k soudu.“

Paní Salemová udiveně pozvedla obočí a podívala se na syna. Copak nemáte rozum? Řekli jste mu o soudním jednání? Snad jsme se dohodli, že se o tom před ním nezmíníme!

„Vysvětlím ti to potom,“ šeptl Bill.

„Není třeba,“ odmítla tónem lidí, kteří vědí něco zvláštního.

„Mami?“

„Slíbila jsem, že nic nepovím,“ řekla pomalu, „Chris je taková citlivá, ale… víš…, nechci nic slibovat, jen… nedělejte si starosti.“

„Mami! Prosím tě.“

To už Christie scházela ze schodů, aby paní Salemové připomněla Davídkův běžný denní režim, zvyky a potřeby, přestože je tchyně dobře znala. Pak už měli s Billem nejvyšší čas vyrazit.

Stiskl jí dlaň, byla ledová, ale tentokrát o nic víc než jeho vlastní.

Bill objel soudní budovu ve snaze najít volné místo k zaparkování. V prostoru vyhrazeném účastníkům řízení stály přenosové vozy televizních štábů. Nakonec zastavil o blok dál.

Cestou zpátky museli Salemovi čelit neodbytným reportérům, kteří je pronásledovali s mikrofony a záplavou otázek, jež Bill, v duchu Hendersonových pokynů, odrážel stručným: „Bez odpovědi.“

Zachránil je něčí výkřik: „Brett Manning!“ Celá skupina se otočila a vyrazila k hotelovým dveřím, odkud právě vyšli Brett a Lori. Reportéři je obklopili jako hejno vos a doprovázeli až na schodiště soudu, kde je zadržela ochranka. „Dovnitř mohou jen akreditovaní novináři,“ oznámil muž v uniformě.

Ti šťastnější, jimž bylo uděleno povolení ke vstupu, se postavili do fronty před vchodem. Manningovi zatím vešli do haly. V soudní síni vládla živá atmosféra a dovnitř stále proudily nové davy lidí. Paul Henderson a Henry Clement už seděli na svých místech se složkami a poznámkami na stole před sebou a tichými, nervózními klienty po boku. Čas od času na sebe protistrany vrhaly letmé pohledy.

Brett Manning, přes své bohaté zkušenosti s kameramany a médii, nevypadal o nic klidněji než Bill Salem. Clement ho předem upozornil, že soudce Hart nepatří k povrchním obdivovatelům a popularita na veřejnosti nezaručuje úspěch v soudní síni. Paula Hendersona se zmocnilo ono zvláštní vzrušení, známý pocit, který zažíval před zahájením každého procesu znovu a znovu bez ohledu na léta praxe, jež měl za sebou. Nedokázal si představit, že by zahájení pře prožíval jinak.

Dnes se Hart kupodivu opozdil. Henderson přemýšlel, jaká závažná událost ho mohla zdržet; soudce byl pověstný svou přesností. Teprve v deset čtyřicet pět se objevila Hartova sekretářka. Přistoupila k Hendersonovi a oznámila: „Jeho Ctihodnost by s vámi ráda promluvila v pracovně. Hned teď.“

Henderson si uvědomil, že jde o něco velmi závažného; posílat asistentku s takovou výzvou nepatřilo k běžné praxi. Vstal. Všiml si, že týž vzkaz doručila i Clementovi, kterého pokyn zaskočil úplně stejně jako jeho.

Soudce Hart je očekával. Přecházel sem a tam a na první pohled bylo patrné, že je rozzlobený. Kývl na oba advokáty a naznačil sekretářce, aby zavřela. Nabídl oběma mužům židli, sám zůstal stát.

„To, k čemu dnes došlo, považuji nejen za osobní urážku, ale urážku každého soudce. Domnívat se, že je přístupný tak nízkým způsobům! Jako předseda soudu pro rodinné právo jsem hned po svém jmenování vyloučil všechny, kteří nedokázali odolat vlivu okolí a zůstat objektivní. A teď najednou já sám čelím takovým snahám!“

Naklonil se k Paulu Hendersonovi. „Nechcete mi k tomu něco říci, pane kolego?“

Henderson jen překvapeně zamrkal. „Vaše Ctihodnosti…, já… nevím, o čem mluvíte…“

„Dnes ráno,“ začal Hart vážně, „jsem obdržel telefonát z vyšších politických kruhů. Neuvedu jméno, protože celá záležitost se může řešit u Nejvyššího soudu. Bylo mi naznačeno…, vlastně znělo to spíše jako příkaz, než náznak nebo rada…, že bych měl ve vlastním zájmu rozhodnout ve prospěch vašich klientů, pane Hendersone. Velmi bych si prý usnadnil cestu do Nejvyššího soudu.“

„Vaše Ctihodnosti, mé čestné slovo, že…“

„Domnívám se, že za tou… nabídkou… stojí dokonce nejvyšší představitel státu.“

„Vaše Ctihodnosti, přísahám, že o tom nemám nejmenší ponětí.“

Henry Clement se zatím snažil o účastný pohled, v duchu ovšem už kalkuloval s možností, jak využít této události později ve prospěch Manningových.

„Pane Hendersone, říká vám něco jméno George Archer?“

„Ne, Ctihodnosti,“ odpověděl Henderson bez zaváhám.

„Nikdy jste s ním nehovořil?“ vyptával se soudce dál.

„Ne, nikdy, Vaše Ctihodnosti.“

„Znáte Eloise Salemovou?“

„Ne, pane. Jediní Salemovi, s nimiž jsem se setkal, jsou Bill a Christie, mí klienti,“ prohlásil rozhodně Henderson, ale vzápětí se zarazil. „Vlastně…“

„Ano, pane Hendersone?“

„Zdá se mi… Vzpomněl jsem si, že se můj klient zmínil o Eloise Salemové. Mám dojem, že je to jeho sestra. Nebo sestřenice.“

„Hendersone,“ soudce dokonce vynechal titul, což znamenalo, že se jen těžko ovládá, „jestli nebudete mluvit pravdu, nechám vás vyloučit z advokátní komory!“

Advokát přikývl. Takový ostudný konec by smazal všechno, co během dvaačtyřiceti let praxe ve jménu spravedlnosti dokázal.

„Hendersone, probrali jste někdy se svým klientem možnost, že se v případě nutnosti obrátí na lidi ve vyšších politických kruzích ve snaze činit na mě nátlak a ovlivnit rozhodnutí?“

„Nikdy! Přísahám, Vaše Ctihodnosti.“

„Věřím vám,“ kývl Hart. „Ale neslibuji, že je tím celá záležitost uzavřena.“

Oba advokáti pochopili, že rozhovor skončil. Téměř na odchodu je ještě zarazil soudcův hlas. „A vy, pane Clemente, se nenechte ukolébat: tato nešťastná událost můj závěrečný verdikt neovlivní. Současně bych rád připomněl – oslovila mě jistá televizní společnost nestoudnou nabídkou, abych získal veřejné mínění na svou stranu tím, že rozhodnu ve prospěch Bretta Manninga. Jejich návrh byl tak neomaleně přímý, že nepovažuji za důstojné uvažovat o vás, člověku jemném a taktním, jako případném iniciátorovi. Uvidíme se za deset minut v soudní síni!“

Než se Hart objevil v sále, stačil Paul Henderson stručně vysvětlit Salemovým, že jakákoli intervence ve věci adopce ze strany příbuzných či známých by ho stála kariéru.

Hart, už ze své lavice, upozornil všechny přítomné: „Jestli se v médiích objeví jediná zmínka o průběhu jednání dřív, než případ skončí, zakážu všem zástupcům sdělovacích prostředků přístup do soudní síně. Klidně mě potom můžete nařknout z omezování svobody projevu či potlačování práv. Celá záležitost bude dovedena do konce spravedlivě, v souladu s platnými zákony, neboť rozhodujeme o životě dítěte.“

Spor Manning versus Salem doopravdy začal.

„Žádám právního zástupce obžaloby, aby vystoupil s úvodním prohlášením.“

Henry Clement povstal, připravil si složku se záznamy a začal.

„Vaše Ctihodnosti, mí klienti, biologičtí rodičové dítěte, jehož adopce je předmětem sporu, se dožadují svého práva získat syna zpět. V průběhu jednání dokážeme, že zmíněná adopce je protiprávní.“

Christie Salemová okamžitě nenápadně poklepala Hendersona po ruce ve snaze vybídnout ho, aby vznesl námitku.

„Christie, tohle je teprve začátek. Za chvíli dostaneme slovo, nebojte se.“

Hart se rozladěně podíval na advokáta. „Pane Hendersone, mohl byste laskavě uklidnit vaši klientku a dát panu Clementovi příležitost dokončit úvodní řeč?“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Už se to nebude opakovat.“

Clement pokračoval. Záměrně opakoval původní obvinění, aby Christii ještě více znepokojil. „Skutečnost, že adopce je od samého počátku nezákonná, nás nutí položit si otázku, zda bylo dítě po celou dobu v dobrých rukou.“

Bill si všiml Christiina pohledu a tak tak ji stačil zadržet, aby nevykřikla.

„Také je nutno vzít v potaz zákony platné v tomto státě. Zákon o rodině říká jasně: dítě patří rodičům, tedy biologickým rodičům. Jsme připraveni dokázat, že takové soužití je prospěšné právě pro toto konkrétní dítě. Děkuji, Ctihodnosti.“

Hart pokynul Hendersonovi, aby přednesl svůj úvodní proslov. Ten si nejdříve odkašlal a potom začal.

„Vaše Ctihodnosti, pozice mých klientů je jednoznačná. Scotty Salem je jejich syn, kterého v souladu s platnými zákony adoptovali. Patří do rodiny, v níž vyrůstá od třetího dne svého života, je to jediná rodina, kterou zná. Pokud by soud trval na jeho odloučení, dopustil by se nenapravitelné škody.“

Domluvil a posadil se.

„Pane Clemente, váš první svědek,“ vyzval Hart advokáta obžaloby.

Clement předvolal Bretta. V jeho případě došlo k porušení práva a Clement stavěl na této skutečnosti celou další strategii.

Mezi novináři to zašumělo. Přihlížející ženy v sále se natáhly dopředu, aby lépe viděly.

Brett složil přísahu a posadil se. Henry Clement se ho nejdříve zeptal na základní osobní údaje a stručně načrtl situaci, v níž se jeho klient nacházel po příjezdu do New Yorku. Teprve potom přikročil k cennějším dotazům.

„Brette, je pravda, že rodinné prostředí, v němž jste vyrůstal, bylo plné lásky a citu?“

„Ano, pane.“

„Takže rodina asi hraje ve vašem životě velmi důležitou roli, že?“

Henderson si odkašlal, ale námitku nevznesl.

Clement pokračoval: „Brette, než jste zahájil svoji úspěšnou kariéru herce, jakou prací jste se živil?“

„Vlastně skoro vším.“

„Například?“

„Jako číšník v restauraci. Myl jsem okna. Asi půl roku jsem maloval.“

„Jste umělec?“ přerušil ho naoko překvapeně Clement. Věděl samozřejmě, co bude následovat.

Brett se usmál a odpověděl: „Ne, pane. Vydělával jsem si jako malíř pokojů. Ale musel jsem toho nechat, protože jsem byl alergický na barvy.“

„A dál?“

„Doručoval jsem dopisy. A rozvážel pizzu, to bylo zrovna v zimě, pořádně mrzlo. Zdálo se mi, že pokaždé, když přišly plískanice nebo mráz, celý New York zatoužil po čerstvé pizze, samozřejmě objednané domů. Nebo do kanceláře. Zatraceně… Promiňte. Tenkrát jsem málem zmrzl.“

Brett se ušklíbl a po něm i Clement, ale vzápětí nasadil vážný obličej.

„Brette, povězte soudu, co se stalo, když vám Lori oznámila, že je těhotná.“

„Ano, pane. Nejdříve… budu upřímný… mě to vylekalo. Byli jsme sotva dospělí, tak tak jsme se protloukali, i když… práci jsme měli. Jenže – dítě? Budu otcem? Bože, úplně mě to vyděsilo!“

„Tak jste se obrátil a vzal nohy na ramena?“

„Ne, to ne! Nejsem zvyklý před povinností utíkat. Navrhl jsem Lori, abychom se vzali. Odešli bychom z New Yorku, usadili se v menším místě, já bych si našel práci… Chápejte, miloval jsem Lori a miluju ji pořád. Jak bych se tenkrát mohl jen tak sebrat a odejít?“

Clement věděl, jaká otázka musí nutně následovat. Nechtěl dát příležitost Hendersonovi, a tak ji položil sám: „Vy jste se ale nevzali, nemám pravdu?“

„Nevzali, pane. Nebylo to moje rozhodnutí. Lori odmítla kvůli mně. Když jsem o tom později přemýšlel, vzpomněl jsem si na jednu povídku O’Henryho. Chudí mladí manželé, kteří nade vše milují jeden druhého, chystají vánoční dárky. Ona má nádherné dlouhé vlasy; on tedy prodá svou jedinou cennost, kterou do té doby chránil jako oko v hlavě, a koupí jí drahý hřeben z želvoviny. Ona, protože samozřejmě nemá nejmenší tušení, ustřihne své krásné vlasy, aby měla peníze na dárek pro něj. S Lori a se mnou to bylo stejné. Já jsem se chtěl vzdát divadla a obchodovat s pneumatikami, abych uživil rodinu. Ona trvala na tom, že se vrátí domů, nechtěla mě připravit o kariéru. Oba jsme byli ochotni obětovat se pro toho druhého.“

„Brette, když potom Lori odjela na Středozápad, udržoval jste s ní kontakt?“

„Pořád, pane. Psal jsem jí a pokaždé poslal alespoň trochu peněz. Pět, deset, dvacet dolarů, kolik jsem mohl. Já vím, že to nebylo moc, ale chtěl jsem, aby věděla, že na ni myslím. Na ně. A že se jí snažím pomoci. Jenže najednou se mi dopisy začaly vracet. Bez udání nové adresy.“

„Jak jste se tehdy zachoval, Brette?“

„Nejdříve jsem nemohl udělat nic. Ale hned jak se mi začalo dařit a vydělal jsem nějaké peníze, najal jsem soukromého detektiva, aby ji vypátral.“

„A když se mu to podařilo, co bylo dál?“

„Letěl jsem do Chicaga. Chtěl jsem ji vidět. A také moje dítě.“

„Tenkrát jste netušil, že je to chlapec, že?“

„Ne, pane.“

„Ani to, že byl dán k adopci? Brette, teď mě poslouchejte velmi pozorně a svou odpověď pečlivě zvažte. Uvědomil vás někdo, ať již písemně nebo ústně, o zmíněné adopci?“

„Ne, pane! Nikdo.“

„Tvrdíte, že jste se o ní dozvěděl poprvé až od Lori v Chicagu?“

„Ano, pane.“

„Brette, kdybyste předem…“

„Námitka!“ zvolal Henderson.

Než stačil Hurt zasáhnout, Paul pokračoval: „Vaše Ctihodnosti, tohle je čistě hypotetická otázka. Odpověď je irelevantní. Žalobce prohlašuje, že o adopci nebyl informován. Tečka. Konec. Kdyby ponechme O’Henrymu.“

„Přijímám námitku. Pane Clemente?“

Clement se otočil ke svému klientovi. „Brette, jaké máte plány, jestliže vám soud vrátí syna?“

„Budeme rodina, opravdová rodina. Podobná té, v níž jsem vyrostl. S Lori jsme vybrali dům v Connecticutu, kolem je pěkná krajina, chlapec si bude hrát venku a běhat na čerstvém vzduchu. V místě jsou dobré školy a zároveň odtamtud není daleko do New Yorku, takže po natáčení stihnu každý den i večeři se ženou a synem. Celá rodina u večeře, jako kdysi. Touhle myšlenkou žijeme, Lori i já. Ale všechny naše plány se točí kolem Bretta. Bez něj nemá moje kariéra cenu.“

„Díky, Brette. Svědek je váš, pane Hendersone.“

Advokát na chvíli zaváhal. Brett nejen působil přesvědčivě, ale skutečně mluvil pravdu. Těžko by se mu podařilo nachytat ho nějakým záludným dotazem. Někdy je výhodnější mlčet. Odpověděl tedy: „Nemám otázky, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Clemente, uveďte dalšího svědka,“ vyzval žalující stranu Hart.

Výpověď prvního svědka zdůraznila právní stránku pře, nyní měla přijít emocionální, která vyvrcholí Loriinou řečí.

„Předvolávám svědkyni Rose Barrymanovou.“

Po přísaze a ověření totožnosti byla Barrymanová, před třemi lety Loriina nadřízená v nemocnici, připravena vypovídat. Nejdříve se ale povzbudivě usmála na Lori, aby ji ujistila, že pro ni udělá, co bude moci.

Clement objasnil vztah paní Berrymanové k Lori Manningové, a jakmile potvrdil, že je oprávněna vypovídat, začal se vyptávat.

„Paní Berrymanová, jak jste se seznámila s Lori Manningovou?“

Berrymanová krátce vysvětlila okolnosti jejich setkání a zakončila slovy: „Vkládala jsem do ní jako do ošetřovatelky a sestry mnoho nadějí. Je inteligentní, starostlivá, pečlivá. Uvědomovala jsem si ovšem, že těhotenství pravděpodobně změní spoustu jejích plánů.“

„Paní Berrymanová, bavily jste se někdy s Lori během jejího těhotenství, co bude s dítětem?“

„Jistě, mluvily jsme o tom dost často.“

„Uvedla byste alespoň ve stručnosti povahu těch rozhovorů?“

„Pořád si dělala starosti o otce dítěte. Nechtěla mu bránit v kariéře. Takže neměla moc na vybranou. Nemohla přece chodit do práce a současně pečovat o dítě.“

„Jaký byl tehdy její postoj k celé situaci?“

„Lpěla na dítěti, chtěla si je nechat, ale chápala, že sama to nezvládne. Nakonec se rozhodla dát je k adopci, ale trvala na tom, že rodinu schválí sama.“

„Je obvyklé, aby se matka vyjadřovala k adoptivním rodičům?“

„Ne, to v žádném případě není.“

„Řekla byste tedy, že Lori Manningová projevila větší starost o své dítě než jiné matky v obdobné situaci?“

„Zcela jistě se o ně zajímala mnohem více. Vymínila si, že se setká se všemi manželskými páry, které přicházely v úvahu jako budoucí adoptivní rodiče jejího syna. Promluvila s nimi. Před Salemovými odmítla čtyři dvojice. Vlastně, domnívám se…“

„Námitka!“ přerušil ji Henderson. „Není důležité, co si svědkyně myslí. Rozhodující jsou fakta.“

„Námitka se přijímá.“

„Jen jsem chtěla…,“ pokusila se vysvětlit Berrymanová.

„Námitka se přijímá!“ opakoval Hart důrazněji.

Clement přikročil k závěrečné otázce: „Paní Berrymanová, není možné, že Lori Manningová souhlasila se Salemovými prostě proto, že už byla unavená a emocionálně vyčerpaná předchozími pohovory?“

Tentokrát soudce ani nečekal, až se Henderson ozve, a sám žalobce upozornil: „Pane Clemente, nepokoušejte trpělivost soudu. Nevkládejte svědkyni do úst svá slova.“

„Svědkyně je vaše,“ obrátil se Clement na Hendersona.

Ten předstoupil před Rose Berrymanovou tak pomalu, že ji okamžitě napadlo: je senilní. Co když advokát využívá svého věku a podle potřeby hraje téměř nemohoucího, kdykoli mu to přijde vhod? Ve skutečnosti byl ovšem bystrý a pohotový jako kdykoli předtím.

„Hmm, paní…,“ nahlédl do bloku a pokračoval, „paní Berrymanová… ano. Paní Berrymanová, kolikrát jste za posledních deset let byla svědkem takové situace?“

„Prosím?“ zeptala se udiveně.

„Mám na mysli, kdy jedna z vašich podřízených otěhotněla mimo svazek manželský.“

„Během deseti let… Dvakrát,“ vzpomněla si po krátké odmlce.

„A jak se ony ženy rozhodly?“

„Námitka! Otázka není relevantní!“ zvolal Clement.

„Pane Hendersone?“ obrátil se Hart k Paulovi.

„Paní Berrymanová porovnávala ve své výpovědi jednání paní Manningové s chováním těch, které řešily stejný problém. Na otázku pana Clementa, jakou projevila Lori starost o dítě, paní Berrymanová uvedla, že se o ně zcela jistě zajímala mnohem více než jiné matky v obdobné situaci. Domnívám se, že soud by měl slyšet, z jakého počtu případů svědkyně při svém srovnání vycházela. A také co se s těmi ženami stalo. Obojí považuji za relevantní a mám rozumný důvod žádat odpověď.“

„Pokračujte, pane Hendersone,“ vyzval ho Hart.

„Paní Berrymanová, zmínila jste se tuším o dvou ženách. Jak dopadly?“

„Jedna se i s dítětem vrátila do rodného domu kdesi v Montaně. Nebo možná do Wyomingu.“

„A druhá?“ pokračoval Henderson.

„Vzala si otce dítěte. Víc o ní nevím.“

„Takže žádná nedala dítě k adopci?“

„Ne,“ přiznala Berrymanová.

„Vypověděla jste, že paní Manningové velmi záleželo na rodině, která měla její dítě adoptovat. Je to pravda?“

„Jak jsem říkala: hovořila s pěti manželskými páry.“

„Takže asi musela mít o Salemových vysoké mínění, když se rozhodla…“

„Námitka!“ přerušil ho Clement. „Už jsme vyloučili možnost posuzovat, jaký má svědkyně názor na to, co si myslí žalující strana.“

„Připouští se. Pane Hendersone, na tohle jste sám poukazoval,“ připomněl Hart.

„Souhlasím, Vaše Ctihodnosti.“ Potom se znovu obrátil ke svědkyni. „Paní Berrymanová, když si žena vybírá z pěti různých věcí, řekněme třeba šaty, boty, vybavení do kuchyně, látku…, čtyři odmítne a vybere si pátou, co to podle vás znamená?“

Její odpověď Paula překvapila: „Že byla prostě unavená, tak se nějak rozhodla.“

„Ne proto, že pátou věc považovala za cennější než čtyři předchozí?“ zeptal se.

„Ne nutně,“ hájila Berrymanová Lori. „Na její volbě se mohla podepsat únava, netrpělivost, strach, že ani neexistuje alternativa podle jejích představ.“

Henderson cítil, že Berrymanová nabyla sebejistoty a přešla do útoku. Pokusil se zachránit napáchanou škodu a shrnout fakta.

„Paní Berrymanová, skutečností zůstává: po setkání se Salemovými paní Manningová uznala, že splňují její požadavky a může jim svěřit do péče své dítě.“

„To se domnívala,“ připustila a rychle dodala, „tenkrát.“

Henderson se chtěl vrátit ke stolku, ale zarazil ho pohled na zklamané výrazy Christie a Billa. Ještě jednou prolétl poznámky, nakonec se zeptal:

„Paní Berrymanová, mám poslední otázku. Když jste se bavila s paní Manningovou, zmínila se někdy o možnosti, že by se vdala za otce dítěte?“

„Ano,“ přikývla.

„A svěřila se vám někdy, proč nezvolila tuto alternativu?“

„Nechtěla ho připravit o kariéru, kterou si začal budovat a na které mu velmi záleželo.“

„Dá se tedy tvrdit, že Lori – tehdy Lori Adamsová – se vzdala svého dítěte ve prospěch kariéry svého přítele?“

„Námitka!“ vykřikl Clement a vyskočil, připraven hájit svou klientku.

„Námitka se připouští,“ rozhodl Hart.

„Nemám další otázky,“ skončil Henderson.

Vrátil se na místo vedle Billa a Christie. Ta neřekla nic, její pohled byl plný zoufalství a strachu z porážky.

Clement uzavřel svůj vítězný tah posledním dotazem: „Paní Berrymanová, všimla jste si během Loriina těhotenství nebo i později něčeho, co by naznačovalo, že by nemohla být oddanou, milující matkou?“

„Ne, pane.“

„Děkuji vám, paní Berrymanová.“

Henry Clement postupně předvolal další dva svědky – zdravotní sestru a lékaře, který asistoval při porodu.

Sestra, jež Lori sledovala v posledním období těhotenství, prohlásila, že Lori dodržovala všechny rady a pokyny, nejdůležitější pro ni bylo zdraví dítěte. Také prohlásila, že Lori byla optimistická, věřila, že její vyrovnanost a pohoda se přenese i na potomka.

Clement výpověď shrnul: „Tedy: ze všeho, co jste sama viděla a sledovala, soudíte, že Lori Adamsové velmi záleželo na dítěti, před porodem i po něm.“

„Námitka!“ zvolal Henderson. „Je na soudci, aby vyvodil závěry, nikoli na svědkyni.“

„Beru zpět. Předávám slovo obhajobě,“ skončil Clement.

„Nemám dotazy,“ prohlásil Henderson k očividnému zklamání Salemových.

Clement představil druhého svědka – porodníka. Ten klasifikoval Loriin porod jako naprosto normální, potvrdil, že slečna Adamsová měla obvyklé bolesti, byla po celou dobu při plném vědomí, odmítla utišující medikamenty a spolupracovala podle pokynů lékaře. Rovněž nebylo třeba žádného chirurgického zákroku. Ano, všechno proběhlo hladce, bez komplikací.

„Pane doktore,“ oslovil lékaře Clement, „když jste vyšetřil rodičku, zjistil jste, že by během těhotenství kouřila?“

„Ne, pane.“

„A nějaké následky nadměrného požívání kofeinu?“

„Nic takového, pane.“

„A pokud jde o alkohol?“

„Ne. U matky ani u dítěte jsem nezaznamenal žádné změny běžně vyvolané požíváním alkoholu v těhotenství.“

„Je možno prohlásit, že paní Manningová, tehdy slečna Adamsová, se chovala jako vzorná budoucí matka?“

„Námitka!“ ozval se hned Henderson. „Otázka se povoluje“ rozhodl Hart.

„Z jejích záznamů vyplývá, že po celou dobu těhotenství slečna Adamsová dbala na zdraví své i plodu. V určeném termínu porodila dokonale vyvinutého chlapce. Apgar testy dosáhly vyšší hodnoty než běžný průměr.“

„Svědek je váš, pane Hendersone.“

Henderson měl v úmyslu zpochybnit výpověď později, proto odpověděl: „Nemám otázky.“

Clement uvedl ještě několik svědkyň, jako první ženu, která spolupracovala s Rose Heckingerovou. Emily Danielsová, čtyřicátnice, jež dobrovolně zasvětila jedenáct let veřejně prospěšné činnosti, před časem také pomohla zrealizovat schůzky Lori Adamsové s potenciálními adoptivními rodiči. Vzhledem ke svým aktivitám nestála v soudní síni poprvé, naopak, velmi často svědčila ve sporech týkajících se dočasné nebo trvalé pěstounské péče. Vystupovala klidně, sebevědomě, situaci měla plně pod kontrolou. Na Clementovy otázky odpovídala přímo, stručně a jasně.

„Paní Danielsová, kterého stadia řízení o osvojení dítěte Lori Adamsové jste se poprvé aktivně zúčastnila?“

„Jakmile z nemocnice uvědomili naši agenturu, že se Lori, totiž slečna Adamsová, rozhodla dát své dítě k adopci, vzala jsem si ji na starost.“

„Upřesnila byste trochu ten termín, paní Danielsová?“

„Snažíme se matkám radit, aby se lépe zorientovaly ve své situaci a dokázaly ji reálně posoudit. Vysvětlujeme, jaké následky může jejich rozhodnutí, tedy souhlas s adopcí, mít. Někdy doporučíme odbornou pomoc psychologa či psychiatra. Naším cílem je, aby si každá matka v plném rozsahu uvědomila, co adopce znamená.“

„Paní Danielsová, byla podle vás Lori Adamsová nadšená představou, že její dítě vyrůstá v rodině dvou naprosto cizích lidí?“

„Jistěže ne!“

„Jak byste tedy charakterizovala její postoj?“ zeptal se Clement.

„Námitka!“ zaprotestoval Henderson.

„Z jakého důvodu?“ otočil se na něj Hart.

„Paní svědkyně není ani psychiatrička, ani psychoanalytička, pouze sociální pracovnice. Nemá tudíž potřebnou kvalifikaci, aby podala přísežné prohlášení o tehdejším duševním stavu žalobkyně.“

Soudce se na chvíli odmlčel, pak rozhodl: „Svědkyně může na otázku odpovědět.“

„Lori Adamsové se myšlenka na adopci příčila, souhlasila jen proto, že za daných okolností neměla na výběr. Podle mého názoru řekla ano jen s velkým sebezapřením.“

„Děkuji, paní Danielsová. Pane Hendersone, máte slovo.“

Paul přistoupil ke svědkyni s ustaraným výrazem člověka, jehož zaskočilo, co právě vyslechl.

„Paní Danielsová, doporučila jste tehdy slečně Adamsové návštěvu u psychologa či psychiatra?“

„Jakmile jsme spolu probraly všechny otázky kolem adopce a ona souhlasila, nepovažovala jsem to za nutné.“

„Domníváte se, že by po takové konzultaci změnila názor?“

„Kdybych si to myslela, trvala bych na pohovoru.“

„Zhodnotila byste jednání Lori Adamsové jako uvážlivé? Jako výsledek racionálního rozhodování?“

„Ano, řekla bych, že ano,“ přikývla.

„Věděla tedy, co chce, a udělala to,“ shrnul Henderson. Vykročil zpět ke svému místu, ale potom, jako by ho něco dodatečně napadlo, se otočil.

„Paní Danielsová, spojíte se při podobném jednání také s otcem dítěte?“

„Pokud je to možné, ano. Konec konců, otec má ze zákona svá práva.“

„Můžeme tudíž prohlásit, že pan Manning se svého práva vzdal?“

„To ne, pane.“

„Ne? Ale neprotestoval přece…“

„Neměl příležitost ozvat se,“ namítla.

Henderson se zatvářil, že ho její replika překvapila. „Zanedbala snad vaše agentura něco? Neinformovali jste ho snad?“

„Nebyla to naše chyba, pane.“

„Není vaší povinností uvědomit otce dítěte o zamýšlené adopci?“ útočil Henderson dál.

Danielsová se na chvíli odmlčela, chápala závažnost odpovědi. Pečlivě vybírala vhodná slova. „Nepodařilo se nám navázat s ním kontakt.“

„Znamená to, že jste se pokoušeli otce o situaci uvědomit, ale nedokázali jste ho najít? Mladík, jehož telefonní číslo lze vyčíst v manhattanském seznamu, začínající herec, který se uchází o místo u několika divadelních společností a je zaregistrován u herecké asociace… A takový unikl vaší pozornosti?“

„Nepátrali jsme po Brettu Mannovi,“ připustila po chvilce váhaní.

„Ne? A po kom tedy?“

„Po člověku, jehož jméno matka uvedla v rodném listu dítěte.“

„A to zní?“

„Higgins.“

„Higgins je v New Yorku velmi obvyklé příjmení. Kolik mužů jste oslovili?“

„Dvaačtyřicet,“ odpověděla.

„V New Yorku je Higginsů jistě mnohem více,“ podotkl. „Jen v Manhattanu jich najdete aspoň stovku. Proč jen čtyřicet dva?“

„Protože… protože si někdo v kanceláři vzpomněl, že Higgins, Henry Higgins, je hlavní postava muzikálu My Fair Lady.“

„Aha. Takže když jste přišli na tohle, asi jste navštívila slečnu Adamsovou a zeptala se na pravé jméno otce dítěte. Ano?“ otázal se Henderson, ačkoli odpověď předem znal.

„Ne, pane.“

„Ne? Proč ne?“ podivil se naoko.

„Nemůžeme takové informace na matce vymáhat, to by bylo protizákonné.“

„Aha! To znamená, že Lori Adamsová, která zná zákon, odmítla udat skutečné jméno otce. Namísto toho uvedla vymyšlené. A teď se snaží využít situace ve svůj prospěch a vzít dítě matce, která o ně pečuje; vytrhnout je z rodiny, jež je mu jediným domovem, z prostředí, kde se cítí v bezpečí a kde je mu dobře.“

Soudní síň okamžitě ožila. Soudce Hart musel několikrát klepnout kladívkem, aby zjednal ticho. Jakmile se lidé uklidnili, obrátil se na Paula: „Ještě nějaké dotazy, pane Hendersone?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti, už jsem od svědkyně slyšel dost.“

„Pane Clemente? Kdo bude vypovídat nyní?“

Henry Clement, jemuž se výrazně ulevilo, oznámil: „Předvolávám paní doktorku Rosu Dietrichovou.“

Malá drobná ženuška, čtyřicátnice, jedna z několika psychologů, které si Clement vybral, předstoupila a složila přísahu. Po nezbytném úvodu, kdy několika stručnými odpověďmi uvedla své vzdělání, specializaci v oboru a délku praxe dětské psycholožky, ji Clement vyzval, aby soud seznámila s výsledky vyšetření malého Scottyho Salema.

Doktorka Dietrichová zhodnotila chlapce jako vcelku vyrovnané, náležitě vyvinuté dva a půl roku staré dítě. Ačkoli, jak dodala vzápětí, chlapec by jistě prospíval ještě lépe v péči svých vlastních biologických rodičů. Clement na ni nijak zvlášť netlačil, měl v záloze ještě jednoho, mnohem důležitějšího svědka.

Henderson pochopil Clementovu taktiku, takže ani on nekladl žádné útočné otázky.

Soudce Hart sledoval divadélko obou advokátů a potlačoval netrpělivost; stejně jako oba právníci očekával příchod hlavního svědka, doktora Waltera Blessinga.

Po Rose Dietrichové vypovídali ještě dva další psychologové, nato si Clement vyžádal přestávku na oběd.

Henderson i Hart si byli dobře vědomi Clementovy taktiky: Blessingovo vystoupení nemělo začít před obědem; v opačném případě by Paul využil polední pauzy ke zformování vhodných otázek.

Soudce přerušil jednání na dvě hodiny.

Přesně úderem druhé zahájil Hart rázným: „Pane Clemente?“

Clement vystoupil do uličky a zamířil ke dveřím. Na okamžik zmizel soudci z dohledu, aby se vzápětí objevil v doprovodu vysokého dobře stavěného šedesátníka s bílými vousy a lesknoucí se holou lebkou, jež odrážela světla v sále. Dokonce i Clement se vedle něj zdál menší a drobnější.

Blessing byl starý ostřílený praktik. Rázným krokem zamířil na své místo a pevným, jistým hlasem složil přísahu. Jakmile promluvil, Christie mimoděk stiskla Billovi dlaň. Tenhle muž je jako svědek nebezpečný, pomyslela si.

Clement položil několik nezbytných otázek, aby lékař potvrdil své základní údaje. Univerzita v Chicagu, lékařská fakulta na Harvardu, čtyři roky na klinice Mayo v Minnesotě. Kariéra pak dosáhla vrcholu, mnohaletou praxí na postu profesora a primáře psychiatrie v prestižním newyorském lékařském centru.

Následovala krátká odmlka, a než Clement přešel ke konkrétním dotazům k případu, řekl: „Chci vám, pane profesore, poděkovat, že jste vážil takovou dlouhou cestu, až z New Yorku, jen abyste mohl svědčit.“

Blessing blahosklonně mávl rukou.

„Pane doktore, vyšetřoval jste chlapce Scotta Salema, jenž je předmětem tohoto sporu?“

„Ano.“

„A k jakému závěru jste dospěl?“

„Dítě je zdánlivě naprosto normální, projevy odpovídají věku dva a půl roku. Prochází obdobím uvědomování si vlastní identity, takže má tendence vzdorovat.“

Clement se v souladu s předem připraveným scénářem zeptal: „Pokud se, pane doktore, pamatuji, použil jste termínu zdánlivě normální. Mohl byste laskavě soudu přesněji objasnit zmíněný pojem?“

Blessing se otočil a s pohledem upřeným na soudce Harta spustil: „Záměrně jsem řekl zdánlivě, protože jsem v jeho chování zaznamenal náznak nejistoty, jakoby skryté pod povrchem. Zatím se nijak zjevně neprojevuje, ale zkušenému pozorovateli postačí, aby zpozorněl.“

„Jaký význam přikládáte těmto náznakům! Co z nich vyvozujete?“

„Víte, kdyby šlo o dítě, které vyrůstá ve vlastní rodině, je obklopeno sourozenci nebo příbuznými, nepozastavil bych se nad tím. Ale dítě adoptované, alespoň prozatím…“

Bill cítil, jak mu Christiina ledová ruka stiskla dlaň.

„… takové dítě jeví známky nejistoty a za pár let bude bezpochyby cítit stres a úzkost.“

„Proč myslíte, pane doktore?“

„Z několika důvodů,“ odpověděl Blessing, jako by naznačoval, že příčin je spousta a všechny tak známé, že není třeba je vyjmenovat. Tím samozřejmě poskytl prostor Clementovi. „Pane doktore, mohl byste uvést alespoň dva?“

„Jistě. Adoptované děti musí i v nejlepších podmínkách čelit problémům, často po celý život. Vezměme například vlastní životopis. Anebo zdravotní záznamy. Někdy člověk potřebuje závažnou operaci a často je důležité znát i chorobopisy členů rodiny. Také jste jistě slyšel o případech, kdy anamnéza nejbližších příbuzných pomohla při včasném diagnostikování a následně i léčbě rakoviny. Vaše Ctihodnosti, musíme zvážit i fakt, že když adoptivní dítě dospěje, může být nedostatek informací o biologických rodičích handicapem při rozhodování o založení vlastní rodiny. Co třeba dědičné choroby?“ Rozhodil rukama. „Důvodů je tolik! Příliš mnoho.“

„Pane doktore,“ oslovil ho Clement, „pokračujte prosím.“

„Jistě, jistě. Ze studie v newyorské nemocnici Bellevue vyplynulo, že kriminalita je u adoptovaných dětí častější ve srovnání s těmi, které vyrůstají v přirozeném rodinném prostředí. A pokud skončí před soudem, dostávají vyšší tresty. U osvojených či adoptovaných dětí se také mnohem častěji vyskytuje recidiva.“

„Čím si to vysvětlujete, pane doktore?“

„Pane Clemente, nepodílel jsem se na průzkumu a nemohu tedy odpovědět. I lékařka, která jej vedla, může spekulovat pouze na základě čísel. Kdybych byl nucen vyslovit vlastní teorii, pak by nejspíš zněla následovně: rodiče adoptovaného dítěte se, byť podvědomě, k němu chovají jinak, než kdyby bylo jejich vlastní. Dokonce jsem zažil případ, kdy se manželé obrátili na soud, aby je zprostil rodičovské povinnosti a osvojené, údajně nezvladatelné dítě jim odňal. Záznamy o adoptovaných dětech jsou vůbec dost smutné čtení.“

„Pane Blessingu, vycházejme z vaší osobní zkušenosti v práci s dětmi. V čem tkví základní rozdíl mezi adoptovanými a ostatními dětmi?“

„Dospívání je těžké pro všechny. Mění se vztahy mezi rodiči a dětmi, adolescenti procházejí obdobím stresů, je potřeba spousta vzájemné lásky a citu, dítě musí vědět, že se přes různé rozmíšky a nedorozumění může na rodiče spolehnout. Mezi adoptovanými dětmi a rodiči taková důvěra nikdy není. Nikdy úplně nezmizí strach, byť uložený hluboko v podvědomí dítěte: když se budu domáhat svých práv a pohádáme se, vyženou mě. Není to nakonec jejich povinnost, starat se o mě. Vzali si mě domů, ale klidně mě můžou vyhodit. Je to jako rána, která se už nezacelí,“ dodal Blessing.

„Pane doktore, opět apeluji na vaše dlouholeté zkušenosti a rozsáhlou praxi: jaký je váš názor na vlastnosti, sklony a případný další vývoj Scotta Williama Salema?“

„Dospěl jsem k závěru, že chlapci bude nejlépe ve vlastní rodině, v péči matky a otce.“

„Děkuji, pane Blessingu. Pane Hendersone, svědek je váš.“

Paul Henderson viděl, jak Blessingova výpověď zapůsobila na jeho dva klienty. Stiskl Christii ledovou ruku, aby ji alespoň trochu uklidnil. Potom pomalu vstal, jako by ho každý pohyb stál velké úsilí. Přistoupil k lavici svědků, budil přitom dojem unaveného starce. Zalistoval v poznámkách.

„Pane Blessingu, co se týče zmíněné studie o problémech adoptovaných dětí, říkáte, že ji provedla newyorská psycholožka?“

„Ano. Uznávaná odbornice, špička ve svém oboru. Má skvělou pověst.“

„To rád slyším. Jedna věc mě ale přece trochu znepokojuje, pane Blessingu. Provedla ta lékařka také srovnávací výzkum mezi mládeží, která se nikdy nedostala do konfliktu se zákonem?“

Blessing se blahosklonně usmál. „Vážený pane, jejím úkolem bylo zjistit stav kriminality mezi adoptovanými mladými lidmi.“

„Jakou souvislost má její vědecká práce s naším případem? Jednáme o dvouletém chlapci a těžko můžeme mluvit o nějakých zločineckých sklonech. Jedině snad, že byste u něj podobné tendence vysledoval vy.“

Blessingovi zrudlo holé temeno lebky. Než ale stačil zareagovat, Henderson pokračoval: „Pane doktore, asi se nemýlím, když řeknu, že jste přes konstatování, že Scott Salem je, cituji, zdánlivé normální, shledal i něco znepokojivého, viďte?“

„Ne, nemýlíte.“

„Znepokojivý je obecný termín. Mohl byste uvést míru vašeho znepokojení? Byl jste znepokojen, řekněme, trochu?“

„Víc než trochu,“ opravil ho Blessing.

„Víc než trochu,“ zopakoval Henderson. „Byl jste tedy velmi znepokojen?“

„Velmi těžko lze přesně vystihnout pocity, které jsem v tu chvíli měl. V každém případě jsem považoval za nutné vyslovit svůj názor.“

„Chápu,“ přikývl Henderson zachmuřeně. „Pane doktore, upřímně přiznám, že vaše dlouhá praxe v oboru dětské psychologie a psychiatrie ve mně zanechala hluboký dojem. Zároveň však musím také přiznat, že stejně jako vy máte pochybnosti o Scottu Salemovi, já mám pochybnosti o vás.“

„Prosím?!“ zvolal Blessing pobouřeně. Taková troufalost! Zalétl pohledem k soudci v očekávání, že Hart starého pána napomene. Henderson ale mluvil dál.

„Když jsem vyslechl vaše závěry, ptal jsem se sám sebe, tak jako teď vás: „S kolika chlapci stáří dva a půl roku jste měl možnost se za léta praxe setkat? A kolik jich bylo vystaveno médiím? Fotografům, kteří ho obklopili, kdykoli vyšel ven? Kolik jich musely matky tajně odvádět z domu zadními dveřmi, aby unikli pozornosti reportérů? Vzpomenete si, pane doktore?“

„Ne mnoho,“ připustil Blessing neochotně. „Ovšem to neznamená…“

Henderson ho přerušil. „Kolik dětí ve věku dva a půl roku jste nechal v krátké době vyšetřit šesti různými psychology?“

„Nebylo jich mnoho,“ přiznal.

„Pane doktore, ptám se vás nyní jako odborníka: může dítě vystavené výše zmíněnému stresu zareagovat způsobem, který jste označil jako znepokojující a na jehož základě jste zformuloval výslednou zprávu?“

„Pane Hendersone, vystupujete snad v roli amatérského psychologa či psychiatra?“ Blessing se povýšeně usmál a zavrtěl hlavou.

„Jste tedy ochoten prohlásit, že moje domněnka je naprosto mylná? Pokud ano, soud si jistě takovou přísežnou výpověď vyžádá.“

Blessing zrudl. Najednou se mu zdálo, že prostor kolem je příliš těsný.

„V psychiatrii a psychologii neexistují na podobné otázky absolutní odpovědi.“

„Ale vy jste přesto s naprostou jistotou zformuloval hodnocení dispozic Scotta Salema,“ zahřměl Henderson. Než se Blessing zmohl na jakoukoli odpověď, Paul se obrátil a pomalu se odšoural na své místo.

Clement vstal a položil Blessingovi závěrečnou otázku: „Pane doktore, rozhodl jste se na základě předchozího křížového výslechu změnit svůj názor, anebo stále trváte na tom, že dítě by mělo být vráceno do péče jeho vlastních biologických rodičů?“

„Nezměnil jsem názor, pane.“

Další Clementovou svědkyní byla starší paní na vozíku, jíž advokát nechal přivézt na Brettovy náklady z pečovatelského centra pro seniory. Složila přísahu, uvedla, že se jmenuje Belle Wernerová a Lori Adamsovou poznala jako ošetřovatelku. Domov pro seniory spadá pod nemocnici, kde Lori pracovala během těhotenství a kde se jí také narodil syn.

Clement přistoupil k svědkyni s přátelským výrazem.

„Musím vám teď položit několik otázek. S odpovědí nepospíchejte, všechno zvažte.“

„Ptejte se na všechno kromě mého věku,“ pronesla suše.

Clement se spiklenecky ušklíbl, ale snaha se minula účinkem. Raději začal s výslechem.

„Takže… hmmm… paní? Wernerová,“ zaváhal nad titulem.

„Paní,“ zdůraznila. „Byli jsme s Wernerem manželé, ne jako dneska, kdy lidé klidně žijí na hromádce. Paní.“

„Paní Wernerová, řekla byste prosím soudu, kdy a za jakých okolností jste se poprvé setkala s Lori Manningovou?“

Stará, vrásčitá, ale energická paní se v křesle otočila k soudci.

„To bylo, Vaše Ctihodnosti, na geriatrickém oddělení. Doktoři se tehdy snažili zjistit, jestli trpím jen ztrátou paměti, anebo Alzheimerem.“

Clement se pokusil usměrnit její výpověď a připomněl jí: „Paní Wernerová, kdy a jak jste se poprvé setkala s Lori Manningovou?“

Obrátila hlavu k advokátovi. „Mladý muži! Mluvím se soudcem. Neskákejte mi do řeči,“ napomenula ho rázně. „Takže, Vaše Ctihodnosti, ukázalo se, že…“

Clement se nenechal odbýt. „Paní Wernerová. Lori Manningová?“

Teď ho pro změnu upozornil sám Hart. „Pane Clemente, svědkyně mluví se soudem: Pokračujte prosím, paní Wernerová.“

„Jak jsem říkala, snažili se to rozlousknout: zapomínání, nebo Alzheimerova nemoc? A tenkrát se objevila Lori. Bylo to jako závan čerstvého jarního větru. Mladičká, krásná… devatenáct nebo dvacet let? Připomínala mi mou vnučku. Všem nám tak vlastně připadala. Každý den jsme čekali, až přijde. Byla tak veselá. A ochotná. Často jsem zaslechla povzdechnutí sousedů: kéž by tak moje vnučka byla jako Lori.“

Belle Wernerová vzhlédla k soudci. Chvíli si upřeně prohlížela jeho obličej a potom řekla: „Vy, Vaše Ctihodnosti, jste moc mladý na vnoučata. Možná máte děti?“

„Bohužel ne, paní Wernerová,“ přiznal.

„To je škoda. Ale na druhé straně…, třeba je to pro vás lepší. Nedovedete si představit, kolik je s nimi trápení.“

Clement nervózně přešlápl. Znovu jí připomněl: „Paní Wernerová…, když Lori otěhotněla…“

„Zrovna jsem o tom chtěla mluvit,“ ohradila se. Opět se otočila na Harta. „Pan Clement se mýlí. Lori neotěhotněla až po příchodu do nemocnice, ale už předtím. Netušili jsme, že otcem je známý herec – on stejně tehdy teprve začínal, proslavil se později. Každopádně, když jsme se dozvěděli, že čeká malé, po celou dobu jsme se těšili s ní. Přála bych vám vidět to nadšení, když jsme slyšeli, že se jí narodil chlapeček. Cítili jsme se jako jedna rodina, do které patří i Lori. Byla to ta nejohleduplnější a nejpříjemnější osoba, kterou jsem kdy poznala a lidé kolem mě tvrdili totéž. Nikdy na ni nezapomeneme.“

Tentokrát si dal Clement pozor a čekal, až stará paní skončí. Teprve potom se zeptal: „Paní Wernerová, vy jste pozorovala Lori téměř po celou dobu jejího těhotenství. Jaká by z ní podle vás byla matka?“

„Jsem si jistá… Každá žena tak laskavá, ohleduplná a pečlivá by byla vzorná matka. Skvělá.“ Obrátila se znovu na Harta: „Byla by ta nejlepší, určitě, Vaše Ctihodnosti.“

„Děkuji, paní Wernerová,“ řekl Clement. „Pane Hendersone, máte slovo.“

Paul seděl u svého stolu a třel si tvář, jako by se nemohl rozhodnout, zda potřebuje oholit. Po chvíli odpověděl: „Nemám otázky.“

Paní Wernerovou zjevně zklamal. Otočila se ke Clementovi. „Říkal jste, že se mě ten starý pán zeptá na spoustu nepříjemných věcí,“ připomněla mu vyčítavě.

„Paní Wernerová, je na panu Hendersonovi, zda si přeje vás vyslechnout,“ zasáhl Hart.

„Připravila jsem si tolik dobrých odpovědí,“ řekla skoro lítostivě.

„Děkuji vám, paní Wernerová. Jestli dovolíte, jeden dotaz bych vám rád položil sám,“ pokračoval Hart.

„Jistě, Ctihodnosti,“ svolila.

„K čemu nakonec ve vašem případě dospěli lékaři?“

„Kdy?“

„Trpíte ztrátou paměti, anebo Alzheimerovou chorobou?“

„Ani jedním,“ přiznala. „Nejspíš jsem jen neměla potřebu něco si pamatovat, nebylo to důležité, nic mě nezajímalo. Všechno se ale změnilo, když k nám přišla Lori. Najednou jsme měli nač se těšit, o čem přemýšlet.“

„Děkuji vám, paní Wernerová, že jste sem vážila cestu a věnovala nám čas.“

„Cesta nebyla nejhorší. A čas je jediné, co mi ještě zbývá, i když ho zase nemám tolik.“ Pomalu se rozjela k východu, kde ji uniformovaný strážný otevřel dveře.

„Váš další svědek, pane Clemente!“ vyzval advokáta Hart.

„Vaše Ctihodnosti, jelikož hodina pokročila a já jsem si jist, že tentokrát bude výslech delší, žádám o odročení jednání do zítřka dopoledne, do deseti hodin.“

„Pane Hendersone?“

„Kdo je svědek?“ zeptal se Paul.

„Lori Manningová,“ odpověděl Clement.

Henderson si okamžitě spočítal, že Lori pravděpodobně čeká bezesná noc plná úvah, takže ochotně souhlasil. „Ano, zítra v deset hodin dopoledne. Přijímám.“

„Jednání se odročuje,“ oznámil Hart a klepnutím kladívka ohlásil konec slyšení.

Doktorka Karen Craigová, žena soudce Harta, se vrátila domů výjimečně brzy. Hilda, pomocnice v domácnosti, v tom okamžitě spatřovala zlé znamení.

„Asi vám není dobře, viďte?“ odhadovala opatrně.

„Ne, nic mi není,“ ujistila ji Karen.

„Jste tu tak brzy…,“ zavrtěla Hilda hlavou.

„Zrušili jsme naplánovanou operaci,“ vysvětlila lékařka.

„Aha,“ kývla Hilda. Na chvilku potlačila zvědavost, ale vzápětí se zeptala: „Je to dobrý, nebo špatný odklad? Tedy, někdy se ukáže, že pacient operaci nepotřebuje. A jindy doktoři usoudí, že je pozdě a žádný zásah už nepomůže. Proč neoperovali tentokrát?“

Asi nepotrvá dlouho a Hilda začne kontrolovat i elektrokardiogramy nebo snímky mozku, napadlo Karen. Pak se v duchu okřikla. Ona to nemyslí zle, jen chce patřit do rodiny a sdílet naše starosti i radosti.

„Nehrozí bezprostřední nebezpečí, tak jsme se rozhodli počkat do zítřka.“

„Jistě je to tak dobře,“ přikývla hospodyně. Po krátké odmlce poznamenala: „Váš manžel… asi má poslední dobou velké starosti.“

„Ano?“

„Ráno se ani nenasnídá a večer řekne, že nemá hlad. Stalo se něco?“

Karen byla trochu rozladěná Hildiným přílišným zájmem, ale odpověděla: „Projednávají teď jeden složitý případ.“

„Jako bych to nevěděla,“ povzdechla si Hilda. „Z rádia i televize člověk neslyší nic jiného než Brett sem Brett tam. A kdo je jeho skutečná máma – ta hezoučká blondýnka, anebo krásná tmavovláska? Obě se mi zdají…“

Dole vrzly dveře. Hilda okamžitě zmlkla a potom špitla: „Už je tu. Bude líp zůstat zticha.“

Karen pobavilo, jak z nich Hilda udělala spiklence. Potlačila úsměv a souhlasila: „Ano, to bude nejlepší.“

Soudce obě překvapil, protože se objevil v očividně dobré náladě. Odložil aktovku, šel ke sporáku a nahlédl pod pokličku.

„Hmm, hovězí s cibulkou a ty maličké brambůrky! Hildo, jakpak pokaždé uhodnete, nač mám právě chuť?“ zalichotil jí.

„Dělám, co můžu, Ctihodnosti, snažím se ze všech sil,“ usmála se také.

Když vycházeli z kuchyně, Karen mu šeptla do ucha: „Moc ji to potěšilo. Je tu jenom jeden maličký problém: teď budeme mít hovězí s cibulkou každý týden aspoň do Vánoc.“

„No, to by mi vůbec nevadilo,“ odtušil.

„Dneska se mi zdá, že tě nemůže rozházet vůbec nic,“ poznamenala. „Měla jsem za to, že tě takovéhle případy vyčerpávají.“

„To ano,“ přitakal. „Ale odpoledne vešla – vlastně ne, vjela na vozíku skvělá stará paní. Naladila mě tak, že se docela těším, až zestárneme. Totiž, pardon, paní doktorko, až zestárnu. Protože ty zůstaneš pořád mladá,“ opravil se.

Políbil ji na špičku nosu. Potom jí popsal paní Wernerovou a její vystoupení v soudní síni a za chvilku se usmívala i ona.

Ovšem bezstarostná nálada neměla dlouhého trvání. Zvážněl a pronesl: „Zítra to začne doopravdy.“

„Co?“ zpozorněla.

„Pouštění žilou.“

„Prosím?“

„Trápení. Mučení. V takových případech se jedna strana snaží dokázat, že druhá je naprosto nezpůsobilá pečovat o dítě. Nejdříve promluví svědkové v jejich prospěch, ale potom se začnou vzájemně napadat a házet na sebe špínu. Zítra to vypukne.“

„Nedá se tomu nějak předejít? Vyloučit to?“

„Advokáti obou manželských párů mají právo vyslýchat zúčastněné, takže ho využijí, aby pokud možno poškodili pověst protistrany. Nejhorší je křížový výslech matky. Nechutná záležitost. Ponižující. Pojďme se napít.“

Večer si Karen prohlížela snímky a záznamy, připravovala se na zítřejší operaci. Hart probíral poznámky k případu. Najednou Karen vykřikla: „Já vím, kde je chyba!“

„Našla jsi zdroj toho bujení?“ napadlo ho.

„Ne, ale přišla jsem na příčinu tvých problémů.“

„Lásko, prosím tě…“

Karen se nenechala odradit. „Je to stejné jako moderní války. Bojují armády, ale umírají civilisté.“

Vzhlédl od složky. „Myslím, že se moc často díváš na diskusní pořady v televizi.“

„Ten tvůj zákon o rodině! Stejný zákon, který posílá zneužívané děti zpátky do péče nezpůsobilých rodičů.“

„Někdy ano,“ připustil podrážděně. „Přijali ho ve snaze posílit úlohu rodiny, obnovit narušené vztahy všude, kde to bude jen trochu reálné. A protože takový zákon existuje, musíme ho dodržovat. Vztahuje se na všechny bez výjimky.“

„To je hloupost!“ neovládla se.

„Soudržná rodina je ze sociologického hlediska velmi žádoucí cíl!“ prohlásil.

„Dokonce i za cenu obětí? Když soud vrátí týrané dítě rodičům a oni je postupně zabijí?“

„Bohužel, i to se někdy stává,“ byl nucen přiznat. „Ale tenhle spor je úplně jiný.“

„Jenže má společné rysy…“

„Tady se nejedná o týrání či zneužívání dítěte!“ zdůraznil. Ztrácel trpělivost.

„Zatím,“ poznamenala.

Jud Hart sklapl složku s poznámkami.

„Jak to myslíš – zatím ne?“

„Pouštění žilou, jak říkáš. Špinavá bitva dvou manželských párů o rodičovská práva. A strana, jejíž zájmy je třeba skutečně chránit, zůstane mezi nimi jako nevinný civilista uprostřed válečné vřavy. Nikdo nepozvedne hlas, aby se ho zastal. Tohle chápu jako zneužívání dětských práv!“

„Problém je, že se naopak všichni snaží mluvit v jeho prospěch,“ opravil ji. „Proto vznikl spor.“

„Z tvého popisu situace jsem vyrozuměla, že obě strany jsou spíš plně zaujaté vzájemným napadáním, než obhajováním toho chlapce a…“

„Karrie…,“ napomenul ji tiše.

„Já vím,“ přikývla.

„Proto s tebou nechci rozebírat projednávané spory. Zaujmeš nějaké stanovisko, a když nesouhlasím, je ze mě najednou skoro zločinec.“ Znovu otevřel složku a zuřivě napsal pár poznámek.

Vrátila se ke svým snímkům.

Po chvíli přerušil ticho on. „Naše zákony v těchto případech nenařizují, aby dítě mělo vlastního právního poradce,“ řekl zpola na vysvětlenou a napůl, aby se ospravedlnil.

„Bylo by to protizákonné?“

„Je mou povinností hájit jeho zájmy!“ zamračil se a dal najevo, že debata je u konce.

Karen chvíli zadumaně seděla a potom pomalu pronesla: „Během operace někdy náhodou poškodíme tepnu a najednou jsme všichni potřísnění krví v okamžiku, kdy to nejmíň čekáme.“

„Co to má s čím společného?“ nechápal.

„S tím pouštěním žilou a bezohlednou bitvou. Tváříte se, jako by existovaly jen dvě strany – Salemovi a Manningovi. Ale ve skutečnosti je tu i třetí, ten nevinný ani ne tříletý chlapec. A na jeho práva stříká krev a bláto odevšad.“

„Karen! Nechci nic slyšet. Uzavřu ten případ podle platných zákonů. Rodina má být pohromadě, a když ji náhodou něco rozdělí, musíme se pokusit o její opětovné sjednocení. A dost!“

Ten večer už nepadlo ani slovo.

Lori Manningová vstala. Brett jí ještě stiskl ruku, aby jí dodal odvahy. Měla na sobě jednoduché modré šaty s krajkovým límečkem, světlé vlasy jen volně sčesané jí dodávaly mladistvého vzhledu, vypadala na mnohem méně než čtyřiadvacet.

Pamětliva Clementových rad pomalu přešla k prostoru vyhrazenému svědkům a složila přísahu. Zapisovatelka se jí vyptala na jméno a adresu.

Henry Clement zahájil výslech rutinními dotazy na původ, vzdělání, rodinné zázemí, až se dostal k období, kdy Lori odjela do New Yorku s úmyslem stát se herečkou.

Cílem bylo představit Lori jako nevinnou mladou ženu s jistými životními plány, jejíž osud byl spíše souhrou nešťastných náhod bez zlých úmyslů.

„Tak, Lori, popište prosím vlastními slovy váš tehdejší vztah k Brettu Manningovi, nyní vašemu manželovi.“

„Chodili jsme spolu do hereckého kurzu. Pracovala jsem tenkrát u Joea Allena.“

„U Joea Allena?“ opakoval Clement.

„To je jedna newyorská restaurace v divadelní čtvrti. Začínající herce a herečky najímá jako číšníky a servírky, takže mohou studovat a zároveň hledat místo u divadla. Joe je v tomhle velmi vstřícný.“

„Aha. Pokračujte, prosím.“

„Tedy… Brett a já… oba jsme pracovali u Joea a studovali ve stejném kurzu. Tak jsme se…“

„Zamilovali?“ napověděl Clement.

„Ano. Protože jsme měli v té době málo peněz, řekli jsme si, že bychom mohli bydlet spolu, abychom ušetřili.“

„Lori, povězte mi, je to mezi mladými herci a herečkami obvyklé? Takové řešení?“

„Jaké řešení?“

„Bydlet spolu. Žije tak mnoho mladých?“ V tu chvíli se ozval Hart, „Pane Clemente, jistě souhlasíte, že soud je obeznámen se způsobem života mladých lidí, ať už v New Yorku, Spokane… nebo třeba Chillicothe. Nechte svědkyni dokončit výpověď.“

Podíval se na Lori. „Paní Manningová, vedete si dobře. Jen pokračujte.“

Lori se maličko ulevilo. „Bydleli jsme spolu pět a půl měsíce, když jsem zjistila, že jsem těhotná.“

„Co jste udělala, Lori?“

„Řekla jsem to Brettovi.“

„A on? Jak zareagoval?“

„Chtěl se se mnou hned oženit,“ odpověděla.

„Ale nevzali jste se. Proč ne?“

„Znamenalo by to, že Brett by musel odejít z New Yorku, aby nás uživil. Jeden z jeho příbuzných mu nabídl práci, prodávat pneumatiky.“

Clement už před zahájením připravil Lori na některé své dotazy. Nyní se tedy zeptal: „To je ale dobrá a poctivá práce, ne?“

„Ano, pane.“

„Tak proč jste odmítla?“

„Protože… protože z vlastní zkušenosti vím, jaké to je. U nás doma… Krátce po svatbě chtěl otec riskovat a vložit všechny peníze do podnikání, ještě s jedním člověkem. Matka byla těhotná a nedovolila mu to. Ten druhý si vypůjčil, jeho rodina se uskrovnila, začal provozovat rychlá občerstvení, McDonalda. Stal se z něj milionář. Otec matce nikdy neodpustil. Celý život jsem slyšela: Nebýt tebe, měl bych peníze. Neotročil bych pro někoho jako teď, byl bych svým pánem. Tohle jí dennodenně předhazoval.“

„Takže, má milá?“

„Nechtěla jsem, aby se takhle cítil i Brett. Hrozila jsem se pomyšlení, že mé dítě bude doma poslouchat hořké výčitky.“

Lori se rozplakala; byly to poctivé slzy, žádné představení.

Clement naléhal dál: „Neuvažovala jste o interrupci?“

„My… mluvili jsme o tom,“ přiznala.

„A?“

„Nedokázala bych to udělat. Jakmile jsem tohle věděla najisto, rozhodla jsem se nestát Brettovi v cestě a odejít domů.“

„Co se stalo potom?“

„Kvůli otci jsem tam nemohla zůstat.“

„Takže jste zůstala sama: těhotná, bez prostředků, bez jediného člověka, kterému byste se svěřila. Zoufalá…“

„Pane Clemente,“ přerušil ho Hart, „uděláme si obrázek i bez vašich příkras. Nechť svědkyně pokračuje ve výpovědi.“

Lori popsala svou zkušenost během těhotenství, zejména práci v nemocnici. Zmínila se také o cvičení a správné výživě, na kterou celou dobu dbala, protože chtěla, aby se dítě narodilo zdravé.

„Lori, udržovala jste v té době kontakt s otcem dítěte?“

„Ano. Pravidelně mi posílal dopisy a skoro pokaždé peníze. Deset patnáct dolarů, kolik mohl. Nevím, jak to dokázal ušetřit.“

„Co vás, Lori, přivedlo na myšlenku dát dítě k adopci?“

„Neviděla jsem jiné řešení. Nebylo to vůbec snadné rozhodnutí, ale chtěla jsem mu umožnit slušný život. Nemohla bych se tehdy o ně starat a vydělávat a zároveň jsem se zapřísáhla, že nebude odkázané na sociální péči. V noci jsem si často říkala, že bych to možná měla udělat. Jenže ráno jsem se probouzela do reálného světa. Nešlo to.“

„Takže, Lori, dá se říci, že jste byla zoufalá, bezradná, vystrašená?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Henderson, „jestli chce pan Clement učinit svědeckou výpověď, nemám nic proti tomu. Ale nejdříve nechť složí přísahu.“

„Pane Hendersone, přijímám námitku, ale ušetřete nás, prosím, dalších sarkasmů.“

„Lori,“ pokračoval Clement, „popište soudu svými slovy, jak jste se cítila, když jste uvažovala o adopci.“

„Opravdu jsem byla vystrašená a zoufalá. Věděla jsem, že musím něco udělat, a to rychle. Protože…“ Zaváhala.

„Protože?“ opakoval Clement.

„Kdybych nejednala rychle, už nikdy bych to nedokázala. A nezbývalo by než čelit všemu, co mi nahánělo strach. Udělala jsem, co jsem musela.“

„Co přesně, Lori?“

„Nejdříve jsem se snažila vybrat vhodnou rodinu. Dala jsem si podmínku, že chci s těmi lidmi mluvit.“

„A podařilo se vám to?“

„Ano, pane. První čtyři… neměla jsem u nich ten správný pocit. Až pátý pár…“

„Jsou to ten muž a žena naproti?“ zeptal se Clement a ukázal na Salemovy.

„Ano, pane.“

„Takže jste je, dá-li se to tak říci, přijala?“

„Ano.“

Clement předvídal, nač se asi zeptá Henderson, a položil otázku sám: „Lori, jelikož jste se sama rozhodla pro Salemovy, kdy jste změnila názor?“

„Brzy,“ odpověděla.

„Brzy?“ Clement zahrál překvapeného. „Proč?“

„Viděla jsem v televizi pořad o týraných a zneužívaných dětech, dokonce tam nějaké na následky zemřelo. Začala jsem o všem pochybovat: vždyť jsem ty lidi viděla jen dvakrát, pokaždé sotva hodinu. Ano, jistě, zdáli se sympatičtí, příjemní. Ale neznala jsem je. Možná mému děťátku ubližují, napadlo mě. V noci mě pronásledovaly děsivé sny. Kdykoli se v televizi nebo v novinách objevila zpráva o týrání adoptovaných dětí, dojalo mě to k pláči. Běželo mi hlavou, že tou obětí je můj syn. Ani bych se o tom nedozvěděla. Nebudu mít klid, dokud ho nesevřu v náručí. Chci ho zpátky. Myslela jsem, že ten pocit časem pomine…“

„A stalo se to?“ zeptal se Clement.

„Ne. Naopak. Každým dnem je silnější. Hlavně od loňského roku…“

Přesně podle plánu se Clement zeptal: „Můžete upřesnit, co máte na mysli, Lori?“

„Přečetla jsem několik článků o různých vážných nemocech, které postihují i děti. Jediným východiskem bývá opakovaná transfuze nebo transplantace kostní dřeně, ta bývá nejúspěšnější, když je dárcem nejbližší příbuzný. Napadlo mě, kdyby můj syn onemocněl, pak jen já… nebo Brett… bychom mu mohli pomoci. Znovu jsem si uvědomila, že nikdo na světě ho nebude milovat tak, jako jeho vlastní matka. Je můj. Máme stejnou krev. I zákon říká, že je můj. Chci své dítě zpátky. Chci svého syna…“

Neovládla se a začala plakat.

Clement se obrátil na Hendersona. „Máte slovo.“

Paul oslovil Harta: „Vaše Ctihodnosti, mohli bychom, s ohledem na svědkyni, přerušit výslech na patnáct minut?“

„Soud se znovu sejde za půl hodiny,“ rozhodl Hart a ostrým odklepnutím ukončil jednání.

Soudce ještě neopustil místnost, když se od vchodu ozvaly vzrušené hlasy. Hart poslal uniformovaného úředníka, aby zjistil, co se děje. Než muž dorazil na konec uličky, dveře se rozlétly a do sálu vplula podsaditá žena s neupravenými vlasy a velkým plakátem.

Každé dítě má jen jedinou matku! Žádný soudce mu ji nemá právo upřít!

Úředník se podíval na Harta a ten mu gestem naznačil, aby ženu vyvedl. Jakmile zavřel dveře a rozruch opadl, pospíšil si Clement: „Vaše Ctihodnosti, chci vás ujistit, že žalující strana nemá s tímto zavrženíhodným incidentem nic společného!“

„Beru na vědomí, pane Clemente,“ kývl Hart. „Tenhle případ rozvířil hladinu veřejného mínění. Na obou stranách.“

Uplynula půlhodina a Lori Manningová, už se suchýma očima, se vrátila na místo vyhrazené svědkům. Paul Henderson se k ní přiblížil šouravým krokem a chvíli trvalo, než nalistoval správnou stránku.

Christie a Bill si vyměnili nervózní pohledy. Oba napadlo, že si měli vybrat mladšího, pohotovějšího právníka.

Henderson si odkašlal a začal.

„Paní Manningová, uvedla byste prosím důvody, které při výběru adoptivních rodičů ovlivnily vaši volbu, když jste se rozhodla pro Salemovy? Co vás přimělo domnívat se, že budou milující, pečliví a spolehliví?“

„Co mě přimělo…,“ opakovala Lori pomalu.

„Vzhled? Nebo to, jak se vyjadřovali? Jaký byl váš dojem? Řekla jste si v duchu: Ano, těmhle dvěma svěřím do péče svého syna?“

„Byli… vypadali jako slušní lidé. Hezky oblečení, upravení, bez chyby. Vyprávěli mi, kde žijí. O svém domě, o městě, o plánech, které s dítětem mají. To mě přesvědčilo, že jsou ti praví.“

„Paní Manningová, Lori, řekněte mi, stalo se během uplynulých dvou let něco, co vás přimělo změnit názor? Že jste zapochybovala o oněch slušných, hezky oblečených lidech, ochotných poskytnout dítěti střechu nad hlavou, s plány, které mu zajistí slibnou budoucnost? Tolik se liší od dvojice, s níž jste tehdy mluvila?“

Lori zaváhala. „Ne. Neliší.“

„Lori, uvědomujete si, že dítě, které je předmětem tohoto sporu, bylo v krátké době vyšetřeno šesti považte, šesti různými psychology a psychiatry? Čtyři z nich, mimochodem, najal váš muž. Všech šest se ale shodně vyjádřilo, že chlapec je náležitě vyvinutý a jeho projevy a chování odpovídají věku, viďte?“

„Ano, pane, to mi řekli,“ přisvědčila Lori.

„Takže na základě všeho, co jste se dozvěděla, je možné tvrdit, že Salemovi dodrželi slovo a jsou chlapci dobrými rodiči?“

Lori zalétla pohledem ke Clementovi, ale musela přiznat: „Ano, pane.“

„Lori, jste si vědoma, že Salemovi se ve smlouvě o adopci zavázali uhradit veškeré výdaje spojené s lékařskou péčí o vás a dítě během těhotenství a porodu?“

„Ano,“ hlesla.

„A přesto u soudu prohlašujete, že tito dva lidé, kteří dostáli svému slibu, nejsou způsobilí, aby dále vychovávali adoptované dítě?“

„Je náš! Vždycky byl a bude! Je jedno, jak se jmenuje, a nezáleží na tom, kde bydlí, ale je to náš syn! Brettův a můj. Nikdo to nemůže změnit!“ protestovala Lori.

„Je tohle jediný důvod, kvůli kterému jsme dnes v soudní síni?“

„Ano!“ odsekla vzdorně.

„Mohu navrhnout jinou eventualitu? Vyhlédla jste si tyhle dva poctivé slušné lidi, kteří toužili po dítěti, a řekla jste si: skvělé místo, kde necháme našeho syna, dokud si nevybudujeme kariéru. Potom si ho jednoduše vezmeme zpátky. Není to tak, paní Manningová?“ zahřměl Henderson.

„To je lež!“ vykřikla a znovu se rozplakala.

V prvních dvou řadách vyhrazených zástupcům médií to zašumělo. Hart si dokázal vybavit titulky večerníků.

Několikrát rázně udeřil kladívkem, aby zjednal klid.

„Pane Hendersone?“ vyzval Paula.

„Už jen několik otázek, Vaše Ctihodnosti.“

„Paní Manningová, přejete si krátkou přestávku?“

„Ne, Ctihodnosti.“ Otřela si oči.

Henderson pokračoval. „Paní Manningová, znáte význam pojmu podvod?“

„Podvod? Krádež…,“ odpověděla.

„Definice ve slovníku říká – a teď mě prosím, Lori, pozorně poslouchejte: nečestné jednání, zkreslování skutečnosti a klamání za účelem…“

„Vaše Ctihodnosti,“ ohradil se Clement, „tento způsob vedení křížového výslechu je irelevantní a odvádí pozornost od jádra problému.“

„Vaše Ctihodnosti, mohu pokračovat a uvést předchozí poznámky do souvislostí?“

Soudce se na chvíli zamyslel a potom Paula vybídl: „Pokračujte prosím.“

„Lori, slovník kvalifikuje podvod jako úmyslné zkreslování i zatajování skutečností a klamání za účelem vlastního prospěchu. Dále…“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se netrpělivě Clement.

„Pane Hendersone, dokončete výslech, ale neobtěžujte se citovat celý slovník.“

„Už jen kousek. Lori, podvodu se dopouští každý, kdo zatajuje fakta, která mají vyjít najevo, každý, kdo úmyslně oklame jiného a způsobí mu svým jednáním škodu. Rozumíte, Lori?“

„Ano, myslím, že ano,“ přikývla.

„Nejsme tu dnes právě kvůli tomu?“ udeřil na ni nečekaně.

„Promiňte… nechápu…“ Pohledem prosila Clementa o pomoc. Ten už už vstával, ale Hart ho zarazil. „Pane Clemente, posaďte se.“

Henderson nespustil z Lori přísný pohled. Když stále mlčela, zdůraznil znovu: „… kdo zatajuje fakta, která mají vyjít najevo, každý, kdo úmyslně oklame jiného a způsobí mu svým jednáním škodu. Lori?“

Jen zavrtěla hlavou. Zjevně netušila, kam Henderson míří.

„Podvod!“ vykřikl. „Vědomé zkreslování skutečností. Henry Higgins! Uvedla jste jako otce dítěte smyšlenou postavu s úmyslem oklamat tyhle dva čestné lidi, kteří otevřeli svůj dům, svou náruč i svá srdce třídennímu dítěti a přijali je za své. A vy, po dvou a půl letech, jdete před soud a vymáháte je zpět. Nestydíte se? Vždyť vy dáváte slovu podvod další, ještě hanebnější význam!“

V tu chvíli už Lori vzlykala nahlas.

Henderson se otočil a zamířil na své místo. Jakmile dosedl, Christie mu šeptala: „Pane Hendersone, trpí i tak dost. Nemučte ji.“

„Christie, chcete, aby vám Scotty zůstal?“

„Sám víte, že ano.“

„Tak mi dovolte postupovat tak, jak musím,“ odpověděl.

Počkal, dokud Lori neosušila poslední slzu, a potom pokračoval ve výslechu. „Paní Manningová, řekla byste, že žena, která takto zkreslí fakta a vypracuje ďábelský plán…“

„Ctihodnosti,“ domáhal se slova Clement, „není opodstatněné vinit svědkyni z vypracování jakéhokoli plánu, natož ďábelského.“

„Ne?“ opáčil Henderson. „Jak byste to nazval vy? Mladá žena zneužije dobré vůle dvou nevinných lidí, jimž svěří do péče syna, potom úmyslně zfalšuje údaje a tím poskytne možnost otci dítěte, aby je později vymáhal zpět – co je to? Podvod!“

Zástupci médií souhlasně zahučeli, až Hart pohrozil vyklizením soudní síně.

„Pánové, pojďte na okamžik ke mně,“ vyzval pak oba advokáty. Když stáli před ním, upozornil je přísně: „Podobné výstupy si nechte na závěr. Tenhle případ vzbudil i tak dost pozornosti, není potřeba rozdmýchávat další emoce. Mějte ohled na city zúčastněných.“ Oba kývli. „Pane Hendersone, máte na svědkyni ještě nějaké dotazy?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„A vy, pane Clemente?“

„Pouze jediný.“

„Ptejte se.“

Henry Clement se obrátil k Lori, která mačkala promočený kapesník. Oslovil ji vlídným hlasem, aby ji uklidnil.

„Lori, když jste uvedla smyšlené jméno otce vašeho syna, byla jste si vědoma existence zákona, jenž ho opravňuje žádat o zrušení adopce?“

„Ne, pane,“ odpověděla podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.

„Děkuji,“ řekl. Chyběla jen opona, která by výstup ukončila.

Když byla už na odchodu, ozval se znovu Henderson. „Vaše Ctihodnosti, jestli dovolíte…“

Hart mlčky přikývl.

Paul se otočil k Lori. „Paní Manningová, zkusme si představit, že by za tři, pět nebo třeba deset let Scotty Salem onemocněl některou z geneticky podmíněných chorob, o nichž jste se zmínila, a potřeboval by vaši krev, kostní dřeň nebo možná ledvinu – jak byste se v takovém případě zachovala? Odmítla byste?“

„Vaše Ctihodnosti!“ zaprotestoval Clement. „Otázka je nejen čistě hypotetická, ale krajně nevhodná! Navíc nemá po právní stránce váhu. Žádám, aby byla stažena a vyškrtnuta ze zápisu.“ Soudce Hart se podíval na Paula. „Pane Hendersone?“

„Vaše Ctihodnosti, já jsem s otázkami genetiky nezačal, svědkyně sama na tuto problematiku poukázala. Snažím se tedy celou věc dotáhnout do konce. Trvám na odpovědi. A žádám soud, aby mě podpořil.“

„Dotaz se připouští. Paní Manningová, odpovězte prosím.“ Lori nejdříve pohlédla na Clementa, ten si ovšem netroufal nějak jí pomoci, protože Hart sledoval každé jeho gesto. Nakonec sebrala odvahu a odpověděla: „Udělala bych všechno na světě, abych ho zachránila. Je to můj syn!“

Hart byl natolik rozzlobený, že vynechal i kávu, kterou asistentka pravidelně podávala soudci i advokátům. Ihned přešel k věci.

„Pánové, pochopil jsem, že v tomto případě, podobně jako ve sporech o urážku na cti nebo pomluvu, se právní zástupci snaží dovést svědka téměř k sebezničení.“

Henderson si samozřejmě uvědomoval, že výtka patří jemu za velmi necitlivý přístup k Lori Manningové; proto se také hned ozval.

„Vaše Ctihodnosti, možná máte námitky proti mému způsobu vedení výslechu, ale jistě souhlasíte, že o podstatě nelze pochybovat. Kdyby paní Manningová byla uvedla hned zpočátku pravé jméno otce, ušetřili bychom si tyto srdcervoucí scény.“

Nato okamžitě zareagoval Clement: „Paule, držme se faktů. Žalobu nepodala Lori Manningová, ale její manžel, otec dítěte. Který ani chvíli nepochyboval, že v rodném listě syna je jeho příjmení.“

„Navíc,“ zdůraznil Paul, „Henry Higgins! Ať už zpochybnil adopci otec či matka, zamítl bych jejich požadavky už proto, že se pokusili zúčastněné oklamat. Podvést. Nedokážu se smířit s myšlenkou, že by jakýkoli soud odebral dítě dvěma slušným, poctivým a čestným lidem jako jsou Salemovi, a svěřil je dvojici, která se dopustila něčeho tak podlého.“

„Počkej, Paule!“ zarazil ho Clement. „Tví klienti nejsou zas tak úplně bez poskvrny!“

„Jak to zatraceně myslíš, Henry?“ neovládl se Henderson. „Přijali to dítě za vlastní bez jakýchkoli postranních úmyslů, poskytli mu opravdový domov plný lásky, pochopení, věnovali mu nejlepší péči. A ty bys jim ho chtěl vzít? Byl bys schopen takové krutosti?“

„Zákon to, Paule, vidí jinak. A to ty dobře víš!“ odrazil útok Clement. „Vždyť máš dost dlouhou praxi. Anebo jsi v branži už, příliš dlouho?“

Henderson zrudl rozčilením. „Možná proto vzpomínám dobu, kdy etika v soudní síni nebyla jen prázdným pojmem! A teď? Kam se poděla slušnost?“

„Pánové, pánové,“ krotil je Hart. „Takové případy vybičují všechny emoce a pak zbude hořkost a zášť. Prezentujte prosím své argumenty jako dva civilizovaní lidé. Respektujte pravidla výslechu a křížového výslechu, komentář předneste až v závěrečném proslovu. Pane Clemente, domnívám se, že jsme vyslechli poslední svědeckou výpověď z vaší strany. Mám pravdu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Hendersone, doufám, že váš první svědek je připraven vypovídat. Zahájíme za patnáct minut.“

Oba advokáti se posadili a Hart si v duchu znovu přehrával, co právě vyslechl.

Nejlepší by bylo vyřešit obdobné spory písemně, aby se protistrany nesetkaly. Anebo alespoň bez těch nechutných výstupů, kdy se advokát za každou cenu snaží shodit svědka konkurence, ale tohle se dělo, děje a jistě bude dít dál.

Každý z obou právních poradců se snaží dokázat, že ta druhá žena postrádá jakékoli předpoklady plnit mateřské povinnostmi. Kdyby bylo po mém, po tom, co jsem viděl a slyšel, vzal bych to dítě a svěřil je někomu nezúčastněnému. Někomu nezúčastněnému… opakoval si v duchu. Vzpomněl si na Karen. Jistě, to je nesmysl, dát je někomu cizímu, ale když se ti dva tolik hádají a metají kolem sebe špínu ve snaze ublížit, skutečně není, kdo by se zastal práv malého Scotta Salema. Měla pravdu, jeho nehájí nikdo.

Napadlo ho, že možná už zažil v soudní síni tolik, že jeho city okoraly. Vidí případ a zákony, jen člověk se někam ztratil.

Chvíli si lámal hlavu a pak si konečně vybavil jedno jméno, ihned zavolal asistentce. „Evelyn, nepamatujete si ještě na tu mladičkou právničku, taková hezká byla…, většina mužů ji kvůli vzhledu hned zařadila do kolonky hloupoučká… Nevzpomínáte?“

„No, podle vašeho popisu ne,“ přiznala.

„Ale musíte vědět, koho mám na mysli!“ přesvědčoval ji.

„Blondýnka, nebo brunetka?“ zeptala se Evelyn.

„Vlasy měla dohněda…“

Sekretářka se zamyslela, ale ani tentokrát si nedokázala nikoho připomenout.

„Přece ta… chtěl jsem ji zažalovat pro pohrdání soudem.“

„Aha, ta s hodně proříznutou pusou, že?“

„Byla velmi výřečná a energická, když obhajovala svého klienta,“ poopravil ji Hart.

„No, jen jste to trochu uhladil,“ poznamenala. „Ale vzpomínám si, že jste potom od žaloby ustoupil.“

„Nechci si na ni stěžovat, potřeboval bych její pomoc.“

V tom okamžiku Evelyn položila sluchátko a přiběhla do kanceláře. „Vy hledáte právníka? Proboha proč?“

„Uklidněte se, Evelyn. Chtěl bych, aby zastupovala třetí stranu ve sporu Salemovi proti Manningovým.“

„Třetí stranu? Copak o to dítě má zájem ještě někdo další?“

„Ne, mám na mysli toho chlapce samotného. Pokusila byste se tu ženu sehnat? Končím ve čtyři, budu ji čekat ve své kanceláři.“

Evelyn obvykle ihned odešla a zařídila, co si přál. Tentokrát otálela u dveří.

„Něco vás trápí, Evelyn?“

„Víte… smíte to udělat? Promiňte, ale nikdy jsem o něčem podobném neslyšela, alespoň za tu dobu, co jsem tady. Vždycky jsou dvě protistrany, tedy rodiče dítěte, a každá má právního zástupce. Ale advokát dítěte…? Nevím, Vaše Ctihodnosti.“

„Evelyn, jestli máte starost o mé jmenování k Nejvyššímu soudu…“

„Pan Brady nemá v oblibě soudce, kteří vytvářejí nové zákony,“ podotkla.

„Brady nerozhoduje tenhle spor! Zkusíme to. A jestli ponesu nějaké následky…, tak je prostě ponesu.“

„Vždycky jsem si přála být sekretářkou soudce Nejvyššího soudu,“ zasnila se Evelyn. „To by byl vrchol mé kariéry.“

„Evelyn, už mám sedět v soudní síni. Jen pěkně jděte a sežeňte tu ženu.“

Paul Henderson se držel zásady nejdříve nesporná fakta. Teprve když vybudoval solidní základnu, předvolal i svědky, jejichž výpověď jitřila city. Svému postupu se nezpronevěřil ani v případě Salemových.

K všeobecnému překvapení se jako první představil George Hinckley, účetní firmy Williama Salema. Vypověděl a doložil náležitými záznamy, že Salemovi jsou dobře finančně zajištěni a tudíž schopni poskytnout synu Scottovi náležité vzdělání a krýt potřeby spojené se studiem.

Clement se rozhodl propustit svědky bez dotazů. Poté se na svědecké lavici postupně vystřídalo několik sousedů, aby promluvili ve prospěch Salemových. Následovala výpověď doktora Whitmora, pediatra, který se staral o Scottyho od chvíle, kdy ho Salemovi poprvé spatřili v nemocnici.

Jelikož Clement nevyužil možnosti křížového výslechu, podařilo se Paulovi představit Salemovy jako spolehlivý, bezúhonný a materiálně dostatečně zabezpečený manželský pár schopný poskytnout odpovídající péči adoptovanému dítěti.

Jakmile Hart před čtvrtou odročil jednání na následující den, pospíchal do kanceláře. Evelyn vstala a vyšla mu vstříc. „Je tam,“ pošeptala mu, než stačil sáhnout po klice dveří do pracovny. Když viděla udivený pohled, připomněla mu. „Přece ta mladá právnička, se kterou jste chtěl mluvit.“

„Aha. Jak se jmenuje?“

„Nancy Brooková. Studium ukončila s vynikajícím prospěchem. Sedmadvacet, svobodná.“ Naklonila se k němu a dodala: „Zrovna se rozešla s přítelem. Myslím, že už spolu bydleli.“

„Evelyn, jak jste proboha…“

„Když tu čekala, jen jsme si tak trochu povídaly,“ řekla na vysvětlenou.

„Trochu povídaly,“ zavrtěl hlavou. „Evelyn, CIA ve vás ztrácí schopného agenta.“

Otevřel dveře pracovny a zastihl Nancy, jak stojí u okna a pozoruje ruch dole na vozovce. Jakmile vstoupil, ihned se otočila.

„Vaše Ctihodnosti…,“ začala, „zavolal jste mě kvůli Nemeryovým? Dohodli se na pravidelných návštěvách, takže nové soudní jednání není potřeba.“

„Ne, tohle se netýká Nemeryových.“

„Tedy,“ zaváhala na chvilku, „jde o vaši žalobu pro pohrdání soudem? Ctihodnosti, jestli je zápal pro věc trestný, pak ano, přiznávám vinu. A jsem připravena nést následky.“

Chvíli ji mlčky pozoroval a přemítal, jestli měla některé výrazy předem připravené.

„Posaďte se, slečno.“ Jakmile usedla, pokračoval: „Vyjadřovací schopnosti máte skvělé.“

Malinko se usmála. „I vy jste před dvanácti lety mluvil velice zdařile.“

„Jakpak to víte?“

„Seděla jsem tehdy v soudní síni.“

„Tehdy? Vždyť vám nemohlo být víc než patnáct,“ namítl.

„Byla jsem na střední škole. Naše výchovná poradkyně vzala celou třídu podívat se na soudní jednání. Moc se mi líbilo, jak jste tenkrát plamenně hájil svého klienta, a řekla jsem si: taková chci být – jako on.“

„Slečno Brooková, jestli se mě snažíte ovlivnit kvůli žalobě, marníte čas. Zavolal jsem vás, protože chci, abyste zastupovala klienta, který potřebuje smělého, výřečného, důsledného a přesvědčivého advokáta. Jelikož on nedokáže reprezentovat sebe sama.“

„Nemůže mluvit? Má nějaké problémy?“ zeptala se.

„Podle zákona v podstatě ano. Jeho handicapem je věk, je mu teprve dva a půl roku. A zákon nenařizuje, aby měl vlastního právního zástupce ve sporu, který je patrně nejdůležitější v celém jeho životě.“

„A vy chcete…“ Zarazila se.

„Abyste ho hájila a byla stejně výmluvná a otevřená jako v případě Ethel Nemeryové.“

„I když budu nařčená z pohrdání soudem?“ Téměř se usmála.

„Zvláště tehdy, když vás soudce napomene,“ odpověděl. „Tenhle spor už se rozvinul v nechutnou právní bitvu. A obávám se, že se to ještě zhorší. Chci, aby někdo hájil jen zájmy dítěte.“

„Chápu, Vaše Ctihodnosti,“ přikývla Nancy.

„Jelikož jsem vám případ přidělil, nijak výrazně na něm nevyděláte. Ale myslím, že nevinné děcko má právo na vlastního právníka, když už obhájce poskytujeme zločincům a vrahům. A nějaké peníze se v rozpočtu taky jistě najdou.“

Ačkoli ani Clement ani Henderson nebyli novou advokátkou nadšeni, oba měli dost rozumu, aby neprotestovali.

Paul Henderson se pokusil vysvětlit situaci Billovi a Christii. „Scottyho práva přece hájíme my!“ bouřila se. „Proč potřebuje právníka? Není to vaše povinnost zastat se ho?“

„Christie,“ začal pomalu, „jsem váš advokát, váš a Billův. Scotty zatím žádného zástupce neměl. Zatím jsem se s ničím podobným nesetkal, ale když se Hart rozhodl, musíme se s tím vypořádat.“

„Jak – vypořádat?“ zeptal se Bill.

„Až se u vás slečna Brooková objeví, přivítejte ji a vyjděte jí všemožně vstříc. Dovolte jí, aby strávila hodinku se Scottym. V žádném případě si ji nechtějte znepřátelit.“

„To nebude zrovna snadné,“ odtušila Christie. „Pořád ještě mám v hlavě tu novinářku, která mě podvedla.“

„Christie, dejte mi slovo, že Nancy Brookovou přijmete vlídně. A že jí nebudete bránit, aby si promluvila se Scottym. Slibujete?“ naléhal.

Neochotně, ale s vědomím, že se zavazuje poslechnout, mu podala ruku. „Slibuji.“

V sobotu odpoledne se Nancy Brooková ohlásila u Salemových poprvé. Když požádala, aby ji nechali se Scottym chvíli o samotě, Christie se musela držet, aby neodmítla. Věděla ale, že dala Paulovi slovo, a svolila.

„Nahoře projděte tiše, David spí,“ požádala Nancy.

Ačkoli dveře do Scottyho pokoje byly pootevřené, Nancy zaklepala.

„Mami?“ zavolal. Byl zabraný do hry, takže ani nevstal.

Nancy nahlédla dovnitř. Seděl uprostřed pokoje a měl plné ruce práce se stavbou nějaké fantasticky vyhlížející budovy z červených a bílých kostek Lega.

„Scotty?“ oslovila ho.

Cizí hlas ho zarazil. Okamžitě zvedl hlavu. Když zjistil, že ji opravdu nezná, vykřikl: „Mami!“

Christie stála na schodech a už už se chystala vyběhnout nahoru, ale Bill ji chytil za ruku a zavrtěl hlavou. „Já vím. Kvůli Paulovi,“ kývla.

Nancy zatím chlapci vysvětlovala: „Maminka je dole, v kuchyni, ale já jsem přišla za tebou. Chtěla bych, abychom se skamarádili.“

Z jeho pohledu vyčetla zvědavost i strach. Maličko ucouvl. Poklekla vedle něj, takže se mohli dívat do očí jeden druhému.

„Co je to, Scotte?“ ukázala na staveniště.

„Obchody. Centrum,“ vysvětlil, ale blíž nepřisedl.

„No jistě, to jsem mohla poznat. Jako třeba Beaver Mail, viď?“ Předpokládala, že místo zná, protože se nacházelo nejblíž.

Potěšilo ho, že výtvor poznala, a – zpočátku váhavě – ji postupně zapojil do práce. Nejdříve ho pozorovala, jak si vybírá vhodný díl, a všimla si, jak šikovně dovede kostky uchopit. Zvolil bílý kousek, ale pak jej vyměnil za červený, stejně velký.

„To je mnohem lepší,“ ocenila volbu.

Vzhlédl. Usmála se na něj. Nejistě se zarazil, ale vzápětí se zaculil. Vybrala tedy také jeden barevný dílek a natáhla ruku k němu. Chvíli si kostku důkladně prohlížel, potom ji vzal a přidal k ostatním.

Několik minut pracovali mlčky. Scotty vybral dílek a připevnil jej k rozestavěné budově. Pak byla řada na Nancy. Počkal, až i ona připojí svou cihličku, a znovu ji vystřídal. Netrvalo dlouho, a stavba jim pod rukama utěšeně rostla.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se najednou.

„Nancy.“

Protože takové jméno neznal, zopakoval je.

„Můžeš mi říkat Nan, když budeš chtít,“ navrhla. „Tedy, jestli mi dovolíš, abych ti říkala Scotty.“

„Nan…“ Ještě několikrát jméno vyslovil a rozhodl se, že jo lepší než Nancy.

Pracovali dál a ona se ho nenásilně vyptala na maminku, na tatínka, bratříčka, zajímalo ji, jak se mu líbí ve školce a jestli měl přátele. Mluvil naprosto bez zábran.

Shrnula v duchu první dojmy. Zpočátku byl trochu nejistý, dokonce se bál, ale brzy se uklidnil a choval se k ní přátelsky, vstřícně, bezelstně. Je manuálně zručný, dokáže se soustředit a má smysl pro detail i celek. Na první pohled se zdá, že je s ním lehčí pořízení, než jaké se všeobecně očekává u dvouletých. Je to dobře, nebo špatně? napadlo ji. Bude potřebovat názor odborníka.

„Scotty, už musím jít,“ oznámila mu.

„A přijdeš někdy zas?“

„Ano, přijdu,“ ujistila ho.

Spokojeně se vrátil ke svým kostkám. Když stála ve dveřích, zamával jí. „Ahoj, Nan!“

Christie ji čekala u schodů.

„Takže?“ zeptala se vyzývavě, jako by Nancy varovala před jakoukoli kritikou svého syna.

„Je skvělý. Jakmile se uvolní, chová se velmi přátelsky.“

„Nezapomeňte to vyřídit soudci Hartovi,“ připomněla jí Christie.

„Paní Salemová, nejsem tu kvůli soudci. Ustanovili mě právní zástupkyní vašeho syna ve sporu, který udá směr jeho dalšímu životu.“

„Scotty patří sem. Tady je doma. A celý život bude. S námi. Jsem jeho matka a Bill otec!“

„Je na soudci, aby rozhodl.“

„Ale vy byste mohla pomoci.“

„Paní Salemová, o tom s vámi nesmím mluvit. Zastupuji Scottyho, ne vás.“

V soudní síni měla Nancy Brooková vyhrazený malý stůl. Poslouchala svědky, psala si poznámky a občas využila svého práva klást svědkům otázky. Nejdůležitější však byla její odpolední setkání se Scottym. Jak to dokážu? ptala se někdy sama sebe. Hájit jeho zájmy, když je tak malý a nedokáže se pořádně vyjádřit?

S každým dnem jeho důvěra sílila, choval se a mluvil naprosto přirozeně. Ukázal jí všechny své hračky. Jednou ji dokonce vzal za ruku a odvedl do Davídkova pokoje. Ukázal na spící dítě.

„David. Bratr.“

Paul Henderson seznámil soud se všemi fakty, která měl k dispozici. Využil víkendu k přípravě svých klientů na mnohem náročnější část jednání.

Pozval Billa a Christii do své soukromé advokátní kanceláře. Všude v místnosti se kupily právní spisy, sbírky zákonů a odborné knihy, mnohé pokryté slušnou vrstvou prachu. Salemovi si vyměnili nejisté pohledy. Přes výkon, který Paul podal při křížovém výslechu Lori, si stále nebyli jistí, jestli je Henderson dost pohotový a pro ně ten nejvhodnější obhájce.

„Bille, povolal jsem pár svědků, kteří se vyjádří k vašemu charakteru. Potom bude následovat výpověď psychologa a nato vyzvu vás. Christie se později bude držet stejného sledu událostí. Začneme tragickou smrtí vašeho prvního dítěte…“

„Musím o tom mluvit?“ přerušil ho Bill.

„Když se nezeptám já, ozve se Clement,“ připomněl mu Henderson. „Jen se o té události zmíním, ale nechci, aby nás nařkli, že něco tajíme. Dál promluvíme o adopci. Nejdříve jak jste se dozvěděli o agentuře, která je zprostředkovává, pak popíšete běžný postup, který zachovávají všichni žadatelé o dítě – finanční stránka, prohlídka domu, doporučení… Také se zmíníte o nákladech na pokrytí výloh za lékařskou péči o paní Manningovou a dítě. A nakonec…“ Obrátil se k Christii. „Na vás, Christie, bude hlavně emocionální stránka. To nejdůležitější, soudím.“

„Myslela jsem, že nechcete, abych dala průchod citům,“ namítla.

„Ať vám Clement říká cokoli, zůstaňte klidná. Nesmí vás vyvést z míry, i kdyby vás provokoval. Odpovídejte pokud možno stručně, přímo, neztrácejte trpělivost. A city? Jistě. Upřímné slzy, to ano, ale ne vztek. Nedávejte mu záminku, aby ho využil proti vám. Pořád mějte na paměti, že chcete zapůsobit hlavně na soudce. Je přísný a dodržuje zákony, on bude mít v rukou osud vašeho syna. Vypovídejte tedy rozvážně, důstojně, nevšímejte si provokací. Zároveň dejte najevo, že jste citlivá žena, nikoli však hysterická.“

Probrali spolu otázky, které jí položí. Poslechl si odpovědi; občas jí vytkl, že poskytuje zbytečně moc informací, vysvětlil, že se tak vystavuje Clementovým útokům a je velmi zranitelná. Zkoušeli znovu a znovu; po čtyřech hodinách dokázala Christie redukovat odpovědi na přijatelnou míru.

„Má drahá, jsem si jistý, že se vám to podaří,“ povzbudil ji. Později odpoledne však zatelefonoval Billovi.

„Williame, jste sám?“

„Ne, Christie tu má návštěvu, pár sousedů zaskočilo na kus řeči a také se zeptat, jestli nepotřebujeme pohlídat malého. Scotty je tu samozřejmě taky,“ dodal.

„Myslel jsem… Můžete mluvit?“

„Ano, jistě.“

„Zavolejte svému lékaři a požádejte o nějaká sedativa pro Chris.“

„Sedativa? Nač sedativa?“

„Za ta léta praxe dokážu odhadnout, jak se svědek cítí. Christie by se mohla do pondělka zhroutit, to nesmíme dopustit. Jen nějaké lehčí utišující léky, doktor vám poradí.“

„Dobře, promluvím s ním, když myslíte,“ souhlasil nakonec Bill.

V pondělí ráno se soudce Hart trochu opozdil, což bylo v jeho případě velmi neobvyklé. Ihned se omluvil: „Promiňte, ale musel jsem vyřídit jednu urgentní záležitost.“

Nepovažoval za nutné pouštět se do podrobností a vysvětlovat, že onou záležitostí byla vzrušená debata u snídaně. Karen se zajímala o podrobnosti a navíc měl pocit, že ať rozhodne jakkoli, bude se muset hájit před ní. Raději okamžitě oslovil Hendersona a vyzval ho, aby předvolal prvního svědka.

Paul postupně představil několik lidí, kteří se velmi pochvalně vyjádřili o Salemových. Přestože mluvili přesvědčivě, na Hendersonovi byla patrná nervozita. Čas od času dokonce zalétl pohledem k hodinám na stěně. Očekával příchod psychologa Grovera Franka, který měl být jedním z nejdůležitějších svědků, ale doposud se neukázal. Paulovi nakonec nezbylo nic jiného, než povolat k výslechu Billa.

„Svědek William Salem,“ oznámil přítomným.

Bill složil přísahu a posadil se na vyhrazené místo.

Henderson se jen lehce, jak slíbil, zmínil o smrti prvního dítěte a potom přikročil k podrobnějším dotazům ohledně adopce.

„Je pravda, Williame, že čtyřiadvacátého června stvrdil soudce svým podpisem prohlášení o adopci Scotta Salema?“

„Ano, pane.“

„Toho dne byl tedy chlapec oficiálně uznán vaším synem a jako k takovému k němu všichni přistupovali, ano?“

„Ano, pane.“

„Děkuji, Williame. Pane Clemente, svědek je váš.“

Jelikož Billova výpověď obsahovala jen prokazatelná fakta, nepovažoval Clement za nutné podrobit ho křížovému výslechu; jenom by posílil věrohodnost svědecké výpovědi.

„Předvolávám paní Christii Salemovou,“ ohlásil Henderson.

Než vykročila, Bill jí stiskl dlaň, aby jí dodal kuráž. Henry Clement ji pozorně sledoval, když skládala přísahu. Snažil se odhadnout její momentální psychický stav. Zdála se mu vyrovnanější, než předpokládal, ale nepropadal beznaději; nějaká příležitost se jistě najde.

Henderson zahájil dotazem: „Paní Salemová, kolik máte dětí?“

„Dvě. Scotta – říkám mu Scotty – a Davida.“

„Kolik je Scottymu?“

„Dva roky a devět měsíců.“

„Byl vždycky vaším synem?“

„Od třetího dne svého života.“

„Od třetího dne života?“ opakoval Henderson. „Proč to říkáte?“

„Protože jsme ho adoptovali,“ vysvětlila stručně.

„Povězte Jeho Ctihodnosti: přijali jste Scottyho do rodiny bez jakýchkoli postranních úmyslů, rozhodnuti věnovat mu péči jako vlastnímu dítěti?“

„Ano, pane.“

„A dostáli jste svým předsevzetím?“

„Ano, pane.“

„Ošetřovali jste ho v nemoci i kdykoli bylo potřeba od třetího dne života až do dnešního dne?“

„Ano, pane. Každý lékař vám potvrdí, že Scottyho zdravotní stav je dobrý. Cokoli prohlásila ta žena o týrání a zneužívání, je nes…“

Všimla si Hendersonova káravého pohledu a zmlkla. Neměla se nechat unést.

„Christie, řekněte soudu, když jste se rozhodli pro adopci, učinili jste tak s úmyslem věnovat se plně Scottyho výchově? Po celý život podle svých nejlepších schopností a možností?“

„Ano, pane.“

„Spoléhali jste na dobrou vůli a upřímnost jeho biologické matky?“

„Ano. Viděli jsme ji krátce dvakrát a nenapadlo nás, že nás za necelé tři roky zažaluje a bude chtít našeho syna zpátky. Protože,“ obrátila se k soudci, „protože on je náš syn. My jsme jeho rodina.“

„Christie, kdybyste tehdy tušili, že Lori Adamsová bude chtít syna zpátky, adoptovali byste ho?“

„Vzhledem k trápení, které jsme zakusili my i Scotty – ne.“

„Co přesně máte na mysli, když mluvíte o trápení?“ pokračoval Henderson.

„Dítě, i když je mu teprve dva a půl, vnímá a cítí. Pozná, že je kolem něj něco v nepořádku, a reaguje podle toho.“

„Jak stres kolem působí na Scottyho?“

„Je neklidný, když má spát, a někdy neposlechne. Když byl malý, občas se v noci pomočil, ale záhy to přestalo. Až teď jsme to zažili znovu. Také se v noci budí, vstane, přijde do ložnice a vleze si k nám do postele. Jako by se něčeho bál.“

„Čeho se bojí?“

„Námitka!“ pospíšil si Clement.

„Vyslechněme si odpověď, pane advokáte,“ rozhodl soudce.

„Christie?“ vybídl ji Henderson.

„Bojí se, že ho někdo odvede z domu, pryč od nás, od jediné rodiny, kterou ve svém životě poznal.“

„Děkuji vám, Christie.“

Clement vstal, nejdříve o krok ustoupil, aby Henderson mohl projít, a potom oslovil svědkyni.

„Christie,“ napodobil trochu Paulovu intonaci, „řekl vám někdy Scotty: mami, bojím se, že mě odvedou pryč?“

„Tolika slovy? Souvisle?“

„Třeba podobně. Vyslovil někdy sám, že má strach, aby ho někdo neodvedl pryč?“

„Ne, ale…“

„Odpověděla jste: ne? Christie!“ naléhal Clement.

„Ano, ale…“

„Christie, tady v soudní síni odpovědi nijak nepřikrašlujeme. Žádné ale nebo avšak. Ne je ne, ano znamená ano,“ poučil ji. Potom pokračoval: „Není pravda, že se děti ve druhém roce života mění? Začínají prosazovat vlastní vůli a častěji užívají slůvko ne; někdy až příliš často.“

„V knihách to takhle píší,“ připustila.

„Děti kolem třetího roku si uvědomují svoji identitu a také vycítí, že vzdorování by mohlo vyvolat negativní reakci rodičů, a tudíž ohrozit jejich bezpečnost, je to tak?“

„Nejsem psycholog, nevím,“ odpověděla.

„Právě! A protože nejste psycholog, jak můžete s jistotou tvrdit, co je příčinou synova pomočování a jiných změn, které jste popsala?“

„Znám svého syna,“ prohlásila bez váhání.

Clement mírně pokrčil rameny, aby naznačil, že ho její odpověď nepřesvědčila. Zalistoval ve svých poznámkách.

„Povězte mi, Christie, říká vám něco syndrom náhlého úmrtí kojenců?“ vypálil nečekaně.

„Námitka!“ zvolal Paul.

„Z jakého důvodu, pane Hendersone?“ ozval se Hart.

„Dotaz je irelevantní, netýká se případu!“

„Vaše Ctihodnosti, o této záležitosti se už zmínil svědek ve své výpovědi. Domnívám se, že má naopak velký význam pro pochopení souvislostí.“

„Vaše Ctihodnosti, opravdu není třeba jitřit staré rány a zvyšovat utrpení zúčastněných.“

„Mohu prokázat přímou souvislost s projednávaným sporem?“ požádal Clement.

Hart se na chvilku zamyslel a potom rozhodl: „Pokračujte, prosím.“

Clement se obrátil na Christii a opakoval otázku: „Setkala jste se, Christie, někdy s termínem syndrom náhlého úmrtí kojenců?“

Celá ztuhla. Křečovitě sevřela opěradlo židle, až jí zbělely klouby. Zbledla. Bill i Henderson se mimoděk nahnuli dopředu, jako by jí mohli být blíž a dodat jí odvahy.

„Ano. Znám jej.“

„Vysvětlila byste laskavě soudu, jak jste se s problematikou syndromu seznámila?“

Zaváhala. Podívala se na Hendersona – zlehka přikývl. Nadechla se a odpověděla: „Jak už se zmínil můj muž, naše první dítě se stalo obětí tohoto syndromu.“

„Co přesně ten termín znamená?“

„Kojenci náhle umírají, ale ani pitva neodhalí příčinu smrti.“

„A vaše první dítě tak zemřelo?“

„Ano.“

„Christie, jsem si jistý, že všichni do jednoho zde v sále s vámi cítí. Mohla byste prosím popsat, jak je ženě v takové chvíli?“

Henderson okamžitě vyskočil. „Námitka! Hrubý zásah do soukromí! Vždyť chcete rozebírat bolestné osobní záležitosti, které navíc ani nejsou relevantní!“

„Pane Clemente?“ nechal Hart rozhodnout obžalobu.

„Vaše Ctihodnosti, omlouvám se, že jsem nucen vynášet na světlo něco tak tragického, avšak zmíněné události jsou nejen relevantní, ale v tomto případě dokonce klíčové, což jsem připraven dokázat.“

Než stačil Hart rozhodnout, do soudní síně vešla sekretářka se vzkazem pro Paula Hendersona.

Přelétl text a oslovil soudce: „Vaše Ctihodnosti, mohu s vámi promluvit?“

Přistoupil k Hartovi a Clement se k nim ihned připojil.

„Vaše Ctihodnosti, právě mi oznámili, že psycholog a psychiatr pan Grover Frank, jehož jsem měl v úmyslu dnes předvolat, ale byl bohužel v té době zaneprázdněný, je tady a může vypovídat. Chtěl bych požádat o váš souhlas svědka vyslechnout.“

„Počkej, Paule!“ bouřil se Clement. „To bych se měl v rozhodující chvíli vzdát křížového výslechu nejdůležitějšího svědka?“

„O nic tě nechci připravit, Henry, jen mi dovol uvést svědka, který je jinak stále pracovně vytížený. Potom si určuj délku výslechu podle vlastní vůle.“

„Vaše Ctihodnosti! Protistrana se snaží zmařit křížový výslech. Vznáším ostrou námitku!“

„Pane Hendersone, můžete mi dát vaše čestné slovo, že svědek nemůže být vyslechnut jindy?“

„Ano, Vaše ctihodnosti. Čestné slovo.“ Podal Hartovi vzkaz, který dostal.

„Sejdeme se po krátké přestávce,“ oznámil nakonec soudce. „Pane advokáte, spojte se s vaším svědkem a vyřiďte mu, aby se do dvaceti minut dostavil do soudní síně.“

„Ale, Vaše Ctihodnosti,“ bránil se Clement.

„Za dvacet minut!“ zdůraznil Hart. Lístek se vzkazem pro Hendersona si ponechal.

Paul Henderson listoval poznámkami a občas nervózně pošilhával po hodinkách a po dveřích. Christie a Bill ho úzkostlivě pozorovali. Vyrušil je až uniformovaný úředník: „Všichni povstaňte!“ Do sálu – zjevně ve spěchu – vešel soudce Hart. „Posaďte se,“ vyzval přítomné. „Pane Hendersone, váš svědek?“

„Vaše Ctihodnosti, doktor Frank by měl dorazit každou chvíli.“

„Pane Hendersone, dal jsem souhlas k výslechu svědka mimořádně mimo harmonogram a on tu není?“ zaburácel Hart. V duchu si přiznal, že je přísnější než jindy, a sám sebe se ptal, co ho právě na tomhle případu tolik dráždí. Aby trochu zmírnil svůj počáteční výbuch, navrhl mnohem smířlivěji: „Pane Hendersone, zavolejte doktoru Frankovi znovu, nemůžeme ztrácet čas.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Paul. Sotva vykročil, dveře se prudce otevřely a v nich se objevil podsaditý muž středního věku. Čelo i tváře se mu leskly potem, obličej měl celý červený, jak pospíchal. Uličkou v soudní síni se téměř rozběhl, ačkoli nesl očividně těžký kufřík.

Už napůl cesty volal na Hendersona: „Omlouvám se, moc se omlouvám, ale rychleji to nešlo.“

Hart se naklonil dopředu: „Doktor Frank?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl celý udýchaný. „Mrzí mě, že jdu pozdě, ale dříve jsem nemohl. Jeden mladý pacient…“ Potom mu došlo, že by porušil jedno z nejzákladnějších pravidel – respektování pacientova soukromí – a okamžitě zmlkl.

Hart na něj kývl. „Pane doktore?“

Frank přistoupil blíž a téměř šeptem soudci vysvětlil důvod svého zpoždění.

„Už od rána jsem v pohotovosti, volali mě k sedmiletému dítěti, které se pokusilo spáchat sebevraždu.“

„Sedmileté dítě?“ opakoval nevěřícně Hart. „Rodiče se rozvádějí. Chlapec slyšel, jak se dohadují o jeho výchově, a myslel si, že je příčinou jejich sporu. Neunesl domnělou vinu.“

„Jak to dopadlo? A v jakém stavu byl, když jste odcházel?“

„Je v nemocnici, dostal nějaká sedativa. Pořezal si zápěstí, naštěstí ne příliš hluboko. Ale musím se vrátit, než se probudí.“

„Jistě,“ slíbil Hart. „Tak, jestli teď potřebujete nějakou minutu, abyste si oddechl…“

„Ne, díky, Vaše Ctihodnosti, jsem připravený vypovídat.“ Složil přísahu a Henderson jako obvykle začal rutinními dotazy na studium a kariéru. Potom se zeptal: „Pane doktore, vyšetřoval jste chlapce jménem Scott Salem?“

„Ano, dvakrát, pokaždé dvě hodiny.“

„A co jste shledal?“

„Scott se projevuje jako většina hochů jeho věku, je aktivní a výřečný, pokud chce. Většinou pro něj byla důležitější vlastní činnost než odpovědi na otázky.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Není potřeba žádné hlubokomyslné vysvětlení, prochází obdobím, kdy dá přednost vlastním zájmům před dotazy jiných.“

„Jaký je jeho vztah k matce a otci? Dospěl jste k nějakému závěru?“

„Je na ně silně vázaný, o něco více na matku, což je běžné, protože otec ráno odchází do práce a často se vrací pozdě večer, kdy chlapec už spí. Scotty se ale těšívá na soboty a neděle, kdy si s ním otec hraje, bere ho na procházky nebo sledují nějaký sportovní přenos, hlavně fotbal, baseball, košíkovou… Scotty si sedne otci na klín a dívají se spolu.“

„Pane doktore, všiml jste si u chlapce nějakých známek nervozity nebo úzkosti?“

„Zaznamenal jsem vnitřní napětí, na první pohled jen těžko postižitelné. Považuji je za důsledek působení vnějších vlivů – narušování soukromí, kterému byl vystaven od začátku procesu.“

„Dal chlapec svou tíseň nějak najevo?“

„Několikrát použil termín Bejby Brett,“ odpověděl Frank. „Řekl vám, v jaké souvislosti ta slova slyšel?“

„Vyslovil je nevědomky, zabraný do hry.“

„Napadá vás, proč je opakoval a kde ten výraz pochytil?“

„Děti jeho věku vnímají všechno, co se kolem děje, i když jsou zdánlivě zaujaty samy sebou. Doslova nasávají části rozmluvy dospělých, televizi, útržky telefonního hovoru a samozřejmě řeč svých vrstevníků. Mohl ta slova zaslechnout kdekoli. Víc než kde a jak je důležité, že je vůbec slyšel. Jsem přesvědčen, že se s nimi ztotožňuje.“

„Uvědomuje si, že je předmětem soudního sporu? To máte na mysli?“ zeptal se Henderson.

„Jistě nechápe podstatu dění, vycítil ovšem, že se ho týká, a to ho znepokojuje.“

„Mohl by mu tento stav způsobit vážné problémy?“

„To se zatím nedá s určitostí říci,“ prohlásil Frank a dodal: „ale na základě svých pozorování mohu prohlásit, že chlapec je nyní mnohem opatrnější, nedůvěřivější vůči neznámým lidem, tuto překážku jsem musel překonat. Je velmi závislý na otci a matce. Kdykoli měl se mnou zůstat o samotě, přitiskl se k nim a nechtěl je nechat odejít. Reagoval silně emocionálně, intenzivněji, než by za běžných okolností měl.“

„Pane doktore, byl byste schopen zodpovědně zhodnotit, jaké důsledky by pro Scotta Salema mělo úplné a trvalé vytržení z rodinného kruhu?“

„Námitka!“ vykřikl Clement ze svého místa.

„Z jakého důvodu, pane Clemente?“ zeptal se Hart.

„Pan Frank má nepochybně skvělé reference, ale pochybuji, že kterýkoli psycholog, i ten nejfundovanější, dokáže věrohodně zodpovědět dotaz pana Hendersona.“

„Máte námitky k formulaci otázky?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Není správné omezit se na termín úplné a trvalé vytržení z rodinného kruhu. Dotaz musí obsahovat i část, kterou pan Henderson, nepochybuji že úmyslně, vynechal,“ rýpl si Clement. „Pan doktor měl poznamenat, že dítě se vrátí ke svým skutečným rodičům, kteří je milují, což nakonec dali najevo už tím, že vyvolali toto soudní jednání.“

„Pane Hendersone?“ dal Hart Paulovi možnost útok odrazit, než však advokát stačil odpovědět, vstala Nancy Brooková.

„Vaše Ctihodnosti, jako právní zástupkyně Scotta Salema žádám, aby byly zodpovězeny obě otázky. Jak dopad trvalého odloučení od současné rodiny, tak předpokládaný důsledek jeho návratu k biologickým rodičům.“

„To je rozumné,“ souhlasil Hart. Obrátil se na Paula. „Pane Hendersone?“

Advokát zopakoval první otázku v původním znění. „Vzhledem k tomu, jak je chlapec citlivý a jak reaguje už teď na dění kolem, ačkoli o žádné hrozbě odloučení neví, soudím, že vytržení z rodinného kruhu by ho po psychické stránce trvale poznamenalo,“ prohlásil Frank.

„Zodpověděl byste laskavě i druhý dotaz? Jaký bude výsledek, když vezmeme v úvahu, že po vytržení chlapce z rodinného kruhu bude následovat předání do péče jiným rodičům?“

„Jeho vlastním rodičům!“ zvolal ihned Clement. „Pane Clemente, vzneste námitku obvyklým způsobem,“ napomenul ho Hart.

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti, ale protestuji proti termínu jiní rodiče. Jako by mí klienti byli dvě anonymní osoby bez citové vazby k vlastnímu synovi. Navíc vznáším námitku proti obratu vytržení z rodinného kruhu a předání do péče jiným rodičům. Dítě se vrátí domů,“ zdůraznil. „K biologickým rodičům. V souladu s platnými zákony této země,“ dodal nakonec.

Henderson na něj pohlédl: „V souladu s platnými zákony této země Christie a William Salemovi chlapce adoptovali. A u toho zůstane!“ zvýšil hlas.

Lori Manningová začala vstávat, aby zasáhla, ale Clement ji chytil za rameno a zadržel. Brett jí něco pošeptal. Posadila se tedy, ale brada se jí chvěla a zdálo se, že se každou chvíli rozpláče. Brett jí nabídl kapesník, ale odstrčila mu ruku odhodlaná nevzlykat. „Pánové, pánové,“ ozval se soudce. „Pane Hendersone?“ Starý advokát se obrátil na svědka. „Pane doktore, který z faktorů považujete v případě dítěte za rozhodující: trvalé odloučení od rodičů, které zná od narození, nebo setkání a následné soužití se skutečnými rodiči?“

„Odnětí syna adoptivním rodičům, nepochybně. Během dvou a půl roku společného života se mezi nimi vytvořila pevná pouta.

Děti nevycítí, kdo je a kdo není biologický rodič, to jen některé živočišné druhy rozeznají pach matky. Lidé takové schopnosti nemají, pro dítě sotva tříleté budou jeho pokrevní rodiče cizinci.“

„Děkuji, pane doktore,“ řekl Henderson. „Pane Clemente, svědek je váš.“

„Pane Franku,“ začal Clement, který ještě ani pořádně nevstal. „Setkal jste se ve své praxi s dítětem, jež se náhle ocitlo bez rodičů?“

„Máte na mysli například, když zahynuli při nehodě?“

„Ano, řekněme autonehoda, nebo letecké neštěstí,“ souhlasil Clement.

„Ano, jistě. Vzpomínám si na několik případů.“

„Co se s těmi dětmi stalo?“

„O jednoho chlapce se postarala babička a teta. Děvčátko adoptovali sestra matky s mužem, tedy teta a strýc.“

„Jsou ty děti naživu?“

„Ano, samozřejmě.“

„A prospívají?“

„Pokud tím míníte, že jsou nakonec schopné normálně žít, pak ano.“

„Takže jejich náhlé a tragické odloučení od rodičů pro ně nebylo osudné, viďte pane doktore?“

„Pane Clemente, ty děti ke mně přivedli poté, co se u nich projevily psychické poruchy – jako následek nehody, která je připravila o rodiče. Každé z nich si vytrpělo svoje. Ztráta rodičů není bezbolestná.“

„Ale pane doktore, nemůžete přece srovnávat tragické události nehody a poklidné přemístění dítěte z rodiny adoptivních rodičů k rodičům vlastním, to snad ne,“ divil se naoko Clement.

„Pane Clemente, ať už jako následek neštěstí, či soudního rozhodnutí – trvalé odloučení je odloučení a pro dítě představuje trauma,“ trval na svém Frank.

„Přesto, jak jste sám prohlásil, děti nejen přežijí, ale jsou schopné vést dál normální život, prospívají.“ Clement přidal na síle hlasu. „To je vše, co potřebujeme vědět, pane doktore.“

Jakmile doktor Frank opustil soudní síň, oči všech přítomných se upřely na Christii Salemovou. Než vstala, Bill naléhal, aby spolkla sedativum, ale odmítla; chtěla zůstat pozorná, ostražitá. Předpokládala, že Clement si nenechá ujít žádnou příležitost k útoku.

Nejdříve požádala soudce Harta o pár minut a odešla na toaletu. Když stála před zrcadlem, zdálo se jí, že má neupravené vlasy a lehce nalíčená tvář jí připadala nemožně rozmazaná. Opláchla se studenou vodou a trochu ožila. Nesmím se tam vrátit jako slabá, ublížená nebo nedbalá, pomyslela si. Naopak. Musí z ní vyzařovat jistota a vnitřní síla.

Osušila si tvář a upravila make-up, potom se učesala. Kriticky zkontrolovala výsledek v zrcadle a cítila se mnohem lépe. Ještě si chvíli hřála ledové ruce v horké vodě a pak odhodlaně vyrazila.

Ať se Clement předvede v té nejhorší podobě, stačím na něj!

Nemohl se dočkat, aby jí dokázal, jak je na něj krátká.

Vlídně začal: „Christie, než jsme museli přerušit náš dialog, chystala jste se soudu přiblížit pocity matky, která náhle přišla o dítě. Mohla byste nám ten stav popsat?“

„Co přesně by vás zajímalo?“ zeptala se vyzývavě.

„Jak se taková žena cítí? A jak se zachová? Co udělá po tak tragické události?“

„Pláče…, hodně a pořád. A dokola se sama sebe ptá: Proč? I když neexistuje odpověď. Spoustu času stráví v pokoji…“

„V pokoji?“

„V dětském pokoji,“ vysvětlila. „Stojí nad postýlkou a trápí se otázkou: Jak se to stalo? A proč? Proč?“

„Dá se zjistit příčina?“ přerušil ji Clement.

„Časem pochopíte, že žádné vysvětlení není. Ale bolest, trápení a pláč zůstanou. Potom…“ Christie zaváhala a zmlkla.

„A potom?“ vyval ji Clement.

„Uvědomíte si, že musíte žít dál i přes tu bolest.“

„Christie, řekněte soudu, zda jste tehdy, nebo později, vyhledala pomoc psychologa nebo psychiatra.“

„Námitka!“ zvolal Henderson. „Otázka ani odpověď nemá přímou souvislost se sporem!“

„Vaše Ctihodnosti, trvám na odpovědi. Má pro další běh jednání zásadní význam.“

Hart mimoděk zabubnoval prsty na desku stolu a pak rozhodl: „Pane Clemente, pokračujte prosím. Otázka se připouští.“

„Christie, musela jste vyhledat odbornou lékařskou pomoc?“ zeptal se Clement znovu.

„Námitka!“ vykřikl znovu Henderson.

„Zamítá se,“ prohlásil Hart.

„Christie?“ naléhal Clement.

„Ano…, bylo to v době…“ Obrátila se na soudce. „Je tohle opravdu nutné, Vaše Ctihodnosti?“

„Jistě by pomohlo, kdybyste to dokázala,“ odpověděl Hart. „Nespěchejte. A jestli si potřebujete odpočinout, stačí říct.“

„Děkuji, Ctihodnosti.“ Vrátila se myšlenkami o pár let zpátky. „Rozhodli jsme se, Bill a já, že nejlepší bude mít další dítě.“

„Ale nastaly problémy, že?“ napověděl Clement.

„Ano. Takže po čase mi moje lékařka, gynekoložka, poradila…“

„Vaše Ctihodnosti,“ zasáhl znovu Henderson, „dostáváme se k velmi osobním záležitostem, které by měly zůstat jen mezi lékařem a pacientem.“

Clement oslovil soudce: „Vaše Ctihodnosti, zásada mlčenlivosti váže jen lékaře.“

„Pokračujte, pane Clemente,“ svolil Hart. „Jen proto, aby soud mohl objektivně posoudit situaci.“

„Christie, zmiňovala jste se o své lékařce. O čem jste chtěla mluvit?“

„Doktorka Moncriefová se domnívala, že problémy mohou být, s ohledem na události, psychického rázu.“

„Doporučila vám tedy návštěvu u psychologa?“

„Ano. A… a tam…“ Rozplakala se. Naštěstí se brzy ovládla a byla schopna vypovídat. „Musela jsem… musela jsem projít všemi vzpomínkami ještě jednou. Prý mě to zbaví pocitu viny.“

„Viny?“ opáčil Clement. „Je přece všeobecně známo, že příčiny náhlého úmrtí kojenců zatím nebyly objeveny. Proč jste měla výčitky?“

„Řekla, že… že se pravděpodobně obviňuji za něco, co jsem udělala, nebo naopak neudělala. A namlouvám si, že jsem tím způsobila Billyho smrt.“

„A tyto pocity vám bránily, abyste otěhotněla?“

Znovu se rozplakala a zabořila tvář do kapesníku.

Hart ji co nejtaktněji oslovil: „Paní Salemová, odpovězte prosím.“

„Ano, ano, tak to vysvětlovala.“

Clement jí dopřál krátkou pauzu a potom se zeptal: „Řekla vám psycholožka, že někdy ženě pomůže adoptovat dítě, aby následně sama otěhotněla?“

„Ano, zmínila se o tom,“ přikývla Christie.

„A je pravda, že poté, co jste si s manželem osvojili chlapce Scottyho, se vám opravdu podařilo počít dítě a nyní jste matkou zdravého pětiměsíčního chlapečka?“

„Ano, ano.“

„Takže se dá prohlásit, že adopce byla součástí léčebné terapie,“ zaútočil Clement.

„Námitka!“ vykřikl Henderson. „Pan Clement překračuje hranici běžného křížového výslechu a snaží se svědkyni ublížit svými zlými, zraňujícími poznámkami. Salemovi toužili po dítěti, a proto přijali za svého třídenního chlapečka, a to s nejlepšími a nejčistšími úmysly. Pečují o něj s láskou a péčí, jaká může být pro mnohé vzorem.“

„A já tvrdím, že adopce chlapce byla účelová. Osvojení dítěte umožnilo paní Salemové, aby otěhotněla a stala se skutečnou matkou. Teď je čas, aby se Scotty vrátil do náruče vlastních rodičů, a to v souladu se zákonem.“

Hart pětkrát rázně klepl kladívkem, aby vzrušený dialog ukončil. V soudní síni byly slyšet jen Christiiny vzlyky. Po chvíli se vzchopila a bránila se: „To není pravda! Není! Scotty je náš! Milujeme ho. Patří k nám… Je náš!“

„Pane Clemente, skončil jste?“ vyzval advokáta Hart.

„Ne, Vaše Ctihodnosti, ještě několik otázek,“ odpověděl advokát.

Soudce chvíli zvažoval další krok a potom rozhodl: „Odročuji jednání do zítřka, do deseti hodin dopoledne.“

„Vaše Ctihodnosti, to…,“ namítl ihned Clement.

„Zahajujeme zítra v deset hodin dopoledne,“ zopakoval Hart.

Zaklepal kladívkem tak silně, že Clementovi nezbylo než se s mírnou úklonou vrátit na místo.

„Ale to povídal už několikrát. Je na nás, abychom ho překonali.“

„Naší výpovědí,“ prohodila. „Zkazila jsem to. Nechápeš? Dneska jsem ztratila Scottyho.“

„To není pravda!“

„Ale ano. Clement mi vmetl do tváře takové věci – a já se nezmohla na nic jiného než na slzy.“

„Už jsi toho měla dost, bylas unavená, vyčerpaná. Já bych byl taky. A každý jiný. Hart to pochopil.“

„O to nejde!“ oponovala. „Já jsem měla překonat ten zákon. A nezvládla jsem to. Zradila jsem Scottyho, vezmou nám ho!“

„Holčičko, nech starost o zákony na Paulovi. Vezmi si teď prášek, ano?“

„Nechci!“

„Tak si dáme sklenku vína a vynikající polévku od Janice?“ lákal ji.

„Dobře,“ přikývla. „Ale nejdřív se zajdu nahoru podívat na Davida, jestli je v pořádku.“

Pochopil, ale neřekl nic. Teprve když stála na schodech, prohodil: „Ohřeju jídlo a nachystám víno.“

Zkontrolovala mladšího syna, ležel přikrytý s peřinkou v bezpečné vzdálenosti od obličeje a pravidelně oddechoval. Sklonila se a zlehka ho políbila na čelo.

Podívala se i na Scottyho, který se ani nestačil převléknout do pyžama, když ho přemohl spánek. Svlékla ho tedy, natáhla mu kabátek a kalhoty s dinosaury a položila ho zpátky do postele. Na chvilku procitl a otevřel oči: „Mami…“ Spokojený, že je v bezpečí, hned znovu usnul. Seděla u postýlky a držela ho za ruku, pak se sklonila a přitiskla zlehka svou tvář k jeho, nedokázala se však ovládnout a za chvíli jí stékaly slzy.

„Nemůžou mi tě vzít, chlapečku můj, nedovolím jim to. Maminka tě nedá!“

Hodiny na nočním stolku ukazovaly deset minut po druhé. Christii se třikrát podařilo usnout, ale nikdy ne nadlouho. Cítila silné křeče, bála se. Poprvé si připustila myšlenku, že by mohli o Scottyho přijít. Znovu a znovu slyšela Paulovo ujištění, že se jim podaří překonat zákon o rodině; stále intenzivněji si ale uvědomovala, že se nikdy nezmínil jak.

Měl na mysli její včerejší svědeckou výpověď? Vždyť všechno pokazila, nedokázala čelit Clementovým ostrým útokům. Čím se ještě mohou hájit, než dobrými úmysly a touhou po dítěti? Láskyplnou péčí o Scottyho – ale co víc? Jak vysvětlit, že Scotty má své místo nejen u nich doma, ale hlavně v jejich srdci?

Nezáleží na zákonech jiných států, pro nás je rozhodující, co uznává naše právo, vybavila se jí Hendersonova slova. A proč soudce povolal tu ženu, aby ohajovala Scottyho? Copak se ho nezastáváme my, já a Bill? My ho přece chráníme před každým uskokem, třeba když Brett Manning podal žalobu místo Lori. Chce nás Hart rozdělit? Všichni se proti nám spikli, aby nám Scottyho vzali. A navíc mají ten zákon.

Opatrně vyklouzla z postele, aby nevzbudila manžela. Už věděla, co musí udělat. A věděla také, že Bill by nesouhlasil.

Spěšně sbalila pleny a několikerý dupačky pro Davídka, potom připravila malý kufřík se Scottyho věcmi a sešla dolů. Položila zavazadla ke dveřím a znovu vyšla nahoru. Opatrně zvedla Davídka do náručí. Odnesla spícího chlapce do Scottyho pokojíku. Tam staršího syna tiše vzbudila a vybídla ho, aby ji následoval. Jen se ospale zeptal: „Mami? Kam jdeme?“

„Pšš, ať neprobudíme tatínka,“ zašeptala.

Odvedla chlapce do garáže, posadila ho do auta a připoutala do sedačky. Davídka položila vedle do zvláštní kojenecké tašky-postýlky, kterou navrhl a zhotovil Bill. Se zavazadly v autě otevřela dveře garáže, nastartovala a pomalu vyjela. Na rohu zpomalila a odbočila vlevo. Za sedm minut vyjela na dálnici a vyrazila na západ.

Za dvě hodiny už přejížděla hranice státu. Oddechla si. Tady jí nikdo syna nevezme.

Oba chlapci tvrdě spali. Pustila si rádio, věděla, že se děti neprobudí. Poslouchala zprávy. Zatím neslyšela žádnou výzvu k pátrání po pohřešovaných. Ještě je brzy, Bill nejspíš ještě spí.

Za chvíli zahlédla ve zpětném zrcátku rudý horizont. Začalo svítat.

Právě v tu chvíli se Bill probudil. Otevřel oči. Cítil se jako po namáhavém zápase. Namísto odřenin a modřin měl však jen těžkou hlavu a cítil se unavený. Celou noc ho podvědomě pronásledovala vidina Christie a její trápení na svědecké lavici. Snažil se ji povzbudit, řekl všechno, co by ji trochu uklidnilo. V duchu ovšem měl strach stejně jako ona. Kdyby nám vzali Scottyho… To ale nesmějí! To nejde! Ale kdyby to udělali, Christie se zhroutí.

Opatrně se obrátil, bál se, aby ji neprobudil. Tiše se posadil a pak mu došlo, že neslyší její dech. Postel byla prázdná.

Bože, zase se sklání nad Scottym a sleduje každý jeho pohyb. Už tolikrát… Tohle musí přestat! Nepomůže to ani jí, ani Scottymu.

Vyskočil a spěchal do synova pokoje. Postýlka byla prázdná. Nahlédl tedy k Davídkovi, ale nenašel ani chlapce, ani Chris.

Seběhl ze schodů. Napůl se mu ulevilo, když viděl světlo v kuchyni. Napadlo ho, že je trochu brzy, ale Chris asi chystá snídani a má kluky vedle sebe. Jenže i kuchyň byla prázdná. Na stole ležel lístek se vzkazem.

Bille, neměj strach, jsme v pořádku. A z dosahu zákona, který by nám Scottyho vzal.

Zavolám Ti. Miluju tě, Christie.

Z dosahu zákona…, zavolám ti… Vždyť nás dneska čekají u soudu, Chris musí vypovídat, ozval se okamžitě rozum.

Sáhl po telefonu a netrpělivě vyťukal číslo. „Paule! Promiňte, že vás budím tak brzy, ale…“

„Chlapče, pro právníka uprostřed sporu není pět ráno brzy! Nech mě hádat. Tvá žena v noci nemohla spát, protože ji trápily odpovědi, které u soudu včera neřekla. Nedělej si starosti, dnes je znovu probereme.“

„Paule…,“ pokusil se ho přerušit Bill.

„Je to pokaždé stejné, člověk si vyčítá, že měl vypovídat jinak. Ale pověz Christii, aby se ne…“

„Paule, nic jí říct nemůžu!“

„Tak mi ji dej a já s ní promluvím.“

„Paule, ona tu není!“

„Jak – není? Jak to myslíš?“

„V noci sebrala kluky a odjela.“

„Odjela?“ opakoval právník ohromeně.

Bill mu přečetl vzkaz, který našel na stole.

„Bože, taková hloupost…,“ poznamenal Henderson spíš pro sebe. „Jak si může myslet, že uteče soudu?“

„Co budeme dělat?“

„Hlavně nikomu nic neříkej. Žádnému,“ probral se Henderson.

„Ale dnes… v deset by měla stát v soudní síni,“ namítl Bill.

„Zařídím to,“ ujistil ho Henderson. „Zavolej všem příbuzným, u kterých by se mohla schovávat, ale zapřísáhni je, ať mlčí. Musíme zjistit, kam zmizela.“

„A jestli ji nenajdu?“

„Uvidíme. Nerad bych do toho zatahoval policii, to nemůžeme riskovat,“ odpověděl. „Nejdříve obvolej rodinu. A hned mi dej vědět, Bille. Do devíti zůstanu v kanceláři.“

Bill strávil následující tři hodiny obvoláváním všech příbuzných za hranicemi státu, u nichž by Chris mohla hledat azyl. Když neuspěl u nejbližších, obrátil se i na ty, kteří bydleli v okruhu nad dvě stě mil.

Postupně si zvykl na téměř shodný scénář: počáteční šok, potom slib, že nikdo nic neprozradí, a nakonec ujištění – ne, nemáme nejmenší tušení, bohužel. Vyčerpal všechny možnosti a řekl si, že třeba zajela ke kamarádce, netroufal si však volat někomu cizímu, bál se, že lidé neudrží jazyk za zuby. Což by, podle Paula, byla hrubá chyba.

Když se rozhodl oznámit výsledky Hendersonovi, už ho v kanceláři nezastihl. Ozval se jen záznamník. „Sejdeme se u soudu,“ vzkázal mu Paul.

V soudní síni ho Bill zastihl skloněného nad poznámkami, ale když přišel blíž, zjistil, že Paul jen vyčkává, pouze se snaží vypadat vytíženě. Posadil se na židli vedle a Henderson ho vyzval: „Tak co?“

„Nikdo nic neví,“ přiznal Bill. „Musíme ji najít, než ji někdo začne postrádat.“

„Určitě to udělala ze zoufalství. Bála se, že svou výpovědí všechno pokazila a že jsme Scottyho ztratili,“ pokusil se Bill vysvětlit motiv manželčina jednání.

„Pokud se mýlila, pak tímhle dnešním neuváženým rozhodnutím toho bohužel dosáhla. Vždyť Clement se na něco podobného celý třásl! Čekal na chvíli, kdy bude moci dokázat, jak je nevyrovnaná, přecitlivělá a potřebuje psychologa nebo psychiatra. Jestli opravdu utekla proto, aby zachránila Scottyho, soudce Hart její chování zhodnotí jako pohrdání soudem a navíc ji jako matku prohlásí za nezpůsobilou.“

„To by udělal?“

„Hart přísně postihuje všechno, co není v souladu s platnými zákony a regulemi a co by mohlo podkopat autoritu soudu.“ Paul s vážnou tváří pokračoval: „Chlapče, nejspíš jsme prohráli… celý spor, i Scottyho.“

„Co uděláte, až ji soudce vyzve, aby dokončila výpověď, a ona tam nebude?“

Hendersona otázka trápila mnohem víc, než si Bill dokázal představit. Potýkal se v duchu s dilematem: jeho povinností bylo hájit klienta a zároveň ho slib zavazoval mluvit pravdu. Jak se zachovat, až se soudce začne ptát?

Hart vešel do soudní síně. Přítomní povstali; rázným gestem ukončil formality a oslovil advokáta obžaloby: „Pane Clemente, včera jste neuzavřel křížový výslech paní Salemové…“ Zarazil se. „Pane Hendersone, vaše klientka se zdržela?“

„Mohu s vámi promluvit, Vaše Ctihodnosti?“

Hart kývl a oba právníci přistoupili blíž.

„Vaše Ctihodnosti, moje klientka se bohužel dopoledne nemůže dostavit k jednání.“

„Podívej, Hendersone, jestli je to nějaká obezlička…,“ ozval se hned Clement, ale vzápětí se uchýlil k běžné formulaci. „Trvám na dokončení křížového výslechu!“

„Neexistuje zákon, který by stanovil, že křížový výslech svědka musí proběhnout naráz, nebo mít návaznost. Neboj se, dostaneš příležitost.“ Tady musel Henderson přestat, pokud neměl porušit zásadu mlčenlivosti s ohledem na klienta, anebo se zpronevěřit soudu poskytnutím zavádějících informací.

„Pane Clemente,“ rozhodl Hart, „po vašem včerejším ostrém křížovém výslechu je pochopitelné, že svědkyně možná potřebuje den na zotavenou.“ Potom se otočil na Paula: „Jestli vaše klientka nebude zítra dopoledne připravena vypovídat, nechám anulovat celé její svědectví a do zápisu uvést jen vyjádření pana Clementa.“

„Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti,“ souhlasil Henderson, zatímco v duchu už kalkuloval: čtyřiadvacet hodin… Čtyřiadvacet hodin, abychom ji vypátrali, přivezli domů a dali do pořádku natolik, aby zítra byla schopná vypovídat. Vyloučeno.

Protože jednání nebylo odročeno, předvedl Paul několik dalších svědků, kteří postupně odpřísáhli, že Salemovi jsou slušní bezúhonní lidé s vysokými morálními zásadami, zodpovědní občané. Věnují se i charitativní činnosti a po všech stránkách se jeví jako vhodní adoptivní rodiče pro Scottyho. Jeden vedle druhého ujistili soud, že chlapec je doma šťastný a spokojený.

Výpovědi zněly přesvědčivě, ale postrádaly dramatičnost. Zástupci médií se brzy začali nudit a trousili se ven – na rychlou cigaretu, na toaletu, jen tak se protáhnout, popřípadě vyměnit pár čerstvých dojmů. Jak se svědkové střídali, jediné reportérce, Patricii Chatmanové, se zdálo nápadné, že Henderson až příliš často žádá o krátkou přestávku a odchází ze sálu. Nejdříve tomu u muže Paulova věku nepřikládala valný význam, její vlastní otec měl problémy s močovým měchýřem několik let, ale potom si všimla, že advokát neodchází na toaletu, ale odbíhá k telefonu. Pokaždé s někým krátce hovořil a pak se rychle vrátil do soudní síně. Patricie zavětřila: měla šestý smysl na novinky a dokázala si dát dvě a dvě dohromady. Uvažovala. Bill Salem se dostavil k soudu sám. Poradil se s právníkem a poté spěšně odešel. A ty telefonní hovory…

Rozhodla se oželet výpovědi sousedů a přátel Salemových, požádala šeptem sousedku, aby jí držela místo, a vyšla na chodbu.

Aby venku nevzbudila pozornost, nechala firemní auto zaparkované a mávla na taxík. Nadiktovala řidiči adresu, kterou si pamatovala od prvního setkání s Christií Salemovou.

Když zastavili, rozhlédla se, než vystoupila. Venku viděla kombi, usoudila, že někdo v domě být musí. Šla blíž a nahlížela okny v přízemí postupně do obývacího pokoje i do kuchyně. Potom u dveří vystoupila na špičky a ozdobnou výplní v horní části se snažila nakouknout do chodby. Všude bylo ticho, zdálo se, že uvnitř nikdo není. Vrátila se ke kuchyňskému oknu a tentokrát spatřila Billa; seděl u stolu s telefonem v ruce a nervózně ve spěchu vyťukával čísla. Christii ani chlapce nezahlédla, všude kolem bylo ticho.

Znovu nasedla do taxíku a do soudní síně vstoupila právě v okamžiku, kdy Henderson položil poslední otázku reverendu Edgelymu.

„Měl jste možnost sledovat Christii Salemovou ode dne, kdy nechala syna pokřtít. Jaký je váš názor na ni?“

Kněz vážným, téměř slavnostním hlasem pronesl: „Poznal jsem paní Salemovou jako oddanou, pečlivou a starostlivou ženu, která své dítě miluje nekonečnou a nesobeckou láskou. Léta jsem se nesetkal s tak příkladnou matkou.“

Henderson vyzval Clementa: „Svědek je váš, pane kolego.“

Ten zvažoval, jestli má na kněze udeřit přímo jako na Christii, ale nakonec nápad zavrhl; odhadl, že přítomní v sále by pravděpodobně sympatizovali s pastorem. S trochou štěstí soudce kvalifikuje výpověď jako svědectví přítele či známého, z právního hlediska potom nebude mít valný význam. Clement se rozhodl mlčet a spolehnout se na osud.

Henderson zatím každou chvíli zalétl pohledem ke dveřím. Doufal, že se objeví Bill s příznivou zprávou, zahlédl však jen Pat Chatmanovou, která se vrátila na své místo v první řadě a otevřela blok s poznámkami.

Po zbytek dopoledne probíhala další slyšení, přátelé Salemových se vyjadřovali k charakterovým vlastnostem Christie a Billa.

Během polední přestávky přenášely dvě televizní společnosti krátké zpravodajství, moderátoři s kameramani okupovali schodiště před hlavním vchodem do soudní budovy. Pat Chatmanová se svým týmem čekala ve vstupní hale na Paula. Snažil se ji minout, tvářil se ustaraně a předstíral, že nevnímá okolí, ale nenechala se oklamat. Zastavila ho a s mikrofonem v ruce a kamerou za zády se zeptala: „Pane Hendersone, vaši klienti se zúčastnili všech jednání. S výjimkou dnešního dopoledne. Mohl byste nám to vysvětlit?“

„Včerejší den byl pro paní Salemovou velmi náročný, potřebuje si odpočinout,“ prohlásil, otočil se a chvátal k telefonu. Pat se nevzdala, kývla na kameramana a vykročila za Paulem.

„Pane Hendersone, paní Salemová nesedí v soudní síni, ale doma také není.“ Henderson zpomalil. „Ani chlapci,“ dodala Pat. „Objasnil byste našim divákům tohle?“

Advokát ignoroval otázku a znovu přidal do kroku. Vklouzl i do telefonní budky, spěšně vhodil minci do otvoru a vytočil číslo. Pat zatím čekala venku.

„Williame? Něco nového?“ zeptal se netrpělivě obrácený zády ke stěně, za níž postávala reportérka. „Nic,“ přiznal. „Zkoušej to dál, chlapče.“

Když po obědě zasedl na své místo, našel na stole Hartův vzkaz. Pane Hendersone, dostavte se co nejdříve do mé kanceláře. Rozhlédl se a zjistil, že Clement v sále není; čekal už v Hartově pracovně.

Soudce Paula přivítal chladným: „Pane Hendersone, protistrana mi sdělila velmi závažnou skutečnost. Poskytl jste během polední pauzy rozhovor osmému kanálu?“

„Ujišťuji vás, nikoli z vlastní vůle. Nebylo vyhnutí.“

„Na tom teď nezáleží. Pana Clementa zajímá, co bylo – a hlavně co nebylo řečeno.“

„Hendersone,“ začal Clement, „ta žena tvrdila, že paní Salemová není doma. Ani děti. A vy jste se vyhnul odpovědi. Co se děje? Domnívám se, že jsem oprávněný znát pravdu.“

„Soud rovněž,“ dodal Hart.

„Vaše Ctihodnosti, nemohu poskytnout žádné vysvětlení, aniž bych porušil slib mlčenlivosti vůči klientovi.“

„Takže odmítáte odpovídat?“

„Nemohu,“ bránil se Henderson.

„Ne?“ opáčil Clement. „Řeknu ti, co si myslím! Nebylo by to poprvé, co žena unesla dítě a ujela ve snaze vyhnout se spravedlnosti!“

Hart upřel pohled na Paula: „Pane Hendersone?“

„Vaše Ctihodnosti, při vší úctě, kterou chovám k vám a soudu, nemohu odpovědět.“

„Pane Hendersone, chlapec je předmětem sporu a tudíž zatím pod soudní ochranou. Jestli se vaše klientka pokusila dítě unést a ukrýt, její jednání bude nutně považováno za pohrdání soudem. Pokud se zítra ráno i s dítětem nedostaví, vydám na ni zatykač. Pravděpodobně je zbytečné dodávat, jaký dopad bude mít její čin na další průběh procesu.“

„Nikam neodcházej, dokud se neozve!“ volal Henderson rozčileně do sluchátka.

„Ano, Paule.“

„Lámu si hlavu, jak z toho ven, ale nic mě nenapadá. Jediné, co můžeme udělat, je přimět Christii, aby zítra v deset stála i s chlapcem v soudní síni! Jestli to nevyjde, je po všem.“

„Já… ano, chápu. Už bychom měli zavěsit, Paule, ať neblokujeme linku, kdyby volala…“

Henderson okamžitě položil sluchátko.

Bill si nalil další šálek kávy, od rána devátý. Pozoroval chvíli, jak se hladina hýbe – třásly se mu ruce. Příliš mnoho kofeinu, pomyslel si, už bych měl přestat.

Zazvonil telefon. Rychle po něm sáhl a převrhl šálek, ten spadl na zem a rozbil se.

„Ano?“ vyhrkl nedočkavě.

„Bille…“

Je to ona!

„Christie, proboha, kde jsi?“

„V bezpečí. Tam, kde láska je víc než zákony.“

„Kde, Chris? Zajedu pro tebe.“

„Ne! Tady nám nehrozí žádné nebezpečí, žádné špatné zákony. Kluci jsou najedení a spí, jsme v jednom pohodlném motelu. A zůstaneme tu.“

„Christie, to nejde! To nemůžeš!“

„Ale můžu!“

„Christie, poslouchej,“ prosil. „Soudce ví, žes utekla i se Scottym. Zítra musíš být zpátky, jinak nám ho vezme!“

„To nesmí udělat!“

„Udělá, Chris.“

„Jsme v jiné zemi, tady jeho zákony neplatí,“ namítla.

„Jenže on požádá jejich soudy o spolupráci, Paul to říkal,“ přesvědčoval ji.

„Jen tak vyhrožuje, abychom se vrátili. Aby mi mohl Scottyho vzít a dát ho těm lidem.“

„Christie, nemůžeš se schovávat do konce života.“

„Jestli je to jediný způsob, jak zůstat se Scottym, pak budu,“ prohlásila vzdorně.

„Chris, miláčku, jít proti zákonu není řešení. Nejsi ten typ, ani já ne.“

„Když je zákon špatný, musí ho lidé porušit!“

„Christie, kde jste?“ pokusil se znovu.

„V bezpečí mimo dosah špatných zákonů,“ odpověděla a rychle zavěsila.

Bill chvíli seděl se sluchátkem v ruce a uvažoval. Christie má svou hlavu, ale není zase tak umíněná. Ještě nikdy se nechovala takhle nerozumně. Zítra se musí objevit u soudu. Ráno v deset.

Tón ve sluchátku ho probral. Zavěsil. Potom sluchátko znovu zvedl a vytočil nulu. Po několika marných pokusech se konečně ozval ženský hlas: „Dobrý den, tady je váš operátor. Co si přejete?“

„Právě jsem obdržel mezistátní hovor, potřebuji zjistit odkud.“

„Lituji, pane, takové informace nemohu poskytnout. Budete muset promluvit s mým nadřízeným.“

„Dobrá,“ ztrácel Bill trpělivost, „přepojte mě!“

„Moment!“ řekla téměř dotčeně.

Za pár minut se ozvalo neosobní: „Prosím? Jaký problém máte?“

Bill se stručně pokusil vysvětlit, proč žádá o telefonní číslo, ale neuspěl.

„Lituji, pane, nejsem oprávněn vám ten údaj sdělit.“

„Počkejte…, někdo přece musí mít pravomoc číslo oznámit! Je to jen motel, běžně k nalezení v seznamu.“

„Pane, je to urgentní ze zdravotních důvodů?“

„Z právních. Velmi urgentní.“

„Bohužel, musel byste mít zvláštní povolení.“

Ve sluchátku cvaklo a hovor skončil. Vztekle praštil svým telefonem. Potom vystřízlivěl. Zlost a strach mu zatemňují mozek. Nadechl se a vytočil Paulovo číslo.

„Prosím!“ ozvalo se podrážděně.

„Před chvilkou volala.“

„Zajeď pro ni! Hned!“

Bill vysvětlil, jak se věci mají, popsal i svůj rozhovor s operátorkou.

„Takže jsme zase na začátku!“ vybuchl Henderson. Vtom si uvědomil: „Oprávnění? Zvláštní povolení? Musíme za Hartem. Vyložíme karty, jiný způsob není.“

„Bude zuřit.“

„To bude. Ale snad se podaří dostat to číslo. Hned mu zavolám.“

„Teď? Domů?“

„Musím. Jestli má být Christie zítra v deset v soudní síni.“

Hart už dávno povečeřel. Hovor s Karen se nejdříve týkal hlavně Scottyho, jehož zmizení se stalo pro všechny televizní stanice hlavní zprávou večera, pak ale ustal a oba se zabrali do vlastních úvah.

Soudce si pročítal dokumenty nezbytné pro uzavření případu. Zásah paní Salemové nepochybně přispěje k rychlému ukončení sporu.

Karen seděla ve velkém koženém ušáku a soustředila se na rentgenové snímky a zdravotní záznamy pacienta, jehož měla ráno operovat.

Najednou zazvonil telefon. Karen natáhla ruku. „To bude anesteziolog. Ano?“ ohlásila se. Hart zahlédl její udivený výraz. „Kdo je u telefonu prosím?“ Podala sluchátko manželovi. „Pan Henderson.“

Hart se vždycky snažil oddělit práci a soukromí. Proto se teď ozval velmi chladně: „Pane Hendersone?“

Paul pochopil. Nasadil omluvný tón a vysvětlil situaci. Během hovoru se pokoušel odhadnout šance Salemových.

„Pane Hendersone, chápu to správně? Přiznáváte, že vaše klientka ujela s dítětem, jež je předmětem soudního sporu, do jiného státu, aby unikla spravedlnosti?“

„Bohužel, Vaše Ctihodnosti.“

„Není na to trochu pozdě?“ zeptal se Hart přísně.

„Respektoval jsem jen své povinnosti,“ namítl Paul.

„A co chcete ode mě?“

„Nařiďte telefonní společnosti, aby nám dala to číslo. Přesvědčím paní Salemovou, aby se vrátila.“

„Než k něčemu takovému přikročím, musím informoval všechny zúčastněné strany. Očekávám vás za hodinu.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Patnáct minut po desáté dorazil Paul v Billově doprovodu do tiché čtvrti na kraji města, kde Hart bydlel. Ulici lemovaly rozložité jilmy a po obou stranách se před velkými rodinnými sídly zelenaly vzorně udržované trávníky.

Soudce je uvedl do knihovny a oba představil své ženě.

„Promiňte, mám tu tolik papírů, že bude lepší, když zůstanu, kde jsem. Nebudu rušit.“ Zabrala se do záznamů.

Během deseti minut se objevili i Clement a Nancy Brooková.

Hart jim stručně a jasně vysvětlil situaci. „Nechtěl jsem jednat bez vašeho vědomí. Rád bych si vyslechl vaše stanovisko,“ řekl nakonec. „Slečno Brooková?“

„Musím zdůraznit, že můj klient je obětí vývoje událostí. Požaduji, aby pohled na jeho práva zůstal stejný jako před tímto nežádoucím incidentem. Domnívám se, že je v jeho zájmu vrátit se co nejdříve.“

„Pane Clemente?“

„Souhlasím, že okamžitý návrat je důležitý jak pro paní Salemovou, tak pro chlapce.“

„Takže zavolám telefonní společnost,“ prohlásil Hart.

Henry Clement zasáhl: „Vaše Ctihodnosti, chci jen zdůraznit, že můj souhlas nepopírá mé závěry, že paní Salemová je přecitlivělá a nevyrovnaná, a tudíž jako matka nezpůsobilá.“

„Vaše vyjádření posoudím zcela nezaujatě.“

Dovolal se k vedoucí telefonní ústředny a nařídil jí vydat telefonní číslo motelu. Když zavěsil, napsané na lístku je podal Billovi.

„Jednání začíná zítra v deset hodin. Očekávám vás všechny v soudní síni.“

Jakmile se rozloučili a odešli, ozvala se Karen: „Podváděla jsem, Jude.“

„Prosím?“ nepochopil okamžitě.

„Dívala jsem se sice do záznamů, ale také jsem poslouchala. Ty chceš tu ženu opravdu potrestat proto, že dala průchod svým mateřským citům?“

„Jestli nechceš, abych se zítra objevil na operačním sále a radil ti, jak vyoperovat ten tumor, nech prosím rozhodování na mně,“ napomenul ji.

„Promiň,“ omluvila se a vrátila se ke snímkům.

Pokusil se zmírnit dopad svých slov a klidným hlasem tiše vysvětlil: „Chtěla uniknout spravedlnosti. Pohrdání soudem, s tím se nedá nic dělat, to nemohu dovolit. Mimochodem, co tě na tom případu tolik zaráží?“

„Nejen mě,“ namítla, „vypadá to, že celý národ.“

Krátce před půl druhou ráno zaparkoval Bill před motelem V zátiší na okraji Middletonu, šestasedmdesát mil od státní hranice.

V recepci se nesvítilo, dokonce i tabule inzerující volná místa zmizela. Bill zabušil na dveře; teprve za hodnou chvíli se přišourala starší žena v županu. Ještě si utahovala pásek a ospale i otráveně se na Billa podívala přes skleněnou výplň.

Po chvíli dohadování mu nakonec prozradila: „Sto dvacet dva. Na konci chodby. A nedělejte rámus, máme tu i jiné hosty,“ připomněla mu.

Bill zaklepal na dveře pokoje. Dříve, než předpokládal, se Christie zeptala: „Kdo je tam?“

„Miláčku…, to jsem já.“

Chlapci prospali celou zpáteční cestu. Christie se mu pokoušela vysvětlit, proč ujela.

„Jak bych se Scottymu mohla podívat do očí, kdybych věděla, že jsem se nepokusila mu pomoct? Co se mnou udělají?“ napadlo ji potom. „Půjdu do vězení? Ať!“

Nakonec si opřela hlavu o Billovo rameno a usnula.

Uvědomil si, jaký příjemný pocit to je, a dál upíral oči na vozovku před sebou. Musel se přemáhat, aby mu také neklesla víčka.

Za chvíli jsme doma. A zítra budeme u soudu včas. Aspoň to, utěšoval se.

Nancy Brooková udělovala před odchodem do soudní síně svému asistentovi poslední instrukce: „Zavolejte panu Seymourovi, vyřiďte mu, že jedna ze stran požádala o vyšetření…“

Zazvonil telefon. Mladík zvedl sluchátko a za okamžik jí je předal. „Henry Clement,“ ohlásil.

„Dobré ráno, slečno Brooková,“ zahlaholil advokát srdečně. „Řekl jsem si, že vás zkusím zastihnout v kanceláři – no, a vyšlo mi to. Včera to byla dost zajímavá schůzka, viďte?“

„Ano,“ souhlasila, zvědavá na pravý důvod.

„V jednom jsem si udělal jasno: vy i já máme společný zájem. Oba chceme pro chlapce jen to nejlepší. Můžeme si spolu sednout na kávu a trochu si popovídat?“ navrhl.

„Pokud se domníváte, že to mému klientovi pomůže,“ odpověděla.

„V kavárně Astor?“

„Za půl hodiny?“

„Za půl hodiny.“ Zdálo se, že je nadmíru spokojený.

Když dorazila ke kavárně a přecházela ke vchodu, skleněnou výplní letmo nahlédla dovnitř. Ihned si všimla Clementa, neseděl ale u stolu sám. Poznala Bretta Manninga, který právě podepisoval číšnici jídelní lístek; ta celá rozzářená čekala na objednávku.

Měl mě upozornit předem, vyčetla mu v duchu. Jestli vsadil na Brettovu televizní slávu a můj nekritický obdiv, bude patrně pěkně zklamaný.

Vešla. Většinu ranních hostů představovali mladí právníci, advokáti a další lidé od soudu.

Když přistoupila ke Clementově stolku, Brett okamžitě vstal, pozdravil ji a podal jí ruku. Clementovi neušlo, že zaváhala, začal tedy vysvětlovat: „Když jsem vám ráno volal, netušil jsem, že pan Manning projeví zájem připojit se k nám. Ale situace je natolik závažná, že jsem nemohl odmítnout. Doufám, že chápete.“

„Ano, jistě,“ přisvědčila, ale názor si raději nechala pro sebe.

„Slečno Brooková – Nancy? Mohu vás tak oslovovat? Vaší povinností je hájit práva klienta. Brett si s vámi chtěl popovídat osobně.“

Přikývla. Ano, je připravena ho vyslechnout.

Začal. „Slečno Brooková, při soudním jednání, když vypovídají svědci, myslím, že to podstatné se ztrácí. City. To, co prožívám, i pocity mé ženy. Máte děti?“

„Ne.“

„Věřte mi. Je to něco neopakovatelného. To dítě je vaše, jste to vy. Jeho úsměv, každý pohyb… Vidíte sebe a svou ženu. Jestli se k nám nevrátí, zůstane rána, která se nikdy nezacelí. Brett je náš, patří nám, nikomu jinému! Víte,“ pokračoval, „v noci se probudíte úzkostí, divná bolest vám svírá žaludek. Otevřete oči a uvědomíte si, co se děje. Brett. Kde je? Spí? Napadá vás tisíc otázek. Je zdravý? Neubližují mu? Je spokojený? Potřebuje něco? Chtěla byste se ráno probudit a posadit se s ním k jednomu stolu k snídani, jen se na něj dívat, na ty drobné prstíky, když zvedne sklenku džusu. A pak ho pozorovat, jak si hraje, nebo si kreslí, usmívá se… Je tak milý. Moc pěkný kluk. Víte, já ho znám jenom z fotografií, ale vy jste ho viděla, mluvila jste s ním. Chtěl bych ho vzít do náručí, políbit, hrát si s ním, učit ho abecedu…, prostě všechno, co otcové obvykle dělají.“ Na chvilku zmlkl a pak pokračoval. „Pro Lori je všechno ještě těžší.“

Podíval se na Clementa, jestli smí mluvit dál. Advokát se vložil do hovoru sám: „Nancy, Brett vám chce říci něco, co musí zůstat jen mezi námi. Jako byste byla i jeho právník. Souhlasíte?“

„Jedině pokud tím nepoškodím svého klienta,“ odpověděla okamžitě.

„Ujišťuji vás, že mu neublížíme,“ slíbil Clement.

„Dobře,“ přikývla.

„Slečno Brooková, než jsme oficiálně dali žalobu k soudu, Lori otěhotněla,“ ujal se znovu slova Brett.

„To je skvělé,“ poznamenala.

„Mohlo být,“ opravil ji.

„Mohlo?“

„Čtyři dny před příjezdem sem potratila.“

„To je mi líto,“ řekla chápavě Nancy.

„Jako důvod lékař udal velké psychické vypětí. Lori měla strach z jednání, bála se, že když prohrajeme, přijdeme o syna navždy. Nedokázala se s tou myšlenkou vyrovnat, pořád si vyčítala, že je to její vina. Asi chápete, že teď se na malého upnula úplně. Nevykládejte si to špatně, nemám nic proti Salemovým, určitě to nejsou zlí lidé, ale jsou cizí, mají našeho syna a odmítají nám ho vydat. To je všechno, co jsem vám chtěl říci. Vlastně ne, ještě jedno: Lori se nesmí dozvědět, o čem jsme mluvili. Považuje potrat za selhání, za slabost; ze všeho nejméně by si přála tohle přiznat. Jistě by ji to vyvedlo z míry, mohlo by to uškodit i Brettovi.“

Než vstal a odešel, všimla si, že mu zvlhly oči.

„Jestli vás napadlo, že jste zrovna zhlédla pěkné představení…,“ začal Clement.

„Úplně mi čtete myšlenky,“ přisvědčila.

„Tak vynikající herec zase není, ačkoli na televizní obrazovce to nepoznáte. A od Sally Brownellové, jeho newyorské manažerky, byste takové hodnocení také neslyšela. Teď právě pro něj má nabídky tří filmových společností, každou na roli nejméně za dva miliony. Což mě přivádí k tomu, proč jsme se vlastně sešli.“ Nadechl se.

„Nancy, mí klienti mají, jako biologičtí rodiče Scottyho, podle zákona na dítě právo. Navíc by se mělo přihlédnout i k možnostem, které mu Manningovi poskytnou. Pokud nezdůrazňuji význam pokrevního svazku, pak je nezanedbatelná i životní úroveň, péče, bezpečí, reálné vyhlídky na všestranný rozvoj osobnosti. Lori a Brett mu zajistí takovou budoucnost, o níž se mnohým jen zdá. Ani já netvrdím, že Salemovi nejsou slušní poctiví lidé, ale ve srovnání s mými klienty jsou jejich možnosti skromné.“

„Pane Clemente, co ode mě očekáváte?“ zeptala se přímo.

„Jelikož vás soudce ustanovil právní zástupkyní dítěte, jistě o vás má vysoké mínění. Spojme síly,“ navrhl.

„Jak?“

„Poraďte… důrazně Hartovi doporučte, že je v zájmu vašeho klienta, aby se držel zákona.“

„Nepředpokládáte doufám, že bych měla Hartovi připomínat i jeho povinnosti, viďte?“

„Samozřejmě, že ne.“ Naklonil se k ní přes stůl. Nancy si jen v duchu přála: Zdůrazňoval ty Manningovy miliony, snad mi, proboha, nenabídne úplatek. Musela bych to ohlásit.

„Víte, má drahá, nijak vám to neublíží.“

„Neublíží?“ Teď to přijde, lekla se.

„Když budete mít známého u Nejvyššího soudu v New Yorku.“

Spadl jí kámen ze srdce. Žádný úplatek, díky bohu. „Promiňte, pořád mi to nedochází.“

„Tenhle případ vzbudil pozornost všech sdělovacích prostředků a rozdělil veřejnost na dva tábory. Jedni se zastávají skutečných rodičů, jiní podporují adoptivní pár. Ať Hart rozhodne jakkoli, vždycky se najdou nespokojené hlasy proti. Když se bude striktně držet zákona, vytknou mu alibistický přístup. A jestli prosadí vlastní vůli ve prospěch Salemových, popudí nejen Manningovy, ale hlavně lidi ve vládě. Stane se příliš kontroverzním mužem, než aby pomýšlel na jmenování do Nejvyššího soudu.“

„Jak to já mám podle vás změnit?“

„Jste jediná, která mu může pomoci elegantně ze všeho vyplout. Neporuší zákon a navíc bude mít pádný důvod.“

„Když mu doporučím, aby dítě vrátil do péče biologickým rodičům,“ dopověděla sama.

„Přesně tak. Vašemu klientovi jen prospějete – čeká ho báječný bohatý život. A Hartovi ušetříte spoustu problémů. Navíc v něm získáte spojence, což se jistě hodí, až ho jmenují do nové funkce.“

„Chápu,“ řekla.

„Má drahá, jste tak mladá. Ještě stále máte cestu před sebou, cestu vzhůru,“ upřesnil. „Teď pomůžete soudci, a až přijde čas, on vám pomoc oplatí, jestli mi rozumíte.“

„Soudce Hart,“ prohodila pochybovačně.

„Ano, dokonce i soudce Hart, Nancy. Znám muže. O politice také leccos vím. I o mužích v politice. Myslím, že už jsem zažil až dost.“

Nechala si vlastní názor pro sebe. Nahlas řekla: „Popřemýšlím o tom.“

„Výborně!“ zajásal. „O nic víc vás žádat nebudu.“ Byl si jistý vítězstvím. Vzal účet, zvedl se a odešel.

Nancy zůstala sedět. Mechanicky zamíchala nedopitou kávu v šálku, myšlenkami naprosto jinde. Uvažovala o Clementovi. Bojuje za zájmy svého klienta, a to všemi prostředky. A Brett Manning? Nejspíš mluvil pravdu. Je přirozené, že lituje manželku a nechce, aby trpěla.

Jenže ona nesmí dát na soucit s Lori nebo Christií. Na tu budou pohlížet jako na psychicky labilní ženu. Anebo také jako na statečnou matku, která neváhá postavit se proti zákonu, jenž jí bere syna.

V každém případě ona, Nancy, musí hájit zájmy jediného člověka – malého Scotta Salema.

Mrkla na obrovské nástěnné hodiny. Je nejvyšší čas vydat se do soudní síně.

Stačil letmý pohled, aby Nancy zjistila, že oba advokáti už sedí na svých místech. Ihned si všimla i Christie Salemové. Jaký rozdíl oproti prvnímu setkání! Ani pečlivé nalíčení nemohlo zakrýt stopy dvou bezesných nocí. Tu dnešní navíc zřejmě celou proplakala, jistě si vyčítala své neuvážené jednání, plná strachu, že ztratila syna.

Objevil se Hart. Jako obvykle došel na místo rázným krokem a prohlédl si oba tábory. Jakmile spatřil Christii, dospěl ke stejnému závěru jako Nancy. Místo očekávaného zahájení vyzval advokáty, aby ho následovali do kanceláře.

Posadili se a soudce se zeptal: „Pane Clemente, jakým směrem se bude odvíjet váš dnešní křížový výslech paní Salemové?“

„Předpokládám, že vzhledem k událostem uplynulých dvou dní je směr naprosto jasný: požádám svědkyni, aby sdělila, co podnikla, a vysvětlila důvody, které ji k takovému jednání vedly. Na soudu pak bude rozhodnout, zda je paní Salemová schopna v plném rozsahu poskytnout péči i uspokojivé psychické a citové zázemí sotva tříletému dítěti.“

„Zdá se mi, že váš první výslech tento účel už splnil,“ namítl Hart.

„Nikoli její pokus vyhnout se spravedlnosti.“

„Pokud by spor posuzovala porota, pak ano. Já fakta znám, dokonce z první ruky. Není třeba přetřásat všechno znovu před lidmi od tisku a z televize.“

„Vaše Ctihodnosti?“ vyhrkl dotčeně Clement. „Pane Clemente, soud nepovažuje za nutné trápit paní Salemovou otázkami, na něž zná odpovědi. Fakta jsou jasná. Žádám vás tedy, abyste se vzdal svého práva na pokračování křížového výslechu. Rozhodnutí je ovšem na vás.“

Henry Clement věděl stejně dobře jako Paul Henderson, že existuje jen jediná volba.

„Souhlasím, Vaše Ctihodnosti. Soud má dostatek důkazů, aby zvážil psychický a emocionální stav paní Salemové.“

„Takže můžeme postoupit k závěrečným projevům. Zahájíme zítra v deset hodin.“

„Vaše Ctihodnosti…,“ ozvala se Nancy.

„Nebojte se, nezapomněl jsem na vás,“ řekl Hart, „jelikož v tomto sporu máte výjimečné postavení, zvolte sama, kdy pronesete závěrečnou řeč. Vystoupíte napřed, nebo až po projevech obžaloby a obhajoby?“

Na chvilku se zamyslela. „Po, Vaše Ctihodnosti.“

„Rozhodnuto. Soudní jednání bude pokračovat zítra v deset hodin.“

Nancy pospíchala k telefonním budkám na konci chodby. Zavřela za sebou, vložila minci a vytočila číslo. Jakmile uslyšela hlas, začala rychle mluvit, teprve po několika sekundách jí došlo, že na druhé straně je záznamník. Podle instrukcí nechala vzkaz; hlas z kazety ji vyzval, aby zavolala po čtvrté hodině.

V šest hodin ji potom uvítala nějaká žena – jak se později ukázalo, manželka doktora Ludmillera – a uvedla ji dál do malé čekárny, jejíž stěny zdobily akvarely Londýna a Vídně.

Za chvíli se otevřely dveře a z ordinace téměř vyběhla dívka sotva třináctiletá, oči zarudlé a zjevně šťastná, že je opět volná. Za okamžik se objevil vrásčitý bělovlasý muž.

„Slečna Brooková?“

„Ano, pane doktore.“

„Pojďte dál.“

Podržel jí dveře, aby mohla vstoupit. V ordinaci jí nabídl židli a sám se posadil za stůl. Pozorně ho sledovala a neušlo jí, že čas rozhodně nepoznamenal pronikavý inteligentní pohled.

„Zmiňovala jste se o velmi urgentním případu,“ poznamenal. „Jaké problémy má vaše dítě?“

„Není moje,“ opravila ho. „Jsem jen jeho právní zástupkyně. V tisku se o něm zmiňovali jako o Bejby Brettovi.“

„A, vím, žně pro některé psychology či psychiatry. Víte, nikomu nemohu zazlívat, že jde svědčit, ale osobně zastávám názor, že psychiatr nebo psycholog nemá u soudu co dělat. Jestli jste mě přišla požádat o tohle, musím vás zklamat, cirkus si odpustím. Zvlášť v soudní síni.“

„Ne, nejdu vás požádat o výpověď, ale o pomoc. Pro sebe. Musím hájit zájmy svého malého klienta.“

„Slečno Brooková, plně chápu, že si děláte starosti, ale znovu zdůrazňuji: nikdy se neúčastním soudních jednám.“

„A radu? Ani radu mi neposkytnete?“

„Poradit,“ odtušil. Pomalu vytáhl z pouzdra tenký doutník a vložil si ho do úst. „Nebojte se, nezapálím ho,“ uklidnil ji. „Jen mám rád tu chuť a vůni,“ vysvětlil. „Poradit, říkáte?“

„Vyslechla jsem názor všech psychologů. Někteří tvrdí, že dítě má být v péči vlastních, tedy biologických rodičů. A druzí namítají, že bude nejlepší nechat je v rodině, kterou odmalička zná, u adoptivního otce a matky.“

„Obě strany asi uváděly nesčetně důvodů,“ prohodil.

„A já musím zvolit to nejlepší pro svého klienta. Nesmím udělat chybu. Na kolik mám přijmout jejich svědectví?“

„Například?“

„Jeden lékař klade velký důraz na studii, která srovnává kriminalitu adoptovaných a takzvaně normálních dětí. Předložil i statistiky pořízené na vzorku newyorské populace.“

„Ach, tohle,“ zareagoval Ludmiller, zjevně obeznámen se zmíněnou prací. „Nijak nezpochybňuji výsledky, ale na základě zkušenosti – dokonce včetně Freudova díla – je třeba mít se na pozoru před lidmi, kteří se závěry operují. Výsledky jsou často prezentovány zkresleně, mnohdy neúmyslně, někdy záměrně. Opravdu se adoptované děti dopouštějí více přestupků než chlapci a dívky v péči vlastních rodičů? Některé ano, některé ne. Ale uvažujme o těch, které se dostaly do konfliktu se zákonem. Než se dítě dostane k adoptivním rodičům, mnohdy uběhne dost dlouhá doba. Tráví ji v nemocnici, dokud nějaká agentura nesežene vhodný rodičovský pár. Někdy je dítě umístěno do dětského domova, nebo jen dočasně do péče náhradních rodičů. Tohle všechno v něm jistě neposílí pocit bezpečí a stability. Díky byrokracii poletuje jako badmintonový míček od čerta k ďáblu, než se najde vhodná rodina, která je přijme za své. Není se čemu divit, když se takové dítě po dlouhém citovém strádání a psychickém vypětí dopustí přestupku. Kdy byl ten chlapec – malý Brett – adoptován?“

„Hned po narození. Třetí den.“

„To je dobře. A rodiče? Jací jsou? A v jakém prostředí dítě žije?“

„Podle toho, co jsem viděla, mají pěkný pohodlný domek, v malém se vidí, dobře se o něj starají. Milují ho.“

„A co byste chtěla slyšet?“ zeptal se Ludmiller. „Co mám doporučit soudu?“

„Jaké jsou vaše osobní pocity?“

„Nechala bych ho tam, kde je. Ale potřebovala bych vědět najisto, že je to to nejlepší řešení.“

„Takže mě vlastně žádáte o schválení vaší volby.“

„Ne. Ráda bych znala váš názor. Co je pro dítě nejlepší?“

„Nikdo nedokáže předvídat, jak se bude chlapec dál rozvíjet, ať u vlastních, či adoptivních rodičů. Mohl bych vám ukázat desítky případů…“ Mávl rukou směrem k několika policím plným složek s osobními listy mladistvých klientů. „Děti doslova zasypávané penězi. Jiné, jejichž rodiče měli sotva na živobytí. A přitom – stejné problémy. Neexistuje univerzální odpověď.“

„Potřebuji nějaké vodítko,“ naléhala.

„Já bych řekl…, jestli je chlapec šťastný a spokojený v rodině, kde odmalička žije…“

„Od třetího dne,“ doplnila.

„Od třetího dne… Nechte ho tam. Nezná jiné rodiče, vytrhnout ho z prostředí, kde se cítí v bezpečí a ví, že ho matka i otec milují…, to by bylo kruté. A pro chlapce trauma, s následky možná na celý život. Bolest a citové strádání.“

„Jako byste popisoval operaci bez anestezie,“ poznamenala. „Něco takového,“ souhlasil. „Nebyl byste ochoten… jen…“

„Opakovat to u soudu? Ne, nezlobte se, ale u soudu praxi neprovozuji.“

Pochopila, že nemá smysl žádat ho znovu. Vstala. „Účet mi pošlete, pane doktore.“

„Bohužel odcházíte s prázdnou, není potřeba účtovat,“ odpověděl.

Nazítří brzy ráno, ještě před zahájením posledního jednacího dne, byla Nancy prvním návštěvníkem právnické knihovny v soudní budově. Sedla k počítači a vyhledala všechny dostupné případy, kdy příbuzní požádali soud o odebrání dítěte adoptivním rodičům a jeho opětovné vydání do péče vlastní rodině. Pozorně prostudovala záznamy jeden po druhém a zjistila, že výsledný verdikt vyzněl vždy ve prospěch pokrevních svazků, s výjimkou těch, v nichž šlo o týrání nebo zneužívání dětí. Proti Manningovým nikdo podobné obvinění vznést nemůže.

Nejhorší je, uvědomila si, že obě strany jsou slušní lidé s čestnými úmysly. Oba manželské páry se od začátku snaží poskytnout malému Scottovi jen to nejlepší. Nebo Brettovi, doplnila v duchu.

Vzhlédla k nástěnným hodinám: devět padesát. Nejvyšší čas odejít do soudní síně.

Chyba, chyba… Kdyby si tak Hart mohl poslechnout doktora Ludmillera. Zklamala, nedokázala ho přesvědčit. Rozhodne zákon.

Soudce Hart se zachmuřenou tváří pokynul přítomným a otevřel poslední část jednání – závěrečné projevy obou obhájců. „Pane Clemente, jste připraven přednést svou řeč?“

„Ano, vaše Ctihodnosti. Ano, mohu vystoupit hned.“ Stoupl si na pódium k řečnickému pultu, rozložil papíry s poznámkami a začal: „Rád bych obrátil pozornost soudu na žalující stranu: pana Bretta Manninga a jeho ženu Lori, skutečné, tedy biologické rodiče dva a půl roku starého chlapce jménem Scott Salem… Vezmeme-li v úvahu charakterové vlastnosti, emocionální stránku, duševní rovnováhu, pan Brett Manning má všechny předpoklady zastávat roli otce; nezanedbatelným plus je jistě jeho společenské postavení, vysoká životní úroveň, vyřešená finanční situace. Jakmile mu soud dá příležitost, ihned se s nadšením začne věnovat otcovským povinnostem.“ Následovala kratičká pauza. „Pokud jde o Salemovy, manželský pár, jemuž byl chlapec svěřen do péče, obžaloba ustupuje od běžně přijímaných praktik a nebude bez skrupulí vynášet na světlo soukromé záležitosti protistrany.“

Paul Henderson si v tu chvíli hlasitě oddechl. Nejen soudci, ale i zástupcům médií se okamžitě vybavil Clementův křížový výslech Christie.

Nicméně Clement pokračoval. „Zopakujme si jen fakta, která vyšla na povrch během jednání. Tedy: nejdříve jsme se dozvěděli, že první dítě Salemových se stalo obětí syndromu náhlého kojeneckého úmrtí. Rodiče těžko může stihnout bolestnější tragédie a věřím, že všichni zde v soudní síni s nimi soucítíme. Chápeme Christii Salemovou, kterou tehdy sebeobviňování, strach i zoufalství přiměly vyhledat pomoc odborníka – navštívit psycholožku.“

Panebože, Henry, ukonči tuhle tirádu a začni! říkal si v duchu Henderson. Věděl, že hlavní úder teprve přijde.

„Po úplném přiznání a odpuštění, jež moderní psychologie poskytuje, navrhla lékařka Christii, aby se pokusila znovu otěhotnět. Několik následujících měsíců se však snaha míjela účinkem, a tak se Christie vrátila do ordinace. Tentokrát…“ Clement došel ke stolku a upil trochu vody z připravené sklenky, potom pokračoval. „Tentokrát, Vaše Ctihodnosti, tentokrát vyslechla následující – cituji ze záznamu: „Řekla vám psycholožka, že někdy ženě pomůže adoptovat dítě, aby následně sama otěhotněla?“ Odpověď: „Ano, zmínila se o tom.“ Konec citace. Dovoluji si upozornit, že o pár měsíců později paní Salemová skutečně otěhotněla. Porodila zdravého chlapce a stala se matkou. Jinými slovy: adopce Scottyho splnila svůj účel.“

„To je lež!“ neudržela se Christie. Chtěla rychle vstát, ale Henderson ji zadržel. „Chris,“ zašeptal rozčileně, „už ani slovo, jinak si znepřátelíte soudce!“

„Ale on mě obvinil…“

„Tiše! Jenom mu nahráváte, Christie,“ snažil se ji přesvědčit.

Chvilku trvalo, než přikývla. Přinutila se zhluboka dýchat a na nic nemyslet.

„Promiňte, pane Clemente,“ ozval se soudce. „Pokračujte, prosím.“

„Jak jsem říkal: malý Scotty splnil své poslání. Možná to bylo všechno v ruku božích.“ Zvýšil hlas. „Ano, možná si Bůh přál, aby Christie Salemová otěhotněla poté, co jí zapůjčí dítě nevinné Lori Manningové.“

„Vaše Ctihodnosti…,“ namítl Henderson.

Clement ho probodl pohledem, pak se obrátil na soudce. „Vaše Ctihodnosti. Scotty splnil své poslání – Christie se zbavila mentálního bloku. Teď je čas, aby se chlapec vrátil k matce a otci, ti ho ochrání před nebezpečím i úskalím života.“

Obrátil se na Christii v roli upřímného prosebníka. „Dokážete se, jako matka, která své dítě v noci přikládá k prsu, dává mu pít, koupe je, políbí a potom něžně ukládá do postýlky, aby se později ještě několikrát ujistila, že je všechno v pořádku, dokážete si představit, co prožívá tahle zoufalá matka?“

„Vaše Ctihodnosti…,“ zavrtěl hlavou Paul. „Pane Hendersone, posloucháme závěrečnou řeč. Mnozí právníci si všímají širších souvislostí.“

„Souvislosti jsou jedna věc, ale tohle…,“ podotkl Paul.

„Pokračujte, pane Clemente,“ přerušil ho soudce.

„Už jen jednu poznámku. Přál bych si, aby srdce napovědělo paní Salemové, jak jednat dál. Kéž by Christie dokázala udělat pro paní Manningovou totéž, co Lori tehdy udělala pro ni.“ Odmlčel se, ale slova stále visela ve vzduchu. Přítomní v sále si nebyli jisti, jestli se náhodou nepřeslechli. Clement ještě chvíli vyčkal a potom promluvil znovu. „Vaše Ctihodnosti, považuji za svou povinnost oznámit soudu, že moje klientka, ze strachu z budoucnosti, pod tlakem očekávaných událostí, před několika dny potratila.“

V soudní síni se okamžitě ozvaly hlasy. Soudce, Salemovy, přihlížející veřejnost – všechny, zdálo se, prohlášení šokovalo. Soudce několikerým odklepnutím zjednal klid. „Žádám právní zástupce obou stran, aby přistoupili blíž.“

„Pane Clemente,“ začal Hart, jakmile měl oba advokáty před sebou, „vím, že máte ve zvyku předkládat fakta poněkud dramatickým způsobem. Ovšem odhalit tak závažnou skutečnost až v závěrečné řeči – to je trochu příliš. Co svědkové? Na čem stavíte své výroky? Kdo vás podpoří?“

„Vaše Ctihodnosti, teprve včera pan Manningová svolila, abych toto prohlášení učinil“

„Pane Clemente, můžete stejné tvrzení opakovat pod přísahou?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Hendersone?“ obrátil se Hart na Paula.

„Přijímám výrok pana Clementa.“

„Pokračujte tedy, pane Clemente,“ vyzval advokáta soudce. „Pokud možno stručně,“ dodal.

Clement se vrátil na stupínek k řečnickému pultu. „Nemluvím teď jako právník, chci vás oslovit jako ten, který věří v sílu lidského citu, v dobro v člověku. Obracím se na vás jménem ženy, jež se trápí a strádá stejně, jako před časem vy. Už jste se svého dítěte dočkali. A ona? Nemá snad právo na totéž?“

Clement namířil ukazovák na Lori, ale promlouval ke Christii. „Její syn vám kdysi pomohl jako nikdo jiný. Myslím, že nastal čas říci: Vracíme vám syna. Ať žije s lidmi, k nimž patří. Obejměte ho, otevřete svou náruč i srdce. Tady je.“

Christie se vší silou chytila okraje židle. Bill si všiml, že začala nápadně rychle mrkat – neklamná předzvěst pláče.

„Ty darebáku!“ vyskočil, aby se rozběhl proti Clementovi. Ten se otočil, připravený čelit útočníkovi. Naštěstí zasáhl uniformovaný zřízenec; dalo mu dost práce Billa udržet. Clement zůstal u řečnického pultu.

Vzápětí se ozvalo energické zaklepání soudcova kladívka a nato Hartův přísný hlas: „Pane Saleme! Pane Saleme, vraťte se na své místo!“

Reportéři a novináři, kteří měli během jednání zakázáno fotografovat, využili nečekané pauzy a pořídili pár snímků.

„Klid v soudní síni!“ zahřměl Hart. „Všechny filmy použité během posledních pěti minut budou zabaveny. Před odchodem,“ obrátil se na zástupce sdělovacích prostředků, „odevzdáte u dveří fotoaparáty, budou vám vráceny později.“

„Vaše Ctihodnosti! To je cenzura!“ křikl někdo z první řady.

„Nebráním vám, abyste zveřejnili zprávy o tomto jednání nebo otiskli vaše názory na ně. Ale nedovolím vám fotografovat. Máme v rukou osud dítěte; musíme respektovat jeho práva – mimo jiné zajistit, aby rozhodování o jeho životě proběhlo v duchu platných zákonů a ve střízlivé atmosféře.“

Potom se obrátil ke Clementovi: „Pokračujte prosím.“

Advokát předvídal, jakou otázku by mu položil Henderson, a raději ho předešel: „Vaše Ctihodnosti, několikrát už bylo – a nepochybuji, jistě ještě bude – zdůrazněno, že Lori Manningová úmyslně udala smyšlené jméno otce dítěte, Harry Higgins. Nechť soud zváží, v jaké situaci se tehdy nacházela: velmi mladá žena s nejistou budoucností, která měla učinit zásadní krok. Kdyby uvedla pravé jméno, zničila by svému partnerovi kariéru. Jak by asi zareagovala veřejnost, kdyby taková skutečnost vyšla najevo? Myslíte, že by lidé řekli: „Lori se obětovala pro muže, jehož miluje?“ To asi stěží. Odsoudili by ho, že ji opustil ve chvíli, kdy ho nejvíce potřebovala. Což, jak víme, není pravda. Vaše Ctihodnosti, pro Lori Manningovou bylo nejdůležitější chránit otce dítěte a poskytnout synovi, co tehdy považovala za nejlepší šanci na dobrý život.“ Krátce se odmlčel, pak pokračoval. „Nyní přejdu k podstatě tohoto sporu. Žalující strana se nedopustila žádného prohřešku. Můj klient zde stojí s čistýma rukama.

Vaše Ctihodnosti, žádám soud, aby panu Manningovi vrátil dítě, jež mu bylo neprávem odňato adopcí od počátku neplatnou. Můj klient je v právu podle zákona platného téměř celé století. Nechceme nic jiného než naplnění tohoto zákona i v našem případě. Děkuji.“

Soudce Hart gestem vyzval Paula Hendersona, aby předstoupil a přednesl svůj závěrečný projev.

„Vážený soude, v úvodu chci předeslat, že ani já, ani mí klienti nemáme v úmyslu odsuzovat či za cokoli kritizovat Lori Manningovou či zpochybňovat její dobré úmysly. Rozhodovala se pod tlakem okolností, citově rozrušená, zoufalá. Jak se zachovat ke dvěma lidem, které považovala za nejdražší na světě? Dítě? Milenec? Ne, beru zpět tenhle výraz, použiji termín otec dítěte, nynější manžel paní Manningové.

Ať už bylo rozhodnutí jakékoli, moudré či ne, je na soudu, aby se zabýval jeho důsledky: třídenní novorozeně bylo svěřeno do péče dvou spolehlivých, obětavých lidí.

Ano, nedávno moje klientka v zoufalství vzala chlapce a odjela s ním do sousedního státu, ale vrátila se, dobrovolně. Tento soud byl vyzván, aby měl pochopení pro Lori Manningovou, která uvedla smyšlené jméno otce dítěte. Neměl by tedy rozumět i matce, již k činu dohnal strach, že jí soud odebere dítě, které miluje a o které se stará téměř od jeho narození? Když srovnáme obě události, kdo je nevinný? Na čí stranu se přiklonit? Komu dát přednost? Nevinným lidem, kteří jednali v dobré víře a podepsali smlouvu, aniž věděli o zfalšovaných údajích? Anebo straně, která zkreslila data a následně vyvolala spor?

Jistě, pan Clement hájí čistotu svého klienta, pana Manninga; nepopírám, že je nevinný. Že se ocitl v soudní síni v roli žalobce považuji ovšem za taktický právní tah, uskok, jenž má chránit zájmy jiné osoby – Lori Manningové.

Takže se nabízí otázka: na čí straně stojí spravedlnost? Rozhodne ve prospěch lidí s rukama neposkvrněnýma, nebo dá přednost těm, kteří se, bohužel, zachovali nečestně? Pokud se soud bude držet zákona, neučiní spravedlnosti zadost. Je zde vyšší cíl, důležitější – dítě, které má celý život před sebou.

Rád bych připomněl, že ani jeden z předvolaných svědků se nevyjádřil kriticky ke způsobu, jakým Salemovi Scotta vychovávají. Od příchodu do rodiny mu poskytují všestrannou péči, uspokojují nejen jeho základní potřeby, ale rozvíjejí jeho citový a duševní obzor, milují ho. Chlapec je zdravý a šťastný. Podle mého názoru ho soud nesmí o tenhle domov připravit.“

Soudce Hart zrudl, ale Henderson pokračoval. „Otázka zní: Co je cennější? Zákon sepsaný před mnoha lety lidmi na hony vzdálenými od této soudní síně? Nebo úplná šťastná rodina? Mám za to, že Christie, William, Scott a David si zaslouží větší pozornost a přízeň než suchý zákon. V dnešní době plné krizí a rozvodů by verdikt soudu neměl rozbíjet spokojenou vzornou rodinu!“

Hart zachoval přísný zachmuřený výraz, nedal najevo ani mrknutím své mínění, jen stále bubnoval prsty na desku stolu. Upřel pohled na Nancy Brookovou.

„Paní poradkyně?“ vyzval ji.

„Vaše Ctihodnosti, nejdříve chci promluvit s vámi,“ požádala. Vstala a předstoupila před Harta. Vzápětí ji následovali oba advokáti.

„Vaše Ctihodnosti, mám neobvyklou prosbu. Musím ovšem zdůraznit, že celý tento případ je neobvyklý. První tři řady jsou plné novinářů a reportérů, na schodech před vchodem do budovy postávají denně hloučky kameramanů. Tohle není proces, to je mediální záležitost.“

Harta popudil už Hendersonův projev a tentokrát se neovládl.

„Paní poradkyně, viníte soud za to, že se spor stal předmětem zvýšené pozornosti sdělovacích prostředků? Že se ohánějí humánními zájmy a pak těží ze situace naprosto nehumánními metodami? Nemohu jim to zakázat!“

„Chtěla jsem pouze požádat o jednu výjimku.“

„A to?“

„Dovolte mi přednést závěrečnou řeč ve vaší pracovně.“

„Protestuji!“ ozval se okamžitě Clement. Šeptal tak hlasitě, že mu Hart gestem naznačil, aby se ztišil. „Zatím se všechno odehrávalo veřejně. Nevidím důvod cokoli měnit.“

„Vy, pane Hendersone?“

„Kdybych hájil filmovou hvězdu jako můj kolega, Vaše Ctihodnosti, bezpochyby bych sdílel jeho názor a těšil se z pozornosti médií. Jelikož takovou výhodu nemám a jsem zvědavý, co tak výjimečného slečna Brooková chystá, souhlasím s jejím neortodoxním návrhem.“

„Pane Hendersone, nepočítám s vaší účastí, ani s přítomností pana Clementa.“

„Tak moment, slečno!“ vykřikl Henderson. Pak se šeptem omluvil za svůj hlasitý výbuch. „Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Ale za léta praxe jsem se s něčím podobným nesetkal. Tohle přesahuje všechny meze!“

„Souhlasím!“ podpořil ho Clement.

„Slečno Brooková?“ vyzval ji soudce.

„Rozhodujeme o velmi choulostivé záležitosti, máme v rukou osud dítěte. Veškeré informace jsou přísně důvěrné.“

„Naznačujete snad, že soud plně nerespektuje zájmy toho chlapce? Nebo zbytečně zasahuje do jeho soukromí?“ zeptal se okamžitě Hart.

Není zrovna bystrá, uvažoval Paul. Teď si proti sobě popudila nejen nás dva, ale i soudce.

„Takovým neobvyklým opatřením vzbudíme ještě větší zvědavost médií, jistě se obratem objeví spousta spekulací. Bohužel, musím vaši žádost zamítnout.“

„Vaše Ctihodnosti, jestli to bude nutné, obrátím se na vyšší instance. Jako důvod uvádím, že zamítnutí mého klienta poškodí natrvalo.“

Děvče, děvče, copak si neuvědomuješ, jak moc riskuješ? podivil se v duchu Paul.

Hart se na ni upřeně díval. Je drzá? Zatraceně, ona dává tomu výrazu nový rozměr. Jenže právě proto jsem ji povolal. Poslední, co teď potřebujeme, je publicita; jestli to požene výš, máme ji zaručenou. Sází na tohle? Že si ji netroufnu odmítnout, když mi pohrozí, abych neriskoval své jmenování k Nejvyššímu soudu? To mě tedy špatně zná!

„Paní poradkyně, vaše oficiální vyjádření?“

„Žádám o jednání v pracovně soudce, bez účasti obou dalších právních poradců.“

Než stačil Henderson nebo Clement cokoli namítnout, Hart je předešel. „Rozuměl jsem dobře?“

„Žádám o slyšení, jehož se zúčastní pouze Christie Salemová, Lori Manningová a Scott Salem.“

„Co tím chcete dokázat?“

„Vaše Ctihodnosti, jsem ve velmi obtížné situaci. Zastupuji klienta, který se nemůže k věci vyjádřit, nemá žádné svědky. Doufala jsem, že jednoho seženu, ale odmítl s odůvodněním, že místo psychologa není v soudní síni. Tudíž jsem nucena přikročit k tomuto neobvyklému opatření. V opačném případě přijde můj klient o jedinou možnost obhajoby svých práv. Já pak odejdu s pocitem, že jsem ho zradila.“

Hart znovu zvážil její slova a potom s konečnou platností rozhodl: „Souhlasím. Jednání proběhne zítra ráno.“

„Vaše Ctihodnosti…,“ ozval se dotčeně Clement.

Hart ho zarazil. „Pánové, máte mé čestné slovo: jestliže se během jednání objeví cokoli, k čemu byste se měli vyjádřit, dostanete včas příležitost tak učinit.“

Paul Henderson seznámil Salemovy s Hartovým rozhodnutím.

„Ne! V žádném případě!“ vykřikla okamžitě Chris.

„Christie…“

„Jakmile Scottyho jednou odvedu k soudu, kdo mi zaručí, že mi ho nevezmou?“

Henderson nenápadně kývl na Billa. „Miláčku, nemůžeme si dovolit popudit proti sobě soudce podruhé. Těžko by zůstal nestranný,“ snažil se ji přesvědčit muž.

„Stejně už je proti nám,“ řekla vzdorně. „Scottyho jim nedám!“

Paul se pokusil o otcovský tón. „Christie, odvezla jste Scottyho do sousedního státu. Stalo se. Jestli teď odmítnete, soudce je oprávněn nařídit poručnictví a odebrat vám chlapce hned.“

„To… to by mohl?“

„Ano, a nepochybuji, že by k tomu přikročil,“ dodal.

„Miláčku?“ naléhal Bill.

Po velmi dlouhé odmlce kývla.

Vyšla nahoru do dětského pokoje, aby Scottyho připravila na cestu. Vybrala bleděmodré manšestrové kalhoty a tričko s bílými a tmavomodrými pruhy.

Chlapec se trochu vzpíral, když ho oblékala, protestoval, že to dokáže sám.

„No tak, stůj přece klidně!“ napomenula ho nezvykle ostře. Pochopil, že se děje něco důležitého, když se máma takhle chová. Poslechl.

Když ho česala, zeptal se: „Mami, kam jdeme?“

„Nevrť se, miláčku.“

„K babičce?“

„Ne.“

„Do školky?“

„Ne, Scotty. Neuhýbej, ano?“

Chvíli vydržel v klidu, ale potom začal znovu: „Kam, mami?“

„Jdeme k soudu.“

„Jak chodíte s tatínkem?“

Uvědomila si, že je párkrát zaslechl a slovo pochytil, z jejího chování také zřejmě vycítil, že se jedná o něco velmi důležitého. Kolikrát vypadá zabraný do hry, a zatím vnímá všechno kolem.

„Ano, miláčku, tam, kam s tatínkem chodíme každý den.“

Objala ho a přitiskla k sobě. „Mami?“

Zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí draly do očí, a řekla: „Tak, pojedeme.“

Když dorazili na místo, sekretářka je ohlásila soudci: „Malý Brett je tady.“

Scottymu pak stiskla ruku, až ho to zabolelo.

„Chvilku počkejte. Nebude to trvat dlouho.“ Podívala se na dítě. „Božínku, ty jsi ale šikovný kluk!“ rozzářila se.

Za chvíli se objevila Nancy Brooková. Sklonila se k chlapci, aby mu viděla do očí, a potom ho políbila na přivítanou. „Tobě to dneska opravdu sluší, mladíku,“ usmála se.

Vstala a obrátila se na Christii, která ji sledovala vzdorným pohledem.

„Paní Salemová, věřte mi, je to ve Scottyho zájmu. Toto setkání bylo nutné.“ Jak mluvila, všimla si, že se Christii změnil výraz. Obrátila se ke dveřím a spatřila Lori Manningovou.

„Můj právník mě neupozornil, že tu bude i ona,“ namítla Chris.

„Můj nápad to nebyl!“ ujistila ji Lori.

„Paní Salemová, paní Manningová,“ mírnila je Nancy, „setkání jsem zorganizovala já. Snažte se ovládnout své city, dokud neskončíme, jinak můžete nepříznivě ovlivnit mínění soudu.“

Přímé varování splnilo účel. Nancy vzala svého malého klienta za ruku. „Kam ho vedete?“ ptala se okamžitě Christie.

„Soudce chtěl chlapce vidět,“ vysvětlila Nancy a vešla se Scottym do Hartovy pracovny.

Christie i Lori jen tiše čekaly, ani jedna neměla zájem vyvolat při, která by ji později mohla poškodit.

Soudce uvítal dvojici bez taláru, nechtěl dítě polekat. Nancy chlapce vybídla: „Běž, Scotty, pozdrav pana soudce.“

Udělal krok a otočil se. Nancy se usmála a souhlasně kývla.

„Dobrý den, Scotty,“ oslovil ho Hart a také se pokusil o úsměv. Pořád ještě nechápal, co má Nancy v úmyslu.

Chlapec se díval na muže za stolem, jako by ho také hodnotil, ale nic neřekl. Nancy ho znovu povzbudila úsměvem i gestem.

„Jste soudce? Maminka o vás mluví?“

„Ano,“ odpověděl Hart. „Copak o mně maminka povídá?“ zeptal se.

Nancy se pobaveně zablýsklo v očích. „Námitka, Ctihodnosti. Přísně důvěrné mezi klientem a matkou.“

Usmál se a souhlasil. „Jistě. Neměli bychom se nechat ovlivnit.“ Pokračoval už úředním tónem: „Paní poradkyně, čeho se snažíte docílit?“

Nancy otevřela dveře a zavolala: „Slečno Manningová?“ Lori vstala a vykročila. Christie se okamžitě zvedla. „Ne! To nemůžete!“ protestovala.

„Paní Salemová,“ napomenula ji mírně Nancy a zavřela za Lori. Hartova sekretářka jen zavrtěla hlavou, bylo jí Christie líto.

Lori pozdravila soudce a přistoupila ke Scottymu. Poklekla a pokusila se ho obejmout.

„Scotty?“ usmála se na něj.

Ucouvl ke stolu, jako by tam mohl najít bezpečné útočiště.

„Mluvte na něj,“ vybízela ji Nancy.

„Scotty, jsem tvoje…“ Zarazila se. Uvědomila si, že tohle chlapec nepochopí. Matka je v jeho očích ta druhá. „Jsem… tvoje kamarádka. Chci být tvoje kamarádka, Scotty.“

Nancy i Hart cítili, jaký vnitřní boj Lori svádí, jak trpí.

„Obejměte ho,“ radil soudce.

S očima plnýma slz Lori roztáhla náruč vstříc chlapci. Ten se zaraženě tiskl ke stolu a upíral tázavý pohled na Nancy. Lori chlapce zvedla a pochovala. Pak se s ním posadila do křesla. Vrtěl se a snažil se z objetí vymanit, takže ho nakonec musela postavit zpátky na zem. Hned se rozběhl k Nancy.

„Ještě mě nezná,“ namítla Lori. „Až si zvykne, bude mě mít rád. Bude. Uvidíte,“ ujišťovala sebe i soudce. „Bude…“ Rozplakala se.

Harta pohled na ni dojal, zároveň upadl do rozpaků, nejen proto, že byl svědkem takové scény, ale také si částečně dával vinu, že ji vůbec dopustil. „Paní poradkyně?“

„Mrzí mě to, paní Manningová. Můžete jít.“

Když se Lori objevila ve dveřích, uplakaná, se zoufalým výrazem ve tváři, Christie ji okamžitě v duchu politovala. Chtěla ji nějak utěšit, ale to už se ozvalo její jméno.

Jakmile vešla, chlapec se k ní radostně rozběhl. „Mami! Maminko!“ Nechal se obejmout a vzít do náručí.

Soudce tentokrát vypadal spíše rozzlobeně než dojatě. Přísně se podíval na Nancy. „Paní poradkyně?“

Věděla, co mu asi běží hlavou a co bude následovat. „Paní Salemová, můžete se Scottym počkat vedle?“

„Nebudete se na nic ptát?“ podivila se Christie.

„Není třeba!“ odpověděl soudce břitce. „Děkuji. Musím si teď promluvit s právní zástupkyní.“

Jakmile osaměli, Hart odložil formality. „Slečno Brooková, požádala jste mě o schůzku. Souhlasil jsem. Ale co proboha má znamenat tohle? Chcete dokázat, co by předpokládal každý? Že dítě nadšeně poběží k matce, zatímco k ženě, kterou v životě nevidělo, se bude chovat nedůvěřivě? Jistě, skutečná matka je pro chlapce cizí – tu jste, mimochodem, velmi ranila. Copak nemáte kouska citu? Slečno Brooková, přiznám se, že jsem vaším jednáním nemile překvapen!“

„Vaše Ctihodnosti…“

Gestem naznačil, že nechce nic slyšet. Zavrtěl hlavou: „Bylo to velmi působivé. Ale jako soudce nemohu podléhat emocím. Jde o spravedlnost! Musíme dbát na dodržování zákonů! Fakta jsou jasná a právo je na straně biologických rodičů.“

Dal najevo, že skončil, a ponořil se do spisů na stole.

Nancy se neměla k odchodu. Dlouho nevydržel. Zvedl hlavu.

„Vaše Ctihodnosti, právě proto jsem zorganizovala tohle setkání.“

„Co tím míníte?“

„Zákon… právo… případy…“:;

„Zákony znáte stejně dobře jako já.“

„Ano, ale Scotty ne.“

„O čem zatraceně mluvíte?“ celý zrudl rozčilením. Nancy se nenechala odradit. „Pokusila jsem se mu vysvětlit, co říká zákon, ale nepochopil. Je bystrý, takže chybu jsem asi udělala já. Zkuste mu to objasnit sám. Čeká venku, za dveřmi.“

„Nezahrávejte si se mnou!“

„Ctihodnosti, to bych si nedovolila. Mám v rukou budoucnost toho chlapce. Potřebuji vaši pomoc. Někdo mu musí vysvětlit, proč má po celý život jednu matku, a najednou ji nahradí jiná. Kam se poděla ta žena, která ho milovala? Co se s ní stalo? Když začne v noci steskem plakat, kdo mu vyloží, že jsme jednali podle zákona? Kdo ztiší jeho bolest po tomhle radikálním řezu? Třeba to dokážete vy, Ctihodnosti. Dejte si záležet. Děkuji, že jste vyslechl mou závěrečnou řeč.“

Nečekala, jak zareaguje, otočila se a vyběhla z místnosti.

Nezavolal ji zpět. Seděl s očima upřenýma na dveře. Teď je rozhodnutí už jen na něm.

Karen Craigová odbočila na příjezdovou cestu před domem a okamžitě poznala, že něco není v pořádku. Spatřila totiž auto.

Otevřela dveře a vystoupila. Zaslechla odpalování tenisového míčku. Manžel se někdy chodil na kurt uklidnit, nebo spíše unavit fyzicky, aby si ulevil od psychické zátěže. Nestávalo se to ovšem příliš často. Věděla, že spor Salemových a Manningových je pro něj jeden z nejtěžších.

Zašla na kurty. Stál tam v šedé teplákové soupravě s raketou v ruce a chystal se odpálit poslední míček ze sady. Jak se rozmáchl, zahlédl ji koutkem oka a pustil míček.

„Soustřeď se,“ nabádala ho se smíchem. „Takhle to nikdy do Wimbledonu nedotáhneš.“

„Trénuju jenom na klubový turnaj. Taky bys měla začít, čeká nás pár zápasů,“ připomněl jí.

Zbývalo jim ještě dvanáct týdnů. Přešla jeho poznámku a řekla: „Taky jsem měla perný den. Dala bych si něco k pití.“

„I já bych sklenku snesl.“

Posbíral míčky. „Jak to šlo?“ zeptala se.

„Co?“

„Včera ses zmínil o nějaké neobvyklé schůzce a závěrečné řeči. Tak chci vědět, jak to dopadlo.“

„Tak, jak jsem předpokládal,“ utrousil neochotně, aby dal najevo, že nemá chuť nic rozebírat.

Zmlkla tedy a nevyptávala se. Ani nahoře nepadlo o případu jediné slovo. Teprve nad šálkem kávy se ozval sám.

„Proč tě to tak zajímá?“

„Zajímá co?“

„Že se pořád vyptáváš na ten spor.“

„Jude, lásko, zmínila jsem se o něm před dvěma hodinami, a jen proto, že ti na tom případu očividně moc záleží.“

Vyhnul se přímé odpovědi a změnil téma. „Vy, chirurgové, i když si tolik stěžujete, to máte mnohem jednodušší. Znáte příčinu, a musíte jen dodržovat postup, abyste ji odstranili. Je pravda, že to někdy nevyjde, ale neřešíte dilema.“

„Tak snadné to zas není, i my se musíme rozhodovat,“ opravila ho. „Operovat, neoperovat, to je klíčová otázka, mnohdy o životě a smrti, Ctihodnosti.“

„Posuzujete jen, zda je to pro pacienta výhodné,“ namítl.

„Zvažujeme, jestli přežije,“ zdůraznila.

Postavil šálek tak zprudka, až káva vyšplíchla na stůl.

„Karen, snažím se ti to vysvětlit. Zatraceně!“ vybuchl. „Ty máš pacienta, oběť. A nemoc, viníka. Nemusíš vybírat, komu dát přednost. A já mám rozhodnout mezi dvěma rodinami. Podle mého jsou obě v pořádku. Jenže jsem soudce a jednu z nich musím zamítnout. Vůbec to není jednoduché!“

„Já vím, miláčku,“ řekla chápavě.

„Ať bude verdikt jakýkoli, media spustí povyk. Jistě mi předhodí i krále Šalamouna, který měl vyřešit spor dvou žen, údajných matek. Nechal si je předvolat, vytasil meč a pohrozil, že dítě rozpůlí a každá dostane spravedlivý díl. Vtom jedna vykřikla: ‚Zadrž! Ať je má ona, hlavně když je necháš naživu.‘ Tak poznal, kdo je skutečná matka.“

„Měl to jednodušší, Šalamoun. Nestál za ním zástup právníků a psychiatrů nebo psychologů,“ namítla.

„Kdybych navrhl já něco podobného, okamžitě po mně půjdou organizace pro lidská práva a spousta jiných. I federálové.“

„No, půlení dětí by se asi opravdu dalo kvalifikovat jako nevhodný způsob zacházení s dětmi. Přinejmenším,“ pokusila se zlehčit rozhovor, aby se uvolnil.

Namísto toho vstal. „Promiň.“ Zvedl se, odešel do pracovny a zavřel za sebou dveře na znamení, že ho má nechat o samotě. Potřebovala ale své poznámky na zítřejší přednášku, a ty včera zůstaly právě v pracovně.

Zaklepala.

Když nezareagoval hned, opatrně pootevřela a vešla dovnitř. Měla v úmyslu jen vzít složku a odejít, nechtěla ho rušit. Ozval se sám, jako by jejich konverzace neskončila. „Ještě jedna věc: jakmile skončíš operaci, je po všem, ať už pacient přežije, či ne. Když ne, je to špatné, ale víš, že ses snažila a máš to za sebou. Pokud ano, od té chvíle je na tom pořád líp.“

„Proto operujeme,“ prohodila tiše.

„Přesně to mám na mysli. Máte jasný cíl. A výsledek je také jasný. Jenže v právničině to takhle nefunguje. Určitě ne v tomto případě. Mé rozhodnutí neznamená konec, ale začátek. Ani ne tříleté děcko má celý život před sebou. Jaký bude? To záleží na mém rozhodnutí!“

Posadila se. „A zákon?“

„Zákon mluví jasně. Kdybych toho klučíka neviděl na vlastní oči, neměl bych výčitky. Krev není voda, rodina je základ státu, záruka výchovy, vzdělání, morálky… Zákon je na straně biologických rodičů – tečka.“

„Ale je tu ten chlapec,“ podotkla.

„Možná jsem pro něj žádné právní zastoupení neměl žádat.“ Povzdechl si. V duchu viděl Nancy. „Ne, to nejhorší, co o ní mohu říci, je, že mě přiměla, abych celý případ znovu zvážil.“

„Jude,“ začala opatrně, zaváhala, ale potom pokračovala: „Souvisí to nějak s tvým možným jmenováním k Nejvyššímu soudu?“

„Vždyť mě přece znáš,“ řekl.

„Neodpověděl jsi mi. Musím to vědět.“

„Proč?“

„Nejdříve mi odpověz.“

Teprve teď si všiml, že má v očích slzy, a uvědomil si, že mu něco podstatného uniká.

„Ano. Rád bych to jmenování dostal, sním o něm od chvíle, kdy jsem se rozhodl vzdát se lukrativní soukromé praxe a přijal místo ve státních službách. Ale,“ pohlédl na ni, „myslíš, že mě zabije, když se tam nedostanu? Ne, miláčku. Mám tebe, to je mnohem důležitější. Stačí ti tahle odpověď, má drahá?“

„Ano.“

„A teď odpověz ty mně. Proč tě ten případ tolik zajímá? Neříkej, že kvůli Nejvyššímu soudu.“

„Beru tě takového, jaký jsi. Třeba naprosto obyčejný soudce pro otázky rodinného práva,“ pokusila se znovu o lehký tón. Ale vlhké oči ji zradily.

Objal ji. „Karrie?“ Otřel jí slzy. „Karrie, co se děje?“ Vyvinula se z jeho objetí a posadila se do tmavého kouta pracovny. Nedívala se na něj. „Je to proti zásadám etiky,“ promluvila tiše, „neměla bych tě ovlivňovat. Ale v duchu svých pravidel – musím. Musím ti něco povědět, teď hned.“

„Ať je…“

„Nic neříkej,“ zarazila ho, „jinak to bude mnohem těžší.“ Vstala a začala přecházet po místnosti. Hart seděl mlčky. Něco, na čem jí moc záleží. A není to příjemné.

„Kdysi… za války ve Vietnamu… bylo mi devatenáct a zamilovala jsem se. Měli jsme se brát, jen co skončí studia. Nenapadlo nás, že potom ho mohou povolat do armády. Stalo se. Ani jsme se nestačili zasnoubit. Slíbili jsme si věrnost a svatbu odložili, až se vrátí. Co jsme netušili…, než odjel, ten poslední týden, jsem otěhotněla.“

„Karrie, to jsi mi…“

„Prosím… Je to poprvé, co tohle někomu říkám.“ Přinutil se zůstat sedět a snažil se budit dojem, že jen nezaujatě poslouchá.

„Musela jsem se rozhodnout, jestli si dítě nechat. Až se Charles vrátí – jmenoval se Charles, Charles Stevenson…“

Nevydržel a uklouzlo mu: „Chuck Stevenson… Znal jsem ho. Někdy jsme si spolu zahráli tenis. Nevrátil se.“

„Tehdy mi nic jiného nezbývalo. Dítě jsem si nechala s tím, že po porodu je dám k adopci. Myslela jsem si, že to pro ně bude to nejlepší. Ne strádat s matkou, která ještě nedokončila studium, ale žít s lidmi, kteří je budou milovat a hýčkat.

Když se narodil – ano, byl to chlapec, pojmenovala jsem ho Charles, jedna velmi kvalitní agentura zprostředkovala adopci a já si myslela, že jsem tuhle kapitolu svého života jednou provždy uzavřela. Ale nedařilo se mi to. Pořád mě pronásledoval pocit viny. Musela jsem ho najít a přesvědčit se, že je v dobrých rukou, že ho mají rádi. Že je šťastný. A v bezpečí.

Podařilo se mi zjistit, kdo jsou adoptivní rodiče. Přemýšlela jsem, co udělám. Napadlo mě dokonce, že u nich zazvoním a jednoduše řeknu: Chci ho vidět.“

„Jako Lori Manningová,“ zašeptal.

Karren ho zaprosila pohledem. Prosím tě, ne, nech mě mluvit.

„Zašla jsem k jejich domu. Ne jednou, několikrát. Vždycky jsem postávala opodál. Viděla jsem tu ženu – nikdy jsem nedokázala ani v duchu říct jeho matku – jak s ním jde na procházku a potom se spolu vracejí. Záviděla jsem jí, že ho drží za ruku, i to, jak se na ni dívá. Měl by chodit se mnou, svírat moji dlaň, protestovala jsem mlčky. Dalo mi práci ovládnut se a nezavolat: Je to můj syn! Chci ho zpátky!“

Zmlkla a otřela si slzy.

„Vyprávíš mi tu Loriin příběh mnohem lépe, než se podařilo Clementovi,“ poznamenal tiše.

„Chodila jsem za nimi do parku. Vždycky jsem si sedla na lavičku blízko nich a pozorovala je. Dívala jsem se na něj, jak běhá, hraje si, jezdí na klouzačce. Byl nejšikovnější dítě na hřišti. Jednou šplhal po prolézačkách. Houpal se a zjevně vyzýval ostatní, aby ho napodobovali. Nezapřel v sobě Charlese. Byl nejrychlejší a nejodvážnější ze všech. Když vylezl až nahoru, zavěsil se za nohy hlavou dolů a začal se houpat. A najednou spadl. Vyskočila jsem a chtěla mu pomoci na nohy, ale on už se zvedl a utíkal k lavičce. Chtěla jsem ho obejmout, utěšit, ale on proběhl kolem a vrhl se do náručí té ženě. Políbila ho a utěšila, za chvíli přestal plakat a spokojeně odpočíval v jejím objetí.

Tehdy jsem pochopila, že pro něj je matka ona. Byl to pro mě velký šok, ale najednou jsem věděla, že nemám právo chtít ho zpátky. Cestou z parku mi bylo mizerně. Já ho porodila, já bych ho teď ráda konejšila. Je můj. Můj! Ale došlo mi, že není důležité, co chci já. On je šťastný, on už matku má.“

Otočila se a plakala. Tiše vstal a přistoupil k ní, aby ji objal. Přitiskla mu hlavu na hruď. „Jen se snažím říct, dospělý člověk se musí naučit přijímat realitu života, žít se svým rozhodnutím. Neměla jsem právo vyžadovat něco podobného od čtyřletého dítěte.“

Podal jí kapesník. Osušila si oči a dodala: „Tohle je jediné, co jsem před tebou tajila. Doufám, že se mezi námi dvěma nic nezmění.“

Než stačil odpovědět, vyklouzla z jeho objetí a vyšla z pracovny.

Osaměl. Čekala ho jediná povinnost: vynést verdikt v případě Salemovi versus Brett Manning.

Každý den provázely účastníky soudního procesu hloučky kameramanů, reportérů a novinářů. Sotva se někdo z nich objevil, obklopili ho zástupci médií a bombardovali otázkami, z nichž většina zůstala v souladu s pokyny soudce Harta nezodpovězena.

V závěrečný den se zdáli ještě útočnější. „Odvoláte se, když soudce rozhodne ve váš neprospěch? Pokud vyhrajete, kdy dostanete syna zpátky? Paní Salemová, jestli prohrajete, odjedete znovu se Scottym za hranice?“

Podobné dotazy se sypaly na hlavu Manningovým i Salemovým a oba manželské páry si oddechly až v hale soudní budovy.

Jednací sál byl nabitý k prasknutí, několik lidí dokonce stálo na dodatečně vyhrazených místech. Když vstoupil uniformovaný zřízenec, ozvaly se vzrušené hlasy. Očekávané „povstaňte“ se však neozvalo. Muž přešel nejdříve k Hendersonovi a potom ke Clementovi a každému něco vyřídil.

Nato se Salemovi zvedli a následovali Paula k bočnímu vchodu, stejně tak Manningovi i Henry Clement. Jakmile přítomní pochopili, že soudce se rozhodl vynést svůj verdikt v pracovně bez účasti veřejnosti, spustili povyk. Jelikož ale neměli komu si stěžovat, hluk brzy utichl a ozývalo se jen nespokojené mručení.

V pracovně už stály připraveny židle po pravé i levé straně Hartova stolu. Sotva se Salemovi i Manningovi posadili, vešel soudce. Ze zvyku začali vstávat, ale pokynul jim gestem, aby zůstali sedět.

„Obejdeme se i bez formalit,“ prohlásil. Zvedl sluchátko a sekretářce řekl: „Tak mohou…“

Otevřely se dveře a vešla Nancy Brooková se svým malým klientem.

Přivítaly ji překvapené pohledy.

Nancy vysvětlila: „Paní Salemová, dovolila jsem si využít vaší nepřítomnosti.“

Usadila se poblíž Harta.

„Pane Clemente, pane Hendersone, pane Manningu, paní Manningová, pane Saleme, paní Salemová, chci vás v tak vypjaté chvíli ušetřit útoku sdělovacích prostředků. Předpokládám, že bude mnohem přijatelnější, když vyslechnete můj verdikt v těchto prostorách.

Než jsem dospěl ke konečnému rozhodnutí, vzal jsem v úvahu několik faktorů. Především platný zákon.“

Bill stiskl Christii ruku, aby nevykřikla. Hendersonovi lehce zacukalo v levé tváři.

Brett Manning zalétl pohledem k ženě.

Scotty seděl Nancy na kolenou a vážnost situace na něj nijak nedoléhala. Nancy mu položila ruce na ramena.

„Také jsem zvážil lidskou stránku, což nebylo snadné.“

Nato si nasadil brýle, vzal dvoustránkový text a vážným hlasem začal číst:

„Ve věci Salemovi versus Manningovi: s ohledem na průběh procesu a platné zákony soud rozhodl, že právo je na straně žalující strany. To je v souladu se zněním paragrafu 1.21 Zákona o rodinných vztazích, odstavec B.“

Henderson nesouhlasně potřásl hlavou. Christie se na něj obrátila a zaprosila očima: Udělejte něco! No tak, jednejte přece! Mírně zvedl ruku, aby zůstala zticha. Soudce pokračoval.

„Zákony tohoto státu preferují úplnou rodinu, což v minulosti mnohokrát vedlo i k týrání a zneužívání dětí. Jelikož v několika extrémních případech došlo dokonce k úmrtí dítěte, bylo znění zákona doplněno o následující dodatek: s výjimkou případů, u nichž má soudce důvodné podezření, že dítě by mohlo být vystaveno týrání fyzickému, citovému či duševnímu, či jinému strádání.

Na základě výpovědí, které soud vyslechl, i argumentace právní poradkyně soud dospěl k názoru, že Scott Salem by velmi utrpěl, kdyby musel být náhle vytržen z rodinného prostředí, které zná a kde se cítí v bezpečí a šťastný.

Tudíž, v duchu podpory jednotné plně funkční rodiny jsem rozhodl spor ve prospěch Christie a Williama Salemových, jediné rodiny, kterou Scott Salem zná. Doufám, že žalující strana verdikt přijme a nebude prodlužovat emocionální vypětí všech zúčastněných.“

Lori Manningová se tiše rozvzlykala. Brett ji objal a snažil se ji utišit.

„Pane Clemente, abychom se vyhnuli zbytečné publicitě, zařídil jsem, že vaši klienti mohou opustit soudní budovu zadním vchodem.“

Jakmile Manningovi odešli, Christie se rozběhla za synem. Klekla si před něho a objala ho. „Mami, ty zase pláčeš?“ podíval se na ni.

Se slzami v očích se usmála. „Ano, miláčku, máma už zase pláče. Ale tohle je z radosti, víš? Teď budeme oslavovat. Co by sis přál, Scotty? Cokoli,“ vybídla chlapce.

„Pojedeme už domů?“ zeptal se.

„Ano, miláčku, hned. Je báječné, že můžeme jet spolu domů, viď, Bille?“

Bill si vysadil Scottyho na ramena. „Tak, synu, nejdříve poděkuj panu Hartovi.“

„Díky, pane,“ poslechl chlapec.

U dveří otočil hlavu: „Ahoj, Nan.“

Zamávala mu. „Ahoj, Scotty. Na shledanou.“ A tiše dodala: „Měj se dobře. Krásný život ti přeju.“

„Paní poradkyně, děkuji vám za spolupráci. Doufám, že jsem vás v závěrečné řeči ocitoval. Trochu jsem se připravil pro případ, že se druhá strana odvolá.“

„Naopak, docela mi to lichotí,“ usmála se.

„Někdy… jednoho dne žena s vaší…,“ zarazil se a hledal vhodný výraz.

„Drzostí, Vaše Ctihodnosti?“

„Soudcové se nevybírají podle drzosti. Řekněme… žena přímá. Souhlasíte?“

„Jistě, Ctihodnosti.“

„Ano. Tedy, jednoho dne žena tak přímá jako vy, dokonale obeznámená se zákony, schopná chápat pocity dětí – taková by mohla sedět na mém místě.“

Zůstal sám. Zvedl telefon.

„Doktorku Craigovou, prosím. Aha. Až se vrátí, můžete jí vyřídit vzkaz? Tedy: ‚Scotty má svou matku.‘ Ano, to je celé. Vlastně… ještě byste mohla přidat: ‚Dnes večer bych tě rád vyvezl někam ven, na dobrou večeři a sklenku vynikajícího vína. Myslím, že si to oba zasloužíme!‘“

Henry Denker

Adopce

Copyright © 1995 by Henry Denker

Translation © 2004 by Lenka Lachmanová

Cover design © 2004 by DOMINO

Z anglického originálu THIS CHILD IS MINE,

vydaného nakladatelstvím William Morrow & Co.,

New York 1995

přeložila Lenka Lachmanová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava l,

v roce 2004

ISBN 80-7303-212-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai