Chybná diagnóza

Henry Denker

(1999)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

CHYBNÁ DIAGNÓZA

HENRY DENKER

Název: Chybná diagnóza

Autor: Henry Denker

Nakladatelství: Domino, 1999

CHYBNÁ DIAGNOZA

Henry Denker

Běžná lékařská prohlídka skončila neočekávaným verdiktem: dvaadvacetiletá Cynthia Hortonová se musí okamžitě podrobit gynekologické operaci. Jde o neškodný výrůstek, nebo o zhoubný nádor? Rodiče jí vybírají vynikajícího operatéra, protože plně spoléhají na jeho letité zkušenosti.

Lékař se rozhodne pro radikální zákrok, který zásadně ovlivní celý Cynthiin život. Bylo to však nutné? O tento případ se začne zajímat mladý specialista gynekologického oddělení, který postupně dojde k závěru, že se jeho nadřízený dopustil chybného úsudku. Najde v sobě dost odvahy a dokáže proti němu prosadit svůj názor, i když tím ohrozí vlastní kariéru?

Denker, jak je pro něho charakteristické, i v tomto románu citlivě zvažuje lidské vztahy v každodenních i kritických životních situacích a individuální odpovědnost lékařů v nekončícím zápase se zákeřnými chorobami.

Henry Denker, 1999

VĚNUJI SVÉ ŽENĚ EDITH

Poděkování

Za podklady z vědeckého lékařského výzkumu, které sloužily jako základ tohoto románu, vyslovuje autor hluboké díky profesoru gynekologie a porodnictví Herbertu J. Buchsbaumovi, M.D., F.A.C.S., F.A.C.O.G., řediteli Sekce gynekologické onkologie, University of Texas, Southwestern Medical School.

1

Vysoký tmavovlasý dr. Craig Pierson se netrpělivě podíval se svraštělým zakaboněným výrazem v hezké tváři po velkých nástěnných hodinách. Spěchal nemocniční chodbou. Už za pět minut čtvrt na osm. Ještě neskončil s ranní vizitou pacientek po operaci a už v osm musí jít asistovat do operačního sálu. Čert aby to vzal, pořád ho někdo vytrhuje z práce, tohle poslední vyrušení ho namíchlo nejvíc. Zahlédl sklíčeného mladého sekundáře, jak na něho čeká u pacientčiných dveří.

Když k němu došel, zeptal se naštvaně: „O co jde tentokrát, Blinne? Nedokážete sepsat obyčejnou předoperační anamnézu?“

William Blinn byl černoch, ale nemohl skrýt, že se rozpaky červená. To, že se červenal, vnímal Craig Pierson jako výtku. Připomnělo mu to, že je to teprve dva roky, co byl sám všemu vystaveným sekundářem. Musí se naučit ovládat svou netrpělivost s mladšími, méně zkušenými pracovníky. Bývaly ovšem i dny, kdy ztrácel trpělivost také se staršími kolegy. Nemocničními chirurgy a vyučujícími externími specialisty. Existovaly rovněž dny, a nebylo jich málo, kdy byl Craig Pierson netrpělivý kvůli svým vlastním omezeným možnostem a současnému stavu toho, co se eufemisticky označovalo jako umění léčby.

Skutečné možnosti této vědy nazývané medicínou a způsob, jakým se uváděla v život, pramálo odpovídaly jeho chlapeckým snům. Stále si musel připomínat, že medicína, ať už ji považujeme za vědu nebo umění, je dovedností provozovanou pouhými lidskými bytostmi. I při nejlepších úmyslech nutně dělají chyby. On sám, už druhým rokem se postgraduálně specializující jako rezident na gynekologicko-porodnickém oddělení, se na nich také podílel.

Netrpělivě reagoval na Blinna, ochotného mladého muže, který pracoval usilovněji než všichni ostatní sekundáři na oddělení. Přesto se ještě nevyrovnal s požadavky a problémy povolání. Blinna nepochybně přijali na lékařskou fakultu s poněkud méně přísně vyžadovanými předpoklady, než tomu obvykle bývá, uvažoval Pierson. Ani Blinnův vysokoškolský prospěch by mu normálně nezajistil možnost být sekundářem na tak vynikající instituci, jako je Státní univerzitní nemocnice. Pierson však uznával, že výjimky je třeba dělat, aby i sociálně diskriminovaní jedinci dostali šanci. Netrpělivý byl prostě jen kvůli dalším problémům, kterým celodenně čelil, kdy měl více pacientek, než bylo k zvládnutí, a nadto operace, u kterých musel asistovat či které sám dělal.

Přesto jako rezident v druhém roce měl povinnost těmto nedostatkům čelit. Příští rok, až bude starším rezidentem, a jak doufal, také hlavním rezidentem, bude moci víc svého času věnovat operacím. Bude mít dokonce výsadu vybírat si jenom ty nejzajímavější a nejsložitější případy. Mladší rezidenti pod ním ať se potom starají o sekundáře, kteří ještě nezvládli ten prostý úkol sepsat lékařskou anamnézu.

Blinn si bolestně uvědomoval Piersonovu netrpělivost a pokoušel se mu vysvětlovat: „Promiňte, že vás obtěžuju. Ona je ale strašně nervózní. Nemohl jsem z ní dostat odpověď na žádnou otázku.“

„Samozřejmě,“ řekl Pierson. Ne že by souhlasil, ale nevyžadoval od Blinna omluvu.

Blinn tu výčitku bral. „Možná je to proto.“ Myšlenku nedokončil.

Ani nemusel. Pierson se k němu ostře otočil. „Podívejte se, kolego, pokud budete jako černý gynekolog jednající s bílými ženami přecitlivělý, to si vyberte jiný obor! Gynekologie s sebou nese emocionální problémy pacientky. Nemusíme k nim přidávat navíc lékařovy.“

Blinn po něm vrhl nasupený pohled, ale neodpověděl. Místo toho, když Pierson nic dál neříkal, se otočil a pustil se chodbou pryč. Piersona najednou přepadl pocit viny. Rozhodl se, že raději s pacientkou sepíše anamnézu sám, než aby Blinnovy problémy umocnil tím, že by pověřil jiného sekundáře udělat, co se Blinnovi nepodařilo.

Pierson se podíval na číslo pokoje. 442. Pootevřenými dveřmi viděl, že postel je dosud neporušená, rohy povlečení pevně zastrčené. V posteli zatím nikdo neležel. Zdálo se, že tam ani není žádná pacientka. Lehce do pootevřených dveří strčil. Objevil ji.

Mladá žena, sotva víc než dvacetiletá, soudě obecně podle velikosti a obrysů postavy. Stála tam obrácená zády, dívala se z okna. Zřejmě ho neslyšela. Anebo si ho uvědomila, ale byla rozhodnutá si ho nevšímat.

Zvedl kartu, teplotku.

JMÉNO PACIENTA: Hortonová, Cynthia.

DATUM NAROZENÍ: 12. května 1956.

VĚK: 22.

PŘIJÍMAJÍCÍ LÉKAŘ: Dr. H. Prince.

Další z předčasných příjmů starého Zlatoprstého, uvědomil si Craig Pierson. Ta žena stráví v nemocnici tři čtyři dny, než se Price dostane k tomu, aby ji operoval.

Zlatoprstý! Takto už léta označovali dr. Harveyho Prince jak mladí rezidenti, kteří s obdivem sledovali jeho brilantní technickou zručnost při operacích, tak starší nemocniční chirurgové, kteří mu záviděli obrovské roční šestimístné příjmy.

Craiga upoutal další, zatím jediný zápis na jinak prázdném formuláři pro anamnézu.

POTÍŽE PŘI PŘÍJMU: Hmatné zduření na vaječníku. LÉČEBNÝ POSTUP: Probatorní laparotomie.

Zdánlivě neškodná slova, říkal si v duchu: zduření, probatorní. Některé dny uvažoval, proč se prostě chladně a směle neuvede: Tahle mladá žena má pravděpodobně rakovinu vaječníku.

Začal co nejjemněji, uklidňujícím tónem: „Slečna Hortonová?“

Neotočila se po něm. „Říkám správně slečna, ano?“ pokračoval a doufal, že vyvolá nějakou reakci.

Aniž se k němu otočila, pustila se do něho krajně nervózním přiškrceným hlasem: „Vůbec bych tady neměla být!“

„Doktor Prince to zřejmě pokládá za nutné.“ Craig se chlácholivým tónem znovu dotazoval: „Slečna Hortonová?“

Zvolna se k němu otočila. Upoutala ho její krása. Jemné rysy bledé tváře zvýrazňovaly syté fialové oči a zářivé černé vlasy. Vypadala dokonce mladší než na dvaadvacet.

„Neměla bych tady být!“ opakovala, jako by Craigovi kladla za vinu, že ji tady drží. „Měla bych mít dnes odpoledne poslední zkoušku svatebních šatů. Místo toho umřu. Vím to. Je to prokletí, prokletí!“

Opakované slovo uvolnilo záplavu slz. Zabořila obličej do dlaní.

Když selžou všechny jiné argumenty, uchylují se lékaři ke statistikám.

„Zbytečně se znepokojujete, slečno Hortonová. Je to skutečně jednoduchý zákrok. Většina pacientek opouští lůžko za dva dny. A za čtyři jsou doma. A pokud jde o to, jaký bude nález, podle statistiky tři ze čtyř nejsou zhoubné, ale benigní. A i kdyby doktor Prince něco našel, je to nepochybně ve velice raném stadiu a půjde to pravděpodobně úplně odstranit. Je výborný. Nejlepší gynekologický chirurg, kterého tu máme.“

Cynthia se na něho zahleděla. Třebaže na plastikové visačce na bílém lékařském plášti měl uvedeno jméno, představil se: „Jsem doktor Pierson.“

Na jeho představení nijak nezareagovala, ale odpověděla: „Je to vůbec náhoda, že jsem tady. Podle maminky bylo záhodno, abych se nechala prohlédnout, než se s Petem vezmeme. A tak jsem šla k doktorovi.“

Znovu nedokázala zadržet slzy, odvrátila se a skryla si obličej. Craig se jí to snažil ulehčit.

„Takže jste navštívila vašeho rodinného lékaře. Provedl obvyklou prohlídku, včetně vyšetření pánve, a na něco přišel. Udělal vám stěr?“

Přikývla.

„A výsledek byl negativní?“

Znovu přikývla.

„To je dobré znamení,“ dodával jí odvahu. Nereagovala.

„Slyšíte, slečno Hortonová?“ Neoblomně odmítala se k němu znovu otočit. „Musím vám položit několik otázek. Odpovíte mi na ně? Prosím?“

„Pokusím se,“ řekla, ale znovu se rozplakala.

Craig začal podle nemocničního formuláře na gynekologickou anamnézu:

„Kdy jste začala menstruovat?“

„Bylo mi dvanáct.“

„V jakých intervalech?“

„Po osmadvaceti až devětadvaceti dnech.“

„Délka krvácení?“

„Zhruba čtyři dny.“

„Intenzita?“

„Myslím běžná. Průměrná.“

„Bolesti?“

„Jenom první den. Ale nijak zlé.“

„A dělali vám, říkáte, onkocytologický stěr. Kdy?“

„Před týdnem.“

„Těhotenství?“

„Žádné!“ odpověděla dívka až trochu útočným tónem, ale pak přiznala. „Ano. Jedno.“

„Užíváte nějaký způsob antikoncepce?“

„Pilulku.“

Craig poznamenal na formulář: orální antikoncepce.

„Nějaké dřívější operace?“

„Mandlí, nic víc.“

Přešel k otázkám, týkajícím se jejího současného stavu.

„Povšimla jste si v posledním měsíci nějakého úbytku váhy?“

„Ne.“

„Nějaké změny proti normálu při stolici a močení?“

„Ne.“ Zdálo se, že začíná být netrpělivá. Uvědomoval si, že důvodem je její nervozita.

„Tlak na močový měchýř?“

Zaváhala. „Ano,“ doznala, „ale myslela jsem si, že to je tou pilulkou. Je to důležité?“

„Patrně ne,“ řekl Craig a doufal, že uklidní její obavy. „Všimla jste si, slečno Hortonová, že to zduření působí nějakým dalším způsobem na vaše tělesné funkce? Nějaké krvácení?“

„Ani jsem o existenci nějakého zduření nevěděla!“ namítla nepřátelsky, jako by ji tím postihl lékař, který to jako první objevil. „Maminka pořád říkala, že než se holka vdá, má se nechat celkově vyšetřit. Aby si byla jistá, že neexistují žádné zábrany. Jaké zábrany?, ptala jsem se. A ona na to: Co by ti bránilo v sexuálním životě, a mít děti.“

Cynthie se nato obrátila ke Craigovi obličejem. Úsměv na tváři jako by odporoval jejím slzám. „Moje maminka je drahoušek. Ale patří k jiné generaci. Bránilo v sexuálním životě! Není to malebné? Téměř dva roky jsme s Petem, ale to jsem jí nemohla říct. Ne, mému sexuálnímu životu nic nebrání. Ani mé schopnosti mít děti. To jsem jí ovšem nikdy neřekla. Nechtěla bych ji zranit. Je báječná ženská, ta moje maminka. Takže jak bych jí měla říct o potratu? Samozřejmě naprosto legálním. Přesto jsem jí to nemohla říct.“

Najednou se na Craiga upřeně zadívala. „Chci poctivou odpověď, pane doktore. Nemohl to způsobit potrat?“

„Zcela určitě ne,“ ujistil ji. Změnil také téma, aby se uklidnila. „V jakém oboru pracujete? Anebo dosud studujete?“

„Pracuji v reklamní agentuře. Jako asistentka jednoho mediálního šéfa.“ Potom dodala: „Vlastně jako sekretářka.“

„Rodiče dosud žijí a daří se jim dobře?“

„Ano.“

Craig poznamenal na blanket: Rodiče, živi, zdrávi.

„V minulosti nějaká rakovina v rodině? Zvlášť rakovina prsu nebo pochvy u matky nebo tet?“

Místo aby odpověděla, Cynthia se odvrátila.

„Slyšíte, slečno Hortonová? V minulosti nějaká rakovina v rodině? To by bylo důležité vědět.“

Když se konečně pokusila odpovědět, váhavě se zajíkla. „Já.“ Potom dodala: „Nevím.“

„Míníte tím, že pokud se kdy vyskytla, rodiče vám to utajili?“ zeptal se překvapeně.

„Míním, co jsem řekla, nevím.“

„Doba, kdy se lidé styděli doznat, že se v rodině vyskytla rakovina, je ta tam, slečno Hortonová. Pokud se vyskytla, jistě.“

Přerušila ho s prudkostí tryskající ze zmučené duše. „Řekla jsem vám, že nevím, opravdu nevím! Nevím!“ Znovu se rozplakala. „Už mi dejte pokoj!“

Nebránil jí, jen ať se vypláče. Naléhat na ni by k ničemu nebylo. Nakonec se dostatečně sebrala a řekla: „Nevím, protože oni to taky nevědí.“

„Vaši rodiče to nevědí?“ zeptal se překvapeně.

„Mám vám to snad vyslabikovat? Jsem adoptovaná! Svou rodinnou anamnézu neznám. A oni taky ne.“

„Chápu,“ řekl Craig Pierson s porozuměním.

„Opravdu?“ obrátila se k němu. „Opravdu chápete?“ ptala se prudce. „To tedy pochybuju. Pochybuju, jestli víte, jaké to je ubírat se životem, když ho polovina chybí! Všechny ty chvíle, kdy se vás někdo na něco ptá, na úplně prosté věci, jako jste se právě teď ptal vy, a já musím říct, že nevím. Nejhorší není připustit, že nevím. Ale samo to, že nevím.

Myslíte si, že jsem nečetla ty brožurky? Myslíte si, že nevím, že riziko je větší, pokud měla matka nebo sestra rakovinu prsu? Že se může vyskytovat v rodě? To bylo to první, na co jsem pomyslela, když mi doktor Corbin objevil tu zatvrdlinu. Chtěla jsem matku najít a zeptat se: Jaké drogy jsi brala, když jsi mě čekala? Mělas někdy rakovinu? Než jsem se narodila, anebo potom?

Ale kam má člověk jít? Koho se zeptat? Koho?“ dožadovala se.

Byla tak nervózní, že se Craig rozhodl dostat do ní co nejdřív nějaké sedativum. Nakonec se její mladé tělo uvolnilo, křečovitá strnulost pominula. Znovu začala sice lehce, ale pravidelně dýchat. Hovořila mírnějším, už ne žalobním tónem.

„Myslela jsem. Vím, že to nedává smysl, ale myslela jsem, že sňatek s Petem tomu všemu udělá konec. Naše děti budou vědět, kdo jsou, odkud pocházejí. Budou znát historii své rodiny. Provdat se mělo znamenat, že vymažu svou minulost.

A pak se stalo tohle. Říkala jsem si, nikdy jsem ji neviděla. Ale ona mě nenechá na pokoji. Zanechala na mně prokletí. Od toho dne, co jsem se narodila. Nikdy nebudu jako ostatní děvčata. Dokonce teď, po dvaadvaceti letech, jaksi zasáhla, aby mi zničila manželství. Ani se toho nedožiju, abych se vdala.“

„Vaše obava je naprosto nerealistická, slečno Hortonová,“ ujišťoval ji Craig. „Provede se operativní zákrok. Uzdravíte se. Provdáte se. Nejspíš ani nebude třeba odložit datum.“

Nevěřícně se na něho dívala.

„Tuhle operaci děláme denně. Je to jednoduchý zákrok. Naprosto bezpečný. Koncem týdne budete doma.“

„A pokud něco najdete?“ zeptala se.

„S největší pravděpodobností to nebude nic vážného,“ řekl po pravdě.

„Pokud existuje něco, jak mě zničit, ona na to přijde,“ pokračovalo děvče zasmušile. „Někdy se odhodlávám, že po ní budu pátrat. Najdu ji. Zjistím, proč mě opustila. Proč mi nedává pokoj ani teď. Jenže maminka s otcem by to patrně nechápali, asi by se jich to dotklo. Nemohla jsem to udělat. Jsou na mě tak hodní. Třeba až se vdám, tak by to tolik nebolelo. Pokusím se ji najít. Ne že by to bylo nemožné, víte. Adoptovaní to běžně dělají.“

„Já vím,“ řekl Craig.

„Víte?“ zapochybovala, jako by šlo o výlučně její vlastní situaci.

„Ano,“ řekl Craig. „Vím to, protože jsem to udělal.“. „Co že jste udělal?“ zeptala se Cynthia. Zřejmě mu moc nevěřila.

„Zapátral jsem. Nalezl ji.“

„Chcete tvrdit, že vás taky adoptovali?“

„Členové stejného klubu,“ odpovídal s úsměvem, aby ji uklidnil. Natáhl ruku, aby ji Cynthii podal. Chvíli na něho zírala, než ji přijala.

Aniž jeho ruku pustila, zeptala se: „Jaké to bylo? Když jste ji našel?“

„Bál jsem se toho,“ doznal. „A taky jsem to moc chtěl. Ve vztahu k rodičům jsem se cítil provinile. Uvědomoval jsem si, že vůči ní cítím zlost. Plus do jisté míry lítost. Ostatně asi nechtěla, abych ji našel. Možná má svou vlastní rodinu, vlastní děti. Možná se tam nevítaně vetřu jako šokující připomínka. To všechno jsem v duchu zvažoval.

Potom jsem ji uviděl. Ukázalo se, že je to celkem obyčejná žena. Drobná. Křehká. Vůbec se jí nepodobám. Neměli jsme spolu nic společného. Ani jsme nebyli schopni si spolu pohovořit. Zřejmě se jí ulevilo, že jsem tak dobře vyrostl. Zapůsobilo na ni, že jsem lékař. To ale bylo všechno. Neměla žádné nutkání mě obejmout, anebo políbit. A já k ní nic necítil. Byli jsme si cizí.

V té chvíli jsem si uvědomil, kdo je vlastně moje máma a můj táta.

Tak jsem se vrátil domů ke svým skutečným rodičům. Pověděl jsem jim to. Nepřekvapilo je to. Čekali, že to jednoho dne udělám. Nikdy nechtěli nějak zasahovat, báli se mi v něčem bránit, takže se na to nikdy neptali. Byli ale rádi, že to mám za sebou.“

„A to bylo všechno?“ zeptala se Cynthia.

„To je všechno,“ připustil Craig. „Jedině že jsem se potom cítil trošku pošetile.“

„Proč?“

Usmál se. „Zapomněl jsem se jí zeptat na svou rodinnou anamnézu,“ doznal.

Cynthia Hortonová se zatím natolik uvolnila, že se zasmála s ním.

„Ale nevymyslel jste si to, že ne? Jenom abyste mě uklidnil?“

„Ne,“ odpověděl naprosto střízlivě. „Jsem adoptován a skutečně jsem matku vyhledal. A bylo mi tak, jak jsem vám řekl.“

Hezká tmavovlasá dívka se na chvíli zadumala. „Budu se moct vdát?“ zeptala se najednou.

„Pokud vím, tak ano.“

„A mít děti?“

„Pokud vím,“ znovu ji upřímně ujišťoval.

„Chci děti. Chci děti, které, až vyrostou, nebudou pociťovat žádnou nejistotu, strach a pochybnosti, jaké jsem vždycky měla já,“ prohlásila odhodlaně.

„Nevidím důvod, proč byste je neměla mít.“

Při normálním průběhu anamnézy a prohlídky u nového příjmu by Craig Pierson pokračoval důkladným palpačním gynekologickým vyšetřením.

Protože však toto děvče bylo tak krajně rozrušené, rozhodl se nezvyšovat její napětí. Ukončil rozhovor slovy: „Rád bych, abyste věděla, slečno Hortonová, že neexistuje schopnější chirurg pro tento zákrok než doktor Prince. Kdybyste byla moje sestra, zvolil bych pro vaši operaci Prince.“

Pustil se pak dolů chodbou, nahlížel do pokojů, až našel Blinna, jak bere krev mladé těhotné ženě, která už dva týdny plod přenášela a u které očekávali těžký porod. Jakmile Blinn zazátkoval zkumavku a podal ji laborantovi, Craig na něho kývl. Blinn šel ke dveřím, v černé tváři předem obranný výraz. „Uvažoval jsem o tom, co jste řekl,“ začal Blinn. „Asi bych to měl uvážit a přejít na jinou specializaci.“

„Nedělal bych to,“ namítl Craig. Blinna to překvapilo. „Chtěl jsem vám říct, že to nebyla vaše chyba. Je strašně vystrašená. Velice rozrušená. A má taky důvod. Takže na to zapomeňte. Promiňte, že jsem tak vyletěl.“

Když Craiga prve přivolalo nešťastné Blinnovo zavolání, začínal právě vyšetřovat ženu na pokoji číslo 407. Vrátil se, aby pokračoval s pacientkou, kterou karta uváděla jako paní Theresu J. Keeganovou.

Plavovlasá, štíhlá, se ztrhaným obličejem. Její oči působily dojmem, že je ustavičně na stráži. Takto se na gynekologicko-porodnické oddělení hlásilo mnoho žen. Jako by všechny měly jen jedinou otázku, kterou se odvážily vyslovit: „Je to zhoubné, pane doktore?“

„Promiňte to vyrušení, paní Keeganová. Popisovala jste své bolesti.“

Žena se na posteli zvedla a opřela se o kovové čelo postele. Hovořila o své bolesti jako o něčem odlehlém. Když se jí zeptal, kde se přesně ta bolest nachází, ukázala na neurčité partie dole na břichu. Odvedl ji od toho, že jí dal několik dalších otázek.

„Kolik máte dětí, paní Keeganová?“

„Šest.“

„Nějaká další těhotenství?“

„Já bych si přece nikdy nenechala udělat potrat,“ namítla, jako by jí z toho někdo nařkl.

„Myslel jsem těhotenství, která skončila samovolným potratem.“

„Jednou ano. Mezi druhým a třetím jeden. Pan doktor říkal, že by to bývala byla holčička.“

„A teď k té bolesti. Ukažte mi to místo ještě jednou a popište ji, prosím.“

Tiskla znovu stejné obecné partie a opět bolest neurčitě popisovala.

„Brala jste na to něco?“

„Já na prášky nevěřím. Většina prášků.“ pokračovala hubená blondýnka, „člověk je po nich ospalý. A když máte šest malých děcek, nemůžete si dovolit zdřímnout. Jedině v noci. I potom spát celou noc je vzácnost.“

„To chápu,“ řekl Craig a dál ji vyšetřoval. Nenacházel na ženě žádné příznaky, otoky či jakákoli hmatná zduření, ani žádné citlivé oblasti.

Znovu se důkladně zadíval na ženinu kartu. Její lékař poslal rovněž rentgenové snímky. Všechny negativní. Craig nehodlal přikázat probatorní laparotomii na základě takové anamnézy.

Otvírala se tu ještě další možnost. Nejprve si ale musí ověřit svoje podezření.

„Jak dlouho už tato bolest trvá, paní Keeganová?“

„Měsíce.“

„Zhoršila se nějak?“

Žena chvíli zvažovala odpověď, než řekla: „Ne. Je zhruba stejná. Je pořád zhruba stejná.“

„Začne a opět přejde?“

„Ano, tak. Objeví se a přejde.“ řekla a pátrala v Craigově tváři po nějaké radě.

Předstíral, že studuje její kartu, ale ve skutečnosti se díval přes ni, upíral oči na její vyhublou tvář.

„Paní Keeganová, co dělá vás manžel?“

„Můj manžel?“ opakovala, protože ji Craigova otázka zaskočila nepřipravenou.

„Vztahuje se na jeho práci zdravotní pojištění?“

„Ano. Proč?“ zeptala se, tvář zkřivenou strachem. „Myslíte, že je to vážné. Potřebuju operaci. Myslíte, že to je. Je.“ Nedokázala to slovo vyslovit.

„Ne, vůbec nemyslím, že to je tohle. Ale soudím, že vaše bolesti mohou mít něco společného s těhotenstvím a porody. Takže by mohlo být žádoucí provést zákrok, který by vám zabránil mít další děti,“ řekl a pozoroval, jak bude reagovat.

„Musela bych o tom promluvit s manželem. Anebo možná vy. Promluvil byste s ním, pane doktore? Nevěděla bych, co říct. A pak je tu Otec Ogilvy. Musela bych s ním mluvit,“ končila zamyšleně.

„Myslím, že bude souhlasit, až mu to vysvětlím,“ ujistil ji Craig.

„Skutečně mu to vysvětlíte, pane doktore?“ zeptala se. „Povíte mi, o kterou církev jde a kde ho můžu zastihnout.“

„Děkuji vám, pane doktore, moc vám děkuju.“ Ulevilo se jí a už se nedržela tak strnule jako při rozhovoru. Craig Pierson si potvrdil svou diagnózu. Šlo o usouženou ženu, která se vzhledem k své přísné náboženské výchově cítila provinile, že se chce osvobodit od břemene rození a péče o další děti. Nemohla se však přimět, aby neposlouchala příkazů církve. Takže nevědomky hledala jiné východisko. Bolest neurčitého původu měla ospravedlnit sterilizaci, kterou si přála, přičemž by ušla výčitkám svědomí.

Craig neměl pochyby, že pro ni byla ta bolest reálná. Neurčitá, ale reálná. Promluví s jejím manželem a potom s knězem. Zákrok sám je jednoduchý, bezpečný a bezbolestný. Bude pak žít mnohem šťastnější život.

2

Pierson skončil ranní vizitu. Potom se umyl k operaci a asistoval u čtyř chirurgických zákroků. Jednu operaci, prostou hysterektomii, provedl sám, pod dohledem ženina chirurga. Chirurg Craigovi pochválil jeho techniku a zdatnost. Ano, chirurg byl naprosto spokojen a pošle teď té ženě účet na tisíc dolarů a bude to považovat za zcela skromnou částku ve srovnání s ročním příjmem jejího manžela.

Dlouhý den skončil a Pierson se převlékl ze zeleného operačního empíru. Místo aby si oblékl bílý plášť, vklouzl do šedého tvídového saka. Byl už ten večer připravený odejít. Nemusel spěchat. Jelikož Kate byla na nějakém semináři, vrátí se do svého maličkého, čistého i když nijak úhledného mládeneckého bytu a pustí se do té vysoké haldy lékařských časopisů a studií, kterých bylo víc, než může kterýkoli doktor doufat, že je zvládne. Každý obor měsíčně produkoval fantastický počet nových výzkumných výsledků. Gynekologie a porodnictví patřily k nejplodnějším. Ostatně jaký lékařský obor má větší právo být tak produktivní?, žertoval často Craig.

Procházel přeplněnou nemocniční halou, když mu najednou přišlo, že by se na to děvče Hortonových měl ještě jednou podívat. Třebaže ji tak ujišťoval, musel si připustit, že v jejím případě existují i vážné možnosti.

Podle statistiky se u žen krátce po dvaceti letech nevyskytují zhoubné gynekologické nádory často. V jejím případě však je tu podezření nejméně na jeden vaječník. A ovariální malignity, třebaže se u gynekologických rakovin objevují až na třetím místě, jsou fatální ve více případech než všechny ostatní dohromady.

Došel k pokoji a uslyšel hlasy tlumené, jemné, zoufale se snažící znít vesele a uklidňujícím způsobem. Dveře byly trochu pootevřené. Craig přesto zaklepal.

„Ano?“ ozval se mužský hlas, pojednou obezřetně a polekaně.

„Mohu dál?“

„Doktor Prince?“ zeptal se vysoký mladý muž, jakmile Craig otevřel dveře.

„Pracuji tu jako rezident. Setkal jsem se s pacientkou dnes dopoledne. Chtěl jsem si ji ještě zkontrolovat, než odejdu.“

„Samozřejmě,“ ustoupil před ním mladý muž. Byl vysoký, ještě vyšší než Craig, který měřil metr pětaosmdesát. Byl štíhlý, obličej měl vyhublý a opálenou ošlehanou pleť člověka, který většinu času pracuje venku.

Cynthia Hortonová seděla nahoře na posteli. Otočila se k mladému muži a začala vysvětlovat: „Tohle je pan doktor.“ Zasmála se a řekla: „Zapomněla jsem, jak se jmenujete.“

„Pierson, Craig Pierson.“

„Pane doktore, tohle je Pete. Peter Tompkins. Můj snoubenec.“

„Těší mě,“ řekl Craig a potřásl si rukou s mladým mužem, kterému nebylo víc než tak šestadvacet, ale vyzrálostí i fyzickým zjevem působil starší. Zcela mimoděk Craiga napadlo, že to je dobře, že je tak zralý. Někoho, jako je tenhle muž, bude to děvče teď potřebovat.

„Čekali jsme doktora Prince,“ vysvětloval Pete. „Řekl, že se možná večer zastaví, pokud bude mít čas.“

„Dobře,“ odpověděl Craig a předstíral, že očekává, že Prince svůj slib splní. Třebaže to Prince zrovna nedělával, aby večer chodil do nemocnice, pokud u některé pacientky nedošlo k nějakým vážnějším pooperačním komplikacím.

Nicméně se Craigovi ulevilo, když viděl, jak se Cynthii Hortonové zlepšila nálada. Sedativum zřejmě zapracovalo. Co chvíli se usmála a Craig při tom ještě víc oceňoval její nezvyklou krásu. Nemohl se ubránit myšlence, že při takové kráse a Petově fyzické kondici budou mít skvělé děti.

Vytrhl ho však z ní Pete, který řekl: „Cynthia mi říkala o té náhodě.“

„Náhodě?“ reagoval překvapeně Craig.

„Že jste oba adoptovaní.“

„No, to není tak pozoruhodné. Koneckonců je nás několik milionů. Mohli bychom být menšinou. Jenže já nás označuju jako jedinou víc než privilegovanou menšinu.“

Všichni tři se rozesmáli. Potom se jen tak lehce, nezávazně a obecně hovořilo. Když se Craig omluvil, že půjde, nabídl se Pete, že ho doprovodí k výtahu. Usmál se a políbil Cynthii se slovy: „Hned budu zpátky, miláčku.“

Sotva se ocitli za dveřmi, Pete se zachmuřil a spustil přímo: „Pane doktore, můžete mi říct pravdu. Je to špatné? Nakolik špatné? Přísahám, že jí to nepovím.“

„Dokud Prince neprovede tu probatorní operaci, nebudeme nic vědět.“

„Zatelefonoval jsem jednomu kamarádovi, spolužákovi, s kterým jsem za studií bydlel,“ řekl Pete. „Teď je z něho lékař. Když jsem řekl probatorní laparotomie, vzalo mu to dech.“

„Pane Tompkinsi, probatorní laparotomie prostě znamená probatorní operaci otevřením břišní dutiny. Toho termínu samotného se není třeba bát.“

„Ale když zjistíte.“ začal Pete.

Craig ho ostře přerušil. „Nespekulujeme. Proto se musíme dostat dovnitř. A pokud jde o to, co zjistíme, neobjevilo se žádné krvácení. Žádná bolest. Žádné další obtíže. Pokud tam něco je, musí to být ve velmi raném stadiu. A takové případy můžeme léčit.“

„Existuje ale přece možnost, že tam něco je.“

„Dva lékaři našli hmatné zduření adnex. Není ale důvod k panice. Patrně největší štěstí, jaké měla, je, že šla na celkové vyšetření a že se na to přišlo včas.“

Craig si uvědomil, že začíná být netrpělivý. Nemůže ovšem nic tomu mladému muži vyčítat, není to ani týden, co se dychtivě těšil na svatbu s touto dost neobvyklou dívkou. A najednou čelí přinejmenším eventualitě následků, které mohou být skutečně hrozné.

Naštěstí přijel výtah. Naneštěstí však, když se dveře otevřely, vyšel z nich manželský pár středních let. Žena chytila oběma pažemi Tompkinse se slovy: „Pete, ach Pete,“ a rozplakala se.

Tompkins ženu objal a zároveň oba manžele představoval Craigovi.

„Manželé Hortonovi, Cynthiiny rodiče. Tohle je pan doktor Pierson, asistent doktora Prince.“

„Jen rezident,“ vysvětloval Craig. Podal si ruku s panem Hortonem, ztrápeným mužem s tmavými vlasy, které mu teď po padesátce už začínaly šedivět. Tompkins s paní Hortonovou se pustili chodbou k Cynthiinu pokoji. Horton zůstal stát s rukou na Craigově paži, aby ho zadržel.

„Pane doktore,“ vyhrkl a pak se stejně náhle zarazil.

„Ano?“ vybídl ho Craig.

„Pane doktore, jsem Cynthiin otec. Můžete mi říct pravdu.“

„Pane Hortone, proč si vždycky všichni myslíte, že lékaři jenom všude vykládají lži? Nelhal jsem Cynthii. Ani Petovi. Něco tam je. Musíme zjistit, co. A pokud jde o to zjištění, Prince je na to ten nejlepší. To je pravda, celá pravda a nic než pravda.“

„Děkuju vám, díky,“ řekl Horton a oči mu zamlžily slzy úlevy. „Je to naše jediná. Kdyby se jí něco mělo stát, matka by se s tím nikdy nedokázala vyrovnat. Nikdy.“

Craig okamžitě rozpoznal, že ten muž promítá do manželky svoje osobní pocity.

„Lidi hovoří o vlastním tělu a krvi. Neznám rodinu s vlastními dětmi, která by je milovala víc než my Cynthii. Je jako, nevím, jak to říct, dar. Podívejte se na Barbaru a na mě. Jsme docela obyčejní. Kdybychom bývali měli vlastní dceru, nebyla by ani z poloviny tak krásná jako Cynthia. Ani tak milá. Pro nás byla odjakživa darem, pokladem, o který je třeba se starat. Kdyby se jí teď něco mělo stát.“

Horton se ani neodvážil domyslet následky.

„Jenom mi řekněte, pane doktore, že bude v pořádku. A já vám budu věřit.“

Craig Pierson si nepotrpěl na snadné lži a tak řekl: „Šance mluví pro ni, pane Hortone.“

„Děkuju vám, moc vám děkuju,“ odpověděl druhý muž s úlevou a vykročil do chodby.

Craig Pierson Hortonovy pocity plně chápal. Jeho vlastní rodiče měli k němu stejný vztah. A to mu připomnělo, že už nejméně tři týdny nezavolal domů. Uložil si, že hned jak přijde domů, zavolá.

Zaujala ho však odborná studie, kterou si četl při pojídání sendviče, který si vzal k večeři. Když od studie vzhlédl, bylo už po jedenácté. Táta bude pravděpodobně spát. Jeho skrovný zahradnický podnik vyžadoval, aby v šest vstával a svým lidem stanovil denní úkoly a také aby se ujistil, že veškeré nářadí je v pořádku připravené.

Rodičům ale nevadilo, když volal pozdě. Netelefonovali mu tak často, jak by chtěli, báli se, aby v něm nevyvolali pocit, že je jim zavázán za to, že ho vychovali, milovali a poskytli mu vzdělání a výhody převyšující jejich možnosti. Nechtěli nikdy vypadat tak, že po něm něco žádají na oplátku, dokonce ani lásku.

Craig sám, protože necítil nic, co by ho ohrožovalo, o svém vztahu k rodičům často neuvažoval. Už v mládí se naučil otce uznávat a milovat jako skutečného chlapa. Klidný, tvrdě pracující Bill Pierson, jehož rodina ještě před jednou generací žila na drsné kamenité farmě na severu státu New York, se nakonec náhodou dostal k sadovým úpravám, k práci, kterou miloval.

Když se domohl dostatečného finančního postavení, začala na něho jeho žena Anna jemně naléhat, aby uvážili adopci, když nemají děti.

Zpočátku to Bill neudělal kvůli sobě, ale kvůli Anně. Jakmile však měli v rukou svého bezejmenného novorozence, objevil Bill Pierson v sobě emoce, o nichž neměl tušení. Když poprvé sledoval, jak Anna dává maličkému Craigovi plenku, zadíval se Bill Pierson na svoje velké ruce zahradníka a říkal si, zda se vůbec odváží dotknout takového křehkého stvořeníčka. Připadalo mu, že by mu mohl ublížit. Než uplynul týden, přebaloval děťátko, choval je, krmil a chodil v domě po špičkách, aby je neprobudil.

Na konci prvního měsíce už plánoval chlapcovu budoucnost. Koncem prvního roku zřídil skrovný účet, na kterém spořil na jeho vzdělání. Byl pevně rozhodnutý, že kdyby nastal znovu takový tragický čas, jako byla krize třicátých let, jeho syn, na rozdíl od něho, si nebude muset odříct vzdělání. Stane se v tomto světě něčím víc než nějakým zahradníkem s dvěma malými dodávkami a čtyřmi pracovníky.

Bill Pierson cítil jednu věc, kterou nedokázal vyjádřit ani své ženě: dítě je dokázalo společně obdařit dokonce ještě něčím víc než jejich vzájemná láska.

Už od útlého věku rodiče Craigovi netajili, že je adoptované dítě. To byl Annin nápad. Ve všech věcech, které se přímo netýkaly sadových úprav, se Bill vždycky podroboval Anně, která byla značně sečtělá. Když se jednalo o domov a rodinu, říkával: „Anna těmhle věcem rozumí.“

Craigovy rozpory vznikly až mnohem později. Když dospíval, čas od času probděl noc v úvahách, odkud vlastně pochází, proč se ho vzdali. Nakonec však byl rád, že se dostal k tak milujícím lidem, jako jsou Anna a Bill Piersonovi.

Na střední škole Craiga trenéři sice přemlouvali, aby se víc věnoval baseballu a fotbalu, sportům, pro které měl přirozený talent, ale odmítal to a raději otci vypomáhal. Zahradnické práce byly stejně fyzicky náročné jako atletika. Uspokojení z toho, že přispívá k blahu rodiny, však bylo větší.

Otec se mu snažil dát najevo, že se nemusí cítit nijak zavázán. Nepatřil však k lidem, kteří snadno operují slovy, a nikdy to nedokázal vyjádřit, jak chtěl. A nedokázal také skrýt svou hrdost, když zákazníci chválili skvělou Craigovu práci.

Bill Pierson vždycky šťastně odpovídal: „No, dlouho u toho nezůstane. Půjde na lékařskou fakultu. Bude z něho doktor. Ne zahradník jako táta.“

Když nastal čas uvážit, kterou vysokou školu vybrat, navštívil Bill Pierson dva ze svých zákazníků, lékaře, kteří měli velké rodinné domy s dobře udržovanými pozemky v nejlepší městské oblasti. Oblečen do svého nejlepšího tmavého obleku, v naleštěných botách, v košili s kravatou, na kterou nebyl zvyklý, vyžádal si Bill Pierson návštěvu u obou těchto lékařů.

Člověk, který je jenom zahradníkem, toho moc neví o vysokých školách a lékařských fakultách. Která přípravná kolej je nejlepší, aby se člověk dostal na nejlepší lékařskou fakultu? Bill Pierson nikdy v duchu nezapochyboval, že jeho syna přijmou na nejlepší fakultu.

Na oba lékaře zapůsobil jeho přímý, byť naivní přístup k problému a slíbili mu pomoci. Oba už dřív pozorovali mladého Craiga, když u nich na pozemku pracoval. Věděli, že je pilný, chlapský, docela hezký a velice svědomitý. Každý z nich velice rád poslal doporučení své vlastní alma mater. Přijali ho na obou. Vybral si univerzitu s nejlepší lékařskou fakultou.

Když Bill s Annou odváželi svého jediného syna poprvé do koleje, bylo jim smutno, ale cítili i uspokojení. Dosáhli svého životního cíle. Přesto měli pocit, že to, co započalo onoho dne, kdy pracovnice ze sociální agentury vložila do Anniny náruče malé tmavovlasé nemluvně, začíná tímto dnem končit.

Odteďka se už nebude každé odpoledne vracet domů ze školy a volat „Mami?“ Už nebude o sobotách a během prázdnin pomáhat a jezdit s dodávkami. Nebude se strojit na zábavy a scházet dolů ze svého pokoje, aby je oba, než odejde, políbil na dobrou noc.

Neuslyší ani ten uklidňující zvuk otevíraných a zamykaných dveří pozdě v noci, který jim potvrdí, že je zase v pořádku doma.

Ustane to vědomí, tiché vědomí, že tu i když ne přímo na očích někdo v domě je, nahoře v pokoji, a tam studuje nebo něco čte.

Oni se vrátí, ale budou jenom sami dva, Anna a Bill. Tak jako to bývalo v prvních letech jejich manželství.

Obcházeli univerzitní areál a dívali se na budovy porostlé břečťanem s daty na základních kamenech z dob víc než před sto lety. Tady panovala tradice, kterou měl Bill v úctě, stejně jako kostel, kam se chodil modlit. Aby skryl svou pýchu i pocit méněcennosti, upozorňoval stále, jak odborně se pečuje o univerzitní pozemek a jak dobře se daří břečťanu.

Nastal čas, aby odjeli. Syn je doprovodil k autu. Oba políbil. Maminka se rozplakala. Otec, který se snadno dojal k slzám, skrýval své city tím, že mu potřásal rukou a říkal: „Pamatuj, synku, kdybys cokoli potřeboval, neváhej a dej vědět. Peněz je dost.“

V posledním okamžiku Bill Pierson syna objal a musel potlačit slzy.

Craigovi nikdy nikdo neřekl, o čem jeho rodiče hovořili na té dlouhé cestě domů. Protože však oba znal, dovedl si jejich rozhovor představit.

„Víš, Bille, mám pocit, jako bychom ho právě vrátili zpátky.“

Když Bill neodpověděl, nejspíš řekla: „Doufám, že se nám neodcizí. Ostatně udělali jsme, co jsme mohli. A jestli sami nejsme tak vzdělaní, zajistili jsme pro něho to nejlepší. Doufám, že to ví.

Viděls ta auta, ve kterých někteří ti hoši přijížděli? Dva dokonce měli šoféry. Říkám si, jestli jsme ho neprosazovali až moc. Možná že by pro něho byla lepší nějaká jiná kolej, ne ta nejlepší. Že by se v ní cítil líp.“

Otec, jako obvykle kliďas, nejspíš řekl: „Vidělas ten břečťan, Anno? A ty plochy? Krása. Rád bych věděl, kdo se jim o ně stará.“ Potom, po chvilce ticha, patrně konstatoval: „Musí na to mít vlastní lidi. Moc velká práce by to byla, aby ji zadávali mimo.“

Když dorazili domů, ještě než před spaním zhasli, Bill Pierson patrně poznamenal: „Doufám, Anno, že se tam ten hoch nebude cítit nesvůj.“

O letních prázdninách se Craig vrátil z koleje domů a trval na tom, že bude s otcem pracovat. Ten protestoval. Jak by to vypadalo, aby univerzitní student vláčel hadice, obdělával půdu, tlačil před sebou hlučnou sekačkou na trávu a v horkém slunci měl propocená záda? Člověk, který celý rok tvrdě studuje, má ve volném čase odpočívat, šetřit se na tvrdé chvíle, které ho čekají. Craig však trval na tom, že bude tahat hadice, obdělávat půdu, strkat před sebou hlučnou sekačku. Neposledním důvodem, proč na tom trval, bylo, že si povšiml, jak zvýšené mzdy donutily otce zaměstnávat pouze tři lidi místo čtyř a že značné množství práce dělá opět sám.

Na konci horkého pracovního dne sedávali na zadním dvorku a před večeří pili něco studeného. Rodiče se ho vyptávali na kolej: jak to tam vypadá, jak se mu tam líbí. Už si zjišťoval, zda se dostane na lékařskou fakultu? Vždycky bylo možno vnímat nevyslovený, ale palčivý pocit viny, že pro něho nikdy dost neudělali, že jejich životní pozice je újmou pro jeho budoucnost.

Craig se několikrát pokusil o tom s otcem promluvit. Jenže Bill Pierson nebyl člověk nakloněný důvěrným rozhovorům. Pro něho byly rozhodující jeho pocity. Tušili jste, co cítil. Nepotřeboval to vyjádřit.

Během těch letních období dělalo Billu Piersonovi největší radost, když některý z těch lékařů, kteří mu kdysi radili, vyšli ze svých domů, přešli široký trávník a dali se s Craigem do řeči. Někdy hovořili dost dlouho. Jednou jeden z těch lékařů vzal Craiga dovnitř a bavili se spolu nad kávou víc než hodinu. Bill Pierson se držel stranou, sledoval to, přitom pracoval a v duchu si říkal: berou ho. Jednoho dne bude Craig stejně dobrý jako oni.

Když se Craig dostal na lékařskou fakultu, Bill mu kategoricky zakázal pracovat při úpravě zahrad. Není to práce vhodná pro lékaře. A tak Craig vzal práci na letním hřišti pro postižené děti. Byla to vítaná změna po pobytu v učebnách, přednáškových sálech, laboratořích a po nocích studia.

Práce s dětmi pomohla Craigovu studiu pediatrie. Nějaký čas uvažoval, že by se na ni specializoval. Avšak když jednoho roku vyděsilo matku nebezpečí rakoviny, začal se hlouběji zajímat o gynekologickou onkologii a rozhodl se pro toto odvětví. Naštěstí jeho profesor gynekologie a porodnictví matčin případ dobře zvládl a matka se plně uzdravila. Když to měli za sebou, otec mu řekl: „Cokoli jsme pro tebe udělali, synku, jsi miliónkrát splatil. Nevím, co bych si byl počal bez matky.“

To prosté doznání přimělo Craiga k rozhodnutí chránit jejich úzká rodinná pouta, až pak zasáhlo jeho zaměstnání a od rodiny ho odloučilo.

Setkání s Cynthií Hortonovou mu toho večera rodiče naléhavě připomnělo a tak se je rozhodl zavolat, třebaže už bylo pozdě. Telefon čtyřikrát zazvonil. Znamenalo to, že se dívají na noční zprávy v jedenáct, takže otec musí přejít celý obývák a vzít hovor na kuchyňském aparátu. Všechny telefonáty pozdě v noci bral otec, protože to obvykle volali jeho pracovníci, aby ohlásili, že jsou nemocní a příštího dne nebudou moci dělat.

„Haló,“ ozval se Bill Pierson, očekávající nějakou nepříjemnost.

„Jsi to ty, tati?“

Bill Pierson rázem vykřikl: „Matko, to je Craig!“ Craig ji slyšel, jak volá: „Nemluvte, dokud se nedostanu k paralelce!“

Její první otázkou bylo: „Co se stalo, synku?“

Craig se zasmál, aby zahnal její obavy. „Ale mami, to se mi něco musí stát, abych volal domů?“

„Ne,“ uklidnila se. „Jenom, že voláš tak pozdě, myslela jsem.“ Neřekla však, co si myslela, protože šlo o všechny nejhorší obavy, jaké mívají matky o děti, které už samy nechrání.

„Neměl jsem možnost volat dřív.“

„To tě pořád tak zaměstnávají?“ zeptal se otec, zřejmě hrdý na to, že o služby jeho syna je takový zájem.

„Zaměstnávají? Každý den vypadá, jako by ses pokoušel zachránit porost mladých stromků v hurikánu. Nemá to konce.“

„No, to není na škodu,“ řekl otec. „Čím víc toho teď uděláš, tím líp budeš vybavený na to, až se uděláš sám pro sebe.“

Craig si v duchu poznamenal, že musí někdy brzy otci říct, že uvažuje o tom nezřizovat si soukromou praxi, ale zůstat ve službách nemocnice a věnovat se výzkumu. Takže nebude mít žádný velký rodinný dům, žádný velký pečlivě ošetřovaný pozemek, který otec vždycky považoval za něco, co se prostě sluší pro každého úspěšného lékaře.

Hovořili o mnoha věcech, informovali Craiga o všem novém, co se u nich přihodilo za poslední tři týdny, od doby, kdy naposled volal. Ptali se ho, jak se mu daří v práci. Najednou si uvědomil, že jim vypráví o Cynthii Hortonové, o jejím zdravotním stavu i obavách z toho, že je adoptovaná.

Končil slovy: „Nejspíš vlastně proto volám. Když se lidé mají vzájemně rádi, asi si to nemusí říkat. Ale rád bych, abyste věděli, co cítím.“

„Nikdy to nikomu neublíží, když se to řekne, synku,“ odpověděla matka. V duchu si ji vybavil se slzami v očích.

„Dobře se o to děvče postarej,“ řekl otec. „Koukej, ať je v pořádku.“

„Jistě, tati.“

„Když už mluvíme o dívkách, synku,“ začala matka. Craig věděl, co bude následovat. Nepokusil se ji zarazit. „Je tu už nějaká dívka?“

„Nějaká dívka? Anebo dívka?“ zeptal se Craig.

„Víš dobře, co myslím, synku,“ odpověděla. „Koneckonců i pro doktora by život neměl být jenom samá práce. Je čas na manželství. A na rodinu. Jinak najednou zjistíš, že už jsi moc starý na vlastní děti. A to není dobře.“

Craig věděl, že tím naráží na dobu, kdy jeho rodiče vážně diskutovali o adopci nějakého holčičky. Až nakonec matka doznala: „Nebylo by to vůči ní poctivé. Nemohli bychom jí poskytnout, co potřebuje čas, trpělivost. Jsme už prostě příliš staří.“

Anna Piersonová se teď obávala, aby její syn nepropadl své profesionální kariéře natolik, až by najednou přišel na to, že je příliš starý na děti, které by měl mít.

Pokud by Craig ten problém už vyřešil, rád by se s nimi podělil o odpověď. Dívka existovala. Konkrétní dívka.

Jak však měl vysvětlit svým prostým poctivým rodičům, že se za třicet let svět mužů a žen změnil? Oč se stal volnější a otevřenější. A proto také mnohem komplikovanější.

Aniž by tohle chápali, nikdy by nepochopili, jak to je s Kate.

3

Těsně po půlnoci, když Craig s rodiči dotelefonoval, Cynthia Hortonová ležela stále ještě vzhůru na lůžku v pokoji s číslem 442. Noční sestra jí sice dala medikaci předepsanou na její kartě, ale Cynthiiny obavy odolávaly mírné dávce.

Upírala oči na bledozelený strop a pozorovala odraz tlumených světel z chodby, který pronikal malou škvírou pootevřených dveří. Občas zaslechla rychlé zasvištění bot s gumovou podrážkou na vykachlíkované podlaze, když sestra běžela k nějakému pozdnímu náhlému případu.

Cynthia opatrně dýchala, bála se, že kdyby se hluboce nadechla, mohla by rozrušit tu věc, co v ní roste, a podpořit její šíření. Měla chvilky, kdy se dokázala přesvědčit, že to nic není. Avšak ty okamžiky vždycky přemohla čirá panika, tak děsivě intenzivní, že div nevyskočila z postele a nedala se na útěk. Jako by tu věc za sebou mohla nechat, ať už to je cokoli.

Chvílemi to vyčítala matce. Kdo to kdy slyšel, aby člověk musel k doktorovi pro souhlas, že se vdá? Bylo to ironické. Vlastně komické.

Když jí matka poprvé navrhla, aby se zašla dát k dr. Corbinovi prohlédnout, dělali si s Petem z toho legraci. Nebude to směšné, jestli Corbin zjistí, že s Petem nemůže sexuálně nic mít? Že to, co se dělo po dva nádherné roky, je vlastně nemožné? Starý doktor Corbin byl jejich rodinným lékařem, co si Cynthia pamatovala. Ale když nastal čas, aby brala pilulku, zašla si tehdy k mladšímu lékaři, kterého jí doporučila jedna přítelkyně. Přesto bylo přirozené, že když matka uvažovala o prohlídce, navrhla Corbina. A stejně tak přirozené bylo, že Cynthia respektovala její přání.

Dr. Corbin provedl zdánlivě zběžné vyšetření. Jedna z jeho prvních otázek však byla: „Berete samozřejmě pilulky?“

„Ano.“

Corbin reagoval jen slůvkem „Hm,“ a dál vážně pokračoval s vyšetřením. Mezitím se jí zeptal na rodiče. Pojedou letos na jaře znovu do Evropy? Chystají se znovu v létě do toho svého domu u jezera? A otec to jistě jako obvykle přehání s prací, že? Ačkoli Corbin musel připustit, že Arthura Hortona, advokáta velké právnické firmy, musí práce u soudu bavit, protože mu zřejmě prospívala.

Najednou se během pánevního vyšetřování jeho postoj změnil. Poprvé přešel od zběžných otázek k stroze lékařským. Jeho zkušené prsty zřejmě objevily něco, co ho polekalo. Vrátil se, znovu stiskl a důkladně místo vyšetřoval.

Ovariální zduření, hlásily mu prsty. Zbystřil a rychle zvažoval všechny možnosti. Je na pilulce, takže to nemůže být neškodná folikulární cysta. Ani cystické corpus luteum. Pokud si správně pamatuje a musí si to vyhledat, jen co pacientka odejde z ordinace, u takhle mladé pacientky bude takové zduření nejspíš benigní cystický teratom, neškodný nádor.

Udělal onkocytologický stěr, rozhodnut ihned ho poslat do laboratoře. Dokončil vyšetření, znovu se ujistil, že to, co cítí, je skutečně nějaké zduření. Jakmile odešla, zamkl se v ordinaci obklopen velkými svazky věnovanými specializovaným lékařským odvětvím a pečlivě si prostudoval dva texty o gynekologických chorobách.

Potvrdily, co si pamatoval. Upozornily také na další znepokojující možnost. Obě knihy varovaly, že ovariální malignity nebývají vždycky provázeny bolestí a krvácením, ale přesto mohou být značně agresivní.

Rychle odeslal ten onkocytologický stěr. Trochu se mu ulevilo, když dostal negativní nález. Zatelefonoval Barbaře Hortonové a co nejméně formálním tónem, jakého byl schopen, navrhl: „Myslím, že by bylo rozumné, kdyby si Cynthia zašla ke gynekologovi.“

„Proč? Něco není v pořádku? Bude mít problémy s početím?“ ptala se Cynthiina matka.

„Možná že o nic nejde,“ řekl tehdy Corbin. „Ale rád bych měl další odborné vyjádření. Brzy!“

„Doktora Bacona?“ Barbara Hortonová navrhovala svého vlastního gynekologa.

„V tomto případě bych spíš byl pro Harveyho Prince,“ prohlásil pevně Corbin. Kdyby se ukázalo, že je nutný operativní zákrok, neznal šikovnějšího chirurga.

Corbin zatelefonoval Cynthii do kanceláře, řekl jí, že třebaže je výsledek stěru negativní, domnívá se, že by pro ni bylo dobré mít další odborný názor. Cynthia to zprvu chtěla se smíchem odbýt. Když však Corbin začal zcela tvrdě a otcovsky, přestala se bránit. Souhlasila, že se dostaví na smluvené vyšetření, které pro ni Corbin zařídil nazítří na jednu hodinu.

Po zbytek dne byla Cynthia ochotná věřit, že to nemůže být nic vážného. Nejspíš je starý doktor Corbin příliš úzkostlivý, aby ji správně vyšetřil, a byl by raději, aby to byl někdo cizí, kdo k ní nemá osobní vztah. Nakonec zatelefonovala matce, zastihla ji v jejím klubu, kde zařizovala svatební hostinu.

„Mami, neřekl ti něco doktor Corbin? Myslím něco konkrétního.“

„Ne, proč, holčičko. Něco není v pořádku?“

„Chce, abych zítra zašla za doktorem Princem. Dokonce mě objednal. Uvažovala jsem jenom.“

„Znáš přece Corbina krajně opatrný a konzervativní. Žádné pilulky, žádná antibiotika, žádné injekce, pokud to není absolutně nutné. Je už takový. Určitě se není čeho bát. Takže zajdi zítra za Princem a zavolej mi hned, jak odejdeš z jeho ordinace. Budu doma čekat.“

„Samozřejmě, mami.“

Matčino příliš hbité ujištění Cynthii jaksi znepokojilo. A bylo by ji poplašilo ještě víc, kdyby věděla, že matka, jen co zavěsila, zavolala dr. Corbinovi a rovnou ho žádala: „Řekněte mi poctivě, co je s Cynthií.“

Starý lékař si povzdychl. „Něco tam je. Chci druhý názor od někoho, kdo se na to může podívat.“

„Takže to něco může být,“ řekla Barbara Hortonová, která nechtěla užít ono nenáviděné slovo.

„Taky to nemusí být nic,“ snažil se ji Corbin ujistit.

O dvě hodiny později, po značných sebetrýznivých úvahách, zavolala Barbara Hortonová Cynthii.

„Víš, holčičko, zítra.“

„Ano, mami?“

„Šla bych ráda s tebou, až půjdeš k doktoru Princeovi.“ Cynthia na okamžik zaváhala. Potom však, protože to moc potřebovala, s úlevou souhlasila. „Prosím tě, mami.“

Čekaly dlouho. Až po druhé hodině je mohl Prince přijmout. Dvakrát Cynthia telefonovala k sobě do kanceláře, aby oznámila, že se z oběda vrátí trochu později. Zjistila, že už ji třikrát volal Pete, ale nenechal žádný vzkaz, jen prý že ji vyzvedne na večeři. Cítila se provinile, že mu nepověděla o návštěvě u Corbina a teď že je v ordinaci Princeově.

Nakonec ji zavolali do jedné z osmi vyšetřovacích kabin, vedoucích do chodby, na které měl v několika místnostech Prince ordinaci. Jedna sestra jí řekla, aby se svlékla, a dala jí bílý župan. Vyzvala ji, aby si vylezla na gynekologický vyšetřovací stůl. Čisté mušelínové prostěradlo jí připadalo na kůži studené a hrubé.

Za několik minut, které jí připadaly mnohem delší, uslyšela nějaký mužský hlas, schopný, jasný a zcela věcný, jak se ptá: „Tahleta?“

„Pacientka doktora Corbina.“

„Aha, ano. Volal mi kvůli ní. Zkontrolujte její anamnézu. Nechal vyšetřit stěr podle Papanicolaua?“

„Ano. Negativní,“ odpověděla sestra.

„Dobrá.“

Dveře se víc otevřely a dovnitř vešel dr. Harvey Prince v bílém plášti. Byl to vysoký, důstojný muž s imponujícím bílým knírkem. Vyzařovala z něho autorita, která ihned zapůsobila na Cynthii. Bude mu věřit, pokud řekne, že nic není v nepořádku. A pokud něco bude v nepořádku, měla plnou důvěru, že to do pořádku dá.

Vřele se usmál, položil jí stejné rutinní otázky, jako se ptal Corvin: na bolest, pocit tlaku, krvácení. Při každé odpovědi se usmál a přikývl. Cítila, že ho rozhodně musí uspokojit, že tak získá příznivý verdikt, a potom se její svatba bude moci chystat podle plánu a život, na který se připravovala, bude donekonečna pokračovat.

Prince jí poklidně kladl otázky, ale jeho ruka ji vyšetřovala vážněji a cílevědoměji. Tiskl různé oblasti břicha. Potom jí obratně, ale jemně vsunul ruku v rukavici do pochvy a zeptal se na pilulku.

Když skončil, otočil se, aby nadiktoval krátkou, záhadnou poznámku: „Tumor adnex. Velikost sedm až osm centimetrů. Mobilní. Tuhý. Působí jako ovariální neoplasma.“

Cynthii ta slova, většinou pro ni neznámá, vyděsila. Přesto se jen taktak odvážila zeptat.

„Co jste zjistil, pane doktore?“

„Oblečte se a přijďte ke mně do ordinace. To je vaše matka, co čeká na chodbě, viďte?“

„Ano. Proč.“

Dřív než mohla Cynthia vyslovit otázku, Prince řekl: „Přizveme ji také.“

Čekaly téměř hodinu, než se Prince dostavil. Seděly zatím v přepychově zařízené ordinaci, aniž se odvažovaly spekulovat, o co může jít. Cynthiina matka zakrývala strach líčením plánů na svatbu. Ustavičně mluvila a Cynthia si tak uvědomovala, jak vážné situace se vlastně dohaduje.

Cynthia zatím upírala oči na svazky na policích knihovny. Nádory ženských pohlavních orgánů. Nové koncepce v gynekologické onkologii. Klasifikace zhoubných nádorů. Karcinom děložního krčku, endometria a vaječníku.

Třebaže slovo onkologie pro ni bylo nové, dobře věděla, co znamenají nádory a karcinom. Najednou si uvědomila, že skáče matce do neustálého švitoření o svatebních plánech s nervózním a plačtivým: „Mami, prosím tě!“

Matku to ani nepřekvapilo, ani se jí to nedotklo. Objala ji a řekla: „Všechno bude v pořádku, uvidíš.“

Byla to však spíš modlitba a ne pevně konstatované ujištění.

Chvilku nato vešel Prince.

„Takže tedy,“ začal, když se usadil do luxusního koženého křesla u svého stolu. Zdálo se, že potřebuje chvilku, aby si připomněl pacientku, a s jakými fakty má co dělat. „Ano tedy. Slečna Hortonová. Pacientka doktora Corbina. Tedy rád bývám v těchto věcech zcela otevřený. Budu vás stejně přímo informovat jako doktora Corbina.“

Zvedl telefon, stiskl jeden z mnoha knoflíků a řekl: „Carlo, dejte mi doktora Corbina. Jde o to děvče Hortonových.“

Zatímco čekali, než ho spojí, položil jim Prince několik bezvýznamných otázek a nezdálo se, že by ho sebemíň znepokojilo, když zjistil, že se Cynthia má za čtyři týdny vdávat. Zabzučel telefon.

„Corbin? Tady Harvey Prince. Dobře. A vám.? Prima. Takže k tomu Hortonovic děvčeti. Sedí tady právě u mě. Chci, aby slyšela všechno, co vám řeknu. Mimochodem, přál bych si, aby všechny pacientky, co mi posíláte, byly tak hezké. Rozkošné děvče. Teď se červená. A upřímně já taky. Přál bych si být o dvacet let mladší.“

Usmál se na Cynthii. „Takže co jsem zjistil. Měl jste pravdu. Bimanuální vyšetření ukazuje ovariální zduření. Řekl bych tak sedm až osm centimetrů velké. Myslím, že bychom se na to měli podívat. Rád bych ji zítra poslal do nemocnice. Naštěstí mám tam zrovna jedno prázdné lůžko a tak bychom to mohli mít z krku, aby mohla pokračovat s přípravami na svatbu. Rád bych toho šťastného muže poznal. Závidím mu. Jestli s tím tedy souhlasíte, zítra ji tam pošlu.“

Prince zavěsil. Obdařil je uklidňujícím úsměvem. „Takže tohle je všechno. Slečna Reigleová vpředu vám zařídí tu nemocnici. Nemusíte dělat nic, než se hned ráno v nemocnici objevit. Budeme chtít udělat pár testů. Operovat patrně budu další den, anebo ještě o den později, záleží na tom, jestli nebudu mít nějaké akutní případy. Ale s ničím si nedělejte starosti.“

Už se chystaly zvednout, když Prince dodal: „Mimochodem vždycky jsem rád, když pacient ví, co mu budu dělat. Prostě tedy tento zákrok se provede pod celkovou narkózou. Incize se provádí na břiše. Horizontální. Jsem znám svými malými, úhlednými jizvami.“

Zasmál se. „Takže vám nic nezkazí líbánky. Jakmile se dostaneme dovnitř, najdeme tu otravnou věcičku a odstraníme ji. Existuje zavedený postup, kterým se v tomto bodě musíme řídit. Odešle se to patologovi, který se podívá na zmrazený preparát. Hned jak dostaneme negativní výsledek, zavřeme vás a je to hotovo. Za pár dní budete na nohou a z postele venku. A vrátíte se domů jako rybička.

Samozřejmě, pokud je zpráva od patologa pozitivní,“ Prince už se neusmíval, „pečlivě se kolem rozhlédneme a vymezíme si postižení. Zmapujeme si jeho rozsah. Potom provedeme operaci, abychom je odstranili. A tím to obvykle končí.“

„Co vlastně přesně provedete?“ zeptala se matka.

„Co chirurg provede, závisí na tom, co zjistí. V tom musíte mít ke mně důvěru,“ řekl Prince suše.

„Samozřejmě,“ odpověděla Cynthia strnule. Potom se zeptala: „Mám. Myslíte, pane doktore, že bych o tom měla říct svému snoubenci?“

„To bych udělal,“ radil jí Prince vřelým, otcovským způsobem. „Vždycky pacientkám radím, aby v těchto věcech byly zcela otevřené. Nakonec to je to nejlepší.“

„Jdi na to, ať to máš za sebou, miláčku!“ radil jí Pete. „Ať máš jistotu. Potom můžeme s přípravami pokračovat.“

Objal Cynthii a ta se v jeho silném náručí cítila pro tu chvíli v bezpečí. Později večer, když už ležela sama ve své posteli a dům Hortových byl tichý, objevily se znovu děsivé pocity z dětství, až se jimi zalykala. Dostatečně si nezasloužila svou biologickou matku, nebyla pro ni dost dobrá, aby si ji nechala. Teď nebude dost dobrá na to, aby se vdala, když je nemocná.

Nekontrolovatelně se rozvzlykala. Pláč se nesl ven z jejího pokoje. Po chvilce k ní přišel otec. I v šeru poznala z výrazu jeho očí, že zatím nespal. Posadil se k ní na postel a objal ji.

„Cynthie, děťátko naše, bude to v pořádku. Už jsme ledacos v rodině zažili. To překonáme. A všechno bude výborné. Výborné! Hovořil jsem s jedním svým partnerem právě dnes odpoledne. Má neteř, která absolvovala totéž. Operovali ji a zjistili, že to nic není. Naprosto nic. Teď už je šest let vdaná a má dvě senzační děcka. Věř mi, bude to v pořádku. Vždyť víš, že táta tě nikdy nedá, aby se ti něco zlého stalo.“

Jako člověku zvyklému přít se o případech svých klientů se mu najednou nedostávalo cokoli pozitivního, čím by za sebe argumentoval, až na sliby, které měly uklidňovat, ale zněly v té děsivé noci chabě a nepřesvědčivě.

„Poslouchej, holčičko, Prince je členem stejného klubu jako jeden můj partner. Řeknu mu, aby mi zařídil schůzku s Princem mimo jeho ordinaci, kde budeme moci nerušené mluvit jako chlap s chlapem. Zjistím plnou pravdu.“

„Vždycky jste měli s maminkou kvůli mně trápení.“

„Neopovaž se to říkat! Ať té to ani nenapadá! Bez tebe by tenhle dům, tenhle život neměl smysl. To, co považuješ za trápení, bylo pro nás výsadou. Chvíle, kdy jsi jako dítě byla nemocná, byly pro nás velice bolestné. Ale také chvíle velké lásky. Skutečně velké lásky.“

Horton zaváhal, než doznal: „Víš, Cynthie, v manželství nastanou chvíle, kdy lidé propadají pocitu prázdnoty. Kdy muž a žena uvažují, jak a proč se vůbec rozhodli vzít. V takových chvílích jsi nás podržela pohromadě. Mamince nikdy neříkej, že jsem o tom mluvil. Je to ale pravda.

A jsou také chvíle, kdy člověku nestačí to, co dělá, čeho dosáhl. Někdy se ptám, v čem ksakru vlastně dělám? Mou hlavní činností je chránit klienty, o kterých vím, že porušili zákon. Musím jim pomáhat samozřejmě chytře vymýšlet si takové lži, jaké soudci, porota, anebo vládní činitelé rádi slyší. Tak aby můj klient tím či oním způsobem vyhrál nad zákonem. Je to zaměstnání, kde o mém úspěchu rozhoduje, zda můj provinilý klient přelstí zákon. Čím horší jeho činy, tím větší můj úspěch.

Říkám si, má člověk takovýmhle způsobem trávit život? Potom ale přijdu domů a je tu Barb a jsi tu ty. A už to není tak špatné. Vy dvě jste tou částí mého života, která dokáže ostatní udělat snesitelným.

Říkáš trápení? Být tvým otcem je pro mě ctí. Chci, abys to věděla, Cynthie. Je mi to ctí, holčičko.“

Tiskla se mu k rameni a slzami mu promáčela kabátek pyžama. Palčivě ho bolelo, že pláče, jako by se mu ty slzy vpalovaly do kůže.

Něžně ji položil na polštář. Políbil ji na čelo, jak to vždycky večer dělával. Ve dveřích se zastavil, aby ji ujistil: „Hned ráno si dojednám, abych si s Princem promluvil.“

Téměř svítalo, když konečně usnula s rukou na břiše, jako by chtěla zadržet to, co, jak cítila, ohrožuje její život.

Dnešního večera v pokoji číslo 442 ve Státní univerzitní nemocnici dvaadvacetiletá Cynthia Hortonová opět ležela s rukou na břiše. Uvažovala, co tam asi lékaři objeví. Stále nemohla uvěřit, co všechno se jí takhle náhle přihodilo.

4

Od vzrušených a opojných příprav na svatbu dospět k tomuhle. Během pouhých tří dnů.

Je to neskutečné. Přesto měla pocit, že nějak od počátku věděla, že se stane něco strašného. Že zvláštní destruktivní osud, který ji už jako maličkou poznamenal, ji znovu doběhl.

Dr. Craig Pierson absolvoval obvyklou ranní honičku. Provedl vizitu u pacientek na gynekologicko-porodnickém oddělení, zkontroloval si pokus, na kterém pracoval, když ho vytrhlo volání z příjmu na ambulanci první pomoci, aby zachránil život mladé ženě, která se pokusila o potrat zvláště nebezpečným způsobem. Teď už v klidu ležela na intenzivní péči s nadějí na úplné fyzické uzdravení.

Craing však už tolik nevěřil, zda se z té téměř fatální záležitosti uzdraví emocionálně, a hluboce ho to znepokojovalo.

U každé pacientky, o kterou pečoval, bylo třeba věnovat pozornost nejen jejímu fyzickému, ale i psychickému stavu.

U jakéhokoli gynekologického případu byly vždycky v sázce ženiny osobní pocity a vědomí. Manželka, matka, milenka právě na tom záviselo její životní naplnění jako ženy.

Craig se už setkal s některými fanatickými bojovnicemi za rovná práva, které vždycky zajímala jen jedna věc, když se měly vyrovnat se závažným gynekologickým chirurgickým zákrokem: Jak mě to poznamená jako ženu? Jediným důležitým kritériem už nebyla rovnost s muži, ale rovnost se všemi ostatními ženami.

Emocionální problémy se na gynekologicko-porodnickém oddělení vyskytovaly v různých podobách. Šestatřicetiletá žena na pokoji 403 měla podstoupit hysterektomii, která měla odstranit děložní leiomyomy. Sice ne nebezpečné, ale nepříjemné a bolestivé. A které bylo lepší odstranit, než připustit, aby ji začaly ohrožovat. Třebaže její vaječníky měly zůstat neporušené a funkční, myslela jenom na to, co to s ní jako ženou udělá v tak mladém věku.

Patnáctiletá dívčina na pokoji 427 se narodila s nikoli běžným, ale zase ne tak vzácným stavem: chyběla jí děloha a pochva. Bude jí třeba provést vaginoplastiku, při níž se s pomocí kožního štěpu vytvoří pochva, tak aby mohla v budoucnu normálně sexuálně žít, třebaže nikdy nebude moci otěhotnět.

Vždycky to v Craigově specializaci končilo stejně: Pane doktore, zachraňte mi život, ale ať zůstanu ženou. Neodstraňte mi ani nepoškoďte nic, co je bytostně moje a proč jsem se narodila.

Tento emocionální a fyzický problém se vždycky kombinoval, kdykoli se objevila možnost malignity. Craig si připomněl Cynthii Hortonovou. Třebaže nepotřebovala dnes ráno lékařskou péči, vypadala minulého večera tak rozrušená, že se rozhodl u ní zastavit a znovu ji upokojit. Její dveře se právě otvíraly a z nich vycházel hlavní rezident dr. Burt Carlyle.

Carlyle byl černoch světle hnědé pleti, štíhlý a poněkud nad průměr vysoký. Směs genů, černých a bílých, která mu dala do vínku jeho barvu, ho obdařila i pravidelnými, hezkými rysy. Vystupoval s důstojností a sebedůvěrou, které působily téměř útočně. Nikdo nemohl Burta Carlylea obvinit, že dospěl k svému privilegovanému postavení hlavního rezidenta nějakou takzvanou pozitivní diskriminací místo svou vlastní zásluhou. Býval výborným studentem už na lékařské fakultě a od jejího dokončení plně zvládl veškerou chirurgickou techniku, kterou Harvey Prince a ostatní vynikající chirurgové rádi demonstrovali před mladšími lékaři.

Carlyle byl dobrý chirurg. Lepší než dobrý. Výborný. Jen v málo případech docházelo k tomu, že měl potíže s bílými pacientkami, které se stavěly proti tomu, aby u nich choulostivé vyšetřování prováděl černoch. Carlyleova schopnost a sebejistota rozptýlily většinu předsudků a výhrad.

Craig odsuzoval jenom jeden rys Burta Carlylea: to, že byl na černé sekundáře přísnější než na všechny ostatní členy kolektivu, protože měl pocit, že jejich nedostatky, anebo omyly, jaksi znevažují jeho samého.

Craig Pierson se jen zřídkakdy zbytečně ostře pustil do nějakého mladého černošského sekundáře, například do Blinna, a jako člověk bez předsudků z toho pak míval výčitky svědomí. Carlyle však zřejmě nikdy.

Jakmile Carlyle uviděl Craiga, hned mu vysvětloval: „Prince mě požádal, abych se na ni podíval. Prý mu její otec dnes ráno volal. Zdržoval ho na lince čtvrt hodiny. Víš, jak starý Zlatoprstý jedná s rodinami. Mile. Ale jen do určitého okamžiku. Čas jsou peníze, říkává.“

„Kdo by to měl vědět líp?“ zažertoval Craig. „Jak se jí vede?“

„Je krajně nervózní. Nebylo snadné ji bimanuálně vyšetřit.“

„A?“

„Není pochyb. Ovariální zduření. Zlatoprstý mluví o sedmi až osmi centimetrech. Já říkám devět až deset.“

„Jak tipuješ biopsii?“

„U tak mladé dívky bych nerad. Ostatně, nic to nemusí být,“ dodal optimisticky. „Jako u LuAnne.“

Carlyle měl na mysli svou manželku, krásnou černošku, která byla vynikající modelkou, než se za něho provdala. Bylo tomu teprve osmnáct měsíců, co se u ní najednou našly stejné příznaky jako u Cynthie Hortonové. Jedině že u LuAnn je provázely bolesti a krvácení.

Carlyle se tehdy vyděsil, co by to mohlo znamenat. Dr. Prince z kolegiality provedl operaci. Craiga Carlyle požádal, aby asistoval. Ukázalo se, že to je benigní nádor a že nic nehrozí. Teď už byla LuAnne v sedmém měsíci těhotenství a žádné náznaky obtíží se neobjevovaly.

„Ano, může mít štěstí, jako LuAnne,“ opakoval Carlyle. „Je ale tak nervózní. Asi bys jí měl zvýšit dávky valia.“

„Nejdřív se na ni podívám.“

„Jasně,“ souhlasil Carlyle. „Jako expert na krásné ženy ti povím, že tohle je opravdu moc hezké děvče. Nerad bych viděl, aby ji něco postihlo.“

„Já taky,“ řekl Craig cestou do pokoje.

Cynthia Hortonová ležela na boku a dívala se na druhou stranu. Myslel si, že neslyšela tichý zvuk dveří. Avšak aniž se otočila, řekla: „Žádné další doktory už nechci! Nechci, aby někdo na mě sahal, ani aby se ve mně šťoural! Nechte mě, chci být sama!“

„Dobré jitro, Cynthie.“

Otočila se. „Aha, to jste vy. Můžete dál. Jenom mě už znova nevyšetřujte. Ano?“

„Nebudu.“

Stál nad jejím lůžkem, snažil se tiše odhadnout, jak se jí vede, ale nechtěl si počínat nijak nápadně, když viděl, jak přecitlivěle reaguje.

„Byl tady nějaký černý doktor,“ řekla. „Říkal, že ho poslal doktor Prince. Byla to pravda?“

„Samozřejmě.“

„Chtěl mě prohlídnout. Nejdřív, jsem to chtěla odmítnout. Potom jsem si ale uvědomila, že bych se ho dotkla. A tak. Tak jsem ho nechala,“ řekla omluvně.

„Je to hlavní rezident a zatraceně dobrý doktor. Nepřekvapilo by mě, kdyby si ho Zlatoprstý koncem roku vytáhl pro svou ordinaci.“

„Zlatoprstý?“ zeptala se.

Craig se zasmál. „Doktor Prince. Je to tak fantastický chirurg, že mu my mladší takhle říkáme. Pozorovat ho při práci je zážitek.“

Zřejmě jí to dodalo odvahy.

„No a jak se vám dnes vede?“ zeptal se jí vřele. „Dobře jste se vyspala?“

„Nijak zle,“ vyhnula se odpovědi.

„Něco jste pro mě včera udělala,“ pokračoval Craig.

„Copak?“ zeptala se udiveně.

„Přiměla jste mě, abych zavolal domů.“

„Já?“

„Po tom našem rozhovoru jsem znovu ocenil, jací jsou naši báječní lidé. Vaši jsou pro vás také takoví, viďte?“

„Ano.“ Znělo to však váhavě a nejistě.

„Jste jediné dítě?“

„Ano.“

„Já taky. Z toho plyne ta odpovědnost. Jako by se celé jejich životy soustředily kolem vás. Míváte ten pocit?“

„Ano.“

Jeho snaha přivést ji k hovoru nevyšla. Jako by se s každým jednoslabičným slůvkem stahovala víc do sebe. Chvíli zvažoval, že k ní zavolá někoho z rezidentů psychiatrů. Před operací zbývá však tak málo času, že by to k ničemu nebylo.

Samozřejmě mohla by pomoci Kate. V nouzových situacích dokázala divy. Jako žena si zvlášť dobře vedla s pacientkami na gynekologickém oddělení. Třebaže ovšem byly chvíle, kdy si Craig přál, aby si dříve dala do pořádku svůj vlastní život.

Nahmatal Cynthiin puls, zjistil, že běží jako o závod. Při takovém rozpoložení to nebylo nic divného. Carlyle měl pravdu. Musí jí dát víc valia. Nejdřív ovšem si u anesteziologa musí ověřit, co se jí chystá dát, aby měl jistotu, že to nebude vadit.

Craig mířil do lékařského pokoje rezidentů k telefonu, když míjel mladého Blinna, který ho mile zdravil. V očích černého sekundáře byl přesto náznak viny. Aby se Blinn dozvěděl, zda si znovu získal Craigovu přízeň, zastavil se a zeptal se: „Jak je jí dnes? Už je klidnější?“

„Trochu,“ připustil Craig. „Mrzí mě ten včerejšek.“

„To je v pořádku. Můj táta říkával, člověk se nejvíc naučí, když to taky trochu bolí. Myslím, že měl tohle na mysli.“ Blinn se smál.

Tím se uvolnilo napětí a Craig se cítil lépe.

„Myslíte, že proti tomu Prince nebude nic mít, když se taky umyju na operační sál?“ zeptal se Blinn.

„Samozřejmě že ne. Čím víc diváků, tím víc se mu to zamlouvá,“ odpověděl Craig. „Někdy mívám dojem, že začne naléhat, aby všechny své operativní zákroky prováděl v amfiteátru. A na konci aby se děkoval jako na divadle.“

„Požádáte ho o to za mě?“

„A proč ho nepožádáte sám?“ navrhl Craig. Ztlumil hlas, aby ho nikdo neslyšel. „Můžu vám něco poradit, Blinne? Nebuďte tak nesmělý. Podívejte se na Carlylea. Hlavního rezidenta. Je to nejvyšší postavení, jakého lze dosáhnout na jeho stupni lékařské kariéry. Nedopracoval se tam tím, že by se choval nesměle a poníženě.“

„Nedosáhl toho ovšem tím, že by byl drzý a útočný,“ poznamenal Blinn. „Nevím, jak to vysvětlit bělochovi. Ale pro černochy existuje jistá dělicí čára. Celý život žijete tak, že balancujete na této čáře. Mezi něčím, co znamená příliš málo a příliš moc. Obojí je zločin. Carlyle dovede pohotově reagovat. A pak, Carlyle je vynikající lékař. Nemám pravdu?“

„Říkáte, že to dokázal sám bez pomoci.“

„Z toho musí vzniknout jistá sebedůvěra,“ poznamenal Blinn.

„Podívejte se na to takhle, Blinne. Dali vám šanci mimořádnou šanci, jestli to tak chcete nazvat. Ale na vysokou jste šel vy, vy jste šel na lékařskou fakultu, vy jste dostudoval. Vy jste složil všechny předepsané státní zkoušky. Další, kteří začali studovat na stejném základě jako vy, neprošli. To snad přece něco znamená, ne?“

Blinn přikývl. Craig Pierson stále ještě v očích mladého sekundáře rozpoznával pochybnost.

„Prince se zeptáte vy,“ radil Craig. „V nejhorším řekne ne. Ale bude přinejmenším vědět, že je tady nějaký sekundář jménem Blinn, který má zájem a touží se něčemu naučit.“

„Dobře, zeptám.“ Bill už se chystal otočit, ale zaváhal. „Víte, co je na tom tak divného?“

„Na čem?“ zeptal se udiveně Craig.

„Takhle bych si nikdy nemohl promluvit s Carlylem. Proč?“

„Nevím. Proč?“

Blinn zavrtěl hlavou, stále nad tím hloubal. Posunul si brýle se stříbrnou obroučkou a pustil se dál chodbou klasická silueta mladého sekundáře v bílém se stetoskopem, který mu visí od kapsy.

Craig se za ním díval a říkal si: Samozřejmě že mu to Prince dovolí.

Craig nikdy nezapomene, jak byl poprvé u jedné Princeovy operace. Bylo to fascinující. Úhledná horizontální incize, která po zahojení přirozeně zapadla do záhybu na břiše a zanechala jen minimální jizvu. Ta zručnost, s jakou se Prince propracovával vrstvami tuku, svalovinou a další tkání, aby se dostal ke zdroji potíží! Precizní excize vzorku.

Jakmile se potom octl vzorek tkáně na tácu a na cestě do patologické laboratoře, uvolnil se Prince stejně, jako by čekal při golfu na odpálení míče, protože má před sebou další dvě dvojice. Během těch deseti minut, co čekali na výsledky zmrazeného preparátu, byl žoviální a hovorný, hovořil s Craigem jako nějaký starostlivý a pečlivý otec.

„To vám řeknu, Pearsalle.“

„Pierson, prosím,“ opravil ho tenkrát Craig, aby se ujistil, že si Prince jeho jméno zapamatuje.

„Pierson. Samozřejmě. Takže vám dám tu nejlepší radu, jakou kdy dostanete. Začněte investovat, dokud jste mladý. Vy rezidenti teď dostáváte velké peníze ve srovnání s tím, co jsem dostával já, když jsem začínal. Nedostal jsem víc než pokoj, stravu a padesát dolarů měsíčně. Žádných dvanáct a patnáct tisíc ročně, jako máte, mládenci, vy.

Takže říkám, při takových penězích vložte všechno, co po zdanění ušetříte, do akcií. Neberte žádné rizikové investice. Kupujte jenom kvalitu. Spolehlivé cenné papíry. Energetické akcie. Po zbytek svého života kupujte energetiku. Ukládejte je stranou. Neobchodujte. Nebuďte nervózní, když trh klesá. Vlastně to je doba, kdy nakoupit víc, ne z toho vymanévrovat.

Stále víc navyšujte kmenové akcie. A až vám potom bude padesát, můžete se rozhodnout, jestli budete dál provozovat praxi, anebo půjdete na odpočinek. Co se mne týče, já vůbec na odpočinek nechci. Ale co určitě chci, to je vědět, že tu svobodu mám. A právě o tohle jde. Ano, Piersalle, o svobodu.“

„Pierson,“ musel mu tenkrát znovu připomenout Craig.

„Ano, samozřejmě, Pierson.“ Prince milostivě opravu přijal.

V té chvíli tehdy zazvonil telefon. Na drátě byl patolog. Zmrazený preparát se ukázal jako pozitivní. Karcinom endometria. Prince se vrátil k operačnímu stolu, a jako by nikdy operaci nepřerušil, pokračoval, aby provedl totální hysterektomii, když si nejprve důkladně ověřil, že je karcinom lokalizovaný, omezený na tu bezprostřední oblast.

Pracoval rychle a velice zručně a přitom dál vykládal, nikoli o chirurgickém zákroku, ale o praktických plánech pro mladé lékaře.

„A další věc, Piersalle,“ pokračoval Prince přes masku, která zakrývala jeho ústa a elegantní bílý knírek. „Až nastane doba otevřít si praxi, uděláte si přece soukromou praxi, že ano?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Právě tam jsou peníze. Jestli si otevřete praxi, nevkládejte všechny peníze, co budete mít po ruce, do vybavení ordinace a nábytku. Vemte si půjčku z banky. Úroky si můžete odečíst z daně z příjmu. Takže na tom dvojnásobně vyděláte. Úrok se odečte a vaše vlastní peníze zatím pro vás pracují na burze. Nebo v investicích osvobozených od daní. Třebaže prvních pár let se s nimi nebudete chtít otravovat. Nebudete v dostatečně vysoké skupině. V každém případě nezapomeňte a peníze na ordinaci si vypůjčte.

Znám pár doktorů, kteří si koupili svoje vlastní přístroje na počítačovou tomografii. Za šest set padesát tisíc dolarů. Financováno bankou. Úroky se odčítají od jejich daní. Poplatky za takové vyšetření dělají jednorázově tři sta dolarů. Po deseti letech jim bude přístroj plně patřit a získají přitom čistých jeden a půl milionu.

Ano, Piersalle, v dnešní době mít lékařskou praxi představuje jenom polovinu, co lékař dělá. V té druhé polovině se snaží přelstít vládu. Pacienti si stěžují na vysoké honoráře, ale při placení pojistky za odpovědnost a daní je člověk chudák rád, když má na konci roku čistých sto tisíc. Víte, kolik mě to stojí jenom ráno otevřít ordinaci? Pět zdravotních sester a jedna sekretářka. Dva asistenti. Osm vyšetřovacích kabin. Moje roční režie, zahrnující lékařské pojištění pro tři lékaře, nájem, platy a další výdaje, včetně účtů za vybavení, dělá tři sta dvacet tisíc. A to dřív, než získám dolar pro sebe.

Chtějí nás zničit, Piersalle, zničit! Někdy si říkám, že můj nejhorší nepřítel je vláda Spojených států!“

Během celé té finanční přednášky, kterou téměř neposlouchal, Craig Pierson s obdivem sledoval, jak Prince čistě, zdatně a velice obratně dokončuje operaci.

Když byl se vším hotov a už si svlékal chirurgické rukavice, obrátil se ke Craigovi: „Jestliže se rozhodnete, Piersalle, osamostatnit, dejte mi vědět. Možná že bych měl u mě v ordinaci místo pro takového bystrého mladého lékaře, jako jste vy.“

„Děkuju vám,“ odpověděl mu tenkrát Craig Pierson. Od člověka tak významného jako Prince to byl lichotivý návrh.

Když pak Prince odhazoval rukavice do koše na odpad, Craigovi to nedalo, aby mu připomněl: „Mimochodem, pane doktore, jsem Pierson. Ne Piersall.“

„Aha, ano. Samozřejmě. Pierson,“ odpověděl Prince přívětivě. „Příště si to budu pamatovat.“

Po tomto prvním dnu věděl Craig přesně, proč o Princeovi, už od jeho nástupu do Státní univerzitní nemocnice před jedenácti lety, všichni starší lékaři hovořili jako o „Zlatoprstém“.

Burt Carlyle, který toho dne byl s Craigem rovněž u té operace, mu musel číst myšlenky. Jen co Prince odešel, Burt Craigovi radil: „Nenech se tím zmást. Jenom mu sleduj prsty, když hovoří o těch financích, a naučíš se toho o operování setsakra hodně. Poslouchej ho, když při operaci vykládá o financích, a naučíš se ještě setsakra víc, jak se stát úspěšným lékařem.“

„Je takový vždycky?“

„Někdo s jeho technikou může hovořit o čemkoli, a pořád je lepší než většina chirurgů. Je přesný, precizní. Rychle si dovede udělat úsudek a dělá. To si, člověče, pamatuj. Dělá,“ řekl Carlyle s obdivem. „Jednoho dne budu taky tak dobrý! To je taky důvod, proč má na gynekologicko-porodnické oddělení víc lůžek než ostatní chirurgové.“

A řadu dní později, když byl Craig podruhé u operace s Princem, uslyšel od něho radu, kterou si bude vždycky pamatovat. Prince právě dostal dvojznačnou zprávu z patologické laboratoře. Zarazil se jen na chvíli, než prohlásil: „K pochybám je klíč, že to vyndáš pryč.“ Prince nato dál pokračoval v operaci, kterou Craig považoval v dané situaci za příliš radikální. Když se později na to zeptal Carlylea, Burt mu na to řekl: „Prostuduj si Princeovy záznamy. Jeho pacientky s rakovinou pozoruhodně přežívají v průměru pět let.“

Dr. Harvey Prince kráčel chodbou gynekologicko-porodnického oddělení a kynul na pozdrav sestrám, rezidentům i sekundářům. Byl oblečen, tak jak bylo pro něho typické, když přicházel na toto oddělení. Míval na sobě jeden z půltuctů svých šedých flanelových obleků a v klopě růžičku, poupě. Vždycky dával najevo vřelost a přívětivost, kterými, jak věřil, si získával obdiv a spolupráci veškerého personálu. Jestliže mu starší kolegové a soupeři záviděli, anebo ho nesnášeli, snažil se ze všech sil získat obdiv a úctu mladších. Zvlášť vřele se zdravil s Craigem Piersonem.

Tentokrát se zdržel natolik, že se ho zeptal: „Hrajete golf, Piersone?“

„Bohužel ne. Pečoval jsem ale o mnoho golfových polí a trávníků. Můj otec dělá v oboru zahradních a terénních úprav.“

„Neříkejte? Skutečně?“ Prince se tvářil, jako by ho to příjemně překvapilo. „Říkal jsem si, jestli máte ve středu odpoledne volno, že byste možná rád zašel do mého klubu. Odpoledne na golf a pak tam venku na verandě povečeřet. Vždycky ve středu tam mají báječný švédský stůl.“

„To bych rád,“ řekl Craig. „Já sám ale holduju tenisu.“

„Tenisu!“ reagoval potěšené Prince. „To je báječné! Carol hraje. A setsakra dobře. Kvalifikovala se za studií. Ta vám dá zabrat. Podívejte se, jestli si tu středu budete moct zařídit.“

„Pokusím se.“ Craig se vyhnul tomu, aby se pevně zavázal. Už ho totiž varovali před Princeovou dcerou Carol. Byla to hezká, neafektovaná dívka, která nenáviděla otcovy dohazovačské tendence stejně jako mladí sekundáři a rezidenti, na které se občas zaměřil.

Najednou se Prince zeptal: „Máme od toho děvčete Hortonových podepsaný souhlas?“

„Ověřím to a podívám se na to.“

„Udělejte to. Její otec je advokát. Nervózní advokát. Dnes časně ráno mě držel na telefonu půl hodiny. Nerad operuji rodinné příslušníky právníků. Rádi podávají žaloby pro neodbornou péči. Tak se postarejte, ať máme ten souhlas hned podepsaný. I když ji možná budu muset ještě den či dva odložit. Jsou tu hned tři akutní případy za sebou. Všechny se hlásily včera večer. Dostal jsem se z ordinace až po osmé hodině. Opatřte teda ten podepsaný souhlas.“ Prince vykročil, jen se ještě otočil a zavolal: „A dejte mi vědět o té středě, abych mohl Carol říct, ať se na vás uchystá.“

Craig Pierson lehce zaklepal na dveře pokoje 442. Nikdo se neozval. Pootevřel dveře. „Cynthie?“

Uslyšel odpověď. Když však vešel, neležela v posteli.

„Cynthie?“

„Ano,“ slyšel ji odpovídat z koupelny.

Dveře byly otevřené. Našel ji, jak se upřeně dívá do zrcadla nad umyvadlem a velice bedlivě si prohlíží obličej. Stáhla si kůži na lícních kostech dolů, aby si lépe viděla do očí. Tiskla si tváře, jako by se pokoušela o diagnózu. Nakonec se k němu otočila čelem.

„Vypadám stejně. Kdyby bylo něco se mnou špatně, skutečně zle, určitě by se to ukázalo. Dokázala bych to objevit. Vidím jenom červené oči. Moc jsem brečela,“ doznala.

„Proto je nejlepší ten chirurgický zákrok. Abyste se té nejistoty zbavila,“ dodával jí odvahu.

Vyšla z koupelny do malého sluncem prozářeného pokoje. Třebaže na sobě měla volný modrý hedvábný župan, uvědomoval si, jak je pěkně urostlá, už jako děvče velice ženská, dokonce ještě víc přitažlivá, než když ležela v posteli. Přestože oči prozrazovaly, že hodně plakala, její obličej byl víc než hezký. Byla skutečně krásná a tak mladá.

Craigovi samému bylo teprve třicet. Ale dvaadvacet mu připadalo už dávno, a každého člověka toho věku považoval za velice mladého.

„Musím zůstat v posteli?“

„Samozřejmě že ne.“

„Postel mě deprimuje. Budí v člověku dojem, že je invalida.“

Sesula se do křesla, mnohem nenucenější a lépe se ovládající, než když ji viděl posledně. Euforie vyvolaná valiem se dostavila. To je dobře.

„Cynthie, ve všech nemocnicích existuje jeden standardní postup. Než můžeme pacientku operovat, musí podepsat formulář o souhlasu po poučení.“

„Ano, já vím. Tatínek mi to říkal.“

„Předpokládám, že vám doktor Prince všechno vysvětlil. Celý zákrok. Jeho cíl. Otázky, které se mohou objevit v průběhu operace. Důležitost patologovy zprávy.“

„Ano, ano, řekl,“ odpovídala netrpělivě, aby se už dostala za ten úvod.

Podal jí modrý blanket.

G117 SOUHLAS S OPERACÍ A LÉČBOU stálo v záhlaví tučným černým písmem. Následovalo datum, jméno, její nemocniční číslo, datum narození a pak četla:

1. Zplnomocňuji dr. Harveyho Prince, anebo jeho spolupracovníky, které tento lékař zvolí, aby u mne provedli následující operaci: probatorní laparotomii, chirurgický zákrok provedený břišní stěnou, aby bylo možno provést biopsii pravého vaječníku.

2. Pokud se během zákroku objeví nutnost pokračování v operaci, dávám lékařům plnou moc, aby použili svého vlastního úsudku a provedli, co budou považovat během této operace za vhodné v nejlepším pacientově zájmu, s níže uvedenými výjimkami:

Na konci tištěného textu bylo strojem napsáno slovo: Žádné.

Cynthia zvedla oči ke Craigovi. „To slovo žádné znamená to, že když se zjistí.“ zaváhala, jaké slovo užít, „něco, rakovina, můžou provést i nějaký drastický zákrok?“

„Za žádoucí se může považovat extenzivní chirurgický zásah,“ řekl, co mohl nejjemněji.

„Jako co?“ naléhala.

„Může být nutné provést takzvanou oboustrannou salpingooforektomii,“ řekl opatrně.

Pokusila se zasmát, když se nervózně zeptala: „Mohl byste mluvit trochu jasněji, pane doktore.“ Žert jí odumřel na rtech.

„Znamenalo by to vyříznout oba vejcovody a vaječníky. Asi bychom nejspíš odstranili také dělohu.“

„To by znamenalo.“ Cynthia Hortonová si dodala odvahu: „Nikdy bych už nemohla mít dětí viďte?“

„Bavíme se o kdyby. Kdyby se objevil zhoubný nález, kdyby doktor Prince zjistil další postižení, kdyby rozhodl, že tímto způsobem je třeba postupovat. Pamatujte, může to být benigní, nic to nemusí být.“

Její oči hněvivě zajiskřily. „Takže snad děláme celou tu paniku kvůli ničemu?“

„Naším zájmem není nic víc než mít jistotu.“

Cynthia Hortonová se na chvíli zamyslela. Znovu se pokusila soustředit na ten blanket. Snažila se o to statečně, ale chvějící se blanket prozradil, že se jí třesou ruce. Nebyla schopná pokračovat.

„Nemůžu. Neudělám to.“ Odvrátila se, aby skryla slzy.

„Bez toho vám nemůžeme pomoci,“ naléhal Craig.

„Nepodepíšu to!“ prohlásila Cynthia pevně.

Craig se rozhodl poslat za ní Kate, aby s ní promluvila.

Právě když šel k telefonu, procházel chodbou dr. Prince. Bývalo na něm poznat, když měl svoje nabité operační dny. Došel ke Craigovi a úsečně se zeptal: „Co ta Hootenová?“

„Hortonová,“ opravil ho Craig.

„Ano, samozřejmě, Hortonová. Právě jsem se díval do jejího chorobopisu. Formulář s písemným souhlasem tam pořád ještě není.“

„Ještě ho nepodepsala.“

„Proč ne?“

„Je nervózní. Rozcitlivělá. Je to velké rozhodnutí. Nejzávažnější, jaké kdy dělala,“ snažil se mu vysvětlit Craig.

„Ksakru! Dennodenně to pacientky podepisují! Chci ji zkusit vmáčknout zítra do programu, pokud se prvních pár operací podaří bez zádrhele.“

„Je jí teprve dvaadvacet a je to pro ni šok. Musí se s tou představou vyrovnat.“

„Všechno jsem jí vysvětlil, ujistil ji. Teď sežeňte ten souhlas!“ přikázal Prince.

„Jdu volat doktorku Lindstromovou.“

„Kdo je sakra doktorka Lindstromová?“ rozhořčeně šeptem vybuchl Prince.

„Je na psychiatrickém oddělení. Jako rezidentka.“

„Dobrá. Tak ji zavolejte. Ale ať máte tu zpropadenou věc do večera podepsanou. Mám toho zítra moc a nemůžu čekat, jestli někdo ten souhlas podepíše v poslední minutě.“

Craig se díval za Princem, jak kráčí chodbou a nakonec mizí v pokoji, kde se manželka jednoho senátora zotavovala po operaci, kterou Prince provedl před čtyřmi dny. Lékaři rezidenti si povšimli a také to komentovali, že Prince sice ponechává pooperační péči většiny svých pacientek na štábu nemocnice, ale vždycky si dává záležet, aby manželkám vlivných osob věnoval nezvyklou pooperační pozornost. Ty ho považovaly za nejpozornějšího a nejstarostlivějšího lékaře. Což vedlo k řadě výhodných doporučení.

5

Katherine Lindstromová byla okouzlující drobná, devětadvacetiletá blondýnka, která však vypadala mnohem mladší. Se svými asi tak sto dvaapadesáti centimetry výšky, se štíhlou, ale plně ženskou postavičkou jí bylo souzeno, že ji lidé dalších pět let považovali za začínající studentku. Ve skutečnosti však vystudovala na jedné středozápadní univerzitě cum laude, tam také byla přijata na lékařskou fakultu a rozešla se s jedním studentem práv, aby se plně věnovala své vlastní dráze.

Její matka, která celý svůj život prožila na farmě ve východní Nebrasce, to chápala. Zato její otec, který se považoval za praktického člověka, to nikdy nepochopil. Jednou o letních prázdninách se s tím mladým studentem práv setkal a považoval ho za vhodného manžela s dobrou perspektivou do budoucna. Proč chce jeho dcera od života ještě něco víc, to nechápal. Když se mu manželka snažila vysvětlit, že v těchto časech mají ženy jiné plány do života, zeptal se jí: „Ty snad nějak lituješ, Laurie? Nejsi se svým životem spokojená?“

Těžko by mu to byla vysvětlovala, aniž by se ho dotkla, takže vždycky trvala na tom, že ničeho nelituje. Tajně však dceru obdivovala a záviděla jí. V době, kdy Kate zatkli za to, že se na univerzitním kampusu řetězem připoutala k soše zakladatele univerzity na protest proti nespravedlivým vstupním požadavkům pro ženy, které chtěly na odborné fakulty, matka s ní souhlasila. Otce to však šokovalo a rozzuřilo. Přesto nasedl do svého půltunového náklaďáku a odjel na tři sta padesát mil vzdálenou univerzitu a za dceru složil kauci. Sám byl téměř zatčen za to, že vynadal soudci, který si troufl ještě toho dne, co byla složena kauce, na Kate a ostatní děvčata, co s ní protestovaly, hrubě vyskakovat.

Než odvezl Kate domů, dal jí najevo, co by soudci nepřipustil: že se na její počínání dívá krajně kriticky. Něco takového by její matka nikdy neudělala, prohlásil.

„Ty to nechápeš, tati? Jen proto, že to matka nikdy neudělala, tak to děláme my.“

Tatínek ji nepochopil. Vtiskl jí do ruky dvacet dolarů a řekl: „Opatři si nějaké nové džíny. Tyhle máš strašně rozervané a samou špínu. Ještě lepší, když si opatříš sukni nebo šaty.“

Vřele ji políbil, nasedl do náklaďáku a odjel zpátky těch tři sta padesát mil. Po většinu cesty vrtěl hlavou a uvažoval, zda to vůbec bylo moudré poslat ji z domu na univerzitu. Ty ženské, mumlal si. A zvláště v téhle době. To všechno ta televize. Každý problém, který nešel nijak uspokojivě vysvětlit, padal na vrub televize.

Když Kate přijela domů na konci vysokoškolského přípravného studia a oznámila, že se rozhodla jít na lékařskou fakultu, otec ji vyslechl, potřásl hlavou a podíval se na její matku, která ho pohledem varovala: Nic neříkej. A skutečně neřekl ani slovo. Když Kate oznámila, že to bude znamenat, že se s tím svým mládencem rozejde, otec se nasupeně podíval po matce. Matka se ale tvářila lhostejně.

Pozdě v noci, v tichém soukromí ložnice, ležela matka bez spánku v posteli a otec se snažil usnout, aby mohl časně ráno vstát k svým povinnostem. Po chvíli viděl, že je všechna snaha marná. Oba byli příliš neklidní. Museli to spolu probrat. Šeptem, aby je Kate neslyšela.

„Chci, abys jí to dovolil,“ řekla matka tiše.

„Přece jsem neřekl ne!“

„Mám na mysli víc, než že neřekneš ne. Totiž že řekneš ano. Myslím skutečně a pevně ano.“

„V jejích letech jsi ty byla už čtyři roky vdaná a měla syna,“ připomněl ji manžel.

„Já v jejích letech měla za sebou jenom střední školu a dál jsem se nedostala. Byla jiná doba. Válka právě skončila, ty ses vrátil domů z armády. Každé děvče, co mělo kluka, se vdávalo. Dneska jdou studovat, do koleje.“

„A k čemu je to dobrému? Jenom potom chtějí jít dál,“ namítal. „Doktorka!“ nemohl se s tou myšlenkou smířit. „Nikdo nechce chodit k doktorce. Možná tak ošetřovatelka. Ale ne doktorka.“

„Ale ona to chce, Carle.“

„V tom je asi ten problém: jako jediná holka si vždycky prosadila svoje,“ tiše bručel otec.

„To není proto. Bylo vždycky po jejím, protože je cílevědomá. A chytrá. Na střední škole se učila líp než Ted a Cari. Bude dobrá ve všem, co chce dělat, pokud bude opravdu chtít.“

„A to ona chce,“ připustil nerad její otec. „Rád bych, kdyby to tolik nechtěla. Zrovna doktorka, Laurie! Víš, co to znamená? Bude muset prohlížet mužský tak intimně?“

„Děvče vychované na farmě ví všechno, co potřebuje. Nebude se stydět.“

„Ne, to nebude,“ souhlasil otec, i když to nemínil jako pochvalu. „Když už o těchhle věcech mluvíme, Laurie, ten mladík, který sem za ní chodil minulé léto, myslíš, že s ním Kate… Víš. V dnešní době tohle pořád slyšíš o mládeži na vysokých školách.“

„Myslíš, jestli spolu žili?“

„Neměl jsem zrovna na mysli, jestli spolu žili,“ namítal. „Myslel jsem… Tak teda ano, jestli spolu žili.“

„O tom ona nemluví. Nechává si všechno pro sebe. Je ale rozumná. A ty pořád říkáš, v dnešní době. Zapomínáš, Carle, jak to bylo s námi dvěma, když ses vrátil domů.“

„Ale já byl tři roky pryč. Přece válka a vůbec. To bylo jiné.“

„Ty si myslíš, že pro mého tátu to bylo jiné?“

„Pořád jsme plánovali, že se vezmeme. O tom přece nikdy nikdo nepochyboval.“

„To ano,“ připustila Laurie Lindstromová.

„Tak vidíš,“ řekl Cari Lindstrom, jako by v diskusi vyhrál.

„A co když Kate a ten její mladý muž plánovali, že se vezmou? Pak by to bylo v pořádku?“

„Ne zrovna v pořádku, ale trochu lepší.“

Obrátil se na bok, natáhl dozadu ruku, aby ženu poplácal po zadečku, což vždycky nakonec každý večer udělal, než začal klímat. Bylo to takové malé, ale pro oba uklidňující gesto.

Ještě než usnul, se pak zeptal: „Kolik to stojí, poslat děvče na lékařskou fakultu?“

„Stojí to stejné jako poslat kluka,“ řekla matka tiše a tím udělala konec další diskusi.

To byl nejstatečnější pokus Lindy Lindstromové o získání rovných práv pro ženy v její době. A nikdy toho nelitovala.

Kate Lindstromová se zapsala na lékařskou fakultu, všechny čtyři roky si vedla dobře a absolvovala s výborným prospěchem. Jako svou odbornou specializaci si vybrala psychiatrii a před rokem se stala teprve druhou ženou rezidentkou v historii psychiatrického oddělení.

S Craigem Piersonem se seznámila na mezioborové konferenci, která byla věnována postnatální depresi, to je oblasti zajímající zároveň oddělení porodnicko-gynekologické i psychiatrické. Zaujala ho, jen co vešla do auditoria. Byla to neobyčejně atraktivní dívka. Ukázala se ve svém vystoupení rovněž jako naprosto přímá a pevná ve svých názorech. Zanechala v něm silný dojem.

Později mu doznala, že si ho během toho zasedání ani nepovšimla. Vysocí a pohlední muži nebyli na podobných schůzích takovou výjimkou jako hezké a chytré mladé ženy.

Po té schůzi jí zatelefonoval. Měla však pořád moc práce, aby se s ním sešla. Nebyla to žádná taktika, žádná hra. Byla prostě zaneprázdněná. Nešetřila se, ani na nemocniční ambulanci, ani na odděleních. Dbala na to, aby držela krok s literaturou svého oboru a příbuzných odvětví. Jak mu později jednou večer vysvětlovala: „Každá choroba vyvolává vlastní psychické následky. Proto musím znát co nejvíc o všech chorobách.“

Začal s ní chodit a neměl na mysli nic víc než romantický vztah. Nakonec po několika týdnech ji nejen obdivoval, ale také se do ní zamiloval. Viděl v ní takové rozhodné děvčátko. Vždycky ji tak nazýval, třebaže ji to zlobilo.

Když se spolu poprvé pomilovali, byla to ona, a nikoli on, kdo dal zcela jasně najevo, že se nebude nijak pevně vázat, dokud si nevyřeší svou profesionální budoucnost. Když naléhal a chtěl dát jejich vztahu pevnou formu, poukazovala na to, třebaže jemně a ohleduplně, že takovou záruku potřebuje jako adoptivní dítě. To ale, jak prohlásila, není základ, na jakém lze dělat důležitá závazná rozhodnutí na celý život.

Avšak i bez konkrétně vyslovených nároků a dohod si zůstali věrni. Dál se blíž nezajímali o profesionální povinnosti a rozhodnutí druhého. Jedině ve chvílích, kdy Craig cítil, že potřebuje psychiatrickou výpomoc, aby zvládl zvlášť rozrušenou pacientku.

Cynthia Hortonová byla takový případ. Kate si podrobně prohlédla Cynthiin chorobopis, prostudovala nálezy všech tří lékařů Corbina, Craiga a zvláště Harveyho Prince.

Měla vůči Harveymu Princeovi svoje vlastní soukromé výhrady. Jednou, potom co přihlížela jedné jeho složitější operaci, ji začal obtěžovat. A to přesto, že hlavní sálová sestra Rita Hallenová byla na doslech od nich. Každý v nemocnici věděl, že Rita je Princeovou milenkou a to už po devět let. Když se o tom členové oddělení bavili, nikdy Ritu nijak nekritizovali. Vždycky však při tom zazněl skrytý nesouhlas s Princem, který měl s Ritou zcela nepokrytě poměr, třebaže byl ženatý. Rovněž bylo známo, že měl krátké pletky s dalšími, mladšími sestřičkami a čas od času i s pacientkami.

Kate, která o tom věděla, si Harveyho Prince vážila jedině vzhledem k jeho práci na operačním stole. Musela uznat, tak jako každý, že v tom je znamenitý.

Jakmile se dr. Kate Lindstromová důkladně seznámila s chorobopisem Cynthie Hortonové, zaklepala jemně na dveře číslo 442. Vešla do pokoje a Cynthii našla, jak leží na boku s tváří odvrácenou ode dveří a paží volně visící přes okraj postele. Nehýbala se, zdálo se, že spí.

„Slečna Hortonová?“ zeptala se Kate tiše.

„Já jsem na sestru nezvonila,“ řekla Cynthia.

„Nejsem sestra.“

Cynthia se otočila, aby se na ni podívala. Kate si hned uvědomila, že to, co říkal Craig, je pravda: Cynthia je pozoruhodně krásná dívka. Vnitřní muka dodala její kráse patetičnost.

„Jsem doktorka Lindstromová.“

„Já už nechci, aby mě ještě další doktoři vyšetřovali! Nejsem žádný exemplář! Ani pacientka veřejného oddělení. Nechci, abych tu sloužila jako nějaký cvičný panák!“

„Nejsem tady, abych vás vyšetřovala.“ Cynthia se na ni zadívala vysloveně s nedůvěrou. „Jak jsem viděla, odmítáte dát písemný souhlas k operaci.“

„To není moje operace. Je to jejich operace. Jeho operace. Vsadím se, že dělá spoustu operací, které nejsou nutné! Už jsem o takových doktorech jako on četla,“ tvrdila pacientka nenávistně. „Prohlídla jsem si váš chorobopis. Není pochyby, indikován je operativní zákrok. Mě však víc zajímá vaše reakce než samotná operace. Jako žena asi vím, co prožíváte.“

„Myslíte?“ otázala se Cynthia a pokusila se o bojovný tón, ale nedařilo se jí to, protože byla na pokraji slz.

„To, že jsem lékařka, neznamená, že bych proto už nebyla ženou. Každý měsíc sama sebe prohlížím, abych se ujistila, že nemám žádné znepokojivé bulky na prsou. Každého půl roku chodím k svému gynekologovi na kontrolu a onkocytologický stěr. Dvakrát se mi stalo, že jsem si myslela, že v jednom prsu něco mám, a všechno se ve mně sevřelo, že to je asi ono. A potom ten příval strachu palčivého strachu, že mě možná připraví o znak mého ženství. Takže ty pocity znám.“

Cynthia Hortonová se otočila obličejem ke Kate Lindstromové. „Ano,“ ujišťovala ji Kate. „Vím, jak vám je. Protože obě máme život před sebou. To znamená manželství a přivádění dětí na svět. Můžeme mít svoje zaměstnání, odbornou práci a kariéru, ale především jsme ženy. Abychom dospěly k životnímu naplnění, chceme být manželkami a matkami.“

„Za měsíc jsem se měla vdávat,“ vysvětlovala Cynthia tiše.

„Proč to říkáte v minulém čase?“ zeptala se Kate a posadila se na židli, aby mohly hovořit důvěrněji.

„Protože mám pocit, že k tomu nedojde.“

„Chirurgický zákrok se provede, a ani ne za týden můžete být doma. Pak nebude třeba měnit vaše plány.“

„Bude, jestli to zjistí.“

„Zjistí co?“ naléhala na ni Kate.

„Tu věc.“

„Jakou věc? Řekněte to.“

Dívka zaváhala. Nakonec řekla: „Rakovinu“ ale pronesla to tiše.

„Je to pravděpodobné.“

Dívka ji ostře přerušila: „Vím o pravděpodobnosti! Já chci ale vědět, jak je to se mnou. Mám ji?“

„Místo toho, abyste se soužila pochybnostmi, nechte doktory, ať to zjistí. Může to být nezhoubné.“

„Ale taky nemusí!“

„To je pravda. Ale nejlepší léčebné šance máte, když se na to brzy přijde. To je asi největší štěstí, že se tak stalo.“

„To říkají všichni. Ale já nějak vím. Prostě vím, že to dobře nevyjde. Nevyjde!“ trvala na svém.

Kate sebemíň nedala najevo starost. Věděla, tak jako každý psychiatr, že psychický stav pacienta bývá krajně důležitý, jestliže se ukáže, že to rakovina je. Pacientky s kladným postojem dokážou vyvinout faktor, kterému se pro nedostatek lepšího označení říká hostitelská rezistence. Pokud pacientka postrádá kladný postoj, může se u ní rozvinout hostitelské přijetí, čímž se stává povolnější obětí smrtelné choroby.

Toto děvče, říkala si Kate, již rezignovaně přijalo nejhorší ze všech prognóz.

„Prý jste nemohla poskytnout doktoru Piersonovi úplnou anamnézu.“

„Takže víte, že jsem adoptovaná?“

„Ano. A chápu vaši obavu. Jenže jste přece inteligentní děvče. Jistě si uvědomujete, že vlastně nereagujete na to, že jste možná nemocná. Ve skutečnosti se cítíte deprivovaná. Odvržená. Nikdy ne dost dobrá. Jinak proč vás dala vaše přirozená matka pryč? A proto se bojíte, že se nějak tam nahoře na operačním sále stane totéž. Nebudou mít o vás zájem. Protože nejste dost dobrá. Zase připustí, aby se vám stalo něco hrozného.“

Cynthia se s ní nepřela.

„Kdo to připustí? Vaše matka a otec, kteří vás milují? Váš snoubenec, který se chce s vámi oženit? Doktor Prince? Doktor Carlyle? Doktor Pierson? Lidé, kteří věnují své životy záchraně lidí? Pěkně si vás vyčlení a řeknou: Tuto odvrhneme, zapudíme, opustíme? Copak to dává smysl?“

Cynthia zavrtěla hlavou.

„Pokud ten písemný souhlas nedáte, nikdo z nich vám nemůže pomoct. A to přece chtějí. Všichni to chtějí.“

Kate vytáhla modrý formulář na souhlas z kapsy lékařského pláště.

„V tomto řádku,“ ukázala Cynthia. „V tomto řádku stojí, výjimky: žádné.“

„To znamená, že svolujete, aby chirurg postupoval podle svého profesionálního úsudku, co je zapotřebí udělat, jakmile dostane zprávu od patologa.“

„Mohl by udělat cokoli. Odstranit cokoli.“

„Udělá takové potřebné kroky, aby chránil vaše zdraví a váš život. Jenom to nás zajímá. Musíte nám důvěřovat, Cynthie.“

Cynthia Hortonová sklopila oči k formuláři. Beze slova, aniž se podívala Kate do očí, natáhla ruku po peru.

Právě když se podepsala, pootevřely se váhavě dveře.

„Cynthie?“ ptala se nějaká žena.

„Mami?“ Cynthia Hortonová odpovídala jako vystrašené dítě.

Barbara Hortonová vešla dovnitř. Cynthia k ní vzhlédla a oči se jí zalily slzami. „Podepsala jsem to, mami. Podepsala jsem to.“

„Dobře. To jsi udělala dobře,“ souhlasila matka a pokusila se o úsměv.

Kate Lindstromová odešla na sesternu. Když pak sama připojila svůj podpis Dr. K. Lindstromová na patřičné místo nadepsané: PODPIS LÉKAŘE, KTERÝ ZAJISTIL PÍSEMNÝ SOUHLAS, uložila formulář do Cynthiina chorobopisu.

Zatelefonovala Craigovi. Obrovsky se mu ulevilo. Oba se domnívali, že tím Katina práce na tomto případu skončila.

Mýlili se.

6

Rita Hallenová měla výrazné pěkné rysy, které zdůrazňoval strohý čepec, požadovaný na operačním sále, kde vládla jako hlavní sálová sestra. Když na sobě neměla předepsaný nemocniční úbor, její obličej bylo možno popsat jako půvabný.

Nikdy ne jako něžný, ale docela atraktivní. Měla tmavé vlasy a byla vysoká. Její ženskost, skrývaná zelenými operačními plášti, byla očividná v šatech, které si volila pro společenské příležitosti. Třebaže už dosáhla čtyřicítky, těm, kdo ji neznali, připadala jako pětatřicátnice. Ovšem nervózní mladí sekundáři a ošetřovatelky, kterým vládla během chirurgických zákroků, na ni hleděli, jako by neměla daleko do šedesátky.

Blinn kdysi poznamenal: „Takhle dlouho totiž asi trvá, než vznikne takhle tvrdá ženská.“

Rita Hallenová, na operačním sále tyran, se přitom v soukromém životě projevila jako krajně pošetilá. S dr. Harveym Princem se seznámila, když před jedenácti lety začal pracovat v nemocnici. Tehdy jí bylo devětadvacet. A jemu čtyřiačtyřicet. Třebaže Prince tehdy ještě nevypadal tak distingované, byl vždycky hezký, vysoký a se skalpelem vynikající. To, že se stal jedním z dalších vyučujících chirurgů ve Státní univerzitní nemocnici, se považovalo za úspěch. Měl už předtím skvělou pověst na Severovýchodě, kde spolupracoval s jednou z nejprestižnějších nemocnic. Důvod, proč odtamtud odešel, nebyl nijak ojedinělý. Začal ho unavovat život plný půtek ve velkém starém velkoměstě. Dal přednost novější komunitě, kde mohl s rodinou pohodlně a pěkně bydlet na hezkém předměstí pouze deset minut od nemocnice. A kde to bylo jenom pár minut od sportovního a společenského klubu, kam si chodíval ve středu a o víkendu zahrát golf.

Když se Harvey Prince poprvé setkal s Ritou Hallenovou, měla právě za sebou dlouhý a tragický vztah s jedním mladým rezidentem, který zemřel po předávkování drogami. Sám si je vzal na oddělení v době, kdy měl mít službu. Po nějaký čas se říkalo, že Ritě bude ukončen pracovní poměr v důsledku toho skandálu. Když se prokázalo, že se nijak nepodílela na lékařově toxikomanii, dali jí šestiměsíční volno a potom ji znovu přijali do svého kolektivu.

Aby osvědčila svoje kvality, stal se z Rity po návratu na operační sál krutovládce. Byla přímo ztělesněním profesionality. Ani v nemocnici, ani mimo ni ji nepoutaly žádné osobní vazby. Vyhýbala se přátelství, nepěstovala je. Žila sama. Někteří ji označovali za samotářku.

Byla by tak prožívala svůj další život, pokud by s nemocnicí nezačal spolupracovat Harvey.

K jejich první schůzce mimo nemocnici došlo při tolik potřebné skleničce po práci. Prince právě skončil s dlouhým a obtížným zákrokem. Rakovina vaječníků ve čtvrtém stadiu. Operace, která zahrnovala omentektomii, hysterektomii a bilaterální odstranění vejcovodů i vaječníků, trvala přes tři a půl hodiny.

Odešel z operačního sálu příšerně zpocený. V šatně ze sebe stáhl propocený zakrvácený operační plášť a vyčerpaně klesl na lavici. Nakonec se vzpamatoval, osprchoval se a oblékl se do šedého flanelového obleku s růžičkou v knoflíkové dírce.

Právě vycházel ze šatny, když Rita Hallenová končila službu a šla kolem. Zastavila se, aby udělala něco, co dřív zatím nikdy neudělala. Chirurgovi poblahopřála.

„Pokud má vůbec nějakou šanci, tak tu jste jí dal vy,“ řekla tehdy Rita.

„Zlý případ,“ připustil Prince. „Ale bez vás bych to nesvedl. Jste nejlepší sálová sestra, jakou jsem kdy měl. Na Východě vám nikdo nesahá ani po paty.“

„Děkuji vám, pane doktore,“ řekla Rita, která byla zvyklá na úctu, ale ne, že by ji někdo složil poklonu.

Prince si unaveně povzdechl. „Jsem přetažený. Dal bych si rád skleničku. Nechcete se připojit?“

Rita zaváhala.

„Prosím, kvůli mně?“ naléhal. „Potřebuju někoho, s kým bych si popovídal.“

Nakonec přikývla a tak porušila, co se zařekla už nikdy neudělat, totiž s nějakým lékařem se společensky stýkat. A naprosto nikdy si s někým něco začít.

V tmavém boxu malého denního baru nedaleko nemocnice spolu popíjeli a hovořili. Mluvil hlavně Prince. O tom, jak se školil, o své minulosti, o tom, jak jeho žena pracovala, aby mu pomohla vystudovat lékařskou fakultu. O hlavním důvodu, proč odešel z Východu. O profesionální žárlivosti, nemocničním politikaření. On nechtěl nic víc než se věnovat svému oboru, jak nejlépe lze, aniž musel bojovat proti ustavičným postranním akcím druhých, méně schopných chirurgů, kteří nedostatek zručnosti nahrazovali tím, že se drali dopředu politicky.

„Já politik nejsem. Pokud mě Bůh obdařil vůbec nějakým talentem, pak ho mám v rukou.“

Zadíval se na ně, jako by to byly netělesné nástroje, vědecké umělecké předměty, které je třeba obdivovat.

„Byl jste dnes odpoledne fantastický,“ řekla Rita. „Ještě jsem neviděla chirurga, který by to dokázal z poloviny tak dobře a tak rychle.“

Vzal ji za ruku. Jeho dotek ji vzrušil.

„Pracuji s takovou sebedůvěrou jenom proto, že tam jste vy. Cítím cosi už dlouhou dobu, Rito. Nikdy jsem ale neměl odvahu to říct. Myslím, že v tom byl jistý osudný moment, že jsem přišel sem. A poznal vás. Cítil jsem to, už když jsem vás viděl poprvé. A po měsíci práce s vámi jsem to věděl. Vzájemně si rozumíme. Jeden druhého potřebujeme.“

Při tom vyznání zůstala Rita strnulá a bez dechu. Cítila silné pokušení, ale děsila se toho. Protože věděla, jak silně ji od počátku přitahoval. Profesionální zručností si získal její obdiv. Jeho atraktivnost v ní probudila touhu. Věděla však, že jakmile nechá padnout svou rezervovanost, nebude mít proti tomuto nepřekonatelnému člověku na obranu vůbec nic.

Měla se rozhodnout a svou ruku odtáhnout. Místo toho mu ruku sevřela.

Prince povzbuzen pokračoval: „Slyšel jsem tu smutnou historii, co jste zažila. Vím, čím jste musela projít. Jenže Rito, drahoušku, takhle nemůžete žít dál. Jste mladá žena. Krásná mladá žena. Schopná mladá žena. Nejlepší ve své profesi. Žena bez muže ale vůbec není ženou. Trestáte sebe za jeho provinění. To dál nemůžete dělat. Nedovolím vám to. Není to spravedlivé. Vůči vám. I vůči mně.“

Při těch posledních slovech se mu Rita zadívala do očí.

„Rito, drahoušku, říkám to naprosto otevřeně. Miluju vás. Potřebuju vás. Nejenom na operačním sále. Nemáte představu, kolikrát denně si říkám: Ach, kdyby tady byla Rita, abychom to mohli prožívat spolu. Víte, jak to je, když člověk někoho miluje. Potřebujete toho člověka, aby vám všechno ostatní dávalo smysl.

Už celé měsíce žiju jako člověk, který postrádá smysl života. Chirurgie, ta ano ta má smysl. Protože jste tam vy. Vidím ve vašich očích souhlasný pohled. A stejně tak smutek, když oba víme, že ať udělám cokoli, pacientka nemá šanci. Jako tehdy, kdy to děvče zemřelo kvůli pitomé chybě anesteziologa. Celou noc jsem znovu prožíval ten příšerný moment, kdy jsem to musel vysvětlovat rodině. Utěšoval jsem se ale, že třebaže mi možná dávají vinu, Rita ví, jak to je. A to mi stačilo. Právě tolik moc pro mě znamenáte.“

Odvezl ji do jejího bytu. Pomiloval se s ní. Po několika letech se poprvé znovu cítila jako žena.

Zpočátku se o jeho manželce nemluvilo. Ritě stačilo, že ho malou část každého týdne má pro sebe. Koncem druhého roku, co spolu měli poměr, si uvědomila, že jejich vztah pro ni jako třicátnici příliš mnoho do budoucna neslibuje. Přesto ho potřebovala. A tak v tom pokračovala. Čekala na náhodné chvíle, kdy se mohl uvolnit a být s ní. Ochotná setkat se s ním v nevelkých, stranou ležících podnicích, kde je nikdo nebude pozorovat. A odpouštějící ve chvílích, kdy se s ní slíbil sejít a pak jí na poslední chvíli zatelefonoval, aby jí sdělil, že nemůže, protože se vyskytlo něco naléhavého.

Byla to frustrující, ale přesto plnější existence ve srovnání se situací, než ho přijala do svého života.

Margaret Princeovou viděla jenom dvakrát. Jednou, když nemocnice slavnostně otevírala novou budovu. A jednou o vánočním večírku pořádaném při stém výročí založení nemocnice. V obou případech byl pozván celý nemocniční personál, s manželkami a manžely, takže dav byl dostatečně velký a jejich setkání bylo bez rizika a neškodné.

Při té druhé příležitosti drobná, tmavovlasá a luxusně oblečená, třebaže nijak krásná Margaret Princeová poznamenala: „Ale, slečna Hallenová, vás jsem chtěla poznat. Harvey o vás často mluví. Říká, že jste ta nejlepší sestra, s jakou kdy pracoval!“

„Děkuji,“ přijala Rita skromně poklonu. Ale v duchu si říkala: Ty pitomečku, copak nic nevíš? Ani nemáš podezření? Co ti chybí, že mu nedovedeš dát lásku, kterou potřebuje?

Nato zahájila Rita Hallenová úpornou kampaň, naléhala od té doby na Harveyho, aby se rozvedl a oženil s ní. Mnohokrát hrozila skoncovat jejich poměr, pokud to neudělá. Vždycky měl příhodné výmluvy. Skandál by ohrozil jeho kariéru. Ví Bůh, že je už beztak dost klepů o gynekolozích, a ještě je přiživit tímto případem by ho mohlo nenapravitelně poškodit. Ale jednoho dne brzy. Brzy.

A tak protože ho potřebovala, souhlasila Rita, aby jejich poměr pokračoval, a snášela strádání, frustrace, osamělé svátky a nemocniční drby stejně jako jeho lži a vytáčky.

Když Harvey Prince po ní natolik silně zatoužil a dokázal si to elegantně časově zařídit, scházel se s ní. Večer před tím, než plánoval operovat to děvče Hortonových, patřil k těmto chvílím.

Pozdě odpoledne zatelefonoval Margaret ze své ordinace. Důvodem bylo, že má neobyčejně komplikovaný případ nazítří časně ráno a hodlá večer věnovat přípravě, prostuduje si všechny rentgenové snímky a scany, probere vhodnou anestezii a stovku dalších podrobností, protože se u té ženy nešťastně zkombinovaly problémy, včetně srdečního postižení. Proto dorazí domů pozdě. Možná velmi pozdě. Ať mu tedy Margaret nechystá večeři. Ani ať na něho nečeká.

Harvey Prince s Ritou Hallenovou začali večer několika skleničkami, potom povečeřeli v malé francouzské restauraci, kam nikdo z nemocničního personálu nechodil. Jako obvykle mluvil převážně on. Ona, jako obvykle, pila málo i jedla málo. Zjistil, že se z toho tentokrát asi vyvine jeden z jejích zasmušilých večerů, kdy připraví sex o většinu radosti. A tak vykládal, že dostal pozvání, aby promluvil na konferenci gynekologů a porodníků v Las Vegas, odteďka za tři měsíce. Jestli to nějak zařídí, rád by, kdyby Rita jela s ním. To bude znamenat, najít nějaký důvod, aby ho Margaret nedoprovázela. Ale to se nějak zařídí. Jestli si Rita vyjedná dovolenou na stejnou dobu, bude to perfektní. Ano, musí si naplánovat, aby jeli do Vegas společně.

Ritinu rozmrzelost ta vyhlídka nijak nezmírnila. Dál ve špatné náladě během jídla i po většinu večera mlčela, s výjimkou nejvášnivějších okamžiků, kdy se mu plně oddala. Nato se rozhovořil, jak to potom vždycky dělal, o dni, kdy se konečně osvobodí od Margaret a ožení s Ritou. Takhle hovořil vždycky, ale v průběhu let se jeho důvody lehce měnily. Zatímco dřív mu stála v cestě možnost, že by tím poškodil svou profesionální pověst, v nedávné době pak považoval za problém, jak se s Margaret rozvést, aniž by jí poskytl právní důvody k tomu, převzít většinu jeho značného majetku.

Znovu sliboval, že si promluví se svým advokátem. Dosud to však neudělal. A Rita tušila, že to asi nikdy neudělá. Věděla, co by měla udělat. Zároveň věděla, že to nikdy nedokáže.

Harvey Prince se oblékal na cestu domů. Zadíval se na sebe v zrcadle, aby se ujistil, že na něm neulpívá nic, co by zrádně ukazovalo, že se s někým miloval. Pokropil se z lahvičky silné vody po holení, kterou si nechával u Rity výslovně proto, aby zahladil jakoukoli její vůni, která by na něm i po sprše mohla ulpět.

„Vidělas už ten zítřejší rozpis?“ zeptal se jí.

„Vím, že začínáš tou exenterací,“ zavolala do koupelny a vyklouzla z postele a přehodila si luxusní červený sifonový peignoir, který jí dal o Vánocích přede dvěma lety.

Vyšel z koupelny a zapínal si přitom košili. „Potom je hysterektomie,“ řekl. Usmál se a trochu hrdě dodal: „Starostova manželka. Ještě včera mi volal. Chtěl vědět, jak na ni ta operace zapůsobí. Tak jsem mu řekl: V osmatřiceti už má všechny děti, co chce. Takže jí nebude chybět nic, co jí odejmu. Vlastně teď si budete moct tím víc užívat sexu.“

Pochechtával se, až si všiml, že Rita se ani neusmívá, ani se netváří pobaveně. Myslela na to, že jí je už přes čtyřicet. Cokoli jí kdo odejme, taky to nebude postrádat.

Aby tu trapnou chvíli zahladil, lehkovážně a rychle pokračoval: „Jo, a jestli vyjde čas a nebudu moc unavený, je tu ještě jeden případ. Mladé děvče se zduřením na vaječníku. To by nemělo dlouho trvat. Rutinní explorativní operace. Pochybuju, že by to bylo zhoubné. Takže s tím bych měl být brzy hotový.“

Dooblékl se. Z Ritina mlčení vyrozuměl, že to nešťastné srovnání se starostovou ženou dosud nevyprchalo. Věděl, co to teď chce. Zvedl ji z lůžka, objal ji a přitom šeptal.

„Věř mi, miláčku, rád bych, kdybych mohl. Ale teď právě to nejde. Pokud bychom odtud neodešli. Myslím na to. Ale přece jenom mi už není čtyřiačtyřicet, ale pětapadesát. Nemůžu počítat s tím, že bych někde znovu začal. V mém věku ne. Jsem tu tak dobře zavedený. Byl by to zločin, všeho se vzdát.“

„Ona by odtud mohla odejít,“ prohlásila Rita kategoricky. Rita nikdy neužila Margaretino jméno, když o ní mluvila.

„Kdybych jí k tomu nějak mohl přimět. Ale jsou tu děvčata.“

To byla vždycky pro něho poslední spása. Jeho děvčata. Jedna v posledním ročníku na střední škole. Druhá právě končila vysokoškolskou přípravku. Rita v nejmenším nepochybovala, že je má skutečně rád. Ale stejné tak nepochybovala, že je využívá jako výmluvu pro to, že nic nepodniká. Ještě se však nikdy neodvážila otevřeně zpochybnit jeho oddanost k vlastním dcerám.

Odešel. Rita Hallenová složila šálky a talíře do myčky na nádobí, zhasla v kuchyni a šla se do obýváku podívat, zda není nějaký dobrý film na nočním programu.

Byl. Dívala se, až nakonec usnula. Probudila se chvíli po třetí hodině, kdy už na obrazovce běžel úplně jiný film. Podle plechově znějícího zvuku soudila, že to musí být už nějaký značně starý snímek. Byl také černobílý a hrály v něm hvězdy, které už léta nežily.

Šla zpátky do ložnice. Sedla si před zrcadlo toaletního stolku. Čtyřicetiletá. A beznadějně se zapletla s mužem, který se s ní nehodlá oženit. Bývaly doby a dnešní večer k nim patřil, kdy si říkala, že to nejlepší, co by mohla udělat, je odejít odtud a vrátit se domů do malého městečka s uhelnými doly v Západní Virginii, kde se narodila.

Místo toho usnula s myšlenkami na zítřejší operační program.

Nejprve dlouhá, komplikovaná exenterace, potom hysterektomie, a pokud vyjde čas, tak to mladé děvče se zduřením na vejcovodu.

7

Kate Lindstromová nikdy nezůstala v bytě Craiga Piersona přes noc. On však u ní zůstal mnohokrát. Z důvodu, který mu nikdy nedokázala vysvětlit, trvala v duchu na takové dohodě, protože jí to skýtalo větší pocit moci nad vlastním životem. Přijímat muže ve své posteli jí připadalo nějak správnější a víc jí to vracelo sebedůvěru než jít do postele k němu.

Večer před operací Cynthie Hortonové šli Craig s Kate na večeři. Skromnou večeři, s levným francouzským vínem. Hovořili o nemocnici, o nejnovějších administrativních drbech, o zajímavých případech.

Nakonec se rozhovořili o sobě. Vlastně Craig. Kate si předsevzala, že se bude vyhýbat jakémukoli rozhovoru, který by ji vázal směrem, pro který se ještě nerozhodla. Jako většina rezidentů v nemocnici si bude muset vybrat mezi soukromou lékařskou praxí a akademickou medicínou na celý úvazek. Zůstat dál, anebo se přesunout do jiné nemocnice v jiném městě. Bude to záležet zároveň na jejích ambicích i na nabídkách, které se objeví.

Craig Pierson se už téměř rozhodl. Pokud ho vezmou, zůstane. Viděl dobrou budoucnost tady v nemocnici a na lékařské fakultě. Vzhledem ke kvalifikaci a věku kolegů, kteří stáli na oddělení nad ním, mohl si dokonce představovat, jak on sám mu bude jednoho dne šéfovat.

Nebude to nikdy znamenat velké bohatství. Nestane se Harveym Princem příští generace, s autem řízeným řidičem, s drahými večírky v klubu a rudou růžičkou v klopě. Craig však takové ambice nikdy neměl.

Čím od začátku chtěl být a o co stále usiloval, bylo stát se výborným lékařem a chirurgem, pečujícím o ženy v té oblasti jejich těla, která slučuje zázrak zrození s bojem za přežití.

Tam bylo centrum jejich radostí i těžkých osudů. Příroda to tak zařídila, že každého měsíce se jim dostává nového ujištění o jejich jedinečné schopnosti obnovovat lidský rod. Příroda si také vybrala právě tuto oblast, aby je postihla mnoha smrtelnými chorobami. Každá žena žije ve strachu z nich. Každý lékař, věnující se péči o ženy, si jich je stále vědom. Jeho oči i zkušené prsty stále hledaly s nadějí, že nic nenajdou, a strachem, že něco objeví. Častěji, než se mu zamlouvalo, vycítil a vystopoval cizího vetřelce, který, dokud nebyl identifikován s vědeckou precizností, se prostě označoval jako tumor.

V době, kdy ho lékař objevil, se už dalo s hrůzou odhadovat, že je možná příliš pozdě. Organizace zaměřující se na zdravotnickou osvětu mohou zdůrazňovat včasné zjištění, ale jak včasné je včasné zjištění, když mnohokrát se nemoc neprojeví dřív, než když je už příliš pozdě?

Craig Pierson se specializoval na tento obor právě proto, že byl tak obtížný. Třebaže v poslední době pokládal za možné, že jeho volba souvisela s oblíbenou tetou, která zemřela, když byl ještě velmi mladý. Zemřela na záhadnou nemoc, kterou jeho matka označovala pouze jako něco, co se stává ženám.

Když teď Craig uprostřed noci ležel vzhůru s Katinou hlavou na rameni, uvažoval o tom děvčeti Hortonových: je téměř stejně stará, jako byla teta Helena, když onemocněla a zemřela.

Cynthia Hortonová ho dost znepokojovala. Měl takový pocit, instinkt, dojem v konečcích prstů, že to její zduření je zhoubné. Ale už dřív se stalo, že se mýlil. Mnohokrát. Tak jako všichni lékaři z gynekologie a porodnictví. Nejednou hladce provedli zákrok, s jistotou, že jde o benigní novotvar, jenže pak jim došla na operační sál zpráva, že patologův nález značí zhoubu. Viděl zkušené chirurgy, jak to odmítali přijmout, a sami vyrazili po chodbě z operačního sálu do patologické laboratoře, aby se podívali pod mikroskop a sami přesvědčili, než ten verdikt přijali.

Také už byl při tom, když chirurg vyjmul z pacientky nádor a zvedl ho k soustředěným a zvědavým pohledům rezidentů a sekundám, jako když někdo předkládá důkaz porotě. Nato ho chirurg dal na tác na preparáty a sanitářka ho rychle odnesla do laboratoře. Následujících patnáct minut chirurg využil k tomu, že zasmušile vysvětloval zákrok, který bude následovat, protože to zduření vypadalo maligní. Chystal se odstupňovat rozsah choroby, maximálně přesně určit, jak hluboko se usadila, kam až se rozšířila, zda zasáhla adnexální oblast vejcovodů a vaječníků. Rozšířila se už do lymfatických uzlin, anebo po celé břišní dutině? Potom zazvonil telefon a sestra bez sterilních rukavic ho chirurgovi přidržela u ucha. Jeho výraz se změnil. Craig mu to viděl na očích, které se dívaly přes roušku. Byla v nich vidět pochybnost a nakonec úleva. Benigní.

Většinou však nedocházelo k šťastným překvapením. Lékař věděl, anebo tušil, co zjistí. Naneštěstí častěji spíš míval pravdu, když to bylo vážné, než když tu byla naděje.

Toho večera si Craig přál, aby ho nehlodal strach o Cynthii Hortonovou.

Kate pochrupovala. Lehounce. Občas se to stávalo. Bylo to ale jemné pochrupování, které člověka nerušilo, spíš pobavilo. Craig si ji rád kvůli tomu dobíral. Vždycky to popírala. Lehce do ní šťouchl. Slabounce šeptla: „Já vím, miláčku.“ Pootočila hlavu a hned spala dál. Nazítří, až si z ní bude kvůli tomu utahovat, popře, že se vzbudila a mluvila, a vůbec že chrápala.

Kate také začala s tím, že běhali. Neprovozovali jen módní jogging. Zprvu se vzpíral. Ale ona z toho udělala pravidlo. Často se ji pokoušel získat k milování místo běhání. Pomilovala se s ním. Ale pak naléhala, že poběží potom. A on se cítil povinen poslechnout.

Stejně jako se nejdřív vzpíral, nezbývalo Craigovi než připustit, že když musel být na operačním sále časně ráno, vlastně to běhání postrádal. Postrádal Kate vedle sebe, s mokrým obličejem a zplihlými vlasy, s tvářemi jako červená jablíčka, s ňadry pohupujícími se nahoru a dolů v rytmu zároveň vážném i rozkošném.

Dnešní večer, unavený po dlouhém dni v nemocnici, a protože měl před sebou ještě delší a pernější den, kdy bude zítra na operačním sále asistovat Princeovi, si zbožně přál, aby Kate nazítří na běhání netrvala.

Snažil se, než usnul, sám sebe ujistit, že zduření, jako u Cynthie Hortonové, které nepřeváží ani bolest, ani krvácení, může být sakra přece benigní. Může. Může, stále tvrdil, což byla jeho poslední vědomá myšlenka, než propadl spánku.

Na severním předměstí města, v komfortním domě tudorského stylu Barbara Hortonová vyklouzla velice opatrně z postele, protože si myslela, že Arthur spí. To je dobře. Potřebuje do rána načerpat sílu. Ještě však ani nedošla ke dveřím ložnice, když tiše zavolal: „Barb?“

„Promiň. Nechtěla jsem tě vzbudit.“

Vstal, šel k ní a políbil ji. Přitiskla se k němu, snažila se ho svým vlastním způsobem uklidnit.

„Pravděpodobně to bude dobré. Corbin mi to znovu řekl.“

„Ty jsi s ním dnes mluvila?“

„Ano,“ bránila se. „Musela jsem!“

„Já s ním taky mluvil,“ doznal. „Řekl mi totéž.“

„Potom musíme věřit.“

„Věřit v co, Barb?“

„Nevím. Prostě… Prostě asi věřit.“

„Nikdy jsme nebyli nijak zbožní. Nijak skutečně. K církvi se hlásíme, ale nevěříme. Jsme jen členy správné církve. Stejně jako jsme členy správného klubu. V posledních několika dnech mi to začalo být jasné.“

Rozplakala se.

„Ne, Barb prosím?“ položil jí ruce na ramena, aby ji uklidnil. „Pamatuješ, co jsme si řekli? Až za ní zítra půjdeme, neuvidí ani zarudlé oči, ani soucit, ani strach. Pošleme ji na to s veškerou nadějí, dobrou šancí a vší odvahou, jaké dáme dohromady.“

Chvíli oba mlčeli.

Začala Barbara: „Říkám si, jestli by byl nějaký rozdíl, kdybychom se bývali dozvěděli víc o její matce?“

„Nebyl.“

„Jak to víš?“

„Právní zástupce agentury, zabývající se adopcemi, je přítelem jednoho mého společníka. Zeptal jsem se ho. Prohledal záznamy o její lékařské anamnéze. Žádná zmínka o jakékoli zhoubné nemoci. Samozřejmě bylo jí teprve dvacet, to jsou poslední záznamy, co o ní mají.“

„Co kdybychom se ji snažili vyhledat?“

Po chvilce tíživého ticha Arthur Horton doznal: „Já se už o to pokusil.“

„A?“

„Po několika letech zemřela.“

„Proboha,“ zašeptala Barbara. „Vědí jak?“

„Za podezřelých okolností. Patrně to byla sebevražda.“

„Doufám, že ne.“

„Proč jsi to řekla?“ zeptal se jí.

„Nevím. Prostě doufám, že to sebevražda nebyla, nic víc.“

Burton Carlyle, hlavní rezident na gynekologicko-porodnickém oddělení, právě dočetl nejnovější lékařskou studii o nových zjištěních, týkajících se rakoviny endometria. Zhasl v malém obývacím pokoji jejich skrovného bytu světlo a šel si do ložnice lehnout k LuAnne, která už spala. V mdlém světle noční lampičky se s obdivem zahleděl na její jemný profil, hezky tvarovaná ústa a nápadné nosní dírky, které umocňovaly výraz hrdosti i krásy jejího obličeje, s kterým se stala jednou z nejlépe placených černých modelek ve světě módy.

Byla hrdá, tak jako on byl hrdý na ni. Žádnou jinou ženu než takovou by za ženu nechtěl. To bylo dílem jeho babičky.

Už když mu byly čtyři roky a pak dál to do něho vtloukala babička, zatímco maminka pracovala v domácnostech cizích žen. „Musíš být hrdý. A chytrý. I když nebudeš mít co jíst, uč se. Protože jenom učení z tebe udělá člověka. Nejen dospělého barevného muže. Když získáš vzdělání, můžeš být hrdý. A když získáš obojí, žádné meze ti nebudou stát v cestě.

Takže i tam, kde se ostatní děcka nic nenaučí, ty se naučíš. A co se nedozvíš ve škole, na to zeptáš, až přijdeš domů. A když to nebudu vědět já ani tvoje maminka, budeme se na to ptát jiných lidí, a tak se to nakonec dozvíme.

Vychováme z tebe chytrého kluka. Protože když budeš chytrý, stane se z tebe, co bychom si přáli. Totiž doktor.“

Po celý život bude žít s ambicí, kterou do něho vštípila babička. Vystupoval hrdě. Nijak se neomlouval za svou rasu, anebo původ.

Proto ho rozzuřilo, když se setkával s mladými sekundáři, jako byl Willis Blinn, využívajícími takzvané pozitivní diskriminace.

Burton Carlyle viděl před sebou celý život, kdy nejrůznějšími způsoby bude muset vysvětlovat, že je černý doktor, který se vypracoval na základě svých schopností. Byl jsem pátý ve svém ročníku na koleji, třetí na lékařské fakultě. Moje babička by to jinak nedovolila. Posuzujte tedy mě, ne mou barvu kůže, ani žádný vládní program. Jsem stejně tak dobrý lékař jako každý jiný tady v nemocnici a chci, aby to lidi věděli!

Zvlášť chtěl, aby to věděl dr. Harvey Prince. Protože se běžně hovořilo o tom, že hlavní Princeův společník na konci roku odchází a Prince tedy bude hledat nějakého slibného nového spolupracovníka. A Prince také nijak nemládne. Až odejde do důchodu, jeho společníci zdědí nejlukrativnější praxi v městě. Burton Carlyle se chtěl na té praxi podílet.

Stane se tak z něho důvěrný lékař manželek a dcer některých z nejzámožnějších a nejdůležitější osob ve městě. Prosadí se finančně, ale především prestižně, společensky bude přijatelný. Jeho děti, to, které právě ve svém lůně chová LuAnn, budou chodit do nejlepších soukromých škol, do předních vysokoškolských přípravek na těch nejlepších univerzitách, a odtamtud budou moct jít, kamkoli budou chtít! Poslední Carlyleovou myšlenkou, než usnul, bylo přání, aby ho Price nechal nazítří udělat jednu z těch operací. Třeba ho nechá dokonce udělat tu exenteraci. Jenže tak komplikovaný zákrok, soudil Carlyle, skýtal Princeovi příliš velkou příležitost předvést svou virtuozitu. Nikoho jiného to udělat nenechá. Možná že tu plánovanou hysterektomii. Carlyle jich už provedl tolik, že to pro něho nebyl žádný problém. Anebo na něho zůstane jenom ten jednoduchý probatorní zákrok u té mladé Hortonové.

V noci před operací ležela Cynthia Hortonová na gynekologicko-porodnickém křídle v pokoji číslo 442 a podřimovala. Přestože dostala sedativum, 100 mg Nembutalu, k hlubokému spánku měla daleko.

Už ji připravili, hedvábné chloupky oholili, takže znovu vypadala jako desetileté děvčátko. Tiskla si bok, jako by chtěla izolovat nepřítele, který tam číhá. Čtyři muži, z nichž tři vůbec neznala, prošetřovali její nejintimnější partie, něco našli, ale nikdo z nich nedokázal říct, co to je. Budou ji muset otevřít.

Až se nakonec k té věci dostanou, jak to bude vypadat? Bude to bolet?

Možná že si o tom měla něco přečíst, než šla do nemocnice. Anebo se víc vyptat. Teď, uprostřed noci, ji napadaly stovky otázek, na které by se zeptala, kdyby tu ti lékaři byli. Ale nejsou. Musí tu noc přečkat sama.

Zmocnil se jí děs. Začala se třást. Příštích dvanáct hodin může přinést konec všeho, o všechno přijde. O manželství, Peta. Matku. Otce. Život.

Sevřela okraje postele, aby ten třes ovládla. Měla jedinou myšlenku: pokud to bude zlé, doufá, že se nikdy neprobudí. Nikdy se neprobudí.

Nakonec se obrátila na bok a slzami smáčela polštář.

Proč já. Proč já.

Krátce po páté, než začalo svítat, Cynthia Hortonová usnula, ale nikoli po sedativu, nýbrž vyčerpáním, kdy si stále znovu dokola opakovala jediné zbožné slovo: „benigní. Benigní. Benigní.“

8

Bylo teprve sedm hodin, když se dr. Harvey Prince začal pečlivě mýt, aby si byl jist naprostou sterilností při první ranní operaci. Vedle něho se myl Burt Carlyle. O dvě umyvadla dál byl Craig Pierson. Bylo to jedno z těch rán, kdy jim Prince záviděl. Jsou mladí, plní energie. On dosáhl věku, kdy se mu přes všechen úspěch každá operace stávala nutnou povinností. Měl by vážně uvažovat o odchodu na odpočinek.

Předpokládal, že by odtud mohl odejít a odstěhovat se na jih a chirurgie úplně nechat. Anebo by mohl být konzultujícím chirurgem a nechat práci ostatním, mladším, dychtivějším a ctižádostivým lékařům. Odstěhovat se by znamenalo vzdát se Rity. Bývaly noci, kdy byl v pokušení to udělat. Rita poslední dobou je stále více náročná. Ne že by žádala dárky nebo peníze, či určitý stupeň finančního zabezpečení. Blíží se však přechodu. Většina žen se s ním vyrovnává s určitou mírou emocionální lability. To přece není třeba, namítal Prince. Přijdou pouze o svou schopnost mít potomky, a to je něco, čemu se stejně po značnou část života snažily vyhnout. Když se nakonec problém zjevně řeší, proč najednou na tom tak lpí?

Ať to u ostatních žen vyvolávalo cokoli, Prince musel doznat, že Rita Hallenová má alespoň dobrý důvod. Její mládí uvadalo a zároveň s ním její šance navázat trvalý vztah s nějakým jiným mužem. Muži si nevybírají za manželky čtyřicátnice na základě jejich schopností na operačním sále. Romance na palubách lodí nezačínají nějakým: „A copak děláte, slečno Hallenová?“

„Jsem po čertech nejlepší sálová sestra ze všech gynekologicko-porodnických oddělení v zemi!“

Harvey Prince se cítil vůči Ritě provinile. A také se jí bál. Protože si dovedl představit, jak emocionálně labilní žena v přechodu může překotně přivodit společenský skandál, který by ohrozil jeho kariéru. V jistém smyslu se pro něho z Rity stala časovaná bomba se smrtícím potenciálem. Cítil se tak v pasti, že se neodvážil ani naznačit, že by jejich poměr ukončil. To by mohlo spustit právě ten skandál, kterému se doufal vyhnout.

Všechny tyhle myšlenky se mu honily hlavou, když končil s mytím. Vedle něho stála mladá sestřička se sterilním pláštěm, pudrem a rukavicemi. Vklouzl pažemi do zeleného empíru a rukama do tenkých chirurgických rukavic. Rozhlédl se. Carlyle i Pierson byli oba hotovi.

„Podívejme se ještě jednou naposled na ty rentgeny a scany prvního případu.“ Prince znaveně šel první.

Snímky byly zavěšeny v prohlížečkách na stěně operačního sálu. Prince, Carlyle i Pierson si je pečlivě prostudovali. Dokazovaly do značné míry malignitu děložního hrdla. I jak se rozšířila. Rozvinutý případ rychle probíhajícího nového výskytu postihujícího i měchýř a konečník. Tak široce rozšířená malignita vyžadovala natolik radikální zákrok, jako je úplná pánevní exenterace.

Ovšem kostní scany byly hlavním rozhodujícím činitelem. Protože chorobné bujení nedospělo dosud ke kosti, zbytek bude možné odstranit. Pokud by byla zasažena i kost, ani exenterací by se ničeho nedosáhlo.

Exenterace, mnohem radikálnější operace než úplná hysterektomie, může trvat až sedm nebo osm hodin. Byla by to vyčerpávající práce pro mnohem mladšího chirurga. Po dlouhém večeru s Ritou a potom po nárocích své ženy byl teď v sedm patnáct unaveným pětapadesátiletým chirurgem. Ještě jednou se naposled zadíval na ty filmy a potom mu najednou napadlo: Sakra, proč ne? Musí být jednou poprvé.

A tak se obrátil na Carlylea. „Co myslíte? Cítíte se na to?“

Burt Carlyle, zaskočen takovou náhlou příležitostí, zaváhal, než s naprostou sebejistotou odpověděl: „Cítil jsem se na to už od druhého roku rezidentury.“

„Prima!“ prohlásil Prince. „Pierson a já budeme asistovat. Pokud se nedostanete do nějakého zádrhele. Potom to převezmu já.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Burt a v duchu si přitom zakázal jakoukoli možnost, že by neuspěl.

Burton Carlyle přistoupil k operačnímu stolu s plnou sebedůvěrou a uspokojením. Byl to signál, ve který doufal. Že mu totiž Prince dá najevo dostatečnou důvěru a dovolí mu provést jednu z krajně náročných, komplikovaných a dlouhých gynekologických operací. To bude mít večer pro LuAnn velkou novinu.

Pohled v očích Rity Hallenové, když uviděla, jak Carlyle zaujímá místo operatéra, znamenal přímou cílenou otázku na Prince. Její pohled jako by se dotazoval: Skutečně necháš rezidenta, třebaže velice schopného staršího rezidenta, aby provedl tak komplikovaný zákrok? Nikdy předtím jsi to nedovolil. Jiné zákroky ano ale tohle ne!

Harvey Prince jí v očích vyčetl výtku. Odpověděl na ni netrpělivým pohledem, který přikazoval: Sakra, dělej, začni podávat nástroje!

Bez dalšího váhání natáhla Rita Hallenová ruku přes stůl a vrazila chirurgovi Burtonu Carlyleovi do ruky v rukavici skalpel. Carlyle pohlédl na anesteziologa, aby se ujistil, že pacientka je připravená a její stav uspokojivý, a provedl dlouhou vertikální incizi do měkkého břicha, které bylo světle hnědě zbarveno po dvou dezinfekčních roztocích. Napadlo mu, že třebaže pacientka je běloška, její břicho se barvou moc neliší od barvy břicha LuAnn.

Exenterace byl komplikovaný chirurgický zásah používaný teprve od roku 1948. V dalších letech došlo k mnoha vylepšením nejen v technických aspektech samotné operace, ale i v oblasti anestezie, antibiotik, krevních bank i obecné péče o pacienta. Takže žena, která by kdysi bývala odsouzena během několika měsíců zemřít, měla dnes víc než padesátiprocentní šanci dlouhodobého přežití.

Burt Carlyle začal tento chirurgický zásah na záchranu života ráno v sedm hodin devatenáct minut. Pracoval bystře. Ne tak rychle jako Prince, ale dostatečně hbitě, aby prokázal, že mu nechybí požadovaná obratnost a sebedůvěra. Rita Hallenová mu podávala nástroje v patřičném pořádku, předvídala, co bude potřebovat, takže nic nevázlo.

Craig Pierson a Harvey Prince asistovali, z větší části však Craig. Obdivoval, jakým způsobem Burt pracuje. Je to skvělý chirurg. A klidný. Velice klidný. Craig doufal, že až přijde řada na něho, aby se stal po Burtovi hlavním rezidentem, dostane několik případů jako tento a zhostí se jich stejně dobře. To byla jedna z výsad hlavních rezidentů: dostávat náročné případy, nikoli běžné, případy, které svrchovaně prověřovaly vaši schopnost, obratnost, odvahu a vynalézavost.

Silné prsty Burta Carlylea byly právě v břišní dutině a pohmatem vyšetřovaly játra, ledviny, střevo. Odebíral vzorky k odeslání do patologické laboratoře jako okamžité zmrazené preparáty. Zaměřil se na paraaortickou oblast lymfatických uzlin a odebral podezřelé uzliny na další zmrazené preparáty.

V deset deset jedna sestra z týmu na operačním sále dala Carlyleovi pomerančový džus obohacený cukrem k doplnění energie, kterou potřeboval k další práci. Ještě toho zbývalo udělat hodně. Pacientka už dostala transfuzi, aby se kompenzovala ztráta krve. Další transfuze bude asi nutná a byla připravená.

Každá zpráva z patologické laboratoře určila další Carlyleův krok při operaci. Preparáty uzlin v paraaortické oblasti se naštěstí ukázaly jako nezasažené. Carlyle teď obrátil pozornost k pánevní oblasti. Pacientce dali znovu transfuzi. Anesteziolog stále Burta ujišťoval, že pacientka reaguje dobře, přestože je na stole téměř sedm hodin a operativní zásah je tak radikální.

Teprve po třetí hodině odpoledne začal Carlyle zavírat.

„Moc dobře, Carlyle! Výborně!“ prohlásil Prince.

V duchu sám pro sebe pak suše komentoval: Výborný chlap. Zatraceně dobrý chirurg. Velká škoda, že je ten mizera černý. Jinak bych ho moc rád měl u sebe v ordinaci.

Burt Carlyle odstoupil od operačního stolu, strhl z rukou krvavé rukavice, stáhl ze sebe operační empír. Snědý obličej měl celý zpocený. Sebedůvěra, projevovaná u operačního stolu, zakrývala nejistotu, která ho soužila. Teď, když už to měl za sebou a tak dobře se toho zhostil, mohl si udělat pohodlí. Posadil se na kovovou stoličku a zhluboka a pracně oddechoval. Ruce i paže ho bolely. Vzadu na krku cítil svíravé napětí a z toho bodu vystřelovala bolest hluboko do levého ramene.

Craig Pierson se otočil k sedícímu vyčerpanému Carlyleovi, který se stále strašně potil. Naklonil se k němu a zašeptal: „Senzační to bylo! Starý Zlatoprstý by to neudělal líp.“

„Díky, Craigu,“ odpověděl unaveně Carlyle. „Člověče, teď bych si tak něco dal k jídlu!“

„Nejdřív zavolej LuAnne,“ připomínal mu Craig. „Potěší ji, až jí povíš, že si tě starý vybral. A jak se ti to podařilo.“

Po krátké přestávce na rychlé občerstvení se tým znovu myl k operaci. Tentokrát hysterektomii provedl Prince, protože pacientka byla starostova manželka. Když měl operaci za sebou, uvažoval, zda udělá i tu Hortonovou. Má se pokusit zvládnout to ještě teď odpoledne? Nemocniční pravidla se vyslovovala proti tomu, aby se jakékoli chirurgické zákroky začínaly tak pozdě, pokud nešlo o akutní případ. Na druhé straně by to měl být relativně jednoduchý zákrok. Je ale unavený. Unavenější, než by odpovídalo jeho relativně lehkému dni.

To zřejmě kvůli Ritě, soudil. Po celou tu exenteraci pociťoval kvůli jejímu zřejmému nesouhlasu značné napětí. Patrně ale měla pravdu. Než den skončí, roznese se to jistě po celé nemocnici. Každé poprvé, pokud se to vztahovalo k někomu Princeova formátu, bylo vodou na mlýn nemocničních drbů.

A nejenom že se Harvey Prince cítil tak nesmírně unavený, ale musel také zvážit, že na dnešní večer nechal Margaret pořádat večeři. Měl se dostavit Walter Deering, správní ředitel nemocnice, a několik členů správní rady. Prince už ze zkušenosti věděl, jak cenné je dobře vycházet s nemocničními správci. Zvláště v instituci, jako je Státní univerzitní nemocnice, kde lékaři na plný úvazek a profesorský sbor lékařské fakulty se vždycky snažili zlikvidovat soukromé praktiky, jako je on, hlavně proto, že žárlili na obrovské sumy peněz, které vydělával, kontrastující se jejich pevnými skromnými platy.

Večer bude muset být v nejlepší formě svěží, plný temperamentu, zábavný. Z tohoto důvodu byl ve velkém pokušení tu Hortonovou odložit. Když si ale připomněl, jak nabitý má zítřejší operační plán nazýval takový den desetitisícidolarovým, rozhodl se, že musí tu Hortonovou udělat, aby měl ten případ z krku.

Takže předstíral velkou starost o pacientku, když prohlásil: „Ta mladá Hortonová je na operaci emocionálně připravená. Nezvyšujme její obavy odkladem. Udělejme ji!“

Zároveň se Prince rozhodl, že tu probatorní operaci nechá udělat Craigu Piersonovi, Laická veřejnost to možná nechápe, ale takto přechází medicína, zvláště chirurgie, z jedné generace na druhou, od jednoho páru obratných rukou na druhé.

Ano, pro mladého Piersona to bude dobrá zkušenost, utvrzoval se v rozhodnutí unavený Prince, a přitom se dopřál pocitu, jak je velkomyslný a spravedlivý.

Cynthii Hortonovou už dopravili do přípravny u operačního sálu, kde dostala atropin a demerol, jak jí předepsal její anesteziolog. Když ji vezli na operační sál, spala. Anesteziolog zavedl intravenózní infuzi, aby dostala potřebné tekutiny a rovněž aby měla připravenou žílu, pokud by později bylo zapotřebí transfuze. Když se potom přesvědčil, že pacientka už není při vědomí, nasadil jí na obličej masku a začal aplikovat halotan.

Sestra zatím namočila dlouhé kleště s polštářky gázy do dezinfekčního roztoku. Natírala Cynthiin trup od poloviny stehen až k bradavkám jejích mladých prsou, bílá kůže přitom hnědla. Potom použila druhého roztoku a opět ho nanesla na celou oblast od stehen až k bradavkám.

Craig Pierson přistoupil k operačnímu stolu zleva, aby měl při operaci pravou ruku maximálně volnou a pohyblivou. Zahrnul pacientku sterilními zelenými rouškami, takže odhalené zůstalo jenom operační pole. Stala se teď nevelkou čtvercovou plochou hnědě zabarveného těla, ke které se soustřeďovala pozornost celého chirurgického týmu Craiga Piersona, Prince a Carlylea. Na druhé straně stolu byla Rita Hallenová připravena podávat přes pacientčino tělo nástroje.

Těsně než začala operace, vzhlédl Harvey Prince k velkým elektrickým hodinám na stěně. Už čtyři dvaapadesát. Rozhodně se nedostane domů včas, aby přivítal svoje hosty. Ale může to využít ve svůj prospěch. Když se příliš dlouho zdržel u Rity v bytě, často se přihnal domů a omlouval se hostům, kteří už začali večeřet, vysvětloval jim, že nepředvídatelná okolnost v průběhu operace si vyžádala jeho čas a pozornost.

Bude se muset večer zase uchýlit k téhle výmluvě.

Rita vybrala z dlouhé řady lesklých nástrojů, připravených na sterilní roušce, skalpel. Podala ho Craigu Piersonovi.

Okamžik posečkal, než provedl první incizi. V dřívějších případech byla pacientka pod jeho rukou vždycky neosobním objektem. K základním pravidlům chirurga patří, že nikdy nedovolí emocím, aby ovlivňovaly jeho úsudek. O jeho počínání během operace nesmí rozhodovat ani jeho přání nebo naděje, ale pouze to, co vidí svýma očima, cítí svými prsty, a co si myslí jeho odborně školená hlava.

Craig si teď přál, aby býval nedělal s Cynthii Hortonovou tu anamnézu, ani aby se nedozvěděl, že je k sobě váže fakt adopce. Nebyla už pro něho pouze pacientkou, objektem chirurgického zákroku. Stala se pro něho něčím víc. Spřízněnou duší. Téměř sestrou v rodině všech rodinu postrádajících.

Možná že měl odmítnout příležitost provést tento zákrok. Ale byl by cítil povinnost to vysvětlit a nijak netoužil odkrývat komukoli tuto stránku svého života. A stejně důležité bylo, že si nikterak nepřál před Princem vypadat, jako že se tomu vzpouzí. Prince měl v nemocnici moc, byl obratným politikem ze značným vlivem při jmenování do funkcí. A Craig byl odhodlaný, že se musí stát po Burtovi Carlyleovi hlavním rezidentem.

Všechny tyhle myšlenky Craig však odsunul, sklonil skalpel a provedl příčnou incizi na spodku břicha mladé Cynthie Hortonové.

Vertikální řez by byl umožňoval snadnější přístup, vyšetření i odebírání vzorků v horní části břicha, pokud by se to ukázalo jako nutné. Avšak Prince, ješitný na svou pověst, vždycky trval na příčných incizích z kosmetických důvodů, tak aby se před pacientkami mohl chlubit: „Až skončím, budete moct nosit bikiny a žádnou jizvu nebude vidět.“

Jakmile bylo břicho otevřené, operační pole pomocí odsávání a svorek čisté od krve, sáhl Craig rukou v rukavici do otevřené rány. Pozvedl pravou ruku. Rita mu do ní rychle vložila odsávací stříkačku. Nabral tekutinu z peritoneální dutiny a podal ji jedné z asistujících sester, aby ji postoupila patologovi k cytologickému vyšetření. Mohly by se tam zjistit důkazy o malignitě.

Potom začal rukou v rukavici pečlivě vyšetřovat vnitřní orgány. Nenahmatal žádné podezřelé zduření.

Sáhl hlouběji do břišní dutiny a opatrně ohmatával horní a spodní povrch jater, hledal ony jemné a zrádné zatvrdlinky, které by jeho ruce upozornily na nebezpečný nález.

Stejně pečlivě prošetřil pacientčinu bránici. Princeovy oči nad rouškou se ptaly a Craigovy oči odpovídaly. Žádné poškození. Žádný náznak malignity.

Pokročil k dalšímu pečlivému viscerálnímu vyšetřování: tlusté střevo, tenké střevo, žádný náznak metastáz. Vyšetřil omentum. Žádný chorobný náznak, ale zavedený postup vyžadoval, aby je přesto uvolnil. Oddělil je od příčného trakčníku, k němuž je připojeno. Mezi žaludkem a trakčníkem nebylo nic, co by vypadalo chorobné.

Potom začal vyšetřovat retroperitoneální lymfatické uzliny. Nádor na vejcovodu, pokud by byl maligní, by se mohl rozšířit na tyto uzliny. Zasažené uzliny by bylo třeba vyříznout. Pečlivě prohmatával pánevní lymfatické uzliny a potom paraaortální uzliny. Poté odebral část lymfatické tkáně na duté žíle a aortě k dalšímu vyšetření.

Teď se mohl věnovat oblasti, kde se objevilo hmatné zduření. Pravý vaječník. Nadzvedl ho do operačního pole, tak aby to zduření mohl vidět i cítit v jemných rukavicích. Na omak se mu nelíbilo: tvrdé a nepravidelné. Ale člověk nemůže soudit jenom podle hmatu. Dokud nebude specificky určeno, je to pouze zduření. Nežádoucí zduření asi osmi až devíticentimetrové.

Podíval se na Prince, který využil svého práva vyšetřit ten nezvaný objekt. Prohlédl si ho, prohmatal a pak řekl: „Pokračujte!“ Jeho oči však vyjadřovaly verdikt. Prince neměl pochyby, že to je zhoubné.

Craig Pierson, jako člověk mnohem mladší, byl ve svých domněnkách mnohem méně dogmatický. Anebo to bylo proto, že chtěl ve prospěch toho děvčete využít každé pochybnosti? Musí na to děvče přestat myslet a soustředit se na to zduření. Dovoluje jí, aby ovlivňovala jeho soudnost, i když ne jeho technickou zručnost. Věděl, co teď musí udělat.

Unilaterální pravá salpingoooforektonomie byl odborný termín, který se užíval pro odstranění pravého vaječníku a vejcovodu.

Pro ženu to emocionálně znamenalo, že částečně přichází o schopnost počít dítě. Ve skutečnosti zbývající vaječník, pokud je zdravý, zachová její plodnost. Craig pečlivě uvolňoval postižený vaječník a vejcovod a přitom si uvědomoval, že tímto odstraněním jeho práce pro ten den ještě nemusí skončit. Závisí na patologově zjištění, zda děvče pod jeho rukou nečeká ještě větší riziko.

S pocitem nevraživosti zvedl vaječník v chirurgických kleštích, pečlivě si ho prohlédl, než ho nakonec téměř zdráhavě dal do misky na vzorky. Sanitář ho rychle přepravil z operačního sálu do patologické laboratoře.

Protože si byl vědom všech možností, ověřil si Craig už předtím, že dr. Sam Becker bude mít v patologické laboratoři službu. Becker byl dobrý chlap. Někteří chirurgové mu vyčítali, že si počíná příliš opatrně se zmrazenými preparáty, že chce vždycky se svými diagnózami posečkat, dokud nebude moci dospět během čtyř pěti dnů k definitivnějším závěrům. Craig Beckerův konzervatismus respektoval. Nenechá se tlačit chirurgy, jako Prince, kteří chtěli mít okamžité odpovědi.

Asi čtvrt hodiny budou muset počkat, než zazvoní telefon s Beckerovým názorem. Craig zatím s anesteziologem kontroloval životní funkce. Všechny byly normální. Na anestezii reagovala dobře. Proč taky ne? Kromě toho zatraceného devíticentimetrového nádoru na vaječníku to je naprosto zdravá dívka. Kdyby ho nebylo, právě dnes odpoledne by byla na poslední zkoušce svatebních šatů. Když bude mít štěstí, bude na ni moct jít za čtrnáct dní.

Protože se operace dočasně zastavila, někdo spustil hudbu, kterou bylo možno, pokud si přáli, zavést do operačního sálu. Prince šel k telefonu. Jedna ze sester, která se nemusila mýt k operaci a zůstat sterilní, mu zvedla telefon. Uskutečnil tři hovory. Jeden hovor mířil do jeho ordinace, aby zjistil, zda se během dne vyskytly nějaké akutní případy. Jedním hovorem domů informoval manželku, že dorazí pozdě. Nijak ji ten telefon nepřekvapil. Za třetí pak zavolal svému makléři.

Když se vrátil od telefonu, připojil se ke Craigovi a Burtovi, kteří diskutovali o exenteraci, kterou Carlyle prve provedl.

Prince je přerušil. „Hele, mládenci, obchodujete na burze?“

Carlyle připustil, že má skrovný počet akcií, které většinou získal za honoráře LuAnne jako modelky. Craig neměl žádné.

„To je ale škoda,“ řekl Prince. „Trh začal stoupat. Devět bodů. Pamatujte, hoši: akcie, dluhopisy a investice nepodléhající daním. To je jediná cesta z tyhle honičky za úspěchem.“

Prince se obrátil ke Craigovi: „Poslyšte, jestli jste si ulil stranou pár tisíc, nenechávejte je v bance. Inflace vás spolkne. Za deset let vás vyplatí v dolarech, které budou mít menší cenu než vaše investice a úrok dohromady. Dejte na mou radu. Vrhněte se na nějaké dobré, solidní akcie s růstovým potenciálem a dlouhodobě investujte.“

Craig přikývl, jenom aby se vyhnul další diskusi. Uvažoval totiž, na co asi Becker v této chvíli v laboratoři přijde.

„Ale povím vám, že je tu ještě jiná možnost,“ připomínal si Prince. „Manžel jedné mé pacientky pamatujete se, dělal jsem hysterektomii nějaké Currieové? Její manžel dělá v realitách. Uvažuje o vybudování obchodního centra a skupiny domků a bytů se zahrádkou pro zájemce s nižšími příjmy. Přizval mě k tomu. Jedna věc, co se týče těch realit. Bůh stvořil jenom určité množství půdy. A bude pořád víc lidí. Takže nemovitosti určitě půjdou nahoru. Jestli do toho chcete vložit nějaké peníze, dejte mi vědět. Ale brzy.“

Když Prince rozdělil všechny své finanční rady pro tento konkrétní den, obrátil pozornost ke Carlyleovi.

„Jak se daří vaší ženě?“

„No výborně, výborně. Všechno je v pořádku.“

„To je dobře. Jakmile by se objevily zase nějaké potíže, rád ji prohlédnu. Kdykoli.“

„Díky. Velice vám děkuju,“ odpověděl Carlyle.

„Odvedl jste dnes dopoledne skvělou práci. Já vím, že vy hoši z nemocničního personálu nás, co sem docházíme vyučovat, nesnášíte. Ale my proti vám nic nemáme. Rádi vidíme, jak se vám daří. Dnes dopoledne jsem si říkal, že jsem snad přece jen trochu přispěl k té zručnosti, s jakou tenhle mladý muž tak krásně zvládl tu exenteraci. Měl jsem při tom dobrý pocit. Skutečně dobrý. Někdy brzy si spolu budeme muset promluvit, Carlyle. Pořádně dlouze promluvit.“

Carlyle přikývl. Oba rezidenti si vyměnili pohledy, které potvrzovaly, v co doufali. Prince možná nakonec vybere Carlylea.

Během dalšího dlouhého čekání vykládal Prince cosi prudce Ritě Hallenové stranou v rohu operačního sálu. Ať už šlo v tom rozhovoru o cokoli, když se Prince k oběma rezidentům vrátil, vypadal zachmuřeně a naštvaně. Craig ani Burt nic nepoznamenali. Oba ovšem věděli, že napětí mezi chirurgem a sálovou sestrou nemá nic společného s operacemi.

Rita si svou podrážděnost vybila na jedné mladé sestřičce, které vynadala kvůli nějakému drobnému prohřešku. Pustila se do ní tak hrubě, že děvče vyběhlo s pláčem ze sálu. Takovým způsobem uplatňovala Rita Hallenová své dominantní postavení nad personálem operačního sálu a zároveň dávala volný průchod svým hořkým frustracím. Naděje, kterou mívala ve třiceti, když se začala stýkat s Princem, totiž že by mohla nahradit jeho starší manželku, pomalu ustupovala vědomí, že v bitvě stáří prohrála ona, protože už jí není třicet a už není tak žádoucí. Čas si z ní ošklivě, ironicky vystřelil, a teď už to nic nezvrátí:

Na operačním sále zazvonil telefon. Craig k němu instinktivně vykročil. Avšak Harvey měl přednost. Sestra mu přidržela sluchátko. Byl to Becker z patologické laboratoře.

„Sam?“ oslovil ho Prince.

„Ano, Harvey.“

„Tak co?“

„Zkoušel jsem pět vzorků.“

„A?“

„Ze zmrazeného preparátu je to těžké určit, Harvey. V tomto případě nelze.“

„Výsledný závěr, Same, závěr!“ naléhal Prince.

„Aby bylo jasno, zkoumal jsem jeden řez tkáně z každých průměrně dvou centimetrů toho zatraceného zduření.“

„Tomu říkám plně přiměřený vzorek. Takže jak zní verdikt?“ dožadoval se odpovědi Prince.

„Raději bych se podíval na podrobně zpracované preparáty a dal ti definitivní zprávu za čtyři či pět dní,“ snažil se Becker vysvětlit.

„Same! Mám pacientku otevřenou, na operačním stole. Potřebuju to vědět.“

„Potom bych řekl, že z těch tří možností benigní, maligní, anebo suspektní jde v tomto případě o suspektní.“

„To je všechno?“ zeptal se Prince, čímž očerňoval Beckerovu neschopnost být určitější.

„Suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem.“

„Dobrá,“ Prince přijal patologův verdikt a opakoval: „Suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem. Co myslíš, že máme udělat?“

„Peritoneální tekutina nepůsobí podezřele. Za pár dní o ní budu mít cytologickou zprávu. Uzliny zřejmě zasaženy nejsou,“ řekl Becker.

„To vím!“ odpověděl Prince netrpělivě. „Ptám se tě, co myslíš, že bychom měli udělat.“

Becker většinou vystupoval umírněně. Někteří lidé to připisovali tomu, že je Žid, a to v nemocnici, která si příliš nepotrpěla na Židy mezi svým personálem. Jiným se zdálo, že je Becker uhlazený a umírněný vzhledem k povaze své specializace, kdy musel v průběhu každého dne vyslovovat o mnoha pacientech soudy o životě a smrti. Přesto dovedl být Becker pevný, když to situace vyžadovala.

„Harvey, dvacetkrát za den jsem dotazován, jakou léčbu doporučuju. Když jsem pacientku neviděl, ani nemám veškeré klinické informace, tak nejsem kvalifikovaný nějaké doporučení dávat. Tak mě k odpovědi nenuť!“ prohlásil Becker.

„Říkáš ale, že to je karcinom.“ snažil se ho Prince přimáčknout.

„Suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem,“ opakoval Becker velice pečlivě. „A stále ještě chci těch pět dnů.“

Prince se otočil od telefonu a nechal sestru zavěsit.

„Co si Sam myslí?“ zeptal se Craig.

„Mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem.“

„Mukózní karcinom.“ opakoval Craig. Potom vyhodnocoval: „S nízkým maligním potenciálem. Měli bychom udělat klínovou resekci z druhého vaječníku?“

„Ne,“ prohlásil rozhodně Prince.

„Jenom abychom neriskovali,“ navrhl Craig.

„Abychom skutečně neriskovali,“ odpověděl Prince, „uděláme kompletní čistku.“

„Bilaterální ooforektomii? U teprve dvaadvacetiletého děvčete?“ namítl Craig. Podíval se za Prince na Carlylea, který očima Craigův protest podporoval.

Harvey Prince se otočil a nasupeně se po Craigovi podíval. Nebyl zvyklý, aby někdo jeho rozhodnutí bral v pochybnost, zvláště ne na operačním sále před celým operačním týmem.

Zároveň uvažoval: Čekat pět dní na konečnou biopsii a pak případně muset znovu otvírat kvůli druhému vaječníku? Program má příliš nabitý, aby mu dovoloval takový luxus.

Nezmínil se o tom, ale prohlásil stroze: „V takovýchhle případech vždycky dělám bilaterální!“

„Ale poslední výsledky z výzkumu jasně mluví proti bilaterální.“ začal Craig.

Prince ho vztekle přerušil: „Zpochybňujete, mladý muži, můj úsudek?“ Potom mu krajně sarkastickým tónem udělal přednášku.

„Pane doktore Piersone, uvědomuju si, že vy, mladí rezidenti, víte o medicíně a chirurgii všechno, co je třeba. Jako akademičtí lékaři, pracující tady na plný úvazek, toho víte o moc víc než my, pouzí externí vyučující lékaři a chirurgové. Ostatně neděláme nic víc, než že ošetřujeme a léčíme pacienty. Nejezdíme ani na všechna ta báječná a poučná sympozia, na nichž se dozvídáte o posledních výsledcích zkoumání.

Dovolte tedy starému dělníkovi v téhle profesi, aby vám řekl pár věcí o karcinomu vaječníku. Zvláště co se týká pacientky ležící na operačním stole. Je to mladá dvaadvacetiletá žena. Pravda. Má ale zhoubný nález na jednom vaječníku, a pokud vůbec něco víte o karcinomu vaječníku, mělo by vám být známo, že ve velkém procentu těchto případů bývá postižení oboustranné. Teď nebo později. Proto jestli chcete, aby toto děvče mělo slušnou šanci žít po normální dobu, uděláte bilaterální ooforektomii. K pochybám je klíč, že to vyndáš pryč! A teď pokračujte, pane doktore!“

Craig Pierson se nepohnul. Místo toho Princeovi namítl: „Tohle děvče se má vdávat. Bude chtít mít děti!“

„Tak ať si je adoptuje,“ prohlásil jednoduše Prince. „Nuže, pane doktore?“

„Promiňte,“ řekl Craig.

„Rozumím tomu tak, že se odmítáte řídit mými příkazy, pokud jde o moji pacientku?“ zeptal se Prince.

Craig odpověděl pomalu a s nemalým vědomím, jak kruté to může mít následky: „Přesto si myslím, že by bylo spíš žádoucí pacientku zavřít a počkat pět dní na definitivní patologickou zprávu. Potom, pokud budeme nuceni, ji znovu otevřít a odebrat druhý vaječník.“

S vytříbenou shovívavostí se Prince zeptal: „To je váš plně uvážený profesionální úsudek, pane doktore?“

„Ano,“ řekl Craig tiše, ale pevně.

„Pak sakra táhněte z mého operačního sálu!“ vybuchl Prince.

„Podle programu se ode mě vyžaduje, abych tu dnes asistoval,“ řekl Craig. „Takže zůstanu.“

Prince se do něho zabodl pohledem a potom zaujal postavení u levé strany operačního stolu. Napřáhl ruku v rukavici. Rita Hallenová zaváhala. Burt Carlyle se podíval na druhou stranu na Prince. Craig si na okamžik myslel, že kolega zasáhne a podpoří ho. Avšak Carlyle neřekl nic. Rita Hallenová podala nový sterilní skalpel Princeovi.

Prince přikázal Carlyleovi trochu víc retrahovat. Potom sáhl do Cynthiiny břišní dutiny, vyzvedl zbývající vaječník a pokračoval, odstraňoval ho čistě a technicky skvěle. Dokončil zákrok tím, že odstranil rovněž vejcovod a nyní zbytečnou dělohu. Obrátil se na Carlylea a odměřeně přikázal: „Hotovo! Zavírejte!“

Prince se obrátil a vypochodoval z operačního sálu. Craig Pierson upřeně hleděl na malý, neškodně vypadající vaječník, který ležel v misce na vzorky a čekal, až ho předají do patologické laboratoře. Teď už není naspěch. Laboratoř bude mít pět dnů na to, aby provedla definitivní patologické vyšetření obou vaječníků. Pak budou vědět naprosto jistě.

Jednu věc věděl Craig Pierson naprosto jistě už teď. Pouze v několika minutách došlo k tomu, že Cynthia Hortonová bude po zbytek svého mladého života sterilní, neplodná.

Přihlížel tomu bezmocný, soptící, ale mlčky, sledoval Carlyleovy schopné hbité prsty, jak pacientku zavírají. Se všemi přístroji, tampony a vším dalším potřebným při takovém zákroku po ruce, pokračoval Carlyle, aby krok za krokem odčinil účinky chirurgického zákroku, přičemž použil i sterilní sešívačku, aby dal konečné svorky do incize, kterou prve udělal Craig, když operace začala.

Když Burt skončil, strhl ze sebe Craig plášť, masku a rukavice a vyrazil z operačního sálu.

9

Oblečen jako obvykle do drahého, na míru šitého šedého flanelového obleku a s drobným růžovým poupátkem v klopě, kráčel dr. Harvey Prince chodbou k pokoji číslo 442. Jemně zaklepal. Arthur Horton otevřel dveře. Za Hortonem Prince zahlédl Barbaru Hortonovou, jak otupěle sedí ve velké kožené lenošce. Její oči prozrazovaly, že si je div nevyplakala.

Prince se zářivě usmál. „Hlavu vzhůru, matko! Je po všem. Bude zase v pořádku. Zdravá!“

Barbara Hortonová chtěla říci: „Díky Bohu,“ ale k vyslovení druhého slova se už nedostala. Místo toho se s úlevou rozplakala.

Horton, neméně citově založený člověk, ale schopný po letech soudní praxe emoce skrývat, se prostě otázal: „Co jste zjistili?“

Prince nasadil soucitný výraz, výraz lítosti i naděje. „Bylo to tam, opravdu.“

„Zhoubné?“

„Ano,“ připustil Prince, ale pak je rychle ujišťoval: „Ale vzali jsme to všechno. Všechno! Tahle dívka vděčí za život bdělému a starostlivému lékaři, jako je Corbin. V těchto případech je nejdůležitější zachytit to včas. Dokázali bychom jich vyléčit devadesát pět procent, jenom to vědět včas.“

„Vzali jste to všechno? Jste si jistý?“ naléhal Horton.

„Naprosto jistý!“ prohlásil Prince.

„Díky Bohu!“ řekl Prince. „Kdy ji budeme moci vidět?“

„Bude na pooperačním pokoji nejméně osm hodin. Ale je zase jako znovuzrozená,“ odpověděl Prince. „Vlastně víc než to.“

„Děkuju vám, pane doktore. Moc vám děkuju,“ odpověděl Horton.

Barbara Hortonová se zvedla z křesla a políbila Prince na tvář. „Nedovedu líp vyjádřit, co cítím v srdci, než alespoň takhle.“

„Hluboce mě to dojímá a těší,“ prohlásil Prince s okázalou skromností a zároveň znovu zvažoval svůj honorář. Odhadoval ho prve na dva tisíce dolarů. Teď to ale budou tři tisíce.

Nakonec si jako galantní gesto vytáhl z klopy růžičku a podal ji paní Hortonové.

„Zasáhne nějak ta operace do plánované svatby?“ zeptala se, znovu praktická, když zřejmě všechno nebezpečí minulo.

„Kdy se má vdávat?“

„Za čtyři týdny.“

Prince se usmál. „Za čtyři týdny jí tuhle operaci bude připomínat pouze téměř neviditelná jizvička a úleva, protože si bude vědomá, že jsme jí zachránili život.“

Jako jakousi menší poznámku pod čarou Prince dodal: „No, budeme ji muset nasadit režim s estrogenem. Ale to bude jen menší nepříjemnost.“

„S estrogenem?“ zeptala se poděšeně paní Hortonová. „Někde jsem četla, že může vyvolat rakovinu!“

„V Cynthiině případu se není čeho obávat, matko,“ ujišťoval ji Prince s laskavým úsměvem.

Záměrně se vyhnul vysvětlování, že Cynthii už nehrozí rakovina dělohy, protože jí odejmul veškeré reprodukční orgány.

A pokud jde o možnost rakoviny prsu, takové hormonálně vyvolané onemocnění se vyskytuje řidčeji než rakovina dělohy a objevuje se teprve léta potom, co takové hormony někdo delší dobu užíval.

Ani jednoho z rodičů nenapadlo se na to dál vyptávat, byli tak vděční, že jejich dcera je zase v pořádku.

Nahoře v šatně chirurgického oddělení si Craig svlékl vrchní část operačního oblečení podobného pyžamu, stočil ho v pevný uzlík a praštil jím o stěnu tak, že místo do koše spadl na podlahu. Serval ze sebe zelené bavlněné kalhoty a nechal je na zemi u nohou.

„Ten mizerný hajzl!“ vybuchl s důrazem na každé slabice.

„Uklidni se,“ reagoval Burt Carlyle, který se převlékal do bílých kalhot a pláště. „Prince byl v tomto případě vyučující chirurg. Jemu příslušel konečný úsudek.“

„Když máš před sebou nezvratitelné následky, neodebereš oba vaječníky!“ křičel Craig.

„Mírni se, Craigu!“ napomenul ho Carlyle.

„Mírnit se? Měl bych to křičet do celého světa! Ten hajzl ji sterilizoval! Způsobil, že nikdy, za žádných okolností nebude moct mít děti! Je jí teprve dvaadvacet! A má se vdávat!“

„To není to nejhorší, co se může ženě stát,“ poukázal Carlyle.

„Je, pokud se to nemuselo stát!“

„Byla to věc úsudku,“ opakoval Carlyle. „Jeho proti tvému.“

„Má setsakra tolik práce s těmi hysterektomiemi po dvou tisících dolarech, tolik se musí společensky věnovat správní radě, že nemá čas, aby sledoval, co nového se o tom píše. Měl by si to rozmyslet, než něco takového udělá.“

Carlyle se ironicky usmál. „Víš, co se říká: právě proto stvořil Bůh rezidenty. Aby sledovali, co je nejnovějšího, protože vyučující praktici na to nemají čas.“

„Proč mě tedy nevyslechl?“

„Protože je Harvey Prince a ty jsi jenom druhý rok rezidentem a oponovals mu před celým týmem. Nemohl dovolit, aby ti to prošlo,“ řekl Carlyle. „Víš, velmi často o tobě s LuAnne mluvíme. Má tě ráda. Váží si tě. Ale nemyslí si, že si uvědomuješ, co děláš. Pořád chceš bojovat se systémem, v němž žiješ. Dej na lidi, jako jsme my s LuAnne, kteří si po celý život musí tím společenským systémem probojovávat cestu. Přizpůsob se mu. Nekoleduj si o potíže. Dokonči rezidentůru a otevři si praxi. Anebo pokud tomu dáš přednost, zůstaň na plný úvazek tady. Ale přestaň s tím bojem. Jinak z tebe bude strašně nešťastný člověk. A z Kate uděláš strašně nešťastnou ženskou.“

Craig se přestal oblékat, aby se do Burta pustil: „Kate s LuAnne mě spolu probírají?“

„To je přece přirozené,“ odpověděl Carlyle. „Děvčata stejného věku se baví o stejných věcech: o manželství, o dětech.“

„A co říká Kate?“

„Nic moc,“ připustil Carlyle. „Podle mě to je tiché děvče, nežijící povětšině nijak společensky. Má svou vlastní silnou vůli. Ale to tuším ty víš.“

Craig přikývl. Byli hotovi s převlékáním. Zmínka o Kate ztlumila jeho nevraživost vůči Princeovi. Když odcházeli ze šatny, Burt poznamenal: „Pokud jde o tu Hortonovou, Craigu. Dejme tomu, že si bude muset děti adoptovat, místo aby měla svoje vlastní. Je to tak zlé? Sama je adoptovaná. Ty taky. Copak bys vyměnil vaše za jiné rodiče?“

„Samozřejmě že ne.“

„Takže děti bude mít. Jenom je nepřivede na svět.“

„A co další přetrvávající důsledky?“ zeptal se Craig.

„O to se postará estrogen,“ ujistil ho Burt Carlyle.

„Pokud nebudou žádné komplikace,“ řekl Craig a znovu v něm narůstal vztek.

Craig Pierson provedl podvečerní vizitu u pacientek, které byly v jeho péči, aby si ověřil, jak se jim vede. Patnáctileté pacientce, které provedli vaginoplastiku, se dařilo dobře a bylo to patrné i z její karty se záznamy. Za pár dní bude z nemocnice venku. Nakonec si bude schopná užívat normálního sexuálního života, jenom děti nebude moci nikdy mít. A jednoho dne je bude chtít.

A to tolik, jako naopak ta žena z 403, která má za sebou kauterizaci vejcovodu, děti nechtěla. I tu si Craig zkontroloval. Její včerejší operace proběhla bez komplikací a nazítří dopoledne půjde domů navěky osvobozena od údělu rodit děti.

Zastavil se na čísle 409, aby se podíval na devatenáctiletou pacientku. Mladou, plavovlasou, hezkou, typ, o jakém lidé obvykle mluví jako o dětské tvářičce. Nikdy nebude mít děti. Přijali ji se silnou bolestí v podbřišku, která neustupovala ani po vysokých dávkách intravenózně podávaných antibiotik. Testy odhalily příčinu. Náprava znamenala otevřít ji a odstranit vaječníky, vejcovody a další tkáně, které byly zasažené kapavkou, příliš dlouho nerozpoznanou, než byla léčena.

Prohlížel ji a přitom se znovu rozhořčil kvůli tomu děvčeti Hortonových. Ta neudělala nic, čím by si zasloužila svůj osud. Zastavil se na sesterně, zdánlivě aby se podíval na chorobopisy všech svých pacientek. Nejprve ale sáhl po chorobopisu Cynthie Hortonové. Pozorně si přečetl poslední zápis. Prince provedl záznam v chorobopisu ihned, co se vrátil z operačního sálu: Patologická zpráva, maligní. Provedena bilaterální salpingoooforektomie, jak jasně indikováno. Žádné zasažení uzlin, jater, bránice, předstěry či dalších orgánů. Pacientka přežila zákrok dobře.

Další postup: Při propuštění začít s hormonální léčbou. Dávky budou indikovány později. Harvey Prince.

Prince se podepsal svým obvyklým výrazným rozmáchlým způsobem.

Craig upřeně zíral na zápis. Sáhl do kapsy saka po drahém peru, které mu Kate dala k posledním narozeninám silném černém peru s velkým zlatým hrotem pro zřetelné a výrazné písmo. Smála se, když mu ho dávala: „Doktorům a farmaceutům imponují výrazně psané chorobopisy a předpisy. Ty budeš psát z nich všech vůbec nejvýrazněji!“

Pečlivě zvážil, co napíše, a pak pokračoval. Zapisoval velkými písmeny:

Patologická zpráva zněla suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem. Doporučeno uzavřít pacientku a počkat na definitivní patologickou zprávu za pět dní. A pouze pokud se podle zprávy ukáže nutné, otevřít znovu. Rozhodně proti bilaterální operaci na základě předběžné patologické zprávy.

Poslední větu podtrhl. A připojil své jméno stejně výrazně, jako se podepsal Prince.

Když zastrčil kartu chorobopisu na místo s číslem 442, uvědomil si, že uvedl do pohybu události, které nebudou končit těmito několika rozmáchlými tahy jeho pera.

S tímto vědomím považoval za nutné zajít na pooperační pokoj. Vyhledal Cynthii Hortonovou. Životní funkce byly v pořádku. Zdálo se, že klidně spí. Infuze obsahující kombinaci tekutin výživu a antibiotika kapala bez závad. Pacientčin stav byl dobrý.

Na prchavý okamžik otevřela oči, zahlédla, jak nad ní stojí. Její oči se ho ptaly.

„Jste v pořádku,“ řekl. „Daří se vám dobře.“

Usmála se, zavřela oči a sáhla po jeho ruce. Společné životní okolnosti vytvořily mezi nimi jakési pouto. Připadala si víc v bezpečí a jistější, že tam je. A on uvažoval, zda Prince jejím rodičům sdělil, jaký je vlastně stav toho děvčete po jeho radikální operaci.

Jednoho dne, velice brzy, to někdo bude muset říct přímo jí. Teď na to není vhodná doba, a také on, jako rezident a nikoli její chirurg, není osobou, která je k tomu oprávněná, aby jí to sdělila.

Jakmile znovu začala klímat, jemně její ruku položil a tiše odešel z pooperačního pokoje.

Hned první otázka, kterou mu položila Kate, jakmile přišel k ní do jejího bytu, zněla: „Odoperoval ji dneska Prince?“

„Ten hajzl!“ Než vypil jedním douškem půl skleničky whisky, na víc se nezmohl.

„Co se stalo?“

Podrobně jí vyprávěl o zprávě patologa, o sporu s Princem. A co Prince udělal.

„Hajzlík jeden,“ souhlasila Kate a zalykala se vztekem. „Řekl bys, že je to snad jeho poslání od Boha, chodit po světě a sterilizovat ženský! Dělá hysterektomie i proti rýmě! Co na to Burt?“

„Nic moc.“

„Co tím myslíš, nic moc?“

„Bylo to jenom mezi Princem a mnou.“ Potom doznal: „Viděl jsem Princeův záznam v jejím chorobopise. Tak jsem tam připsal svůj, velkým výrazným písmem. Chci, aby věděli. Chci, aby všichni věděli.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Kate a její plavovlasá hlavička loajálně přikyvovala. Avšak její mysl psychiatra ji varovala, že Prince není člověk, který by takovou urážku odpustil.

Později, aby zmírnila Craigův vztek na Prince, ho přiměla, aby se pomilovali. Pak už měl zjevně méně nepřátelskou náladu.

„Bavíte se s LuAnne o mně často?“ zeptal se najednou.

„Často?“ zeptala se Kate udiveně.

„Burt povídal, že jste se o mně bavily.“

„Samozřejmě. Ale o ničem, aby ses kvůli tomu rozčiloval. O Burtovi se bavíme taky.“

„Často?“

„Asi stejně často, jako mluvíme o tobě.“

„A co říkáte?“

„Shodujeme se, že je ctižádostivý, možná trochu moc ctižádostivý. Snaží se překonat dvousetleté strádání v jediné generaci.“

„Mám na mysli, co říkáte o mně?“ dožadoval se Craig.

„Uvažuju, kdy už dospěješ a přestaneš být takový idealista.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že medicínu, jako všechno ostatní v tomhle životě, dělají jenom lidi. A od nich nemůžeš žádat dokonalost. Navíc nad všechny síly je žádat dokonalost od sebe.“

„Proto jsem v nemocnici,“ odpověděl. „Abych zdokonalil své odborné znalosti svoje umění, jestli si přeješ. Abych se naučil dělat věci tak dobře, že pacienta vystavujeme nejmenším rizikům a přitom mu poskytujeme nejlepší šanci na uzdravení. Kdybych to tak necítil od samého začátku, byl bych medicínu vůbec nestudoval!“

„To je moc ušlechtilé, ale dá se to přehnat do krajnosti, miláčku.“

„Jak tomu mám rozumět, paní doktorko?“ zeptal se poněkud jedovatě. „Rozpoznáváte snad nějakou neurózu? Možná byste chtěla přivolat šéfa svého oddělení ke konzultaci o tomhle krajně matoucím případu. Máme tady jednoho divného mladého doktora. Má scestné iluze. Myslí si, že medicína se má provozovat jako umění uzdravovat, čímž také je. Ne jako něco, co člověk dělá, aby si nahromadil prvotřídní akcie, nebo daním nepodléhající dluhopisy, anebo vybrané realitní investice. Tenhle duševně vyšinutý mladý muž si myslí, že bychom asi měli myslit alespoň stejně tolik na pacienty jako na svoje burzovní makléře. Měli bychom ho zbavit svéprávnosti. Než přivede celý systém ke zkáze!“

Teď se mohla urazit Kate. Krajně profesionálním tónem prohlásila: „S tím se setkáváme víc než často. Pacient neschopný se vypořádat s protivenstvími a pocity viny se pustí do doktora a uchýlí se k sarkasmu. To dělají bystřejší pacienti. Ostatní se často uchylují k jiným druhům agresivního chování.“

„Díky za přednášku,“ odtáhl se a lehl si na záda, ruce sepjal pod hlavou.

„Na tom není nic špatného, snažit se zdokonalit, miláčku. Špatné je, jak člověk reaguje, když se mu nepodaří toho dosáhnout. Anebo když se to nepodaří jinému lékaři.“

„Vím, co chceš připomenout,“ předešel ji. „Chybnou diagnózu u toho děvčete Collinsových. Všechny symptomy, které popisovala, ve všem všudy svědčily o vředu. Byl to klasický popis.“

„Až na to,“ podotkla Kate, „že se nakonec ukázalo, že jde o břišní metastázu z prsu. A ty ses celé dny za to emocionálně bičoval, že ti to uniklo. To nemůžeš dělat.“

„Pokusím se,“ odpověděl znovu ironicky.

„Nemůžeš to dělat, protože jinak se dřív nebo později budeš muset medicíny vzdát. Jsi jenom lékař a žádný kouzelník. Kouzelníkům se každý trik vydaří. Naneštěstí se doktoři takové dokonalosti netěší.“

„Co mám teda podle tebe udělat? Zavolat teď, uprostřed noci, Prince a omluvit se mu? Koneckonců jsem ho skoro připravil o jeho příděl týdenních chyb. Skoro jsem mu zabránil udělat další z jeho lidských chyb v úsudku,“ řekl Craig hořce.

„Bývalo by bylo lepší si s Princem nepřátelství nezačínat. Podle svého úsudku a koneckonců jejím chirurgem je on, a ne ty, dospěl k závěru, že je u ní třeba provést bilaterální.“

„A to jsem já nemohl udělat. Znamenalo by to dopustit se zločinu. Kdybys viděla tolik žen jako já, které si tak zoufale přejí počít dítě, chápala bys to.“

„Já je také vídám,“ připomněla mu Kate. „Ty, kterým vy gynekologové nepomůžete, často končí u nás.“

„Takže víš, jak tomu děvčeti bude, až to zjistí,“ řekl Craig. „Snažil jsem se ji před tím zachránit. Ostatně je to peklo, takhle vstupovat do manželství. Což mi připomíná…“

„Ne,“ varovala ho Kate. „Ještě jsem se nerozhodla. Příští rok a půl jsme lékařští nomádi. Jakmile se profesionálně usadíme, můžeme rozhodovat o nás. A nijak nevěřím na to, prostě spolu žít. S mnoha takovými případy jsem se zabývala v nemocnici. Je to jako manželství, jenom s mnoha většími vnitřními problémy.“

„Manželství Burta a LuAnne se zdá dobré,“ přel se.

„To proto, že byla ochotná se vzdát své kariéry a stát se manželkou a matkou. Tak se rozhodla. Já se teprve musím rozhodnout. Kromě toho Burt ví, co chce dělat, a udělá to.“

„Nesporně,“ souhlasil Craig. „Zapomněl jsem ti to říct. Dnes ráno ho Prince nechal udělat úplnou exenteraci. Udělal ji za sedm a půl hodiny, a byl senzační.“

„Tak Prince ho nechal udělat exenteraci,“ opakovala Kate zamyšleně.

„Vím, na co myslíš. Prince hodlá Burta vyzvat, aby šel do ordinace k němu.“

„Fantastická šance. Co nevidět bude vydělávat sto tisíc ročně.“

„A rozloučí se s akademickou medicínou,“ dodal Craig. „Ne že bych mu to vyčítal. Má na to, jak se říká, právo.“

Objal ji. Rád se Kate dotýkal. Jak je měkounká, teplá, plně ženská! Člověk by netušil, že se k němu dokáže chovat tak profesionálně a tvrdě, když k tomu vidí důvod.

„Miluju vás, paní doktorko,“ řekl. „Začínáte si někdy něco se svými pacienty?“

„Jenom ve výjimečných případech,“ řekla a hladově ho políbila.

10

Bylo čtvrt na sedm ráno. Craig se ještě nenasnídal, ani si nedal šálek kávy. Měl moc práce s ranní vizitou. Prohlídl si všechny záznamy v kartách, aby zjistil, zda během noci došlo u někoho z pacientek k nějakým závažným změnám. Rezident, který měl noční službu, nezaznamenal nic významného.

Craig si však povšiml, že kolem půlnoci Cynthii Hortonovou přesunuli z pooperačního pokoje. Zastaví se tam a podívá se na ni jako poslední, aby u ní mohl chvíli zůstat, pokud bude vzhůru.

Vizita, kterou provedl spolu s Blinnem, proběhla normálně, v klidu. Poslal Blinna dolů na snídani a sám se zastavil v pokoji 442.

Zvolna, tiše otevřel dveře. Cynthia Hortonová byla otočená k oknu. Zřejmě spí, pomyslel se. Slabým hlasem se však zeptala: „Kdo je to?“

„Lékař.“

„Doktor Prince?“ Snažila se obrátit, aby na něho viděla. „Á, doktor Pierson. Pojďte dál, pane doktore, prosím.“

Podle běžné praxe jí nahmatal puls, aby si ověřil, jak reaguje emocionálně i fyzicky. Zjistil pravidelný, třebaže slabý tep. Ani ne rychlý, ani příliš pomalý. Zkontroloval láhev s infuzí. Odkapávala zřejmě dostatečně rychle, aby zdolala ileus, který se může objevit po břišní chirurgii. V průběhu tohoto přechodného ochrnutí funkce střev infuze nejen dodávala tělu výživu, ale co je důležitější, také mu dodávala tekutinu. Tuto pooperační fázi bude mít Cynthia za sebou během dvaceti čtyř až dvaceti osmi hodin.

Podíval se na operační ránu. Žádná distenze. Žádný náznak komplikací. Po celou dobu ležela tiše a strnule, sotva dýchala. Když skončil, odvážila se mu položit otázku: „Nikdo mi nic neřekl.“

„Nebyl u vás včera večer Prince?“ zeptal se. Snažil se zjistit, zda se vůbec po operaci chirurg s pacientkou setkal.

„Nevím. Spala jsem, až na ten okamžik, kdy jste se zastavil,“ řekla slabě. „Co. Co zjistili?“

„Nic příliš vážného,“ odpověděl Craig, který ji nechtěl vyplašit.

„Byla to.?“ začala, ale nebyla schopná otázku dokončit.

„Pouze suspektní. A všechno se odstranilo.“

„Všechno?“ zeptala se a pokoušela se zvednout a zachytit jeho pohled, až bude odpovídat.

Zahleděl se na její mladý obličej, krásný, přestože černé vlasy měla rozcuchané a pramínky se jí lepily k vlhké bílé pokožce.

„Vědět přesně, co Prince zjistil, je moc důležité,“ prohlásila vážně a s důrazem. „Chci být k Petovi upřímná. Nechci, aby se se mnou oženil a za rok aby se tohle znovu opakovalo.“

„Podle patologa to byl suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem.“

„Co to znamená?“ s úzkostí se domáhala přesného významu.

„To znamená, že to byl suspektní karcinom.“

„Věděla jsem to,“ konstatovala. „Věděla jsem to.“

„Ale s nízkým maligním potenciálem. Což znamená, že nebyl agresivní. Nenašli jsme žádné metastázy. Žádné zasažené uzliny. Žádné postižení jater, předstěry, anebo okolních tkání. Vůbec žádné!“

„Odstranil to všechno opravdu všechno? Víte to určitě?“

„Ano, odstranil to všechno,“ opakoval Craig poněkud ironicky. „To vím jistě.“

Není třeba zmiňovat se o dalších možných nebezpečích. Pacienty vždycky uklidňovalo, když se neobjevily metastázy, protože jim nebylo známo, že smrtící zabiják může tělem neodhalen putovat také krví. Stejně teď není třeba jí říkat, že se Prince rozhodl pro úplnou hysterektomii. Ani o následcích, jaké má takový radikální zákrok pro tak mladou ženu.

Zdálo se, že ji to uklidnilo. „Pokud to vzali všechno.“

„Myslím, že nebude zapotřebí chemoterapie. O tom ale musí rozhodnout doktor Prince.“

„Doufám, že ne.“ Potom se zoufale ujišťovala: „To snad přece ne! Nechci, aby mě takhle viděl!“

„Takhle?“

„Lidi přijdou o vlasy.“ Mimoděk zvedla ruku k svým hedvábně černým vlasům. „Když měl rakovinu senátor Humphrey, všichni mohli tu změnu pozorovat. Kdykoli jste ho viděl v televizi, byl víc holohlavý. V obličeji se propadal. Prakticky se člověku před očima ztrácel.“

Propadala nervozitě, oči na pokraji slz.

„Cynthie, váš případ a případ senátora Humphreyho jsou zcela odlišné. Jeho případ byl neoperabilní. U vás jsme to zachytili brzy. Velice brzy. Takže je pošetilé dělat nějaká srovnání. Můžete ve zdraví prožít dlouhý život. Doktor Prince to jistě vysvětlí doktoru Corbinovi. A společně po poradě váš případ zvládnou.“

Už byl na cestě z pokoje, aby se šel mýt k operaci, když se ho Cynthia znovu zeptala: „Jste si naprosto jistý, že to vzali všechno?“

„Vzali to všechno,“ odpověděl na její specifickou otázku. Opatrně přitom dbal, aby neporušil etický závazek vůči chirurgovi, kterému ten případ patřil.

Mizel tiše chodbou a připadal si jako šarlatán. Utěšoval se myšlenkou, že Kate by si asi přála, aby si takhle počínal. Spěchal, aby chytil příští výtah k operačnímu sálu, ale vyrušil ho jeho pager. Cestou k telefonu uvažoval, jak mu dnes ráno po včerejší konfrontaci odpoví Prince na pozdrav. Nedovolí mu Prince nikoho operovat? Anebo ho Prince napadne svým obvyklým jízlivým stylem?

To byla totiž Princeova taktika, když ho někdo vyprovokoval a když si přál potrestat někoho mladšího. Stále a opakovaně o něm hovořil jako o „našem chytrém mladém muži“. Obratně pokračoval v operativním zákroku a přitom říkal: „Jenom se podívejte, jak má náš chytrý mladý muž najednou obé ruce levé, samý palec. Tak nešikovné, že stěží dokáže správně držet refraktory. Velký pokrok v evoluci druhu homo sapiens znamenalo vyvinutí palce. Umožňovalo to něco uchopit. A otevíralo to cestu k všestrannému využití lidské ruky, jakého žádný jiný druh nedosáhne. Jenže náš chytrý mladý muž dovedl evoluci dále, mnohem dále. U něho se vyvinulo palců pět.“

Craig byl rozhodnut, že jestli na něho Prince dnešního rána vyrukuje s takovou ponižující taktikou, opustí místnost.

Dorazil k telefonu a vzal si hovor.

„Pierson?“ ptal se ho hluboký mužský hlas.

Poznal ho, byl to hlas šéfa jejich oddělení Ordwaye. Profesora Clintona Ordwaye.

„Ano, prosím.“

„Mohl byste se zastavit u mě v kanceláři?“ řekl Ordway a snažil se o neformální tón.

„Jsem právě na cestě nahoru na operační sál,“ vysvětloval Craig.

„No, bylo by dobré, kdybyste se nejdřív zastavil tady,“ navrhl Ordway způsobem, jakým dával příkaz, aniž se choval panovačně.

„Samozřejmě. To jenom, že mám podle programu asistovat.“

„To může počkat,“ řekl Ordway už rezolutněji.

Clinton Ordway byl vysoký, bělovlasý, vypadal zdravě a impozantně. Býval vynikajícím gynekologem. Avšak v posledním desetiletí, jakmile se stal šéfem oddělení, se postupně vzdával styku s pacientkami a věnoval se administrativním povinnostem. Nabýval obratnosti v boji o rozpočet, při získávání nových lékařů a podpoře výzkumu, který zvyšoval pověst celé nemocnice a specificky tím víc jeho oddělení. Zvláště nabyl obratnosti při jednání se správní radou. Jeho oddělení bylo na tom z celé nemocnice finančně nejlépe. V době striktních rozpočtů to byl nemalý úspěch.

Jen co Craig dorazil, poslali ho dál do Ordwayovy kanceláře. Ten už stál, připraven ho přivítat, ale poněkud méně přátelsky než obvykle. Pokynul Craigovi ke křesílku v konferenčním rohu své velké kanceláře. Avšak místo aby si Ordway sedl ke stolku proti němu, zůstal stát.

„Včera večer jsem byl, pane doktore, náhodou na večeři u Harveyho Prince. Vzal si mě stranou a řekl mi, že nehodlá tolerovat vzpurnost nějakého rezidenta. Tak mi prosím řekněte přesně, co se stalo.“

Craig Pierson podrobně popsal, co se dělo na operačním sále. Když skončil, Ordway chvíli dál zamyšleně mlčel.

„Domníval jste se, že je váš úsudek lepší než úsudek člověka jako Harvey Prince? Člověka, který udělal takových operací víc, nežli vy patrně provedete v příštích deseti letech?“

„Jestli dovolíte, pane profesore.“ Začal Craig velice opatrně, protože si uvědomil, že jeho počínání už bylo souzeno a odsouzeno. „Pan doktor Prince je nejšikovnější chirurg, s jakým jsem kdy operoval. Má možná ale příliš moc práce, aby sledoval literaturu.“

„Sledoval literaturu?“ zapochyboval Ordway, který zřejmě tento obrat nesnášel.

„Jeho rozhodnutí na operačním sále odrážejí myšlení dřívějších let. Několik prvotřídních lékařských ústavů přináší v poslední době zprávy o skvělých výsledcích v obdobných případech, kdy provádějí excizi pouze postiženého vaječníku, pokud definitivní patologova zpráva jasně neindikuje důvod k provedení bilaterálního zákroku. Tímto způsobem zůstává alespoň šance zachovat ženinu schopnost mít děti. Nenavrhoval jsem nic víc. Jen počkat na konečnou patologickou zprávu. A znovu operovat, pokud bude indikace jasná.“

„A být napaden, že děláte zbytečnou operaci?“ zeptal se Ordway. „Vezměte si noviny, anebo se podívejte na televizi, pořád jen vidíte, jak někdo útočí na lékařskou profesi kvůli vysokým cenám, zbytečným operacím a spoustě dalších nesmyslů!“

„Pane profesore,“ namítl Craig Ordwayovi, jak nejuctivěji může rezident, když nesouhlasí se svým šéfem, „měli jsme na operačním stole dvaadvacetileté děvče, které se má za měsíc vdávat. Princeovo rozhodnutí bylo záležitostí několika minut. Jenže to děvče bude žít s následky po celý zbytek života. Cítil jsem se povinen vyslovit svůj názor, než se napáchá škoda.“

„Ale… Takže škoda?“ chytil Ordway Craiga za slovo.

„Pacientka byla připravena o nejdůležitější funkci svého pohlaví,“ poukázal Craig klidně.

„Pane doktore, než začnete vyslovovat jakékoli nezodpovědné výpady, udělal byste myslím moudře, kdybyste se pořádně podíval na dosažené výsledky doktora Prince. Máme v téhle nemocnici řadu výborů, které monitorují výkony našich chirurgů. U doktora Prince úmrtnost při operacích a pooperační komplikace činí skvěle nízké procento. Krajně příznivě vychází srovnání s čísly chirurgů tady u nás i v jiných nemocnicích. Takže chápete, že přijmu spíš jeho úsudek než úsudek někoho, kdo teprve druhý rok slouží jako rezident.“

Craig měl tisíc chutí se s Ordwayem přít. Ale tváří v tvář namíchnutému představiteli úřední moci se omezil na uctivé „Ano, pane profesore.“

„Pokusím se najít nějaký způsob, jak to zase s Princem všechno urovnat. A nijak by neuškodilo, kdybyste se mu omluvil.“

„Ano, pane profesore.“

„Koneckonců bych byl nerad, kdyby Princeovy pocity vůči vám měly hrát nějakou roli, až budu muset určit pro příští rok hlavního rezidenta,“ poznamenal Ordway s úsměvem.

Bylo to formulováno jako příslib, ale Craig v tom zcela jasně rozpoznal velice jemnou výhrůžku.

V té chvíli zazvonil Ordwayovi na stole jeden z telefonů.

„Nelly, říkal jsem vám, žádné hovory. Aha, chápu. Ano, ano, přepojte ho.“ Ordway přidržel ruku u mikrofonu. „Prince. Možná že vám budu moct připravit půdu k omluvě.“ Nasadil vřelý a srdečný toň k pozdravu. „Dobré jitro, Harvey. Včera to byl senzační večer…!“

Z rozpačitě zaskočeného výrazu v Ordwayově tváři však bylo zcela zřejmé, že na něho Prince zaútočil záplavou slov, kterou se Ordway pokusil několikrát, ale neúspěšně přerušit. Nakonec to vzdal, naslouchal a přitom nasupeně hleděl na Craiga. Ordwayova tvář byla stále zasmušilejší.

„Ano, Harvey. Ano, rozumím,“ prohlásil nakonec. „Postarám se o to. Neobávej se.“

Zavěsil.

„Pane doktore, udělal jste včera večer nějaký záznam do chorobopisu té mladé Hortonové?“

„Ano, pane profesore,“ připustil Craig.

„Přečetl jste si předtím zápis doktora Prince?“

„Ano, pane profesore.“

„A to jste považoval za moudré a uvážlivé vnést svůj nesouhlas s Princem do chorobopisu pacientky?“

„Ani ne za moudré, ani uvážlivé, ale nutné.“

„Aha,“ poznamenal Ordway a nijak se nepokoušel skrýt vztek. „Chorobopisy pacientů nejsou bojištěm, kde se vybojovávají konflikty mezi lékaři! Nesouhlasit s Princem před celým chirurgickým týmem na operačním sále bylo už samo o sobě dost pošetilé. Ale zapsat to.“ Vyjádřit svůj hněv bylo nad jeho síly. „Uvidím, co svedu, abych napravil, co se stalo. Ale jako první krok se omluvte Princeovi!“

Pierson kráčel ke gynekologicko-porodnickému křídlu. Přemýšlel o možných odpovědích, kterými mohl u Ordwaye reagovat. Například když se Ordway chlubil vysokou mírou přežití Princeových pacientek, měl říct, jak si teď uvědomoval: „Jestliže chirurg dělá hysterektomie u nezhoubných onemocnění, tak samozřejmě bude mít fantastické procento uzdravených. Vždyť pacientkám vůbec nehrozilo žádné nebezpečí!“

Byl rád, že to neřekl. Protože jestliže bylo nějaké místo, po kterém jeho srdce toužilo, pak šlo o to, nastoupit v třetím roce po Burtu Carlyleovi jako hlavní rezident. Ordway, jak si připomněl, mu ještě před Princeovým telefonem a před tou výměnou názorů o protichůdných zápisech v Cynthiině chorobopisu přece jemně pohrozil. Po tom telefonu byl Ordway ještě víc naštvaný. Craig si musel položit otázku, zda není možné, že teď je ohrožena nejen jeho hlavní rezidentura, ale vůbec zbytek jeho působení jako rezidenta?

V tom případě by alternativa mohla být katastrofální. Kam by šel, aby dokončil rezidentůru?

Které dobré lékařské zařízení by chtělo rezidenta na třetí rok praxe, když první dva roky pracoval v jiné instituci? Objevila by se nevyhnutelná otázka: Proč se dr. Craig Pierson po dvou letech rozhodl odejít z tak výborné nemocnice, jako je ta, která patří Státní univerzitě? Snad osobní konflikt? V tom případě se bude považovat za samozřejmé, že takový konflikt padá na jeho vrub.

Začal litovat, že do chorobopisu Hortonové udělal ten statečný zápis. Aby se podíval, jak ten zápis vypadá v chladném světle nového dne, zastavil se v kanceláři na patře a chorobopis si vytáhl. Zadíval se dolů ke konci stránky, kde napsal ten svůj záznam a podepsal se s takovým nepřátelským rozmáchlým gestem.

Jeho záznam tam už nebyl.

Prostudoval si stránku. Princeovy dřívější pokyny i jeho pooperační zpráva tam byly. Jenom Craigův záznam chyběl. Chvíli držel stránku mezi prsty. Protože vypadala tak úhledně, došlo mu, že Prince odstranil původní stránku a napsal novou, kde vypustil Craigovu námitku.

Ihned zatelefonoval Ordwayovi. Toho to ani nepřekvapilo, ani nevyrušilo z klidu. „Ano, vím. Naštěstí pro vás. Prince se rozhodl dát vám další šanci. Je to od něho zatraceně slušné. Každý jiný by se asi chtěl mstít.“

Craig zavěsil, zneklidnilo ho, že jde chorobopis tak libovolně změnit. Přesto si musil připustit, že se mu zároveň ulevilo. Jeho třetí rok rezidentury už nevypadal tak problematicky. Bylo to ovšem o fous. Zopakoval si ale lekci, na kterou už zapomněl.

Když byl rezidentem první rok, radil mu tehdy skvělý mladý chirurg a někdejší hlavní rezident Wiley Fisher: „Víte, Piersone, jestli chcete vyjít s externími lékaři, pamatujte si, že i když máte lepší vzdělání než oni a jste poučenější, vtip je v tom, že jim to nesmíte dát najevo. Nemazejte jim to kolem nosu. Buďte taktní. Nikdy jim nic neříkejte. Ptejte se. Navrhujte. A jestli má někdo vypadat hloupě, tak ať jste to vy. Jinak nebudete moct operovat s těmi nejlepšími. Jste tu, abyste se učil. A co se týče chirurgické techniky, starší doktoři jako Zlatoprstý v ní vynikají.“

Craig vešel do pokoje s číslem 419, aby se setkal s pacientkou, kterou včera večer přijal dr. Bell.

„Paní Catesová?“

Plavovlasá žena, které bylo ke třiceti nebo něco málo přes, seděla na posteli. Měla na sobě modrý hedvábný kabátek do postele, který zakrýval obyčejný bílý nemocniční župan. Byla půvabná a zřejmě se těšila dobrému zdraví. Rovněž nejevila známky nějaké starosti jako většina pacientek u nich na oddělení. Podíval se na její anamnézu. Povšiml si dole Blinnova podpisu. Tahle anamnéza byla úplná a podrobná. Byl tam i poslední záznam: „Dr. Bell zařadil pacientku do programu na zítra na tuboplastiku.“

„Musím u vás, paní Catesová, provést celkové pánevní vyšetření. Doufám, že vám to nevadí.“

„Ne,“ odpověděla trochu zdráhavě.

Během prohlídky, a aby se uklidnila, se zeptal: „Proč jste si vůbec nechala podvázat vaječníky? Žena tak mladá jako vy.“

„Prostě jsem se rozhodla, to je všechno.“

Po té otázce znervózněla. Rozhodl se dál nevyptávat, ale ona sama nadhodila: „Asi jste na to právem zvědavý.“

„Pokud by vás to mělo uvádět do rozpaků, tak ne.“

„Na to jsem sakra moc inteligentní, aby mně to vadilo. Aspoň si to říkám. Patřila jsem k hnutí. Jakému hnutí? Prostě hnutí. Hnutí za osvobození žen. Plánované rodičovství. Všechno, na co si vzpomenete. Jsem ta nejpokrokovější liberální a inteligentní mladá žena. Toho druhu, o jakém vás časopisy přesvědčují, že je jedině správný.“

Mluvila trochu trpčeji, rozhořčená víc na sebe než na instituce, které kritizovala.

„Malá kompaktní milující nukleární rodina. Dvě děti a to je vše. Tak jsme se s Frankem rozhodli. Takže místo antikoncepčních prostředků, z nichž každý znamenal jisté riziko nebo nepohodlí, jsme se rozhodli, velice inteligentně, že si nechám podvázat vejcovody. Takže pokud by se mně něco stalo a Frank se znovu oženil, mohl by mít stále ještě se svou novou ženou děti, jestliže by se pro to rozhodli.

Tak dobře jsme si to naplánovali. Jedinou věc, kterou jsme si nenaplánovali, bylo, že Frank se svým jaguárem XKE narazí do jednoho pilíře. A budu to já, kdo zůstane.

No a poznala jsem muže, který mě miluje. Miluje i moje děti. Chce je adoptovat. Ale měl by taky rád svoje vlastní děti. Děti nás dvou,“ dodala. „Miluju ho. A chápu, jak mu je. A tak udělám tu nejneuvěřitelnější věc, abych měla jeho děti. Myslíte, že to je možné?“

Snažila se na něm svýma modrýma očima vynutit slib.

„Nepřebrali jste to s doktorem Bellem?“ zeptal se Craig.

„Ano.“

„A neřekl vám, že v takovýchhle případech je někdy možné vejcovody rekonstruovat? Ovšem ne vždycky.“

Zřejmě ji to zklamalo, ale neřekla nic.

„Setkal jsem se s případy, kdy to vyšlo velice dobře. Plodnost se plně obnovila,“ řekl. Chtěl jí dát nějakou naději.

„Jaké věci to děláme. A to ve jménu inteligence.“ řekla smutně.

V době, kdy Craig Pierson končil s prohlídkou Sylvie Catesové, dr. Clinton Ordway, který se od chvíle, co Craig opustil jeho kancelář, uzavřel před vším vyrušováním, vytočil telefon.

„Doktora Beckera, prosím!“ za několik okamžiků slyšel známý tichý hlas. „Sam?“

„Ano, Clinte, co bys potřeboval?“

„Dělal jsi včera pozdě odpoledne biopsii pacientky jménem Hortonová?“

„Zmrazený preparát. Parafinový blok a konečnou zprávu budeme mít za čtyři dny,“ informoval ho Becker.

„Jak vypadal ten zmrazený preparát?“

„Suspektní mukózní karcinom, nízký maligní potenciál.“

„Oznámil jsi to doktoru Princeovi?“

„Samozřejmě.“

„Poslyš, Same, vzpomínáš si, co ti řekl, pokud vůbec něco řekl?“

„No,“ odpovídal Becker vyhýbavě. Protivilo se mu, když ho zatahovali do takových situací.

„Je to důležité, Same. Rád bych to věděl.“

„Ptal se mě, co bych doporučil. To se děje pořád, Clinte. Při nejasných situacích. Chirurg chce vodítko. A já jim musím říkat, že nevím nic víc, než co rozpoznám z toho kousku tkáně. A zmrazený nebývá vždycky rozhodující,“ řekl Becker. „Tu a tam se netrefíme. Nikdo z nás není dokonalý. Takže chirurgům nikdy neradím.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Ordway a chystal se zavěsit, když ho napadlo zeptat se ještě na jednu věc. „A poslyš, Same, ten druhý vaječník ten jste také vyšetřovali?“

„Zmrazený preparát.“

„A?“

„Naprosto čistý, bez stopy nádoru.“

11

„Bylo to nutné,“ vysvětloval dr. Harvey Prince vážně. Barbara Hortonová seděla ve velkém koženém křesle, její manžel balancoval na jeho opěradle. Peter Tompkins stál v nohách postele. Cynthia, bledá a ohromená, seděla na posteli, modré oči upírala nezaostřeně do prázdna.

„Nutné?“ ptala se Barbara Hortonová. Ochromilo ji to.

„Při rakovině vaječníků neriskuju. První, na co se člověk ptá, když narazí na takovou prokletou věc, je: Jak daleko se to rozšířilo? Protože jestliže se to rozšířilo, stačí sebemíň, může to být smrtelné.“

Obrátil se k Cynthii a otcovsky se usmál. „Byl bych rád, moje milá, abyste věděla, že se to nikam dál nedostalo. Odstranili jsme to. Úplně. Abychom si byli jisti, naprosto jisti, že prožijete dlouhý a šťastný život, bylo nutné udělat, co jsem vám právě popsal. Zítra už budete venku z postele na nohou. Zůstanete tady asi čtyři pět dní, pak se budete asi čtrnáct dní zotavovat doma, a potom vám nic nebude bránit, abyste se věnovala všem svým jiným plánům, včetně svatby s tímto pěkným mladým mužem.“

Prince se laskavě usmál, jako by věnoval pacientce nějaký dar a byl připraven, bude-li to třeba, požehnat jejímu manželství. Cynthia dál zírala do prázdna a jejich oči ignorovala. „Vysvětlete mi to. Úplně všechno. Co to znamená. Jak mě to poznamená?“

„Kromě toho, že nebudete moct mít svoje vlastní dětí, vás to nijak nepoznamená. Můžete se provdat a žít naprosto normálním životem vlastně lepším. Odebrali jsme příčinu většiny ženských potíží. A nepříjemností. Žádné další periody. Žádné další obavy z nechtěného otěhotnění. A až nastane čas a vy se s manželem rozhodnete, že byste chtěli mít rodinu, prostě dítě adoptujete.“

A Prince pokračoval: „Vlastně si tím způsobem můžete být jista, že budete mít zdravé děti, aniž byste musela absolvovat nebezpečí a potíže těhotenství. Po některých dětech, které jsem porodil, byste to měla cítit jako velkou úlevu. Ani vám nepovím, kolikrát za mnou přišel vyděšený otec s otázkou: „Pane doktore, nemůžou to prostě nechat umřít? Protože to, co přišlo na svět, sice žije, ale sotva se dá vůbec mluvit o lidské bytosti. Tohle se vám nikdy nemůže stát. Takže, moje milá, můžete klidně odpočívat.“

Cynthia, zdaleka ne uklidněná, se zeptala. „A to je všechno? To jsou jediné důsledky?“

„Samozřejmě budeme muset přírodě trochu pomoci. Ale jakékoli důsledky lze víc než neutralizovat hormonálními doplňky, estrogeny. Používanými samozřejmě s mírou. Děláme to stále. Začnu u vás s hormonální substitucí za několik dní.“

„Aha, chápu,“ řekla Cynthia. Bylo však naprosto zřejmé, že to zdaleka nechápe či zdaleka tomu nerozumí, a už vůbec to neakceptuje.

Prince odešel. Cynthiina matka tiše vydechla. „Díky Bohu. Teď ti můžu, holčičko moje, říct, že včera mi volala Ruth Hansenová. A vykládala mi o jedné dívce z jejich rodiny. Devatenáctileté. A ta měla totéž. Jenže v jejím případě bylo moc pozdě. Takže vidíš, máme štěstí. Velké štěstí.“

Sklonila se k Cynthii a políbila ji na tvář. „Všechno bude v pořádku.“

Cynthia však seděla na nemocniční posteli, vzadu zvednuté, a zírala do prázdna.

Najednou se ozvala odhodlaným tónem: „Ráda bych si promluvila s Petem. Sama.“

„Samozřejmě, holčičko,“ souhlasil Horton. Vzal manželku za ruku a odvedl ji z místnosti.

Zůstali tam sami. Cynthia Hortonová. Peter Tompkins. Jen co se dveře rychle zavřely, běžel k ní, objal ji, políbil a hledal její ústa.

Dovolila mu jen polibek na tvář. Byla odhodlaná vyslovit, co měla na srdci. Políbit ho by jí v tom zabránilo.

„Můj milý Pete,“ začala, „chci, abys věděl, že hned teď a tady, můžeš svobodně všechno ukončit. Pochopím to.“

„Kdo co řekl o konci?“ protestoval.

Tvrdošíjně pokračovala: „Souhlasils, že se oženíš s plně zdravou dívkou. Máš právo mít manželku a svoje vlastní děti. Nebudu po tobě žádat žádnou úmluvu, která ti dává méně.“

„Chci přece tebe. Takovou, jaká jsi,“ naléhal a znovu ji objal a přitiskl si její hlavu k rameni. „Neumíš si představit, čím vším jsem prošel v posledních čtyřech dnech. Nejdřív jsem si říkal: Nezvládne to. Nemám dost štěstí, abych ji měl. Přijdou nějak na to, jak mi ji vzít. Toho jsem se bál od chvíle, co jsme spolu začali chodit. Říkal jsem si, jak může mít prachobyčejný frajer jako já takové štěstí? Čím jsem si vůbec zasloužil takovou dívku? Mám ten pocit, kdykoli se milujeme. Když pozoruju, jak spíš, dívám se na tebe a říkám si: Taková krása, a je moje. Co na mě vidí? Bůh ví, mohla si vybrat líp. Mnohem líp.“

Cynthia tiše plakala a tiskla se mokrým obličejem k jeho tváři.

„Nebudeš nikdy litovat?“

„Nikdy!“

„Když budeme mít nějaké spory, protože všechny dvojice je mají, nebudeš mi to nikdy předhazovat?“

„Přísahám, nikdy!“ odpověděl naprosto upřímně.

„Doufám, že ani já ne,“ řekla zdrženlivě.

„Ty? Proč bys ty.“

„Protože.“ začala vysvětlovat, ale bylo to těžké. „Protože si připadám jako mrzák!“

„Něco takového nikdy neříkej!“

„Nejsem stejná, jako jsem byla, nejsem stejná.“ říkala hluše.

„Chci tě takovou, jaká jsi.“ Znovu ji políbil, snažil se zarazit příval jejích slz. „Miluju tě takovou, jaká jsi. Jsme dva velice šťastní lidé. Mohlo to být horší. Proklatě horší. Na tom trvám teď a provždycky!“

Když nemohl zastavit její slzy, vyšel ven vyhledat její matku.

„Promluvte s ní, řekněte jí to,“ naléhal na ni. „Vám uvěří. Svatba je dál na programu. Trvám na ní. Všechno je stejné! Přimějte ji, ať tomu uvěří.“

Barbara Hortonová otřela dceři oči a lehce ji přihladila zářivé vlasy a přitom hovořila.

„Pete svatbu chce. Dokonce ji chce víc než dřív. Vím, jaké to je. Když si člověk myslí, že ztratil něco vzácného, má to tím víc rád. Jako tenkrát, když jsi jela autem domů z koleje s Clarou Owensovou a měly jste tu nehodu. Dlouhé hodiny jsme se nemohli nic dozvědět, jak na tom jsi. Na policii i v nemocnici nám nebyli schopni říct nic víc, než že jedno děvče je v kritickém stavu, ale nevěděli které. Pak jsme se dozvěděli, že to ty nejsi. Ve chvíli, kdy jsme si mysleli, že jsme o tebe přišli, jsme tě milovali ještě víc. Takže vím, co Pete cítí. Vlastně tohle vás může ještě víc sblížit. Když dva lidé čelí krizi, bud je přivede k sobě blíž, anebo je rozdělí. Můžeš se cítit šťastná a hrdá na to, jaký je Pete člověk.“

Cynthia lehce zalapala po dechu, snažila se vzpamatovat. „A co když přijde doba a bude chtít mít vlastní děti. To je to nejmenší, co může muž očekávat od ženy, se kterou se ožení.“

„Myslíš, že mě táta má míň rád, protože jsem tě neporodila? Kdo ví, jaké děti bychom přivedli na svět? Tak hezkou holčičku jako ty? O tom pochybuju. Nikdo, ani naše vlastní dítě by nám nepřineslo větší radost. Těšilo nás tě vychovávat a radost byla s tebou žít.“

Barbara Hortonová políbila dceru na tvář a sevřela ji v hřejivém náručí. Cynthia, tisknoucí se k matce, se odvážila vyslovit, co ji soužilo od chvíle, co dr. Corbin objevil tu děsivou věc. „Mami, musím ti něco říct.“

Barbara si uvědomovala, že to je asi pro dceru obtížné, a řekla: „Nemusíš přece teď. Odpočívej a trochu si zdřímni.“

„Musím teď.“ Cynthia se na chvíli odmlčela, než byla schopná pokračovat: „Pete a já, víš, měli jsme spolu poměr. Od posledního roku na koleji.“

Cynthia čekala zděšenou reakci, či přinejmenším nesouhlas. Matka však jen neurčitě poznamenala „A?“

„Myslela jsem, že bys to měla vědět.“

„Proč myslíš, že jsem to nevěděla? Protože jsi přitom byla diskrétnější než některé tvoje kamarádky? Obdivovala jsem, jak nenápadně prožíváš soukromou část svého života. Takže jestliže tě tohle trápilo, zapomeň na to. Teďka si zdřímni. Jsi pořád ještě pod spoustou sedativ,“ napomenula ji matka a uvolnila objetí.

Cynthia se objetí dál dožadovala. „Možná že na tom je něco víc.“

„Víc?“ zeptala se udiveně Barbara Hortonová.

„Možná že můj poměr s Petem byl špatný a tohle je trest.“

„Za tohle Pámbů lidi netrestá. Pokud by to dělal, trestal by nás všechny. Včetně tatínka i mě.“

„Vás dva?“

„Samozřejmě,“ připustila Barbara a pak se pro sebe usmála. „Nejlegračnější na tom je, že se tomu dodnes smějeme. Oba jsme tehdy byli ještě na škole. Táta druhý rok na právech. Já v nejvyšší třídě na přípravce. A pak se jednoho dne stalo, a to myslím zažije každé děvče, že jsem nedostala periodu. To tedy byla chvíle! Táta měl před sebou poslední zkoušky z nemovitého majetku a z konstitučního práva, a teď musel myslet na tohle. Byli jsme zoufalí. Celé čtyři týdny. Pak ale zase všechno bylo normální. Později, když jsme se vzali a já se zoufale snažila otěhotnět a nešlo to, často jsme se smáli těm strašným čtyřem týdnům a naší zbytečné starosti.

Jednoho dne, holčičko, se s Petem k tomu všemu vrátíte a budete se usmívat. A pokud jde o to, mít svoje vlastní děti, znáš šťastnější rodinu, než je naše?“

Políbila dceru a vyklouzla z pokoje.

Nároky Craigova pracovního dne načas odsunuly případ Cynthie Hortonové z jeho mysli. Nejdřív ho přivolali, aby se postaral o jeden náhlý případ, šlo o mladou ženu, kterou tam přinesli s prudkou infekcí po potratu, který si sama vyvolala. Pak asistoval dr. Winklerovi u tří případů. Dvě operace provedl sám. Jednu hysterektomii jednačtyřicetileté ženě, jejíž fibroidy, třebaže benigní, byly krajně nepříjemné vzhledem k své velikosti. Dále pak operoval pacientku s karcinomem v místě děložního krčku, na který se přišlo po onkocytologickém stěru a který potvrdilo kolposkopické vyšetření a biopsie.

Dospěl ke konci dalšího náročného, únavného dne a cítil to. Svíravé napětí v levém rameni bylo silnější a bolestivější než obvykle. Potřeboval vysadit. Těšil se na večeři s Kate. Dvakrát jí zatelefonoval. Pokaždé měla na příjmu nějaké akutní psychiatrické případy.

Ještě než se jí rozhodl zavolat potřetí, přivolal ho pager. Vzal si telefon na sesterně.

„Pierson,“ ohlásil se.

„Okamžik, pane doktore,“ řekla spojovatelka.

„Doktor Pierson?“

„Ano.“

„Tady Cynthia Hortonová.“

„Jak se cítíte, Cynthie? Máte nějaké bolesti? Něco vás trápí?“

„Můžu s vámi mluvit?“

„Vždyť se mnou mluvíte.“

„Myslím.“ Zaváhala. „Myslím, mohl byste přijít ke mně do pokoje?“

„Něco není v pořádku?“

„Ne. Chci jen s vámi mluvit.“

„Hned tam budu,“ ujistil ji, protože rozpoznal, že její problém není ani tak fyzický, jako emocionální. Vytočil číslo Kate. Tentokrát telefon vzala.

„Panebože, to byl den,“ bylo první, co řekla.

„Volám, abych ti řekl, že se nemůžu stavit, abych tě pozval na večeři. Jedině jestli chceš pozdní večeři.“

„Mám dneska večer cvičení,“ začala vysvětlovat, ale Craig ji přerušil.

„Výborně. Počkej s večeří. Vyzvednu tě tam.“

„Co to máš za akutní případ?“

„Kdo řekl, že mám nějaký akutní případ?“ namítl.

„Slyším to na hlase.“

„Žádný akutní případ. Jenom to děvče Hortonových. Chce si promluvit.“

„Co jí řekneš?“

„Cokoli bude chtít vědět,“ prohlásil pevně.

„Ať ji nerozčílíš, miláčku. Ještě není připravená tomu čelit,“ varovala ho Kate. „Když budeš potřebovat pomoc, dej mi vědět.“

„Samozřejmě, mami,“ řekl, jak často dělával, když se domnívala, že není schopen zabývat se emocionálními problémy pacientek.

Uznala výčitku, ne že by se omluvila, ale řekla: „Stačí, že se tu musíme zabývat mladým emocionálním doktorem. Nechceme to míchat dohromady ještě s emocionální pacientkou. Mám pravdu?“

„My nechceme podnikat nic, ale jenom si promluvit s pacientkou. A jsme rovněž plně schopni to udělat, aniž to povede k tomu, že se doktor, pacientka, anebo nemocnice zhroutí. Takže můžeme tě po cvičení vyzvednout?“ zeptal se ironicky.

„Samozřejmě,“ řekla Kate. „Ale když ti to nevyjde, jestliže je to děvče na tom citově hůř, než se dohaduješ, prosté mi zavolej a nech vzkaz. Pochopím to.“

„Na to nemysli. Budu tam,“ nazlobeně trval na svém.

Psychiatři si vždycky myslí, že mají ten pravý patent na to, jak rozumět náladám, obavám a vnitřním konfliktům pacientů. Aby byl gynekolog a porodník dobrý, musí být zároveň lékařem, chirurgem a také psychiatrem.

Cynthiiny dveře byly trochu pootevřené. Avšak než vešel dovnitř, zaklepal. Ihned si všiml, že večeře leží dosud nedotčená na tácu.

„Cynthie,“ začal přívětivě.

Neodpověděla, ale soustředěně a pronikavě na něho upřela své modré oči.

„Chtěla jste se mnou mluvit?“

„Zavřel byste dveře?“

„Samozřejmě,“ řekl trochu rezervovaně.

Povšimla si toho, protože honem vysvětlovala: „To jen kdyby šel náhodou kolem.“

„Kdo?“

„Pan doktor Prince.“

„Aha,“ řekl a napadlo ho, jestli neslyšela, že nesouhlasil s Princeovým názorem. Pokud ano, kolik jí bude moct říct, když si zároveň připomínal Katino varování, aby ji ničím příliš nezatěžoval. „Pokud si chcete o něčem promluvit, vaším lékařem je fakticky Prince. Já jsem pouze rezident.“

„Některé věci musím vědět,“ řekla. „Věci, které mi myslím pan doktor Prince neříká.“

„Jako na příklad?“ zeptal se Craig opatrně.

„Za prvé, chová se příliš roztomile. Moc se usmívá. Pokud mi musel odoperovat, co odoperoval, nemůže to všechno být tak triviální, ani příležitost k takové spoustě úsměvů.“

„Operace je hotová, pacientce se dobře vede. Za tři měsíce mohla být situace úplně jiná. Takže pokaždé když na tohle přijdeme brzy a zcela to odstraníme, cítíme, že máme štěstí. To je důvod k úsměvům.“ Byl si sám sobě protivný, že se snaží nějak vysvětlovat Princeovo přemrštěně spokojené chování u lůžek pacientek.

„Prince totiž něco přechází velice lehce, s úsměvem, a tomu nerozumím.“

„Zeptejte se ho. Většina pacientů se bojí, že když se budou lékaře moc ptát, bude mít na ně vztek. Tak se neptají a dál si tiše dělají starosti. Zbytečné. Medicína se už dnes takhle neprovozuje.“

„Dobře tedy,“ vyzvala ho přímo. „Povězte mi to vy.“

„Cokoli,“ nabídl se.

„Hovořil o hormonech, estrogenech.“

„Samozřejmě.“

„Myslela jsem si, že estrogeny jsou pro starší ženy. Čtyřicátnice, padesátnice, ženy v přechodu.“

„To je pravda,“ řekl Craig opatrně a přitom si uvědomil, že Prince jí nikdy plně nevysvětlil její situaci a teď patrně ta povinnost připadne na něho.

„Je mi teprve dvaadvacet. Nač bych potřebovala estrogeny jako nějaká stará ženská v přechodu?“

Craig zaváhal. Má jí to vysvětlovat a tak si osobovat povinnost a výsadní právo Princeovo? A pokud se pro to rozhodne, může jí to vysvětlit způsobem emocionálně méně škodlivým? Kate měla pravdu. Tušila, jak hluboce ji to rozrušilo. První otázku si vyřešil. Jestliže Prince nedokázal se svou pacientkou jednat otevřeně a čestně, pozbyl svého práva. Ovšem jak všechno tomu děvčeti říct, na to by si tady přál mít Kate.

„Vaječníky, které doktor Prince považoval za nutné odstranit, nehrají úlohu jenom v procesech rozmnožování. Vyrábějí také ženské hormony. Když se odstraní, lékař je musí nahradit tím, že předepíše hormony. Estrogen.“

„To je všechno?“ zeptala se váhavě Cynthia.

„To je všechno.“

„Nemůže to být tak jednoduché. Ani tak prosté.“

„Ale je to tak.“

Na chvíli se zadumala a pak řekla tiše, spíš jako pro sebe: „Jen kdyby se Prince pořád tolik neusmíval.“

„Právě jsem vám řekl pravdu a neusmívám se,“ řekl Craig a pak se trochu zazubil.

Snažila se na něho také usmát. Místo toho se jí však oči zalily slzami, které nakonec přece jen zvládla. „Myslela jsem si, že to je něco příšerného. Že mi něco zatajuje, protože to je příliš strašné, aby mi to řekl.“

Aby se vyhnul odpovědi na její doznání, zeptal se jí místo toho: „Už vás vyzvali, abyste vstala z postele?“

„Ne. Proč?“

„Myslím, že už byste se měla postavit na nohy. Alespoň se trochu projít po pokoji. Pojďte to zkusit.“

Natáhl k ní obě ruce. Odsunula přikrývku. Ulevilo se mu, když viděl, že má na nohou podle nemocničního předpisu bílé elastické punčochy chránící před embolií. Opatrně spustila nohy přes okraj postele a snažila se postavit. Zavrávorala. Natáhl ruce, aby ji podržel. Narovnala se a začala pomalu přecházet po pokoji sem tam. Sledoval ji. Měla mladé, plně ženské tělo. Bývala by neměla žádné potíže s rozením dětí, dohadoval se smutně. Pomalu přešla dvakrát celou délku pokoje a přitom se na něho dívala, zda ji pochválí.

„Ještě párkrát,“ nutil ji.

Dál přecházela sem tam.

„Napíšu pokyny do vaší karty. Ale i kdyby vám to sestry nepřipomněly, chci, abyste vstala a chodila nejméně šestkrát za den.“

„Proč je chození tak důležité?“

„Prostě je dobré dostat pacientku na nohy co možná nejdřív.“

Dál už to nevysvětloval. Nijak by jí neprospělo, kdyby ji zasvětil do toho, co mu ve skutečnosti dělá starost.

Je víc než pravděpodobné, že jí to nebude muset vůbec nikdy vysvětlovat. Když se dostatečně prošla, pokynul zase k posteli. Jakmile si pohodlně lehla, vyzval ji: „Jestli máte nějaké otázky, neváhejte. Nechci, abyste si svou krásnou hlavičku trápila nepodloženými obavami. Takže kdykoli ve dne v noci zavolejte. Když nebudu moct vaši otázku vyřídit po telefonu, zastavím se, jakmile to půjde. Ale nesmíte si dělat starosti. Rozumíte?“

Přikývla, poprvé se usmála, fialkové oči plné díků.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane doktore,“ odpověděla tiše a přitom zavřela oči, odhodlána poddat se sedativům, které jí dávali.

U dveří se přece jen ještě zastavil a varoval ji: „Když budete cítit nějakou bolest, zvlášť v nohou nebo na stehnech, anebo si všimnete nějakého otoku, řekněte sestře, ať mě hned sežene.“

„Jistě,“ souhlasila. Napůl už po tom uklidnění spala.

Když procházel kolem sesterny, zastavil se, aby se podíval do jejího chorobopisu. Životní funkce zkontrolovali a zapsali krátce před večeří. Normální. I teplotu měla normální.

Nesmí ráno zapomenout, aby si Cynthii znovu zkontroloval.

Třebaže možnost toho, čeho se obával, byla malá, pokud by k tomu přece jen došlo, následky by byly drastické. Nebude klidně spát, dokud to děvče nebude mít eventuální nebezpečí za sebou.

12

Měl v úmyslu ihned z nemocnice odejít, aby včas vyzvedl Kate. Avšak jakási předtucha ho přiměla zajít místo toho do patologické laboratoře v pátém patře. Beckera zastihl ve dveřích oblečeného a připraveného odejít.

„Měl byste minutku, Same?“

„Doma mě čeká žena. Rodinná večeře,“ omlouval se Becker.

„Same, udělejte si minutku. Je to důležité,“ naléhal Craig takovým způsobem, že se Becker zarazil.

Sam Becker, zkušený patolog, který viděl stovky sekundářů a rezidentů přicházet a odcházet, měl mezi nimi svoje oblíbence, těch několik, z kterých se, jak tušil, stanou ti nejlepší a nejobětavější lékaři budoucnosti. Jako člověk zdvořilý a ochotný spolupracovat se všemi lékaři nemocnice se zvlášť zajímal o tyto řídké výjimky a byl jim nápomocen. Rád říkával, že napomáhají k vylepšení stavu lékařské obce.

Bystrý Craig Pierson, ochotný se učit a náročný na úroveň vykonané práce, patřil k Samovým oblíbencům. Byl jedním z těch, kteří nebyli, jak říkával, řemeslníky, ale lékaři pacientů. Viděl už víc než dost po technické stránce dobrých odborníků a stále lamentoval nad tím, že finančně vypadají jako nejúspěšnější. Sam měl na Prince svůj vlastní názor, který ovšem vyslovil jen před svou ženou. Víc než kdo jiný Sam věděl, proč je evidovaný počet Princeových „úspěšných“ případů tak dobrý.

„Dobře, Craigu, o co jde tentokrát?“

Výraz „tentokrát“ Craiga podráždil. Věděl, že u některých vyučujících chirurgů i nemocničních lékařů má pověst otravného puntičkáře. Nemyslel si, že by tento pocit sdílel i Sam. Doufal, že je za tím jenom to, že se Sam potřebuje včas dostat domů.

Sam si svlékl kabát, odhodil klobouk směrem k židli a už se ptal: „Který to je případ?“, když zahlédl, že klobouk padá na zem.

„Ta Hortonová.“

„Hortonová. Hortonová.“ Sam si snažil vzpomenout. „Když člověk dělá za den tolik biopsií jako já, těžko si ta jména vybavuje.“

„Je to případ Princeův. Bilaterální salpingoooforektomie,“ snažil se upřesnit Craig.

„Aha, tamta,“ řekl Sam. „Pokud se správně pamatuju, tak zmrazený preparát byl suspektní. Později se to potvrdilo.“

„To byl pravý vaječník. Rád bych věděl o tom levém.“

„Levém,“ zamyslel se Sam Becker. „Ano, ten levý. Vyhledám to.“ Sam předstíral, že hledá ve svých záznamech, a přitom si v duchu říkal: Sakra, radši kdyby se mě byl neptal. Vím, co musím říct. A vím, co pak řekne on. Takže kvůli sobě samému se radši neměl ptát. Sam našel záznam.

„Takže, Same?“ pobízel ho Craig.

„Levý vaječník byl čistý. Žádný náznak nádoru,“ připustil Sam.

„Ten arogantní hajzl!“ reagoval Craig, přesně jak Sam předpokládal.

„Musím jít,“ připomněl mu Sam, aby se vyhnul delší diskusi.

„Ano. Jasně. Díky, Same.“

Vyšli na chodbu. Craig se zeptal: „Budete, Same, o tom zítra referovat na klinicko-patologické poradě, viďte?“

„No, další karcinom vaječníků, další bilaterální.“ snažil se to Sam přejít.

„Same, to ale není prostě, další!“ reagoval Craig naštvaně. „Tohle je mladé děvče. Které možná bude žít dalších padesát let s chybou lékaře, který měl být moudřejší!“

„Pojďme odtud. Nechci, aby mě někdo viděl, jak to tady s vámi na chodbě probírám.“

Kráčeli tichou tmavou ulicí pryč od nemocnice.

„To, co vám teď řeknu, hochu, nechci, aby někdo někde opakoval. Pokud ano, popřu to. Rozumíte?“

„Rozumím,“ souhlasil Craig.

„Vás pobouřil případ té Hortonové. Mě pobuřují stovky Princeových případů. Říká se, že si počíná se skalpelem velice obratně. Že provádí lepší, rychlejší hysterektomii než kterýkoli jiný chirurg ve městě. Aby ne, když jich ten darebák dělá tolik. Zbytečných. Někdy si myslím, že zavolá svou účetní a zeptá se: Kolik potřebuju udělat, abych splnil roční kvótu? A potom je dalších deset žen, které se objeví, automaticky diagnostikováno jako pacientky potřebující hysterektomii.“

„Vy se nikdy neozvete?“ zeptal se Craig.

„Patolog není policajt, je to výzkumný pracovník, který je žádán, aby vyslovil názor. On ten názor vyjádří. Nerozhoduje však o terapii. Jakákoli diskuse, zda to, co se udělalo, bylo správné nebo ne, je věcí lékařů. Dalších chirurgů. Šéfa oddělení.“

„Ordwaye.“ začal uvažovat Craig.

Toho se Becker pokusil omluvit. „Ordwayovým úkolem je udržovat chod gynekologicko-porodnického oddělení. A tu práci dělá. Je to taky po čertech dobré oddělení. Lepší než většina těch, co znám.“

„Jeho prací je ale být tím policajtem,“ připomněl mu Craig.

„Ale ne vaší,“ zdůraznil Sam a konečně dospěl k tomu, co chtěl říct.

„Něčí prací to musí být,“ namítal Craig, „a když si Ordway nevybere.“

„Craigu, jsem dost starý na to, abych byl vaším otcem. Takže myslím, že mám právo vám dát radu. Tohle není vaše bitva. Nevstupujte do ní. Protože nemůžete zvítězit. Nic víc se nestane, než že ohrozíte svou kariéru, možná ji dokonce zničíte, ale nic se nezmění.“

„Něco se přece musí změnit!“ trval na svém Craig.

„Craigu, hochu, kdo zvítězil? Titanic nebo ledovec? Stavíte se proti lékařskému ledovci. Lékařskému větrnému mlýnu. A vy jste Don Quijote. Je ale velký rozdíl: Don Quijote byl starý muž na konci života. Vy jste mladý muž na začátku své kariéry. Nezničte ji. Protože potřebujeme lékaře, jako jste vy. Lékaře, kteří se starají o to, co dělají. Kteří myslí na stav pacientů, a ne na stav burzovního trhu. Kvůli vám samému bych raději tenhle případ na té patologické poradě nepřebíral.“

Došli k Beckerově skromnému nájemnímu domu jen několik bloků od nemocnice.

„Proberte to, Same!“ naléhal Craig.

„Radši bych to nedělal.“

„Proberte to,“ naléhal Craig.

„Rozmyslete si to přes noc,“ radil Becker střízlivě, otcovsky.

„Když ten případ neuvedete, vyžádám si ho!“ řekl Craig.

Becker nakonec ustoupil. „Přinesu na poradu ty diapozitivy. Ale myslete na to, co jsem řekl. Pomyslete na všechny ty pacienty, které necháte napospas lidem jako Prince, když se necháte vykopnout.“

Sam Becker se díval za Craigem, jak odhodlaně odchází temnou ulicí, a přitom byl v pokušení za ním zavolat: „Dejte na to, co říkám, hochu. Je už pozdě! Řezník už svou práci udělal. To děvče je prázdnou ulitou. Ve dvaadvaceti. Je ale příliš pozdě.“

Kate čekala víc než hodinu. Nic mu ale nevyčítala. Čekala, že se zpozdí. Věděla, jaké má to děvče Hortonových problémy. Vážné emocionální problémy. Nebude stačit jen za ní na chvilku zajít, aby ji uklidnil.

Obvykle když se Craig s Kate sešel, hned ji objal a políbil na ústa, dřív než vůbec mohla něco říct. Tentokrát Kate z jeho unaveného, skleslého držení těla a hněvivého výrazu ve tváři usoudila, že ji potřebuje, a políbila na ústa ona jeho, dřív než mohl něco říct.

„Pojďme si dát něco k jídlu,“ navrhl oddaně. „Musíš umírat hlady.“

„Mám něco doma. Studené kuře. Včera večer jsem ho upekla, ale pak jsem se příliš zabrala do nové literatury a už jsem nejedla. Senzace. Ta literatura, ne to kuře.“ Pokusila se o vtip, aby přišel na jinou náladu. Nepodařilo se jí to.

Namíchala mu pití. „Podle toho, jakým způsobem k němu pacient přijde do ordinace, psychiatr vždycky rozpozná, jestli má velké, anebo jen malé potíže. A dneska má můj pacient velké, opravdu velké potíže. Tak začni!“

Vyprávěl jí o rozhovoru se Samem Beckerem.

„Sam je hodný člověk,“ řekla. „Velice poctivá duše. Kdyby ses dostal do průšvihu, stál by při tobě.“

„To vím. Takže jsem si říkal, proto na mě naléhá, abych to nežádal? Protože se dostane do dilematu?“

„Craigu, miláčku, místo abys hledal sobecké motivy, prokaž Samovi tu laskavost, že mu uvěříš. Protože má pravdu. Získáš pověst, že stále děláš potíže, a nikdy se nestaneš hlavním rezidentem. Dokonce ani starším rezidentem. Můžou tě donutit, abys odešel.“

„Takže se Samem souhlasíš.“

„Kdybych si myslela, že o tom dokážeš zůstat zticha a klidně s tím žít, řekla bych, že Sam má pravdu. Ale některým lidem nebylo souzeno žít život v tichém zoufalství, jak o tom čteme. Ty k nim patříš. Užíral by ses. Takže pokračuj, udělej, co udělat musíš. Budu stát při tobě.“

Políbila ho na zarostlou tvář a zašeptala: „Raděj se ohol, než nám připravím večeři. Žádný chlap s takovýmhle strniskem se dnes se mnou nebude milovat.“

Večeře i bílé víno už dávno zmizely. Také se už pomilovali. Celou tu dobu cítila v něm to vnitřní napětí. Byla ráda, že se už uvolnil a leží teď vedle ní a klidněji oddechuje.

„Na co jsi myslel?“ zeptal se Kate a otočila se na bok. Prsty mu přejela po hladké tváři až dolů na silnou pevnou bradu.

„O možnostech.“

„Pořád se ještě můžeš rozmyslet,“ poznamenala, aniž jakýmkoli směrem naléhala.

„Uvažoval jsem o Cynthiiných možnostech.“

„Prince jí nasadí estrogen. Vdá se. Onehdy jsi říkal, že její snoubenec na tom trvá. A potom si adoptuje dítě, jedno, dvě, tři, anebo tucet.“

„Mně ale nedá pokoj, co se stane, jestli jí nebudou moct nasadit estrogen?“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Kate, zvedla se na loket a podívala se shora na něho.

„Co když kvůli nějakým komplikacím bude estrogen kontraindikován?“

„Když ale nebude moct dostávat estrogen.“ začala Kate namítat, ale pak se prudce zarazila.

„Přesně,“ odpověděl Craig. „Bude předčasně v přechodu. Se vším, co to provází. Bude mít návaly. Projeví se stárnutí na její pleti. Na vagíně. Eventuální bolesti a krvácení při pohlavním styku. Jaké manželství a sexuální život budou moct ti dva mít za takových okolností? Prince jí nevzal jenom vaječníky, ale vystavil ji děsným možnostem.“

Kate cítila, jak se znovu jeho hněv probouzí, ovšem rozhodla se mu nedat najevo, že ho sdílí.

„Riziko, že u ní nastanou pooperační komplikace, je malé,“ utěšovala ho.

„Žádná pacientka není po operaci imunní vůči tromboflebitidě. Proto jim dáváme elastické punčochy. Proto jsem ji dnes večer přiměl vstát z postele a chodit. Když budeme mít štěstí, ano, v pořádku to přečká. Několik dní však u ní potrvá riziko. Velké riziko.“

„Neřekl jsi jí to?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistil ji Craig. „Třebaže se na mě dívala trochu podivně, když jsem trval na tom, aby vstala a chodila.“

Kate chvíli zamyšleně mlčela.

„Co je, Katie?“

„Když jsem pracovala jako sekundářka v Parksideské nemocnici, měli jsme takový případ, děvče v předčasném přechodu. Žádný psychiatr jí nedokázal pomoci. Ani šéf ne.“

„Co se stalo?“

„Odešla na reverz přes všechny rady. O dva týdny později spáchala sebevraždu.“

13

Sekundáři, rezidenti i nemocniční lékaři se sešli na každotýdenní klinicko-patologickou konferenci. Někteří si s sebou přinesli šálky kávy a postávali kolem, poklidně hovořili o pacientech či o společenských záležitostech. Někteří se sem přihnali, když přerušili svoje povinnosti, aby se dostavili včas. Profesor Ordway puntičkářsky trval na tom, aby všichni lékaři gynekologicko-porodnického oddělení byli na těchto schůzích přítomni. Nemocniční lékaři a lékařky jeho příkazy respektovali. Externí specialisté, kteří měli svou praxi mimo nemocnici, se upřímně snažili na nich ukázat, pokud to šlo, protože vždycky existovala skrytá hrozba, že když se budou chovat příliš laxně, mohou o svá privilegia v nemocnici přijít. A spojení se Státní univerzitní nemocnicí bylo pro lékaře a chirurgy cenným aktivem jejich odborné pověsti. Jediný, kdo byl zřejmě osvobozen od účasti na gynekologicko-porodnických poradách, byl Harvey Prince. V jeho případě i Ordway udělal výjimku. Při Princeově praxi v ordinaci a náročném operačním programu nebylo logické očekávat, že se jich účastní pravidelně. Kromě toho nemohl na tom Ordway trvat, protože Prince měl na oddělení mocné postavení jako důvěrný společenský a obchodní přítel řady členů správní rady.

Proto Craiga Piersona ani Burta Carlylea nijak nepřekvapilo, když zjistili, že Prince toho dne není přítomen.

Ordway byl zřejmě ve zvlášť popudlivé náladě, když doktoru Samovi Beckerovi pokynul, aby poradu začal. Místnost zatemnili. Becker seděl vedle promítačky, tak aby světla z ní mohl využít, když se obracel k svým poznámkám.

První sada diapozitivů se týkala případu rakoviny krčku. Pacientkou byla osmadvacetiletá žena.

V její anamnéze se objevily klasické charakteristické rysy takových rakovin, včetně ranní sexuální aktivity a pozitivní výskyt venerické choroby. Na základě vysokého výskytu rakoviny krčku u prostitutek a naopak velmi nízkého u jeptišek se mělo za to, že existuje nějaký příčinný vztah s promiskuitní sexuální aktivitou. Předpokládalo se, že etiologií, to je příčinou onemocnění, je virus předávaný stejným způsobem jako u pohlavních chorob.

Becker dokončil prezentaci tohoto případu. Nemocniční gynekolog, který pacientku léčil, nastínil další postup. Protože chirurgická resekce již nebyla možná, zvolili jako terapii ozařování. Prognóza byla velice problematická.

S politováním končil: „Není to pouze klasická rakovina krčku. Je to zároveň klasický případ zanedbání. Kdyby byla projevovala o své zdraví desetinu zájmu jako o hledání milenců, zachytil by to každý lékař. Bývala by měla skvělou naději na uzdravení.“

Becker předvedl ještě tři další případy, promítal patologické diapozitivy, upozorňoval na zasažené tkáně. Zvětšil chorobné buňky a zaostřoval na plátně různobarevné diapozitivy, zatímco chirurgové, o jejichž případy šlo, popisovali pacientku, symptomy, příznaky, diagnózu a léčbu.

„Už je dost pozdě,“ připomněl shromážděným Ordway. Naznačoval, že byť mají ještě další materiál, jednání trvá déle, než předpokládal, a kříží se s nároky na lékaře na oddělení a na operačních sálech a pohotovosti.

Lidé se už začali zvedat, když Sam Becker oznámil: „Je tu ještě jeden případ.“

Vzhledem k mnoha drbům, které se roznesly po gynekologicko-porodnickém oddělení, o konfliktu mezi Princem a Craigem Piersonem, uvědomil si Ordway, že by problém jenom umocnil, kdyby teď záměrně potlačil diskusi.

„Pokud je to jenom jeden případ,“ povolil Ordway Beckerovi. „A pokud to nebude trvat dlouho.“

Becker prezentoval diapozitivy z biopsie Cynthie Hortonové. Svým obvyklým důkladným způsobem poukázal na preparáty, které zkoušel.

V tomto stadiu patologické porady bývalo běžné, že chirurg případu popsal operační zákrok, který provedl, a zdůvodnil ho.

Místo toho Ordway oznámil: „Jelikož tady není chirurg, který má ten případ na starosti, diskusi odložíme. Doktor Prince tu určitě příště bude.“

Prudce se zvedl, čímž běžně dával najevo, že porada je u konce. Někdo blízko dveří rozsvítil.

Craig Pierson, třebaže ho něco v nitru proti tomu varovalo, vyhrkl: „Já u té operace asistoval! Vlastně ten tumor na vaječníku jsem odstranil já. Rád bych teď o tom případu referoval, protože nikdo nezaručí, že tu doktor Prince příště, anebo později bude.“

Ordway se na Craiga zlobně zahleděl. Beckerovy oči ho zapřísahaly. Burt Carlyle se ho sotva viditelným zavrtěním hlavy snažil od toho odvrátit. Přesto Craig, rozhodnutý, nehodlal povolit. Nakonec Ordwayovi nezbývalo než ustoupit, protože ostatní lékaři věděli o konfliktu týkajícím se tohoto konkrétního případu.

„Dobře, doktore Piersone, pokud to nebude trvat dlouho. Všichni máme nabité programy.“

„Diapozitivy, prosím!“ obrátil se Craig na Sama Beckera.

Znovu nastala v místnosti tma, Becker promítl diapozitivy chorobného vaječníku ve stejném pořadí jako prve, znovu poukázal na tytéž postižené oblasti.

„Pane doktore Beckere, máte diapozitivy druhého vaječníku, který byl pacientce vyoperován?“

Protože si Becker uvědomoval, že Craiga od toho nelze odradit, promítl dané diapozitivy a byl nucen poukázat na to, že se tam nenalézají žádné nádorové buňky.

„Pane doktore,“ naléhal Craig na Beckera, „nebylo by bývalo možné dospět k stejnému závěru, že levý je čistý kdyby ho chirurg nevyoperoval, ale dal vám pouze vzorek?“

Craigovo formální oslovení Sama Beckera rázem poradu proměnilo z neformální profesionální výměny názorů ve vyšetřovací řízení. Becker, který si to uvědomoval víc než kterýkoli jiný lékař v místnosti, se kvůli Craigovi rozhodl tomu problému vyhnout.

„Takové rozhodnutí připadá chirurgovi, a ne patologovi,“ řekl Becker.

Ordway té chvíle využil, aby celou tu věc lehce vyřadil. „Doktor Pierson nám právě perfektně ilustroval lékařskou praxi s pomocí onoho neomylného diagnostického nástroje známého jako zpětný scan.“

Mezi sekundáři se ozval smích. Ovšem ti rezidenti, kteří byli u operací s Princem, se nesmáli. Ani však nevystoupili na Craigovu obranu.

Craig očekával, že přinejmenším Burt Carlyle se ozve a poukáže na to, že tenhle případ neznamená žádnou dodatečnou chytrost. Burt však zůstal zticha.

Ordway schůzi ukončil. „Slyšel jsem, že pacientka se pěkně zotavuje. Má skvělou šanci, že dlouhodobě přežije jednu z nejsmrtelnějších forem rakoviny. Teď bychom se myslím radši měli vrátit každý ke své práci.“

Craig Pierson s Burtem Carlylem kráčeli chodbou. Napjatá atmosféra konferenčního sálu je dosud svírala. Z pocitu viny Burt Carlyle prolomil mlčení.

„Proboha, Craigu, čeho ses to snažil dosáhnout? Bitvu jsi prohrál ve chvíli, kdy se Prince rozhodl pro bilaterální operaci.“

„Dojde k dalším bitvám, dalším válkám. Nemůžeme si prostě lehnout a hrát mrtvé brouky kvůli fouňům, jako je Prince. Neměl pravdu. Neměl!“

Craig si uvědomil, že lidi, kteří chodí kolem, se po něm ohlížejí.

„Jenom mi řekni jednu věc,“ šeptal vztekle Burt. „K čemu bude té Hortonové dobré, když se prokáže, že Prince neměl pravdu? Anebo se chceš předvést, jaký jsi chlap? Hodláš dokázat, že jsi chytřejší než starý Zlatoprstý? Jestli máš tohle na mysli, já bych si vzal menší cíl. A jiný případ.“

Craig se obrátil čelem ke Carlyleovi. „Ty jsi s Princem nesouhlasil. Vyčetl jsem ti to z očí!“

„Nesouhlasím se spoustou věcí, které vidím při operacích.“ řekl Carlyle. „Nemusím z nich ale dělat veřejný problém. Prostě si jenom řeknu, uč se z jejich chyb. Kdo dělá větší počet či víc rozličných operací než Prince? Takže od koho se můžeš naučit víc? Dokonce z chyb? Od Prince!“

Burt si uvědomil, že se rozhovořil moc hlasitě a přivolává pozornost, a tak chytil Craiga za ruku a zatáhl ho do pomocné komory. Sotva byli sami a nikdo na ně neviděl, Burt spustil: „Udělej, co ti radil Ordway, Craigu. Zajdi za Princem. Omluv se. Dřív než tě vykopne ze svého operačního týmu.“

Craig se nedal obměkčit, a proto ho Burt upozornil: „S nikým jiným nikdy nedostaneš šanci asistovat u tolika zajímavých případů. Bylo by to stejné jako vynechat druhý rok rezidentury. A povím ti, že ten druhý rok je velice důležitý. Naučíš se dělat všechny operace, které pak dokážeš dělat sám jako starší rezident. A děláš je pod vedením zkušeného lékaře, jako je Prince.

Vím, Craigu, že ses namíchnul. Že jsi nakrknutý. Ale dej si říct od někoho, kdo má za sebou dvěstěletou historii, kdy musel držet hubu, že teď je na to chvíle. Drž hubu. Spolkni svou hrdost. Jdi za Princem a omluv se mu.“

„A kdo se omluví tomu děvčeti na pokoji 442?“ zeptal se hořce Craig.

Burt ztratil trpělivost. „Sakra neblázni! Nejdůležitější věc, které jsem se naučil jako sekundář na všeobecné chirurgii, byla, nikdy nedovolit žádnému pacientovi, aby se stal tak moc důležitý. Nikdy nedovolit žádnému případu, žádné chybě, své vlastní či někoho jiného, aby se z toho stal přízrak. Zajdi za Princem. Omluv se. Zůstaň v jeho operačním týmu. Čistě kvůli sobě.“

14

Mladá černoška vzhlédla z vyšetřujícího stolu k dr. Craigu Piersonovi. Oči měla rozšířené strachem, bylo zřejmé, že je velmi nervózní. Když ji dál prohlížel, znervózněla ještě víc. Bylo mu jasné, že se nenechávala lékařem vyšetřit nijak často. Pokračoval s bimanuálním vyšetřením a přitom se ji snažil povzbudit, aby se rozhovořila.

„Co vás vedlo k tomu, že jste k nám přišla? Poslal vás sem váš vlastní lékař?“

„Nemám žádného svého doktora.“

„Napadlo vás to samotnou?“ zeptal se a jemně tiskl její břicho, aby se plně ujistil, že mu neskrývá žádný symptom. Měla břicho měkké, na pohmat pružné, nejevila se žádná podezřelá zduření.

„Mou švagrovou,“ připustila žena jaksi provinile, a proto začal mít Craig podezření.

„Co řekla?“

„Povídala, že v těchhle časech, kdy člověk neví ze dne na den, jestli bude mít práci, není dobrý mít moc dětí. Povídala: Líp jich mít jen pár a dát jim víc, než jich mít moc a nedat jim dost.“

„Tohle vám řekla vaše švagrová?“

„Je chytrá. Študovala. Je učitelka. Povídala, že pro nás už je moc pozdě. Ale pro děti je to teprve začátek. Tak jim dejme opravdu šanci. A nejlíp, jak na to, mít jich jen pár.“

„Kolik dětí máte?“ zeptal se Craig a dál ji vyšetřoval.

„Pět,“ připustila.

„Jak staré?“

„Devět, sedm, šest, tři a dva. Sedmiletý a tříletý jsou kluci,“ odpověděla mladá žena.

„V dnešní době je pět slušný počet. Takže jste se s manželem rozhodli.“

Žena pod jeho rukou strnula a tak odhalila svoje tajemství.

„Přišla jste a jemu jste nic neřekla?“

Vytřeštěné oči vyzradily, že uhádl, co je příčinou její nervozity.

„Hovořili jste někdy o tom, že si to dáte udělat?“ zeptal se jí jemně, nepřál si prohlubovat její vnitřní rozpor.

„Ne,“ připustila.

„Proč ne?“

„Protože si myslím, že by řekl ne,“ doznala. „Takže jsme to se švagrovou prohovořily a ona mi řekla, jdi a udělej to, potom na tom nebude záležet, co řekne, bude to hotový.“

„Takže si myslíte, že by protestoval?“ zeptal se Craig.

„Myslím, že by nechtěl, abych se dala operovat. Představte si, kdybych umřela a nechala ho samotného s pěti prckami, a on se snažil splašit živobytí a přitom se o ně musel starat. To je strašně moc. Strašně moc,“ řekla unaveně. Pak nostalgicky dodala: „A miluje mě. Nechtěl by, aby se mně něco stalo. Takže by řekl: Nevyhledávej potíže, a byl by proti.“

„No, v jedné věci vás musím uklidnit. Není to nebezpečné. Děláme takovou maličkou incizi zhruba tadyhle,“ řekl a ukázal jí místo na jejím obnaženém břiše. „Zavedeme dovnitř přístroj a podvážeme vaše vejcovody a to je prostě všechno. Druhého dne budete doma.“

„To je všechno?“ zeptala se a její oči ho prosily, aby ji o tom ujistil.

„To je všechno,“ slíbil. „Neříkám, že vám zaručujeme, že se něco nezvrhne. Ale u těchhle operací se to skoro nikdy nestává.“

Nato ho zcela odhodlaně vyzvala: „Tak to udělejte. Udělejte to, ať to mám za sebou!“

„Paní Harrisonova, jste si naprosto jistá, že si to chcete dát udělat, aniž to řeknete manželovi?“

Oči se jí zalily slzami, ale nerozplakala se.

„Bude si to špatně vysvětlovat. Možná si bude myslet, že podle mě není dost chlap, aby se o nás s dětmi postaral. Nechci mu ublížit.“

„Nemůže s ním promluvit vaše sestra?“

„Oni se nijak snadno nedomluví. Je dělník a nedostal se dál než do prvního ročníku střední školy. A ona je taková vzdělaná.

Takže má vždycky pocit, že není dost dobrý. Takže ať ona řekne, co řekne, on nemůže jinak než říct ne.“

„No, když nám podepíšete souhlas,“ řekl Craig, „můžeme ten zákrok provést. Ale navrhoval bych vám, abyste mu to dřív řekla.“

„Když bude souhlasit, uděláte mi to vy?“

„Já nebo někdo z kolegů. Všichni jsou dobří,“ odpověděl Craig.

„Cítila bych se líp, kdybyste to dělal vy,“ řekla opatrně.

Usmál se. „Nikdy jste mě operovat neviděla, takže co víte. Třeba tu jsem ten nejhorší doktor.“

„To si nemyslím,“ řekla.

„Proč ne?“

„Protože nespěcháte. Ostatní doktoři, co vyšetřují pacienty na ambulanci, vždycky spěchají. Vypadají naštvaně. Jako kdyby nechtěli, aby je někdo otravoval, pokud nemá nějakou skutečně zlou nemoc.“

Třebaže to dobře neformulovala, věděl, co se snaží říct. Sám na to také naříkal. Sekundáři a rezidenti, vyhledávající neobvyklé a komplikované případy k získání zkušeností, mívali sklon jednat s pacientkami, které přicházely s méně významnými, rutinními nemocemi a potížemi, rázně. Pro ně byla klinika tréninkovým polem, a ne místem, kde se pečuje o pacienty, jejichž choroby, byť pro lékaře a chirurgy banální, jsou zcela reálné, působí prostým lidem starosti a častokrát jsou nad jejich síly.

„Pokusím se to udělat sám. Pokud ne já, tak doktor Carlyle nebo doktor Bernstein. Oba dobří lékaři. Ale proberte to s manželem. I když nebude souhlasit, alespoň o tom bude vědět. Nebude mít pocit, že jste to udělala za jeho zády. Co říkáte?“

Na chvíli se zamyslela, potom se slabě usmála a souhlasila: „Ano.“

„Až se vrátíte, ptejte se po mně. Po doktoru Piersonovi. A já to udělám, pokud to půjde. Anebo zajistím, že se dostanete do ruky skutečně dobrému lékaři.“

„Děkuju vám, pane doktore.“

Odtáhl závěs kóje a chtěl si vzít další pacientku, když se naléhavě ozval jeho pager.

„To je Craig?“

Polekal se. Volala jeho matka. Značně rozčilená, ale samá omluva, tak jako obvykle, když si ho vzácně dovolila vyrušit v nemocnici.

„Co je, mami? Co se stalo?“

„Jde o tátu.“

„Copak? Srdce? Pořád mu říkám, ať se tak nehoní.“

„Ne, tohle ne,“ přerušila ho.

„Tak co?“

„Tony Ciardo měl zas potíže se zádama a nemohl přijít.“

„Mami, co je s tátou?“ zeptal se netrpělivě.

„Snažím se ti to povědět. Tony minulý týden nebyl schopný dělat. Takže táta dělal tu práci sám. Včera odpoledne ořezával suché větve na té vysoké borovici u Hendersonových a spadl.“

„Zavolalas doktora? Co řekl?“

„Odvezli ho rovnou do nemocnice.“

„Bylo to tak zlé?“

„Nevíme. Ještě neskončili se všemi těmi testy.“

„O kterou nemocnici jde? Jak se ten lékař jmenuje?“ ptal se Craig.

„Nemocnice U dobrého samaritána. A jeho jméno neznám,“ odpovídala mu matka. Omluvně dodala: „Je mi líto, že tě s tím obtěžuju. Vím, kolik máš práce. Ale bojím se. Moc se bojím.“ Při posledním slovu se téměř rozplakala.

„Mami, neplaš se. Možná že to nic není. Seženu toho doktora a zjistím to.“

„Zavoláš mi ale hned, jak to budeš vědět?“ prosila.

„Samozřejmě. Možná že se mi to podaří nějak zařídit a přijedu na pár dní domů. Čeká mě nějaké volno,“ řekl a v duchu zrušil krátký víkend, který si dohodli s Kate, aby si vyjeli na venkov podívat se na podzimní listí.

Vyšetřil osm pacientek včetně závěrů a doporučení, než v nemocnici U dobrého samaritána, kam zavolal, zastihli správného lékaře.

„Doktor Halloran? Tady doktor Pierson, Státní univerzitní nemocnice.“

Pověstí nemocnice bylo vždycky možné zapůsobit na jiné lékaře.

„Dozvěděl jsem se, že jste včera odpoledne přijímal mého otce. Williama Piersona. Nešťastný pád ze stromu.“

„Ano, zmínil se, že má syna lékaře. Je na to také velice hrdý. Přijali jsme ho na pozorování.“

„A?“

„Zatím jsme zjistili otřes mozku. A tříštivou zlomeninu pravého lokte. Provádíme ale další testy. Asi uděláme i mozkový scan. Ale to jen pro jistotu. Abychom s určitostí věděli, že nejde o nic víc než otřes mozku.“

„Možná bych měl přijet.“

„Pokud se můžete uvolnit, nebylo by to na škodu.“

„Prognóza se vám nelíbí,“ uzavřel Craig.

„Člověk jeho věku leze na stromy! A odřezává větve. Samozřejmě to už nebude moct dělat. Jeho pravá ruka bude prakticky nepohyblivá. Nechce mi věřit. Takže by to asi byl dobrý nápad, kdybyste se objevil.“

„Dobře. Nějak to zařídím,“ slíbil Craig.

Zavolal Kate. Vypátral Ordwaye na schůzce s Waltrem Deeringem, správním ředitelem nemocnice. Ordway mu obratem poskytl čtyři dny volna. Burt Carlyle si pohraje s programem, aby za něho zaskočil. Soukromě se Ordwayovi ulevilo, že bude mít Craiga na chvíli mimo nemocnici. Reakce na sporný případ, s kterým vyvolal rozruch na patologické konferenci, dosud neutichla. Doneslo se to Princeovi, který soptil. Než se Craig vrátí, ta Hortonová bude z nemocnice venku a celá aféra by se měla přehnat. Prince byl pro oddělení příliš cenný, aby si ho znepřátelili. A kromě tohoto jednoho problému byl Craig Pierson příliš dobrý rezident, aby ho ztratili. Ordway viděl tu jeho naléhavou rodinnou záležitost jako příhodnou událost.

Craig si vzal na letišti taxík přímo k Dobrému samaritánu, aniž by matce zatelefonoval. Halloran bude k němu naprosto otevřený, když bude sám, ale v přítomnosti vyděšené manželky by mohl fakta zamlžit.

15

Ukázalo se, že Halloran je stejně jako on druhým rokem rezident. Byl to nevelký, podsaditý plavovlasý muž s modrýma očima, bystrýma a nedůvěřivýma. Jeho první poznámkou byla otázka a ne zpráva.

„Pane kolego, jak někdo po prodělaném koronárním selhání může lézt po stromech a dře se s ořezáváním silných větví?“

„Koronární selhání,“ žasl Craig.

„Podívejte se na jeho chorobopis, na jeho kardiogram. Udělal jsem ho. Měl jsem nějaké tušení.“

Halloran rozprostřel záznam EKG. „Tady, a tady, a tadyhle. Zcela jasný doklad prodělaného infarktu. Vy jste to nevěděl?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jednasedmdesátiletý člověk s takovouhle anamnézou, a pak ten pád.“ Halloran smutně vrtěl hlavou. „Musí toho nechat.“

„Nevěděl jak,“ řekl Craig.

„Já vím,“ souhlasil Halloran. „Měl jsem s tátou stejný problém. Celý život tvrdě dělají, aby zaopatřili děti, a ten zvyk se hluboce zakoření. Každý si myslí, že musí pokračovat a dál se starat po l zbytek života. Co kdyby některé dítě neuspělo? Můj táta zplodil jednoho syna, který je lékař, jak vidíte. Jeden je advokát, v právním oddělení jedné pojišťovny. A další je makléř, který si vede velice pěkně. A přesto nedovedl skončit. Pořád dál se staral. Až měl druhý infarkt. A bylo to. Pracoval do posledního dne svého života. Přece nechcete, aby se to stalo vašemu otci.“

„Samozřejmě že ne.“

„Pak na to musíte jít kategoricky,“ radil mu Halloran.

„Kde je?“

„V šestém patře. Na polosoukromém pokoji.“

Byl to malý holý pokojík, kde se jen taktak dalo projít mezi dvěma postelemi. Otec byl fixován k pevné dlaze, loket v ledových zábalech. Kštice šedivých vlasů mu jako rozcuchaný chumel visela přes pravé oko. Byl zarostlý dvoudenním šedým strniskem.

Když uviděl Craiga ve dveřích, jako by se v posteli překvapeně nadzvedl. Jenom ta dlaha mu bránila vstát z postele a přivítat ho.

„Craigu. Craigu,“ opakoval, oči zamžené vděčností a hrdostí. Na scvrklého muže v protější posteli zavolal: „Tohle je můj syn, co jsem o něm vypravoval. Ten doktor.“ Obrátil se ke Craigovi. „Co tady děláš? Měl bys být tam u vás v nemocnici a starat se o všecky ty ženský.“

„Co se stalo, tati?“

„Jen tohle.“ Podíval se opovržlivě na svou dlahu. „Nic. Byla to chyba, říct jim, že mám syna doktora. Začali mně dělat nejrůznější testy, pečují o mě, jako bych se opravdu nějak pomlátil. Udělali takový rozruch, až mě mrzelo, že jsem se zmínil.“

„Tati,“ přerušil ho Craig. „Tati, proč jsi mi neřekl, že jsi měl infarkt?“

„Kdo řekl.“ začal stařec protestovat.

„Já to viděl. Na EKG.“

„Aha, tamto. To už mám za sebou.“ Snažil se to zlehčit, ale nedařilo se mu to.

Drobný pacient na protější posteli improvizoval: „Můj doktor říká: Jděte se projít. Pětkrát denně! Vstaňte z postele a jděte se projít.“ Vyklouzl z postele. Když mu Craig nabízel, že mu pomůže do županu, zdvořile odmítl: „Terapie. Říkají, že musím udělat sám, co nejvíc svedu.“

Jen co byl venku z místnosti, šeptal otec chmurně Craigovi: „Rakovina. Jeho žena mi to řekla. Zbývá mu pár týdnů.“ Bill Pierson soucitně pokračoval: „je to moc zlé. Hrozně milý člověk. Hodně si spolu povídáme. O různých věcech. O životě. Jaký byl. Jaký mohl být. Myslím, že to ví. Nepřizná to ale své ženě. Ale člověk takhle nemluví, pokud to neví.“

„A co ty, tati?“

„Jak se tahle ruka vyhojí, budu jako rybička.“

„Já myslím na ten infarkt. Kdy to bylo? Jak? Řekls to mámě?“

„Nic se nestalo. Přísahám, nic se nestalo,“ ujišťoval Bill Pierson.

„Vůbec ti nebylo zle?“

„Trochu mi bylo zle od žaludku. Takže jsem zůstal pár dní z práce doma. Ale to přece není infarkt.“

„Sakra, tati, tisíckrát jsem ti říkal, když se necítíš dobře, ať si o tom myslíš cokoli, dej mi vědět. Doktor jsem já, a ne ty.“

„No jo, ženský doktor,“ zamítal to otec.

„Tati!“ volal ho nato Craig k odpovědnosti.

„Dobře, příště zavolám,“ bručel otec na souhlas.

„Postaráme se, že žádné příště nebude.“ Craig se ujímal velení.

„Co to znamená?“

„Znamená to žádnou další práci. Prodat živnost. Zbavit se jí. Ale už nic dál, tati. Chápej, dál žádná práce.“

„Heleď, Tony se vrátil. A mám celou řadu středoškoláků, co mají zájem o práci po škole. Půjde to snadno. Opravdu!“ tvrdil.

„Dělals celý život. Od dvanácti let. Je čas přestat.“

„Co budu dělat?“ naříkal starý muž.

„Nedělej si starosti. Postarám se o mámu i o tebe. Daří se mi docela dobře a může být jenom líp. Takže si nedělej starosti.“

„Celý život jsem se o sebe dovedl postarat. A teď být na krku synovi. Takhle si člověk konec života nepředstavuje, být někomu na krku.“

„Žádné na krku, tati. Rád se postarám, bude mi to ctí.“

„Od samého začátku jsem říkal, chci dát tomu chlapci všechno, co mám. Pro sebe nechci nic, jenom aby mě uspokojovalo vědomí, že bude mít všechny možnosti. Ale teďka. Podívej, ty mně nic nedlužíš! Nic! Cokoli jsem udělal, tak jen že jsem to udělat chtěl. Měl jsi vidět ten pohled v očích doktora Hallorana, jak byl hned jiný, když jsem mu řekl: „Můj syn je taky doktor. V jeho očích jsem nabyl důležitosti. Byl jsem někdo. A to jenom kvůli tobě. Takže mně nedlužíš nic. Cokoli jsem pro tebe udělal, na všem stojí Vyrovnáno.“

Starý muž se třásl, slzy v očích přetekly, třebaže se je snažil potlačit.

Craig ho objal. „Tati. Tati, neplač. Všechno je v pořádku. Chápu.“

„Co maminka řekls jí to?“

„Dosud ne.“

„Jenom nemluv tak, jako bych ji nechal na holičkách. To je něco, co jsem nikdy nechtěl, zklamat ji, nebo zklamat tebe. Protože abych ti řekl pravdu, ta živnost nemá žádnou hodnotu. Nemůžu ji prodat. Zkoušel jsem to. Nemám už tolik zákazníků. A ti, co mám, hádám, že si mě žádají jenom z ohleduplnosti vůči mně. Proto jsem musel.“ Zaváhal, než doznal: „Tony nebyl marod. Už jsem si nemohl dovolit mu platit. Takže jsem tu práci musel dělat sám.“

„Sakra, tati, proč jsi mi to neřekl? Jsou důležitější věci než hrdost!“ vybuchl Craig.

„Jako co?“ zeptal se otec a setřel si slzy z očí. „Možná že dnešní děcka to tak cítí. Ale pro mou generaci člověk bez hrdosti byl nula, prostě nula.“

„Samozřejmě, tati,“ řekl Craig tiše.

„Takže když povíš mamince.“

„Chápu. Teď si odpočiň a neber si to tak. A ať se ti to všechno zahojí.“

„Odjíždíš dnes?“ zeptal se váhavé, protože si nepřál působit dojmem, že si na něho dělá nějaké nároky.

„Ne, zařídil jsem si na pár dní volno.“

„To je dobře.“ Otce to uklidnilo. „Bude mně líp, když vím, že jsi tady. Mamince bude líp. Myslím na ni, jak je tam v tom prázdném domě sama zvláště dneska, kdy ženská není v bezpečí ani za zamknutými dveřmi. Mám o ni starost.“

„Bude v pořádku, tati. Promluvím s ní. Je asi načase, abyste se oba přestěhovali na jih. Do teplejšího podnebí, do hezkého, bezpečného a chráněného vlastního bytu v nájemním domě,“ navrhl a v duchu uvažoval, kde na takový luxus sežene peníze.

Byl už to téměř rok, kdy byl Craig naposled v skromném jednopatrovém dřevěném domě, kde prožil většinu svého života. Vyznačoval se v kontrastu od dalších stejně skromných domů v bloku vkusnými a hojnými zahradními křovinami. Chodník byl nově upravený týž chodník, po kterém jezdíval tam i zpátky do základní i do střední školy. Téměř očekával, že najde u verandy, kde je obvykle nechával, opřené kolo. Nebylo tam, protože ho otec dal jednomu chlapci dole v ulici za výpomoc v letním návalu práce.

Šel po cestě a na verandu, kde stále na stejných místech vrzala prkna. Než mohl otevřít dveře, objevila se matka. Popadl ji do náručí a pevně sevřel. Cítil, jak se celá chvěje. Slzy, s kterými v telefonu bojovala, se jí volně řinuly z očí.

„Je v pořádku, mami. Vede se mu dobře.“

„Díky Bohu,“ řekla a pustila ho. „Víš, když ti to v nemocnici řeknou doktoři, nevěříš jim.“ Uvědomila si, co řekla, a usmála se. „Asi bych to teď neměla říkat.“

„Jen to řekni, mami. Klidně to řekni, protože mockrát to je pravda.“ Usmál se, aby se cítila lépe.

„Takže co řekli?“ zeptala se ustaraně. „Bude v pořádku?“

„Bude v pořádku,“ sliboval Craig a přitom si uvědomoval, že teď on sám si dovoluje jednu z těch polopravd, ke kterým se lékaři uchylují. „Nebude už ale schopen pracovat. Má tříštivou zlomeninu loktu. Takže nemůže používat pravou ruku jako dřív, nemůže ji ohnout.“

„Řekls mu to?“ zeptala se a její hubená tvář se pojednou ustaraně svraštila.

Craig už ji neviděl pomalu rok a teď si uvědomil, jak moc zestárla. „Pověděl jsem mu to.“

„Co řekl?“

„Nelíbilo se mu to.“

„Ale co řekl? Udělá to? Odejde na odpočinek?“

„Musí.“

„Víš. To s tím Tonym, že měl nemocná záda. Já tomu nevěřila. Říkala jsem si, že si myslí, že může dělat všechno sám a ušetřit peníze. V poslední době obchody moc nešly.“

„Doznal mi to.“

„To ho muselo dost bolet. Měl takové sny. V dávných letech mi sliboval, že jednoho dne, až budeš mít medicínu za sebou a on nebude muset platit všechny ty účty, poběží živnost sama. Dělat budou jen Tony a ten druhý chlap. Budeme pohodlně žít, podnikat dlouhé cesty a dělat si prázdniny. Ale v posledních pěti šesti letech se věci zhoršily. Byl to zápas, opravdu zápas.“

Nevyslovila to, ale bylo jasné, že to pro ně byla velká dřina podporovat ho na škole. Tito dva lidé, které by býval nikdy nepoznal, pokud by státní úředník na úřadě, zabývajícím se adopcemi, zalistoval papíry a rozhodl, že bude patřit jinému páru, tihle dva mu dali ze svého života, co mohli nejvíc.

Impulzivně matku objal a přitiskl si ji k sobě, její hlavu si tiskl k rameni, ke kterému sotva dosahovala. Nemohl nic říct, nedovolila by to. Věděla však, co Craig cítí, a hluboce ji to dojalo.

„Mami, vědělas, že měl infarkt?“

„Ne,“ odpověděla. Odtáhla se od Craiga a ustrašeně se mu zadívala nahoru do očí. „Proto spadl z toho stromu?“

„Před tím. Před mnoha měsíci.“

„Nikdy se nezmínil. Jednou si stěžoval, že je mu moc zle od žaludku. Pár dní zůstal v posteli,“ vzpomněla si.

„Tak to bylo tenkrát.“

„Infarkt,“ šeptala se zatajeným dechem. Ta myšlenka ji tak vyděsila, jako by se to stalo právě teď. „Nemůže zpátky do práce. Ať si říká, co říká, zpátky do práce se nevrátí!“ rozhodla.

„Nevrátí. Už to ví,“ odpověděl Craig.

„Ale co bude.“

Přerušil ji: „Prodáte dům. I živnost. Pořád ještě musí představovat nějakou hodnotu. Třeba ji převezme Tony a bude vám každý týden platit. A vy se odstěhujete na jih.“

„To chceš tátu dostat pryč od různých ročních dob?“ zeptala se. „Má ty věčné proměny tak rád.“

„Dole na jihu to bude pro něho lepší.“

„A. co peníze?“

„O peníze se postarám,“ ujistil ji Craig.

„To nedovolí. Vždycky opakoval, ten hoch nám nic nedluží. Stokrát nám už všechno splatil. Musí si zřídit ordinaci, a taková věc stojí peníze, spoustu peněz.“

„Pokud se budu dál věnovat medicíně na univerzitě, anebo se stanu zaměstnancem nemocnice na plný úvazek, tak mě tyhle výdaje nečekají. Takže si s tím nedělej starosti. Nějak se to provede. Hlavní věc je, abys ho přesvědčila, že nejlepší je odjet na jih.“

„Budeme tě moct vídat, synku?“

„Samozřejmě,“ sliboval Craig.

„Ještě rok, a jakmile skončím tu rezidentůru, budu mít mnohem víc času. Mnohem víc!“

Zazvonil telefon a matka si přitom vzpomněla: „Zapomněla jsem. Volala nějaká dívka. Říkala, že se jmenuje Kate, dál nevím.“

„Lindstromová?“ zeptal se Craig.

„Správně,“ potvrdila Anna Piersonová.

Zvedl sluchátko.

„To je Craig?“

„Ano, co se děje, Kate?“

„Jak mu je?“

Craig ji informoval, co zjistil a jak se rozhodl.

„Takže to není tak strašně vážné. To je teda opravdu dobře!“ Kate se zřejmě ulevilo. „Měla jsem takovou starost. Kdy se vrátíš?“

Tou otázkou vyburcovala Craigovu pozornost. Kate byla příliš soběstačná na to, aby jí jen po jediném dni tolik leželo na srdci, kdy se vrátí.

„Proč? Co je?“

Zaváhala a tím víc měl důvod k znepokojení.

„Kate?“ dožadoval se odpovědi.

„Prince. Slyšel o patologické konferenci. Považuje to za osobní útok na svou pověst v době, kdy nebyl přítomen, aby se mohl bránit.“

„Kdyby se vzdal svého golfu každou středu, byl by tam, jak má!“ obvinil ho Craig.

„O to nejde. Má na tebe vztek. A je dostatečně namíchnutý, aby něco provedl.“

„Jako třeba?“ zeptal se Craig méně bojovně a spíš znepokojeně.

„Nevím. Ale atmosféra tu není dobrá. Vůbec není dobrá. Takže jak ti to věci doma dovolí, vrať se. Slyšíš, Craigu, vrať se.“ Znělo to téměř, jako by ho úpěnlivě prosila.

Harvey Prince dokonal dlouhý, lukrativní den na operačním sále. Měl sedm případů, dva z toho komplikované. Neměl ani čas, aby se mezi operacemi naobědval, ale nechal si od sester podávat slazený pomerančový džus jako zdroj rychlé a stálé energie. Většinu dne pracoval mlčky, jako by to ani nebyl on, jindy tak hovorný člověk. Nevtipkoval s rezidenty, odpustil si i lechtivé poznámky vůči mladým sestřičkám, kterými většinou skrýval svůj vztah k Ritě Hallenové. Nikoho nikdy nenapálil. Přesto vždycky provozoval průhlednou komedii a s těmi mladšími sestřičkami flirtoval.

Tohoto dne však ne. Dojednal si totiž schůzku s Clintonem Ordwayem v kanceláři Waltra Deeringa, ředitele nemocnice. Schůzku určili na pět hodin, aby se přizpůsobili Princeovu nabitému programu. Ve tři čtvrti na pět, v polovině čtvrté hysterektomie, kterou dnes dělal, se Prince obrátil na Burta Carlylea a řekl stroze: „Zavřete ji!“ Rázně se vydal pryč z operačního sálu.

Osprchoval se, oblékl si jeden ze svých šedých flanelových obleků a drahou vínovozlatou značkovou vázanku, kterou dostal darem od jedné vděčné pacientky. Do klopy si zastrčil červené poupě. Když si Harvey Prince upravil i svůj bílý knírek do správné fazóny, byl přichystaný k odchodu.

Sjel dolů výtahem a v duchu si zkoušel, jak schůzku zahájí. Než otevřel Deeringovy dveře, všechno si připravil. Došel s malým zpožděním, jak bylo jeho záměrem, a s krajně rozhořčeným výrazem. Tímto způsobem se Harvey Prince uchystal vyslovit svůj požadavek.

Jeho první slova předcházelo unavené gesto. „Byl to dnes náročný den, pánové. Velice náročný. Člověk má za sebou takovýhle den a ještě ho otravují takovéhle schůze.“

Deering i Ordway byli na Princeova divadélka zvyklí a neřekli proto nic, čím by mu odporovali. Po pravdě Prince třímal takovou moc, že je vyzval, aby se sešli, a oni se předem smířili s tím, že ho vyslechnou, ačkoli po tom nijak nedychtili.

„Tohle je ovšem naléhavá věc,“ začal Prince a rozjel útok, který si připravil. „Pochopte, že s touhle otázkou nevystupuju kvůli sobě. Ostatně copak pro mě či mou kariéru má nějaký význam, když se mě rozhodne napadnout nějaký nafoukaný mladý rezident, který si myslí, bůhvíjak je důležitý?

Mně leží na srdci tahle nemocnice! Když se začne o nás říkat, že dovolujeme neukázněným rezidentům útočit na jiné lékaře, vydáme se vážnému nebezpečí. Za prvé nepřitáhneme ani neudržíme dobré externí lékaře a chirurgy. Před jedenácti lety, když jsem přišel sem do města, vybral jsem si zdejší nemocnici kvůli její pověsti. Po mně přijdou další lékaři a budou volit na základě stejných kritérií. Na základě pověsti. Pověsti dobře řízené, odpovědné instituce. Když tuhle pověst ztratíte, dobří doktoři půjdou do jiných nemocnic. A najde se jich tady ve městě několik výborných. Měl jsem nabídky, abych k nim přešel. Já jsem ale člověk silně loajální. Zůstanu tady, tak dlouho, dokud mi tady umožníte zůstat.“

Jakmile Prince vyslovil svou výhrůžku, trochu se uvolnil. „Pochopte, žádný doktor není tak důležitý. Můžu mít zítra na sále infarkt, ale nemocnice dál poběží. Přijde někdo jiný a postaví se na moje místo. Možná někdo s ne tak velkou praxí.

Důležitější otázkou ale je tohle: jestliže se bude rezidentům trpět, aby provozovali takhle otevřenou kritiku, jak se onehdy stalo na klinicko-patologické konferenci, a to se donese k pacientům, otevíráte dveře přílivu žalob na neodborný postup. Situace je už beztak dost zlá, kdejaký chamtivý advokát hledá příležitost ukořistit nespokojené pacienty. Jen jim podejme takovou zbraň, jako je názor jiného lékaře Panebože, to bude pro ty gaunery velký den! A my budeme mít peklo, když se budeme bránit proti žalobám tohoto druhu. A už vůbec nemluvím o tom, co to udělá s nemocničními pojistkami!“

Ordway i Deering zachmuřeně přikyvovali na souhlas.

„Takže nejlepší způsob, jak to zarazit, je prostě to zarazit,“ navrhoval Prince. „Jako chirurg přistupuju ke každému problému stejným způsobem. Objeví-li se chorobná část, odstraň ji. K pochybám je klíč, že to vyndáš pryč!“

„Co tedy přesně navrhuješ, Harve?“ zeptal se Deering. Hrávali spolu golf a byli přátelé.

„Přinuťme toho arogantního mladého grázlíka, aby odešel sám!“ řekl Prince a už nepředstíral žádnou mírnost. „A když nepůjde sám, vyhoďte ho!“

Ordway se pokoušel získat čas: „Třeba se najde jiný způsob.“

„Jaký jiný způsob?“ zeptal se Prince vztekle. „Když tomu přikládáš takovou váhu, tak co kdybys s ním odmítl operovat?“ Ordway improvizoval, uvažoval, že kdyby Piersona odsunul Princeovi z cesty, nakonec by jeho nepřátelství opadlo. „Můžu to provést, uložím Carlyleovi upravit rozvrh rezidentů.“

„Nechci, aby byl Pierson vůbec ve styku s kteroukoli z mých pacientek.“

„I to se dá zařídit,“ souhlasil rychle Ordway. Domníval se, že tím uspokojí Princeovu potřebu pomstít se.

„Nevím,“ odpovědi Prince, jako by váhal. „Bude mít volnou cestu udělat totéž jiným chirurgům. Tihle mladí syčáci, co si myslí, že vědí v medicíně všechno nejlíp, že vědí všechny nejnovější novinky, umírají touhou očerňovat lidi, jako jsem já. Právě to se mi líbí na Carlyleovi, že ví, kde je jeho místo. Chová v úctě zkušenost. Je ochoten přihlížet, naslouchat a učit se. Ne jako Pierson. Moc škoda, že je Carlyle černý.“

„Harvey,“ skočil mu do toho Ordway, „neodsuzuješ Piersona na základě jediného případu? Nikdy dřív se neprojevoval nedisciplinovaně.“

„Jestliže se to stalo jednou, může se to stát znova. Nemůžeme strpět, aby mu to prošlo,“ naléhal Prince.

Když nezareagoval ani Ordway, ani Deering, Prince pokračoval: „Tak jak jsem to povídal v neděli Gusu Wankelovi, když jsme stoupali k devátému tyčku. Řekl jsem mu: Gusi, jako člen dozorčí rady by ses měl zajímat, jak to vypadá v nemocnici. Nejenom docházet na schůze rady, naslouchat spoustě nudných zpráv a hlasovat. Poznej to tam z první ruky.“

Prince neřekl, zda s Wankelem probíral tu věc týkající se Piersona. Dal ale jasně najevo, že jeho společenské vztahy s několika členy správní rady dodávají značnou váhu jakýmkoli návrhům, s kterými přišel. Ordwayovo postavení jako šéfa oddělení a obdobně Deeringovo jako správního ředitele záviselo na přízni členů správní rady.

„Dávám ti slovo, Harve, prohovoříme to a zakročím. Piersonovi to neprojde,“ slíbil Deering.

Když se Craig Pierson vrátil do města, našel ve své přihrádce lístek. Byl to úsečný vzkaz od Clintona Ordwaye: Dostavte se ke mně! Craig zastrčil vzkaz do kapsy a šel k nejbližšímu telefonu. Požádal operátorku, aby zkusila sehnat Kate na pageru. Neozývala se. Nepochybně měla sezení s nějakou ambulantní pacientkou.

Bez potíží sehnal Ordwaye, který utekl z nějaké schůze, aby se s ním setkal. Vzal ho do malé vedlejší místnosti.

„Piersone, stala se z toho vážná věc!“ začal Ordway a tím nasadil chmurný tón tomu setkání. „Když jste otevřeně nesouhlasil s Princem na operačním sále, dal jsem vám svou nejlepší radu: omluvit se. Vy jste se to ale rozhodl ignorovat. Zlá chyba! A aby všechno bylo ještě horší, na klinicko-patologické poradě jste před celým lékařským plénem Princeův úsudek otevřeně zpochybnil.

To se mu ovšem, jak jsem předem tušil, doneslo. Takže nakonec situace vypadá tak: chce, abych zařídil vaši rezignaci.“

Craig se na Ordwaye upřeně díval.

„Myslím, že jsme ho s Deeringem dokázali uspokojit s něčím menším. Nebudete nadále přidělován k jeho operacím. A nepřeje si, abyste měl kdykoli a z jakéhokoli důvodu jakýkoli kontakt s jeho pacientkami!“

Craig hned neodpověděl. Uvědomil si však, stejně jako Ordway, že toto rozhodnutí mu brání všímat si velkého počtu pacientek jejich oddělení.

„Zařizuju to takhle,“ prozradil mu Ordway, který hledal, jak tu ránu co nejvíc zmírnit, „žádám Carlylea, aby vás po zbytek roku přidělil ve větším rozsahu k lůžkům a na gynekologickou pohotovost. Operovat přesto můžete dál s Fraleym a Bellem a dalšími lékaři,“ dodal. Uvedl dva mladší chirurgy, od kterých se Craig nijak moc nemohl naučit.

Uvědomil si, že Ordway se ho snaží nechat padnout co nejohleduplněji, a ocenil šéfovu starost. Zároveň však, aniž to vyslovil, dal Ordway jasně najevo, že teď nejen nepřipadá v úvahu, že by se Craig mohl stát hlavním rezidentem ale je zároveň krajně problematické, že by mohl zůstat dál a stát se starším rezidentem. „Pane doktore, protože si vás vážím, chci vám dát dobrou radu. Dejme tomu, když už o tom chceme diskutovat, že jste měl pravdu a Prince se mýlil. Dejme tomu, že jste měl nejen pravdu, ale mohl ji i dokázat. Uvažte, jak byste uškodil tomu děvčeti, kdybyste z toho udělal případ.“

„Copak po tom, co jí udělal Prince, jí můžu uškodit ještě víc?“

„Jestliže se jí donese spor mezi vámi a Princem, vžijte se do jejího postavení. Na věky zbavená možnosti rodit děti chybou v úsudku, která nebyla nevyhnutelná! To by pro ni bylo mnohem horší než dostat se do takové situace, protože to bylo nevyhnutelné. Myslete na to.“

Craig ihned neodpověděl.

Ordway velice opatrně navrhl: „Zeptejte se třeba doktorky Lindstromové, jak to může na to děvče působit.“ Ordway nechtěl nějak nápadně připomínat Craigův vztah ke Kate, třebaže si ho uvědomoval.

„A uvažte, jak budou reagovat lékaři. Který chirurg chce, aby mu nějaký chytrý mladý rezident koukal přes rameno a problematizoval každý jeho pohyb? Kdo chce mít dnes vedle sebe doktora, který zítra třeba bude ochotně svědčit proti němu v žalobě pro neodborný postup? Můžete si zničit celou kariéru, dřív než ji začnete.“

Ordway se odmlčel, aby jeho varování Craigovi plně došlo. „Osobně si myslím, že u Prince jde v hloubi o ješitnost. Takže trochu polichoťte jeho egu. Na omluvu pořád ještě nemusí být pozdě. Samozřejmě se na tom bude pást, roznese to po celé nemocnici. Ale právě tím se uklidní. Zkuste to. Snad to vyjde. Koneckonců pořád se od něho jako chirurga můžete hodně naučit,“ radil Ordway upřímně.

Craig zavolal Kate. Slíbila, že se s ním sejde na šálek kávy v nemocničním bufetu. Získal tak čas zvážit, co mu řekl Ordway. Je to zvláštní člověk. Člověk má vždycky pocit, že pod vnější slupkou pevného, ale chápajícího řídícího pracovníka je chirurg, který by raději vůbec nešéfoval.

Nejpodstatnějším momentem, který Ordway vyslovil, byl nezvratný fakt, že Cynthii Hortonové by nijak neprospělo, kdyby z toho vznikl případ.

Než Kate přišla, rozhodl se. Zvedl se, aby ji pozdravil. Políbil ji a nebyl to jen běžný polibek. Ve chvílích stresu si uvědomoval, jak moc ji potřebuje. I ona to věděla, poznala to z toho, jak ji svíral v objetí.

„Kate, miláčku, víš, jak jsme dřív mluvili o nás. Že ty chceš odsunout svatbu a já na ni naléhám. Zkrátka všechno se změnilo. Teď ji chci odsunout já.“

„Odsunout?“ opakovala zaraženě.

„Tohle není zrovna místo, kde o tom mluvit. Promiň. Sejdeme se později?“ zeptal se.

„Ne, pověz mi to teď,“ řekla. Modré oči jí zvlhly, ale jinak se plně ovládala.

„Na cestě domů k našim jsem měl možnost se zamyslet.“

„O nás.“

„A o jiných věcech.“

Ráda by byla odolala, ale musela se zeptat: „Nebyl to někdo tam u vás? Nějaké děvče, do kterého jsi býval zamilovaný?“

„Ne, je to. Prince… Jde o to, co se stane, když nebudu moct dál zůstat a dodělat rezidentůru. Jde o příští dva tři roky.“

„Co vaši? Když teď tvůj tatínek nemůže dál pracovat?“

„I to k tomu patří,“ připustil. „Dlužím jim příliš moc.“

„Takže ses rozhodl Princeovi omluvit?“ dohadovala se.

„Alternativou by bylo odtud odejít. Vzdát se místa. Z důvodu? Na povrch pádného. Musel jsem odjet na jih vzhledem ke zdravotním problémům v rodině. Ale kam se má člověk vydat, aby dokončil rezidentůru? Nemocnice se vyptávají. Ordway má pravdu: která nemocnice bude chtít jako rezidenta lékaře, co kouká vyučujícím specialistům přes rameno a dává pozor, kde udělají chybu, kde se dopustí neodborné péče?“

Na to Kate nic neřekla. Jenom se na něho upřeně dívala. To stačilo.

Najednou vybuchl: „Vypadněme odtud! Připadám si jako vězeň, když mluví se svým advokátem ve vězeňské cele!“

Odešli z areálu nemocnice a pustili se kolem řeky. Den byl chladný, obloha modrá, až na několik vzdouvajících se bílých přátelských oblaků.

Nepobízela ho, aby spustil. Až bude schopen, poví, co má na srdci.

Přestal se dívat kamsi přes řeku a otočil se, aby viděl do jejích modrých očí. „Kate, miláčku. Neumíš si představit, jak mi bylo, když jsem tam tátu viděl ležet uvězněného v té zatracené dlaze. Člověka, který celý život žil volně a nezávisle. Aktivního člověka. A teď bude zajatcem nuceného odpočinku. To nejmenší, co mohu udělat, je zbavit ho finančních starostí.“

Kate se na něho upřeně zadívala. „A ty si myslíš, že bych to nepochopila, anebo se na tom nechtěla podílet?“

„Moje závazky jsou moje, a ne tvoje.“

„Protože jsi mu zavázán.“

„Oběma,“ opravil ji Craig.

„Proč si myslíš, Craigu,“ obrátila se na něho přísně, „že to, co pro tebe udělali, se nějak liší od toho, co pro mě udělali naši?“

„Vaši museli. Moji rodiče ne. Často si říkám, co by se mnou asi bylo, kdyby si mě nevzali? Prožíval bych život v sirotčincích a nejrůznějších ústavech? Nebýt jich, čím bych teď byl? Nemám právo ohrozit všechno, na co se dřeli a čemu se obětovali.“

„Takže se nechceš vázat?“ zeptala se prostě.

„Nechci být vázán sliby, plány, ani sny. Chci vyřešit svůj život v nemocnici.“

„Což znamená omluvit se Princeovi,“ připomínala mu realitu.

„Musím,“ připustil.

„A chceš, abych ti řekla: Prosím, jen tak dál, Craigu, jsi volný. Jen si dej všechno do pořádku, a až jednou všechno vyřešíš, vrať se. A já na tebe budu čekat.“

„Sakra, Kate, snažím se ti říct: Nevaž se na mě. Nech mě plavat. Zapomeň na mě. Sama kvůli sobě.“

„To nemůžu,“ prohlásila. Upřeně se na ni podíval. Ona jeho pohled opětovala a chabě se usmála. „Je to legrační. Až do dneška bych to byla svedla. Až do dneška jsem měla pocit, že chci čas, abych si sama vyřešila problémy své profesionální budoucnosti. Že chci být volná. Ale ve chvíli, kdys mě o to požádal, uvědomila jsem si najednou, jaké by to bylo bez tebe. A to nechci. Nežádej po mně, abych čekala, počkám. Nijak se nezavazuj. Nepotřebuji to. Je mi líto, ale nemůžu tě nechat.

A pokud jde o vaše a co k nim cítíš. Kdyby můj táta měl nějakou nehodu a musel se farmy vzdát, udělala bych totéž, co se chystáš udělat ty. Ne proto, že jim to dlužím. Ale protože je mám ráda. A u tebe je to stejné. Milovali tě, a proto také to všechno pro tebe dělali. Ty je miluješ, a proto také pro ně chceš udělat, co můžeš. To je všechno. Proč se tomu bráníš uvěřit?“

Objal ji a pevně sevřel v náručí. Přitiskl se tváří k ní. Vdechoval její vůni a najednou si v duchu uvědomoval, jak je to milé a ženské, že Kate nedělá specializaci, kdy žena načichne operačním sálem, anebo pokusnou laboratoří. Až musel potlačit smích.

A když se ozvala: „Craigu?“ a dožadovala tak vysvětlení, zavrtěl pouze hlavou a políbil ji.

Vraceli se nahoru po dlouhém strmém svahu, drželi se za ruce a bylo jim zcela jedno, že si kolemjdoucí prohlížejí dvojici v bílých lékařských pláštích, která nepokrytě dává najevo, jak je zamilovaná.

Když docházeli k nemocnici, řekl Craig: „Přišel jsem ti sem dnes říct, že chci být volný. Teď mám pocit, že jsem svázán mnohem víc.“

Nato se zasmála ona. „Doufám, že ne jako ve svěrací kazajce.“

Došli k vysoké budově z červených cihel, ve které byla pohotovostní ambulance a lůžková oddělení. Vzhlédla k jeho tmavé zarostlé tváři.

„Jak to hodláš Princeovi říct?“

„Co nejjednodušeji. Prostě mu zavolám, požádám, zda za ním mohu přijít, a řeknu: „Uvažoval jsem o tom, šlo o rozdílný názor. Vy máte mnohem více zkušeností než já, takže váš úsudek musí být lepší. Můj názor by možná znamenal nutnost druhé operace. Druhé riziko.“ improvizoval Craig. Nakonec to vzdal a řekl: „Nějaký způsob najdu.“

16

Kate se postavila na špičky a políbila ho na tvář. „Ať se to rozhodneš říct, Craigu, jakkoli, nejdřív si ale ověř, že právě tohle chceš říct.“

Podíval se na ni tázavě a pak připustil: „Nebude to snadné.“

„A nevyhledávej si žádné další omluvy. Nedělej to pro vaše doma. Ani pro mě. Cokoli uděláš, udělej to pro Craiga Piersona. Protože jsi člověk se svědomím, které ti nikdy nedá klid. A to mám na tobě ráda.“

Zavolal na operační sál a zjistil, že Prince má toho dne velice nabitý program. Jednu exenteraci a tři hysterektomie. Den, znamenající víc než deset tisíc dolarů. Craig najednou pocítil prudkou závist, protože Burt pravděpodobně bude dělat exenteraci, onen složitý chirurgický zákrok, na který se Craig těšil, až ho bude dělat, jakmile se stane hlavním rezidentem. Pokud se mi ale nepodaří všechno s Princem urovnat, nikdy tuhle příležitost nebude mít.

Samozřejmě že omluva bude jenom začátkem. Byl si jist, že ať ji naformuluje jakkoli, Prince bude šířit vlastní verzi, v šatně, na operačních sálech i po celé nemocnici, než bude natolik spokojen, aby mu odpustil, pokud mu vůbec kdy odpustí.

Během čekání na Prince, než sejde dolů z operačního sálu, si krátil čas prohlížením záznamů o pacientkách, aby se dozvěděl, k jakým změnám došlo během těch tří dnů, co v nemocnici nebyl.

Ženě, které operativně rekonstruoval vejcovody, se zřejmě vedlo dobře. V duchu si poznamenal, že doporučí její propuštění do osmačtyřiceti hodin, pokud její stav bude nadále stabilní. Zda byla operace úspěšná, se zjistí teprve později, pokud bude schopná otěhotnět.

Dvě starší ženy, které trápilo krvácení po přechodu a kterým provedl kyretáž, aby vyloučil rakovinu děložní sliznice, se natolik zotavily, že mohly odejít domů už přede dvěma dny. Ale protože Medicare, nemocenské pojištění seniorů, a zdravotní programy platí za jejich pobyt, obě se rozhodly využít toho, co považují za svoje právo, a dosud byly v nemocnici. Osvobozovala je od domácí otročiny a dovolovala jim odpočinout si v docela příjemných poměrech.

V posledních letech se tohle stávalo problémem v mnoha nemocnicích. Stěžovaly si na to výbory zabývající se využíváním lůžkové kapacity. Postele, které byly určeny skutečně nemocným, byly obsazeny neukázněnými pacienty. Bylo to mrhání dobrým využitelným prostorem a zároveň personálem.

Když Craig první z těch žen navrhl, že by měla vstát z postele a trochu se projít, namítla: „Vy už se mě chcete zbavit, pane doktore.“

Druhá žena, kolem pětasedmdesáti let, jenom prohlásila: „Když člověk vydrhne a vyluxuje tolik podlah jako já, synku, týden v posteli je báječná věc.“ Pracovala v noci jako uklízečka ve velké kancelářské budově. Tento pobyt v nemocnici na základě zdravotního pojištění byl její první skutečnou dovolenou za víc než dvacet let.

Usmál se, když ho oslovila „synku“, ale bylo mu smutno, že pobyt v nemocnici je pro ni nejpříjemnější zkušeností jejího stáří.

Mířil chodbou zkontrolovat si další pacientku po operaci, když ho zastavil jeho pager.

Telefonistka pro něho měla vzkaz. „Pacientka z pokoje 442 by byla ráda, kdybyste za ní zašel a navštívil ji. Pokud možno brzy.“

Zavěsil, odhodlán, že na ten vzkaz nebude reagovat. Než dá s Princem zase všechno do pořádku, bude lepší, když se nepůjde podívat na žádnou z jeho pacientek. Cynthia Hortonová je ve skvělých rukou, jestliže na její pooperační péči dohlíží Burt Carlyle.

Přesto se Craig podíval na Cynthiiny zdravotní záznamy. Hned jak u ní pominul pooperační ileus, přestali jí dávat intravenózní výživu a v posledních dnech byla na pevné stravě, protože už byla sedm dní po operaci. Její životní funkce byly normální a stabilní. Nezdálo se, že by existoval nějaký důvod, proč si ještě víc znepřátelit Prince a zastavit se u ní, třeba i jen na kus řeči.

Šel dál k pokoji té další pacientky, když se znovu ozval jeho pager. Použil telefonu na sesterně.

„Doktor Pierson?“

Okamžitě poznal Cynthiin hlas. „Ano. Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se, připraven, že se nějakým přijatelným způsobem omluví, aby se jí vyhnul.

„Neviděla jsem vás už tři dny.“

„Byl jsem pryč. Z rodinných důvodů.“

„Vážných?“ zeptala se, zřejmě ji to upřímně znepokojilo.

„Otec měl nehodu. Ale už je na tom dobře.“

„To jsem ráda.“ Zaváhala. A pak: „Pane doktore, mohl byste se zastavit a navštívit mě? Jenom na minutku?“

„Mám teďka dost práce,“ improvizoval.

„Jenom na minutku?“ naléhala.

Neponechával rád bez povšimnutí emocionální prosby pacientek. Někdy byly pro jejich uzdravení závažnější než fyzický stav, zvláště u pacientek gynekologicko-porodnického oddělení.

„Pokud se chcete na něco zeptat, třeba vám to mohu říct po telefonu.“

„Pamatujete se, když jste byl u mě naposled? Přiměl jste mě vstát a chodit. A důkladně jste mě vyšetřil. Zvláště stehna.“

„Ano, pamatuju se.“

„Jenže teď mám pravé stehno nějaké zvláštní.“

Když se pacientka příliš dlouho obírá nějakou podezřelou částí svého těla, často si začne něco namlouvat.

„Přesně jak zvláštní, slečno Hortonová?“

„Říkal jste mi Cynthie,“ ozvala se dotčeně.

V duchu si říkal: Panebože, snad se mě nebude snažit svádět, aby si vyzkoušela, že neztratila ženskou přitažlivost! Ženy to čas od času s gynekology dělávají a ryzí profesionalitu si mylně vykládají jako nedostatek mužského zájmu.

Nahlas však řekl: „Samozřejmě, Cynthie. Takže, Cynthie, co vám připadá zvláštní na vašem pravém stehně?“

Byl připraven, že uslyší o nějaké domnělé změně. Když ji však slyšel, jak říká: „Pálí mě,“ polekalo ho to.

„Pálí?“

„Je strašně teplé. Předtím jsem nic takového nikdy necítila.“

„Teplé?“ uvažoval opatrně, nechtěl si připustit nevyhnutelné spekulace, které to slovo navozovalo. „Změřila vám sestra ráno teplotu?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Asi ve čtvrt na sedm. Hned jak jsem se probudila.“

„Dobře,“ řekl. „Nedělejte si s tím starosti. Já zavolám vám.“

Zavěsil a obrátil se k sestře oddělení Veronice Ryanové.

„Roňme, zajděte prosím na 442 a zjistěte mi teplotu.“

Sestra Ryanová se po něm otočila, uvědomovala si Princeovy příkazy, zakazující Craigovi chodit za jeho pacientkami.

„Jděte ji změřit, Ronnie! Je to důležité!“ přikázal jí Craig.

Čekal s obavami pět minut, než se sestra vrátila.

„Tak co?“

„Třicet osm tři.“

„Měřeno rektálně,“ předpokládal.

„Ne, v ústech,“ opravila ho sestra Ryanová.

„V ústech?“ ptal se poplašeně.

„Máme jí dát intravenózně antibiotika?“ zeptala se sestra Ryanová. „Nemůžu to udělat bez příkazu doktora Prince. Anebo Carlylea.“

„Kdybych si myslel, že to je infekce, povolil bych to sám,“ odpověděl. „Tohle může být horší zatraceně horší.“

Náhle se rozhodl a požádal Ronnie: „Udělejte pro mě něco. Zavolejte na operační sál. Zjistěte, jak dlouho ještě budou Prince s Carlylem operovat.“

Když zaváhala, vysvětloval: „Já bych sám radši nevolal.“

Pochopila. Když zavěsila, informovala ho: „Právě dokončují jednu hysterektomii a ještě mají dělat dvě.“

To by znamenalo nejmíň dvě či tři hodiny. Zdá se to sice jako krátká doba, ale může znamenat dlouhodobé, možná dokonce fatální následky. Rozhodl se: K čertu s Princeovým zákazem!

Šel na pokoj číslo 442. Odtáhl přikrývku na posteli Cynthie Hortonové a začal pečlivě vyšetřovat její nohy a stehna. Stáhl jí elastické punčochy, prohmatával nohy a hledal, zda na nich nenajde nějaké otoky. Jemným stiskem vyšetřoval obě její stehna po celé délce. Na pravém stehně našel zduření v místě, kde si stěžovala, že jí to pálí. Pocit pálení nebyl klasickým příznakem toho, čeho se obával, ale nelze to vyloučit. Ohnul její pravou nohu nahoru. Bezděčně bolestí zareagovala. Pozitivní Homans! To společně s lehkým zduřením znásobilo jeho podezření na hlubokou tromboflebitidu. Existoval jediný způsob, jak si to plně ověřit.

Šel za sestrou Ryanovou. „Dejte slečnu Hortonovou na vozík a odvezte nahoru na rentgen. Předem tam zavolám a objednám venogram.“

Výraz tváře sestry Ryanové vyžadoval vysvětlení.

„Prince nahoře operuje. Něco se musí udělat. Následky beru na sebe. Dopravte ji tam!“

Než Cynthii dovezli, jak Craig zařídil, nahoru na rentgen, byl už radiolog dr. Romano připraven s patřičným vybavením. Ujistil ji, že to nebude bolet, a naplnil velkou injekční stříkačku barvivem. Nahmatal žílu a opatrně a jemně do ní vstříkl barvivo. Potom pokynul rentgenové laborantce, aby pokračovala.

Ta si vzala číslo a druh filmů, které Craig objednal. Cynthia Hortonová ležela na stole při celé té proceduře úplně strnule. Při každé příležitosti hledala očima Craiga, dožadovala se vysvětlení, které jí nemohl dát, aniž by její zvědavost změnil v děs.

Potom Craig poslal sanitáře, aby Cynthii vrátil do péče sestry Ryanové. Sám čekal na rentgenu, než snímky vyvolají. Laborantka je zavěsila do prohlížečky v promítárně. Za okamžik se ke Craigovi připojil dr. Romano. Společně pomalu přecházeli od snímku k snímku, podrobně si je prohlíželi a ukazovali na jednotlivá místa. Romano vytáhl z kapsy červenou fixu a udělal velký varovný kruh kolem tmavého stínu na jednom snímku.

„Tady to je,“ konstatoval Romano.

„Trombus.“

„Nesporně.“

„Radši jí hned nasadím nějaký antikoagulant,“ řekl Craig.

„Určitě,“ souhlasil Romano, plně podpořil jeho rozhodnutí. „Pokud nechcete riskovat pulmonální embolii.“

„Jsou tu ještě další rizika,“ zamyšleně poznamenal Craig, „ale těm budeme čelit později, pokud bude třeba.“

Už za deset minut dal Craig Pierson Cynthii Hortonové první injekci heparinu. Na její kartu zapsal a podtrhl specifické pokyny, jak velké dávky a jak často mají být této mladé ženě aplikovány. Rovněž přikázal, že nesmí být z nemocnice propuštěna dalších deset dnů. Potom se věnoval svým dalším povinnostem. Stále mu ale nedalo pokoj, k jakým komplikacím eventuálně povede to, co zjistil. Všechno, co zatím mohl dělat, co zatím mohl udělat kterýkoli lékař, bylo čekat a doufat, že léčba u pacientky zabere.

Barbara Hortonová přišla za dcerou na návštěvu až pozdě odpoledne. Tentokrát jí nepřinesla čistý kabátek do postele, ale malý kufřík, aby ho měla připravený na Cynthiino propuštění, ke kterému mělo podle doktora Carlylea dojít příštího dne. Zeptala se na sesterně, kdy si bude moct pro dceru přijít. Sestra, která měla službu a která během polední přestávky vystřídala Veronicu Ryanovou, sáhla po kartě a přišla na nové Craigovy pokyny. „Lituji, paní Hortonová, ale vaše dcera má být propuštěna až za deset dní.“

„Ale vždyť mi přece ten moc milý černý pan doktor včera říkal. Nepamatuju si jeho jméno.“

„Doktor Carlyle?“ napověděla jí sestra.

„Ano,“ řekla Barbara Hortonová. „Sám mi včera odpoledne řekl, že bude moct jít zítra domů.“

„Bohužel. Vím jenom, co napsal do její karty dr. Craig Pierson.“

„Tak to se na to podíváme!“ prohlásila paní Hortonová ostře.

Protože nechtěla dceru poplašit, zavolala z automatu v čekárně pro návštěvy. Rozhořčeně sdělila manželovi, co zjistila. Třebaže připravoval svědka k soudu na příští den, slíbil, že ihned zakročí. Zatelefonoval svému staršímu partnerovi Bruci Millerovi, který byl předsedou nemocniční správní rady. Miller zavolal Walteru Deeringovi a ten dr. Ordwayovi.

Ordway sám zašel dolů na gynekologicko-porodnické patro, aby se podíval na kartu Cynthie Hortonové. Když uviděl Craigův rázně napsaný a podtržený plán léčby, okamžitě zvedl telefon.

„Doktora Piersona, prosím!“

Craig byl na ambulanci a prohlížel mladou ženu ve velkých bolestech. Na příčinu přišel rychle. Ektopické těhotenství. Přikázal, aby ženu přijali a zařadil ji k okamžité operaci. Když s tím byl hotov, odpověděl na pager.

„To je Pierson?“ ptal se Ordway.

„Ano.“

„Mohu s vámi ihned mluvit?“

„U vás v kanceláři?“

„Na oddělení!“ opravil ho Ordway.

„Sakra, Craigu,“ vybuchl Ordway, „výslovně vám bylo zakázáno, jakkoli si všímat Princeových pacientek, dokud se neomluvíte! Myslel jsem, že jsem to řekl zcela jasně!“

„Ano, pane profesore, to ano.“

„A teď toto!“ Ordway při těch slovech prudce bouchl rukou na kartu. „Aniž jste to konzultoval s lékařem pacientky. To je neetické! Vysoce neetické! A já se o tom dozvím jedině tak, že mi volá člen správní rady! Vy si teda vybíráte tu nejmizernější cestu, jak něco udělat!“

„Doktor Prince je nahoře na operačním sále. Nepovažoval jsem za moudré je tam vyrušovat. Bylo zcela jasné, co se musí udělat. A tak jsem to provedl.“

„Nebyl jste k tomu oprávněn!“

„Jako rezident, který má službu a kterého pacientka požádala, aby se na ni šel podívat, jsem soudil, že k tomu oprávněný jsem. V každém případě se nejednalo o úsudek. Určitě ne, když pacientce hrozí riziko plicní embolie.“

Proti tomu nemohl Ordway nic namítat, a tak jenom zavrčel: „Měl jste zavolat nějakého jiného rezidenta, nebo nějakého nemocničního lékaře. Kohokoli.“

„Kohokoli kromě sebe,“ doplnil Craig.

„Ano, přesně!“ řekl Ordway, který se už v duchu připravoval, jak bude čelit namíchnutému Princeovi.

„Pacientka si mě žádala,“ bylo vše, co mohl Craig říct na svou obhajobu.

„To může být ospravedlnění pro vás v duchu, ale Princeovi bych se o tom nezmiňoval. To by ho jenom tím víc rozzuřilo,“ varoval ho Ordway. „Zkrátka, stalo se,“ řekl nakonec. „Udělám, co budu moct, abych vás obhájil.“

„Díky,“ odpověděl Craig a v jeho hlase zazněl nádech ironie.

Ordway to postřehl a jeho tvář na okamžik vztekem zrudla. „Piersone, snažím se z vás udělat lékaře proti vaší vůli. Pamatujte si to.“

„Samozřejmě. Promiňte.“ Tentokrát to bylo upřímné.

Když dr. Harvey Prince skončil s poslední operací toho dne, bylo už po šesté večer. A třebaže Burtu Carlyleovi dovolil udělat poslední dvě hysterektomie, byl dost unavený. Utěšoval se: Díky Bohu, zítra je středa. Žádné operace. Na golfu schůzka s jeho makléřem, který přišel na nový nápad s investicemi umožňujícími daňovou úlevu, který mu důkladně vysvětlí během osmnácti jamek a později nad skleničkou. Vlastně by ani teď nebyla jedna sklenička marná, říkal si Prince. Ve skřínce v šatně měl láhev dvanáctileté skotské právě pro taková odpoledne. Dnes si místo jednoho panáka dal dva.

Právě se svlékal z operačního oblečení, když dostal vzkaz. Zašel by co možná nejdřív dolů na oddělení? Vzkaz byl od Waltra Deeringa. Prince se oblékl trochu rychleji než obvykle, ale nezapomněl na červené poupě do klopy. Když došel na oddělení, čekali tam na něho Deering i Ordway. Deering ho vzal stranou a vysvětloval mu zájem člena správní rady Millera o to děvče Hortonových a náhle změněný pokyn, týkající se jejího propuštění.

„Kdo to sakra přikázal?“ vybuchl rozhořčeně Prince.

Deering se otočil k Ordwayovi, který to převzal na svá bedra. Vysvětloval, co mohl nejopatrněji, že Craig Pierson.

„Ten mladý hajzlík?“ vypálil prudce Prince. „Výslovně jsem mu zakázal se k ní přibližovat! Chci ho vidět. Hned teď!“

„Není tady,“ odpověděl Ordway.

„Víte to určitě?“

„Naprosto určitě,“ řekl Ordway, protože Craigovi přikázal, aby na oddělení nebyl, až Prince zjistí, co se stalo. „Dívčiny rodiče a snoubenec čekají v jejím pokoji. Jsou tím velice znepokojeni.“

„To se jim nedivím,“ pokračoval Prince útočným tónem. „Hnedka s nimi promluvím.“

Klidným hlasem ho ale Ordway varoval: „Předtím, než s nimi promluvíte, bych se podíval do její karty.“ Prince do něho zabodl pohled. Ordway trval na svém: „Podíval bych se.“

Když Prince přišel do kanceláře oddělení, už si tam ten chorobopis prohlížel Burt Carlyle.

„Co je?“ zeptal se Prince.

„Právě to sem přinesli.“

„Co?“

„Zprávu z rentgenu. Její venogram.“

Prince netrpělivě vytrhl chorobopis Carlyleovi z rukou a zadíval se do něho. Zpátky mu ho podával už značně pomaleji a střízlivě.

„Tak mladé děvče a trombóza.“ víc neřekl. Oba lékaři věděli, jak vážné následky to může znamenat.

„Když jste ji dnes ráno prohlížel, tak jste neobjevil žádné příznaky?“ zeptal se Prince.

„Nic. Jenže skrytý trombus není nic neobvyklého. Vlastně je to ten nejhorší druh.“

„Díky, doktore,“ řekl Prince kysele. „Děkuji vám za poučení.“

Prince vykročil chodbou k pokoji 442. Burt Carlyle sledoval, jak odchází, a v duchu si říkal, že jeho kecy bude snášet jen tak dlouho, dokud bude muset. Jednoho dne ale toho darebáka vyhodím ze sedla. Do té doby se na toho chlapa budu usmívat a budu milý. A možná jednoho dne skončíme ve stejné daňové kategorii.

Harvey Prince svižně kráčel od sesterny k pokoji číslo 442 a připravoval se na to, až se octne tváří v tvář Hortonovým a dívčinu snoubenci. Než otevřel dveře, plně se ovládal. Nasadil svůj nejlepší a nejvíc povzbudivý výraz.

„Dobrý večer! To jsem rád, že jste všichni tady. Spěchal jsem sem z operačního sálu, hned jak jsem to uslyšel. Zřejmě se nám objevil menší problém. Nic, proč se nějak vzrušovat, ujišťuju vás.“

„Podle plánu měla jít Cynthia zítra domů,“ postěžoval si Arthur Horton. „A teď najednou dnes odpoledne řeknou, že si ji tu chtějí nechat ještě deset dnů.“

„A do svatby už jsou jenom tři týdny,“ dodala jeho manželka.

„Ale matko, jen se posaďte a uklidněte se. A vy taky, moje drahá.“ Usmál se na Cynthii, protože si povšiml, že je strašně nervózní. „Asi bychom vám měli trochu sklonit lůžko.“ A hned stiskl knoflík, který zvolna umožnil Cynthii sklouznout do pohodlnější polohy.

„Nuže, tedy,“ začal. „Objevila se nám malá komplikace, která není po chirurgickém zásahu nijak neobvyklá. Není sice třeba se nějak znepokojovat, ale věnujeme se jí, jako by tomu tak bylo, protože se chceme ubezpečit, že jsme pro jistotu udělali všechno. Radši neriskovat než pozdě litovat. Jestli to znamená nechat si tady pacientku ještě deset dní, co na tom? Vaše pojištění hospitalizaci přece kryje.

Ostatně je dobré, že se to objevilo dnes odpoledne místo zítra odpoledne, kdy by se na to třeba nepřišlo, a následky by mohly být nebezpečné. Takto jsme byli varováni a podnikli jsme kroky, abychom ty potíže zmírnili.“

Paní Hortonovou to uklidnilo, jejího manžela nikoli. Jako advokát se zkušenostmi ze soudních přelíčení se nenechal snadno utěšit pouhými slovy. Vyslýchal příliš mnoho svědků, kteří lhali, a taky jich mnoho připravoval, aby se snadno nechal oklamat. Prince rozpoznal v Hortonových očích podezření. Cítil v tom výzvu, aby pokračoval.

„Máme tu co dělat s pooperační tromboflebitidou, pane Hortone. Je to zánět, který vznikl ve femorální žíle ve stehně. Léčba je prostá. Dáváme pacientce několikrát denně heparin a trombus se postupně rozpustí. Abychom si byli absolutně jisti, děláme to deset dnů. A tak třebaže neradi odkládáme propuštění naší milé pacientky, všichni teď určitě chápeme, proč je to třeba udělat,“ uzavřel Prince.

Paní Hortonová, které se ulevilo, se usmála na Cynthii a ta se jí chabě pokusila úsměv oplatit. Prince měl za to, že dosáhl svého cíle. Pokud si Horton stále ještě dělá starosti a mladý snoubenec nejeví nijak radost, Prince tomu nepřikládal váhu. Byl si jist, že znovu získal pacientčinu důvěru.

„Takže se hezky vyspinkejte, drahoušku. Budeme vás bedlivě sledovat, dokud tahle dočasná nepříjemnost nepomine.“

Usmál se na Cynthii, potom pomalu přešel ke dveřím, kde se zastavil a zeptal: „Jestlipak mě aspoň pozvete na svatbu?“

Aniž čekal na odpověď, odešel. Přede dveřmi si s úlevou oddechl. Proběhlo to klidněji, než předpokládal. Potřeboval ale další skleničku, a to brzy.

17

Krátce nato, co dr. Prince odešel z pokoje 442, se Arthur Horton omluvil. Šel k telefonnímu automatu v místnosti pro návštěvy a vytočil číslo nemocnice.

„Doktora Craiga Piersona,“ požádal.

„Okamžik, prosím,“ zpěvavě a jako obvykle příjemně se ozvala telefonistka a spěšně ho spojovala.

Trvalo to víc než okamžik, než mu stejně mile oznámila: „Bohužel doktor Pierson zřejmě není v této chvíli v nemocnici.“

„Můžete mi říct, kde bych ho zastihl?“ naléhal Horton.

„Bohužel takové informace nesmíme podávat,“ informovala ho operátorka, její hlas už nezněl ochotně, ale rozmrzele.

„Jde o naléhavou věc. Musím se ihned spojit s doktorem Piersonem!“ tvrdil Horton.

„Bohužel vám nemohu pomoci,“ odpověděla odměřeně. „Dáte-li mi své číslo, pokusím se zařídit, aby vám zavolal.“

Horton to chvíli zvažoval a pak zavěsil. Zavolal Bruce Millera, svého staršího partnera, k němu domů. Miller se ho zeptal na číslo telefonního automatu a řekl Hortonovi, ať tam zůstane. Za sedm minut se telefon ozval. Volal Walter Deering, ředitel nemocnice. Informoval Hortona, že ho dr. Pierson hnedka zavolá.

Arthur Horton a Craig Pierson se setkali v nemocničním bufetu. Horton záměrně vybral stůl v nejodlehlejším koutě.

„Pane doktore, podle dcery vás vysoce znepokojilo, když jste zjistil její stav. Poslal jste ji honem na rentgen. Předepsal jste jí nějaký lék na potlačení trombózy.“

„Heparin,“ vysvětloval Craig. „V takových situacích je to povinné.“

„Tak tomu rozumím,“ odpověděl Horton. „Ale doktor Prince za námi zašel. Snažil se celou tu věc zlehčit. Až moc zlehčit. Mně je přece známo, že vy doktoři máte svou profesionální etiku. Tak jako ji máme my právníci. Nechci, abyste se dostal do nějakých potíží se svými nadřízenými. Takže po vás nechci, abyste komentoval počínání doktora Prince.

Měli jsme však u nás před několika lety jeden případ. A v něm šlo o neodbornou péči.“ Horton se honem snažil Craiga ujistit: „Nedělejte si starost, nemyslím na to, že bych někoho žaloval. Mám zájem jenom o to, abych ochránil dceru. V případě, který jsme tehdy projednávali, se trombóza vyvinula v něco jiného.“

„Embolii?“ zeptal se Craig.

„Ano. Vmetlo to tu sraženinu do pacientových plic a ukázalo se jako okamžitě smrtelné. Chci vědět prostými jednoduchými slovy: existuje tato možnost i v Cynthiině případě?“

„U každého pacienta s trombózou vždycky taková možnost existuje. Proto jim podáváme heparin, jakmile ji zjistíme.“

Horton smutně přikývl. „Potom Princeův pokus všechno přejít jako lehkou komplikaci skutečně nebyl poctivý.“ Horton zavrtěl hlavou. „Ne, řekl jsem, že po vás nebudu chtít, abyste to komentoval.“ Chvíli mlčel. „Takže to je velice vážné,“ dodal Horton. Snažil se přijmout fakta o dceřině stavu.

„Může být vážné,“ opravil ho Craig, aby zmírnil jeho zřejmou úzkost.

„Jak dlouho to bude trvat, než budeme vědět?“

„Budou jí dávat heparin po deset dnů. Potom budeme chytřejší.“

Horton vážně přikývl. „Pane doktore, Cynthie má ve vás naprostou důvěru. Vím to podle toho, jak o vás mluví. Má k vám vztah, úctu, cítí jakousi spřízněnost.“

„Určitě. Jsme oba adoptovaní.“

„Pane doktore, vzhledem k tomu, jaký k vám má vztah, a protože s ní jednáte upřímně, a se mnou taky, chtěl bych, abyste převzal starost o její případ po dobu, co bude v nemocnici.“

„To nemohu.“

„Kvůli doktoru Princeovi?“

„Z etických důvodů.“

„Můžete za ní alespoň zaskočit? Dohlídnout, aby se jí dostalo správné péče?“

„Je pacientkou doktora Prince. Zakázal mi za ní chodit,“ připustil krátce Pierson. „Dávám vám ale své slovo, že když uvidím, že něco není v pořádku, najdu si cestu, jak s tím něco provést.“

„Děkuju vám.“ Hortonovi se velmi ulevilo.

Rovněž Craigovi se velmi ulevilo, když starší muž ukončil jejich rozhovor a řekl: „Musím zpátky nahoru. Budou spekulovat, co se mně stalo.“

Bylo po půlnoci. Kate nalévala kávu a snažila se ulevit jeho svědomí.

„Horton se tě neptal,“ řekla, „takže jsi mu to nemusel říct.“

„Je to neomluvitelná zbabělost,“ řekl Craig, vzteklý nikoli na ni, ale na sebe. „Ten člověk chtěl pravdu. Já mu dal polopravdy, prázdná ujištění.“

„Craigu, miláčku,“ začala Kate hlasem, kterým mluvila víc jako matka než milenka, „my psychiatři čelíme takové situaci častěji než ty. Často jednám s pacientem, o kterém vím celou pravdu, ale nenutím ho, aby se jí postavil tváří v tvář. Nechám ho, aby ji postupně poznával. Až je nakonec schopen se s ní vyrovnat. A svým způsobem dělá pacient totéž se mnou.

Připouští jenom tolik, kolik cítí, že zvládne. Ale postupně, když se mi to podaří, vyjde najevo všechno. Až když se s tím dovede vypořádat. S Hortonem je to totéž. Co kdybys mu dnes večer řekl celou pravdu?“

„Mohl jsem ho tím zničit,“ přiznal Craig. „Přesto jsem měl říct: Pane Hortone, místo abyste si dělal starost s tím, co bude s vaší dcerou, kdyby došlo k smrtelné pulmonální embolii, myslete spíš nato, co se stane, když k ní nedojde“ pokračoval hořce Craig.

Kate neradostně souhlasila: „Po tromboflebitidě nebude moct brát estrogen bez rizika dalšího trombu. A bez nějaké náhrady estrogenu.“

„Jen to řekni! Hezky nahlas a jasně, drahá Kate. Když jí vzali oba vaječníky a bez estrogenu co z ní bude?“

„Stará žena v přechodu ve dvaadvaceti letech,“ připustila tiše Kate.

„Mohli jsme ji utěšovat tím, že pokud nebude moct mít svoje vlastní děti, může si je adoptovat. Ale co jí řekneme, až pocítí první návaly? A bude se to dál opakovat. A co všechny ostatní následky? Co řekneš dvaadvacetiletému děvčeti?

Ty mně teď na to řekneš, protože mě miluješ a chceš mě utěšit, že za to nenesu žádnou zodpovědnost. Že jsem přece chtěl Prince zarazit. Ale já ho nezarazil. Ta dívka leží v posteli a myslí si, že jsem jí zachránil život, protože jsem přišel na tu trombózu. Její otec si asi o mně myslí, že jsem čestný a ušlechtilý člověk. Ve skutečnosti je však oba klamu.

Jí už asi víc nedokážu pomoct. Pokusím se ale pomoct těm, co přijdou po ní!“

Clinton Ordway se opřel ve svém velkém pohodlném křesle za stolem, zadíval se na Craiga Piersona a zvažoval překvapivý požadavek, který právě mladý lékař vyslovil. Odmítnout by se rovnalo vytáčce, či prostěji řečeno zastíracímu manévru. Vyhovět znamenalo vystavit mladého Piersona značnému riziku. Obě cesty se Ordwayovi příčily. Avšak tenhle tvrdohlavý mladý lékař předložil problém tak pádně, že Ordway nemohl na něj nereagovat.

„Váš požadavek neodmítnu. Ale než s ním vyslovím souhlas, rád bych, abyste si pečlivě promyslel, co to může znamenat pro vaši budoucnost.“

„Myslel jsem na to,“ řekl Craig.

„Přes noc? Upřímně řečeno, kdybych při takových krocích dával všanc celou svou budoucnost, uvažoval bych o tom podstatně déle. Prince je chlap, který má obrovský vliv. Nejen tady v nemocnici, ale v Americkém kolegiu chirurgů. A v Okresní radě Kolegia gynekologů a porodníků. Když se na ně obrátíte, dokáže, že vás obě instituce odmítnou. To by znamenalo konec vaší akademické lékařské kariéry. Asi byste musel odejít do soukromé praxe, ať chcete, nebo ne.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Craig. „Čím víc o tom uvažuju, tím víc mě to roztrpčuje.“

Ordway smutně přikývl: „Když tedy na tom trváte, postarám se, aby se ten případ dostal na oborovou konferenci. Příštímu zasedání předsedá Carlyle. Uvědomím ho o tom.“

Když už Craig došel ke dveřím, zavolal Ordway, jako by si právě vzpomněl být zdvořilý: „Mimochodem, jak se daří vašemu otci?“

„Zotavuje se. Ale loket měl roztříštěný. Pravou ruku bude mít minimálně mobilní.“

„To je mi líto,“ řekl Ordway. „Ale stejně už je myslím v důchodovém věku.“

„Je jisté, že už nebude schopen pracovat.“

„Bude to asi pro vás značná finanční zátěž, viďte?“ zeptal se Ordway.

„To ano,“ připustil Craig.

Ordway účastně potřásl hlavou. „To je zlé. Zvlášť když to přišlo v téhle době.“

V té chvíli si Craig najednou uvědomil, že mu Ordway vlastně velice obratným způsobem vyhrožuje. Ordway citlivě zareagoval na podrážděný výraz v Craigových očích a rychle dodal: „Myslel jsem v době, kdy jste kdesi uprostřed cesty. Nejste ještě kvalifikován pro soukromou praxi a je příliš brzy, abyste dostal plat stálého nemocničního lékaře. Bude to asi pořádně těžké.“

Ordwayovi se ulevilo, že Craig odešel, aniž zareagoval na jeho neobratnou výhrůžku. Zavolal si sekretářku a nadiktoval jí vzkaz pro Carlylea. Na jednání oborové konference, která se konala pozítří, dodal další případ.

18

Posluchárna se začínala zaplňovat. Na zasedání oborové konference gynekologů a porodníků byla tentokrát mnohem větší účast než obvykle. Nějak se všechno rozkřiklo. Z oddělení se dostavili muži i ženy rezidenti, nemocniční lékaři, vyučující externí specialisté, sekundáři, a dokonce některé sestry.

Vzduch vřel svárlivou atmosférou univerzitního města provázející den tradičního fotbalového utkání. Nemocniční lékaři se shromáždili, aby viděli útok na vyučujícího externího chirurga. Externí vyučující přišli, aby se podívali, jak bude seřván drzý mladý rezident, a dychtili se na tom podílet.

Až příliš nápadné bylo, že se konference neúčastnil dr. Harvey Prince. Rozhodl se, že útoku Craiga Piersona tu čest neprokáže. Jeho zájmy lépe zastoupí jeho kolegové. Protože na ten den neměl Prince naplánovány operace, dal přednost tomu, že odpoledne stráví s Ritou Hallenovou. Ve chvíli, kdy byl Burt Carlyle připraven ohlásit první případ, se Prince miloval s Ritou, která si poslední dobou stěžovala, že ji zanedbává. Nepatřil k lidem, kterým chybí svědomí. Kromě toho ho těšilo, že je ve svém věku schopen uspokojovat trvale dvě ženy.

Lékaři stále ještě proudili do posluchárny, když Carlyle ohlásil první případ. Protože tyto konference odváděly lékaře od jejich dalších povinností, musely takové schůze začínat i končit přesně.

První se probíral případ, při němž chirurg v nečekané kritické situaci, hrozící katastrofou, improvizoval nový chirurgický postup. Dnes tu předstoupil, popsal původní stav, předvedl diapozitivy a detailně popsal nový postup. Potom odpovídal na otázky dalších chirurgů, kteří měli zájem tohoto postupu používat. Chirurg je také informoval, že připravil studii, kterou přijali v Journal of Obstetrics, odborném časopise porodníků, takže veškeré podrobnosti budou brzy k dispozici všem pracovníkům v oboru. Nabídl však, že pokud by se někdo z kolegů rád účastnil jako pozorovatel operace, bude mu potěšením.

Takto první případ splnil primární smysl těchto konferencí, totiž podílet se o nové a důležité informace pro poučení kolegů a studentů.

Druhý případ nevedl k tak šťastnému výsledku. Šlo o chybnou diagnózu, která měla tragický konec přes ozařování, chemoterapii i imunoterapii. Pokud by se diagnóza správně určila v době prvního pacientčina vyšetření, dalo se chirurgicky zasáhnout a vyhnout ztrátě na životě.

Třetí případ se týkal využití kolposkopie jako způsobu lokalizace abnormální oblasti na povrchu děložního krčku. Tento v Evropě úspěšně používaný diagnostický způsob se v zemi začal široce využívat teprve nedávno. Na konferenci ho uvedl a doporučil gynekolog, který měl zájem, aby tuto metodu přijali všichni specializovaní gynekologové ve Státní univerzitní nemocnici.

Třebaže všechny tři případy byly zajímavé, ukázaly se jen jako prolog k případu, který si sem většina shromážděných přišla vyslechnout. Burt Carlyle, oblečený v bílém plášti bez poskvrnky, vždycky přepečlivě upravený, jako by měl prokázat lživost rasistického osočování, vstal, aby uvedl čtvrtý případ. Upřel svoje černé oči přes obroučku brýlí na čtení a zahleděl se dolů na Craiga, který seděl v první řadě. Jako by se ptal: Určitě to chceš táhnout až do konce? Craig reagoval vzdorným pohledem. Carlyleovi nezbývalo než ohlásit: „Další případ se týká bilaterální salpingoooforektomie a předloží ho doktor Pierson.“

Jelikož byla důležitá pouze lékařská a chirurgická fakta, neuváděli se specificky jménem ti, jichž se to týkalo, ani pacientka, ani chirurg. Ovšem všichni v tom velkém auditoriu věděli, o koho jde. Bylo jim rovněž známo, že při operaci došlo na operačním sále ke konfrontaci.

Jakmile se Craig zvedl, aby případ prezentoval, bylo jasně patrné, jak se sál rozdělil. Starší lékaři jako by se sjednotili ve své animozitě proti Craigovi. Mladší lékaři stáli na jeho straně, třebaže mezi těmi, kdo ho podporovali, se mnohým zdálo, že zbytečně riskuje.

Craig prostým způsobem uvedl historii případu Cynthie Hortonové, od prvního vyšetření až po operaci, a pak vznesl otázku správného chirurgického postupu.

Spofford Cest byl důstojný muž, malý a tělnatý, ale plný energie, třebaže mu už bylo přes šedesát, a měl bohatý operační program, nejpočetnější hned po Princeovi. Třebaže je většina lidí pokládala za rivaly, v tomto případě byly jejich zájmy společné. Cest prošel dolů uličkou, aby svůj názor vyslovil čelem ke svým kolegům.

„Podle mne tu máme klasický případ, jak se dá být dodatečně perfektně chytrý. Choroby, která, zdá se mi, zachvacuje pouze mladé lidi. Když jsem byl sekundář a rezident, snažili jsme se v našich časech učit od starších, zkušenějších lékařů. V dnešní době ale jako by hlavním záměrem rezidentů bylo poučovat své nadřízené. Zvláště s použitím spolehlivého lékařského nástroje zvaného retrospektoskop.“

Starší lékaři vyjádřili svůj souhlas smíchem, a tím Westa povzbudili, aby pokračoval.

„Ti z nás, co tady pracují víc než pár let, vědí, že až v padesáti procentech případů, kdy objevíte nádor na jednom vaječníku, se setkáte se vší pravděpodobností s bilaterálním poškozením. Takže pokud si vůbec takovou otázku klademe, doporučuje se jasně bilaterální zásah!“

Získal si podporu řady přítomných, kteří to komentovali slovy „Správně!“

„Rozhodně!“

„Pane doktore,“ obrátil se k dr. Westovi velice uctivě Craig, „máme ale před sebou mladou ženu v plodném věku.“

„Jistě politováníhodné!“ odpálil ho West. „Ale při mukózním cystadenokarcinomu.“

Craig ho přerušil, aby poukázal: „Vynechal jste označní suspektrii“

West hladce přešel Craigovu opravu.

„Při mukózním cystadenokarcinomu se konzervativní chirurgický zákrok nedoporučuje. A nikdy se nedoporučoval!“

„Až do nedávných výzkumných poznatků,“ přel se Craig.

West ho zpražil pohledem a řekl: „Ten druhý vaječník by se musel dřív nebo později odebrat. Anebo jste se tomu ještě nenaučil?“ ironicky se zeptal starší lékař.

Craig cítil, jak rudne ve tvářích vztekem i z rozpaků.

Zasáhl Burt Carlyle: „Pánové a dámy, čas pokročil. Všichni máme svůj časový program.“

„Jenom minutku!“ vybuchl Craig. „Podle mne si poslední poznámka doktora Westa žádá odpověď, protože otázku definuje zcela jasně. Otázka zřejmě je, kdo se co naučil a kdy. Takže rezidenti se svým volným rozvrhem, který obvykle vyžaduje jenom čtyřiadvacetihodinový den, zřejmě mají více času, aby mohli sledovat nejnovější literaturu než externí lékaři, kteří denně čtyři až pět hodin operují a pak svoje pacientky nechají na starosti právě těmto rezidentům.

Kdyby si někteří chirurgové udělali trochu času mezi golfem a dalšími záležitostmi, mohli by se seznámit s nejnovějšími pracemi na tomto poli. Nedávné příspěvky z několika nejvěhlasnějších nemocnic v zemi prokazují, že vhodným léčebným způsobem by bývala byla jednostranná salpingoooforektomie. Později, až by žena měla svá plodná léta za sebou, mohl by jí být z preventivních důvodů odebrán druhý vaječník, vzhledem k potenciálnímu bilaterálnímu vývoji.“

West se shovívavě usmál. „Vy mladí hoši jste tak hrdí na to, jak kráčíte v čele pokroku, že byste aplikovali na svoje pacientky jakoukoli módní teorii, co se objeví.“

„O nic víc než vy staří hoši postihujete svoje pacientky stejnými starými zločiny,“ opět mu odpálil svou repliku Craig.

Ve chvíli, kdy mu přes rty přešlo slovo zločiny, si Craig uvědomil, že udělal chybu. Ticho, které následovalo po jeho výbuchu, mu tu obavu potvrdilo.

Burt Carlyle se pokusil zmírnit okamžitý účinek těch slov tím, že ihned zasáhl. „Už je za deset minut půl druhé. Všichni máme nabitý rozvrh. Když dovolíte, zasedání ukončím.“

West ho přerušil a znovu na Craiga zaútočil.

„Poslyšte, mladý muži, za celý život jsem nikdy neslyšel žádného lékaře, aby označil uznávanou chirurgickou praxi jako zločin! Co když se ode dneška za půl roku, anebo za dva roky ukáže ten druhý vaječník jako maligní a třeba osudný? To, co se provedlo v tomto případě, bylo plně účinným preventivním opatřením. Pouze z nezkušenosti nesouhlasíte, mladý muži!“

West zrudl ve tváři. Za brýlemi se mu začínal lesknout pot krajního rozhořčení.

Craig dál trval na svém: „Co se týče preventivních opatření, tak kdybychom provedli každému třináctiletému děvčátku hysterektomii, vymýtili bychom v celé generaci rakovinu dělohy. Ale za jakou cenu?

Vždycky mě učili, že základním principem v medicíně i v chirurgii je uzdravit pacienta za cenu minimálního funkčního poškození. V tomto případě terapie připravuje pacientku o možnost být normální ženou rodící děti. A vlastně účinky mohou být ještě drastičtější.“

West blýskl očima po Craigovi a pak se pohrdavě zasmál. Prudce se otočil a vyšel ze sálu. Od starších lékařů, kteří se trousili z auditoria v malých skupinkách, se dost výrazně nesl nepřátelský šepot. Mladší dosud otáleli, vyjadřovali tak solidaritu s Craigem. Neřekli však nic. Politicky by to bylo nemoudré.

Ze starších tam setrval jenom Sam Becker. Uličkou si razil cestu ke Craigovi. Sam byl naštvaný a mrzutý.

„Takže jste musel coby chytré dítko položit hlavu na špalek! Dal jste si záležet! Hlupáku! Proč myslíte, že tu bylo tolik vyučujících chirurgů, ale ten, kterého se to týkalo, až to bije do očí, tady nebyl? Narafičili to na vás. Prince se neobjeví, takže ho nemůžete obvinit, že mluví ve vlastním zájmu. Přenechá to nezaujatým, neutrálním členům lékařské komunity. Ale kdo tu byl? West. Člověk, který je předsedou Krajské rady Amerického kolegia chirurgů. A Maxwell, který byl v tomto okrese pověřen Americkým kolegiem gynekologů a porodníků, aby prováděl pohovory s žadateli o přijetí. Myslíte si, že ti dva zapomenou, že jste dneska použil slova „zločiny“? Co myslíte, že se stane, až přijdete a požádáte o přijetí do těchto dvou organizací?

A co si myslíte, jak to dopadne s jakýkoli vaším místem v budoucnu, když nebudete členem ani jedné z těchto organizací? I když si otevřete soukromou praxi v nějakém odlehlém koutě země, nastane chvíle, kdy praktický lékař bude muset svou pacientku poslat ke gynekologovi. Sundá si Adresář odborných lékařů a vyhledá si gynekology ze své oblasti. Najde jméno Pierson, Craig. Přečte si pěkný seznam absolvovaných škol, i že jste tady působil jako rezident. Ale podezřele tam chybí jakákoli spolupráce s oběma nejprestižnějšími organizacemi vašeho oboru. Copak si asi řekne? Tenhle mladý lékař musel udělat něco, proč ho odmítli. Chybí mu punc úředního souhlasu. A tak si ten praktický lékař najde jiného gynekologa.

To všechno jste způsobil nešťastným použitím toho zpropadeného slova. Co jste si dneska nadrobil, nedokážete odčinit za celý život,“ uzavřel smutně Becker a potřásl hlavou.

„Co byste býval chtěl, Same, abych udělal?“

„Nejspíš asi,“ začal smutně Sam Becker, „abyste byl zbabělec jako my ostatní. Promiňte, hochu.“

Poklepal Craigovi na rameno s otcovskou starostí i láskou.

Craig se chystal odejít z posluchárny. Zahlédl Kate, jak stojí nahoře v uličce. Debatovala s Burtem Carlylem, který ji podrobně informoval o schůzi.

„Snažila jsem se sem dorazit včas,“ omlouvala se Kate. „Ale měli jsme tam jeden náhlý příjem. Psychopata, který právě zavraždil svou ženu a dítě a pak se pokusil zabít sám sebe, ale nepodařilo se mu to.“

„Myslím, že ti Burt všechno vylíčil.“

„Musel jsem,“ připustil Burt. „Co říkal Becker?“

„Zhruba to, co bys čekal.“

„Hergot, Craigu, snažil jsem se tě zarazit,“ začal Burt, vzteklý rovněž sám na sebe. „Copak jsi neviděl, jak se na tebe dívám, když jsem řekl, že nás tlačí čas. Co sis sakra myslel, že mám na mysli? Ale jakmile jsi použil to slovo „zločiny.“

„Ty jsi řekl „zločiny“ Craigu?“ vpadla mu do řeči Kate.

Craig přikývl, připustil: „Ano, to bylo neuvážené.“

„Je snad neuvážené eufemisticky osudové?“ zeptal se hořce Burt Carlyle. „Sakra, Craigu, nikomu názor nezměníš, když napadáš lidi, které chceš přesvědčit? Nic horšího jsi nemohl říct!“

Kate dávala Burtovi očima najevo, že by ráda zůstala s Craigem sama.

„Hele, musím udělat rozvrh na zítřek,“ prohlásil Burt. „Nashle.“

„Nedáme si kafe?“ navrhla Kate.

„Proč ne? Na světě snad neexistuje problém, který by se nevyřešil, když si člověk dá kafe,“ řekl Craig hořce.

Kate se mu zadívala do očí a pronesla tichým pevným hlasem: „Takhle z toho nevyklouzneš, Craigu!“

Když ho oslovovala Craigu tímto mimořádně strohým tónem, věděl, že se na něho velice zlobí.

„Nebudeš mě používat jako fackovacího panáka, abys zmírnil svou vinu. Budu mít s tebou soucit, protože ho potřebuješ. A taky pochopení, protože si je zasloužíš. Pokusil ses o něco konstruktivního. A nepodařilo se ti to. Ale nevylévej si vztek na mě!“

Miloval ji nejvíc ve chvílích, kdy by ji mohl nejvíc nenávidět. Jednala s ním poctivě a tvrdě, tak, jaká byla i na sebe.

„Promiň,“ řekl tiše.

„Kávu?“

„Kávu,“ souhlasil.

Zatímco si Craig s Kate promítali znovu celou tu katastrofální schůzi a hledali, jakými prostředky odvrátit následky, dr. West telefonoval s Harveym Princem.

„Harve?“

„Ano, Spoffe? Tak jak to probíhalo?“

„Lip, než jsem doufal,“ spokojeně pomrkával West. „Nejenom, že napadl tebe, ale napadl všechny, co tu učí. Je to velice tvrdohlavý mladý člověk. Což je dobré. Už s ním nebudeme mít žádné potíže.“

„Byl tam Ordway?“

„Ne,“ odpověděl West.

„Vyhnul se té schůzi,“ usoudil Prince.

„Nechce se angažovat, aby měl volné ruce, pokud by vznikly problémy. No problémy z toho budou,“ předvídal dychtivě West.

„Tak dobře,“ souhlasil Prince. „Musíme se ho jednou provždycky zbavit.“

„Už to nedá moc práce, přimět ho, aby sám odešel,“ přitakal West.

„Ksakru, jaképak odešel! Chci, aby ho vyhodili!“ přikazoval Prince. „Chci, aby měl ve svých osobních záznamech, že ho vykopli!“

„Harve, je sice arogantní, ale přece jen ještě mladý. Nezničme ho. Už to, že se místa vzdá, je dost zlé.“

Prince se na chvíli zamyslel a pak se dal obměkčit. „Dobrá, prostě se toho darebáka zbavme. A mě z toho vynechejte. Nechci se v tom nijak angažovat.“

„Neboj se, zařídím to diplomaticky.“

West zavolal ke Clintonu Ordwayovi. Ordway nebyl přítomen. West ochotně počká. Odklad jim jenom nahraje. Až se setká s Ordwayem, bude už šéf zahrnut stížnostmi od tuctu jiných vyučujících externistů. Argumenty proti Craigu Piersonovi budou tak přesvědčivé, že rezignace bude vypadat jako mírné řešení.

19

Craig se zastavil na sesterně, aby si pročetl chorobopisy pacientek, ke kterým dosud mohl chodit. Nenašel žádné podstatné změny. Těm, které byly po operaci, se dařilo dobře. Žádné nečekané horečky a tedy žádné infekce. Během odpoledne za nimi zajde a podívá se na ně.

Místo aby to považoval za příjemný přepych, že má tolik času pro sebe, cítil se osamělý a vyděděný. Chyběla mu vzrušená atmosféra, kdy byl celý den, každou hodinu v jednom kole, od časných vizit ještě před snídaní, přes operace a znovu vizity a telefony z pohotovosti. Byla to neustávající dřina, na kterou každý rezident naříkal, ale přesto ji měl rád.

Prostudoval si chorobopisy svých pacientek, ale nemohl odolat, aby se alespoň letmo nepodíval na Cynthiin. Třebaže se na něho sestra Ryanová, která měla službu, dívala, rozvážně si vytáhl Cynthiin chorobopis, podíval se nahoru na stránku a viděl, že je na stejné dávce heparinu, jakou přikázal. Zjistil, že jí udělali druhý venogram. Trombus se nerozpustil. Plicní nebo srdeční embolie zůstávala dál neblahou možností.

Ozval se jeho pager. Na pohotovostním příjmu potřebují gynekologického rezidenta. Telefonistka ho informovala, že volali dr. Carlyleovi, ale dosud nedorazil. Lékař na pohotovosti tedy požádal o dr. Piersona.

Už když Craig procházel chodbou mezi obvyklým hlučným davem na ambulanci, zaregistroval pronikavý, hysterický hlas. Zpočátku nemohl rozeznat žádná konkrétní slova. Avšak jak se blížil na druhý konec chodby, uslyšel zcela zřetelně vyděšený hlas mladé ženy.

„Vyhoďte ho odtud! Nechci, aby na mě sahal! Jestli se ke mně přiblíží, zabiju ho!“ Slova se ztratila ve výbuchu hysterického vzlykání.

Zbytek cesty Craig doběhl. Vřítil se na pohotovost a zjistil, že Burt Carlyle dorazil dřív. Burt však nestál u pacientky, která ležela na vyšetřovacím stole zkroucená ve fetální pozici. Do obličeje jí neviděl, ale všiml si krvavých skvrn na jejích potrhaných šatech.

Dva uniformovaní policisté čekali v rohu. Oběma zřejmě bylo trapně, nic neříkali. Jeden z nich se gesty marně omlouval Carlyleovi, který zachmuřeně a dotčeně přihlížel. Pokynul Craigovi, aby se případu ujal.

Craig přistoupil ke stolu. Jemně vztáhl ruku, aby dívku otočil naznak a mohl ji vyšetřit. Přítomnost policie, dívčin stav i krvavé skvrny mu řekly všechno, co potřeboval vědět. Pracovník sociální péče s poznámkovým blokem to potvrdil. Pacientka byla oběť znásilnění, kterou sem přinesli k bezprostřednímu vyšetření pro potřeby soudu.

Sotva se jí dotkl rukou, děvče se k němu otočilo a začalo křičet. „Nechci, aby se mě dotýkal nějaký černej hajzl. Byl černej! Ten chlap, co mi to udělal, byl černej! Všicky jsou stejný. Dejte pryč ty pracky! Dejte je pryč!“ ječela.

Craig se podíval po Burtu Carlyleovi, pohledem ho vyzval, ať odejde, že to vyřídí. Carlyle se nehnul, jako by záměrně chtěl přetrpět celou tu bolestnou epizodu.

Craig rázně popadl dívku za ramena a otočil ji. Třebaže se divoce bránila, donutil ji, aby se mu podívala do tváře. Když si uvědomila, že to není Carlyle, ale bílý doktor, začala se chovat mírněji, přestala se bránit a zůstala klidně ležet. Vzlykala a slzy jí přitom tekly po tvářích.

Craig přitáhl ke stolu bílou zástěnu, aby děvče při vyšetření zaclonil, a diktoval nález. Nebylo pochyby o násilném a bolestivém vniknutí. Udělal pár stěrů, aby se určilo, zda se najdou stopy spermatu.

Než dokončil vyšetření, zjistil, že utrpěla zranění, které bude vyžadovat chirurgické ošetření. Po straně hlavy měla povrchovou odřeninu. Především však byla v šoku a propadla hysterii.

Vyšel z prostoru za plentou, aby se policistů zeptal, zda od ní potřebují nějaké další prohlášení pro své záznamy. Jelikož už nic nechtěli, dal Craig pacientce injekci, silnou dávku Valia. Přikázal ji uložit na vozík a dopravit na gynekologicko-porodnické oddělení, kde doporučí plán léčby.

Když se kolem sebe rozhlédl, zjistil, že Burt je pryč. Našel ho až na pokoji lékařů na patře. Carlyle seděl, mlčky a zamyšleně, na staré rozvrzané otočné sedačce čelem ke zdi.

„Je mi líto, Burte, ale.“ začal Craig.

„Ale co?“ zeptal Carlyle. Vybíjel si na Craigovi vztek, který nebyl schopen adresovat nepřátelskému děvčeti. „Jen protože ji znásilnil černoch, jsou najednou všichni černí násilníci!“

„Ta holka byla hysterická. Nevěděla, co říká.“

„Věděla toho dost, přinejmenším, že nechce, aby se jí dotýkal černý doktor!“ rozkřikl se Burt.

Craig přirazil dveře, aby se Burtův naštvaný hlas nerozléhal po celém patře.

„No dobře, Burte. Chceš to ze sebe dostat, tak si to vybij na mně. Já jsem taky bílý. Někdo holku chytne, zbije, přemůže a brutálně se jí zmocní, spáchá nejhorší čin, jakého se lze na ženě dopustit. Čekáš, že bude racionálně uvažovat? Udělal to nějaký černoch, ergo ať na mě žádný další černoch nesahá. To bylo všechno. Nehledej v tom nic víc.“

„Takže to bylo všechno?“ oponoval mu prudce Burt. „Nuže, vážený bílý pane, odpověz mi alespoň na jednu otázku. Už jsi někdy slyšel bělošku, kterou znásilnil běloch, aby ječela: „Sežeňte mi černého doktora. Jen mi na to odpověz!“

Craig si Burta příliš vysoce vážil, aby mu lhal či něco skrýval. Zazvonil telefon. Burt se ho rozhodl nezvedat. Chopil se ho Craig.

„Pierson.“

„Pane doktore,“ informovala ho staniční sestra, „pacientka na pokoji 442 by byla ráda, kdybyste za ní zašel, pokud máte čas.“ Sdělovala mu to až příliš formálním a lhostejným způsobem. Zřejmě se rychle roznesla pověst o střetu na té oborové konferenci. Sestra se rozhodla, že se nedá zatáhnout do sporu Prince a Pierce.

„Co je s tou pacientkou v nepořádku?“ zeptal se Craig a zaujal stejně jako sestra rezervovaný a chladný postoj.

„Uvádí, že má horečku. Trvá na tom.“

„Změřila jste jí teplotu?“ ptal se dál Craig.

„Třicet sedm,“ informovala ho sestra úsečně.

„A přesto tvrdí, že má horečku?“

„Trvá na tom, že vás chce vidět. Co jí mám říct?“

„Zastavím se, jakmile budu moct.“

Zavěsil. Otočil se ke Carlyleovi, který se znovu díval na druhou stranu.

„Pokaždé.“ začal Burt a pak zřejmě záměrně nedořekl, co začal. „Od případu k případu postupuješ trochu kupředu. Až dospěješ ke dnům, kdy sám sebe přesvědčíš, že na tom nezáleží. Že tě pacienti přijímají takového, jaký jsi. Jako lékaře. Potom dojde k něčemu jako toto a jsi tam, cos byl na začátku. Zase jsi černý kluk, kterého všichni považovali za ušmudlaného, nepoctivého a ničemného. Nejsi o nic lepší než ten chlap, co ji znásilnil.“

„Povíš to LuAnne?“

„Někdy jí to říkám, někdy ne. Ostatně je to, jako bych jí líčil, co jednou čeká naše děcka. Nerad jí to připomínám.“

„Než vyrostou, tak se to změní,“ utěšoval ho Craig.

„Pochybuju.“ A aby ukryl své vlastní pocity, zeptal se: „Kdo to volal?“

„442,“ odpověděl Craig.

„Zas má další horečku? To tak zrovna potřebujeme!“ řekl Burt.

„Horečku nemá. Jenom si myslí, že má.“

Burt Carlyle se k němu na sedačce zvolna otočil čelem. „Proboha, to snad ne!“

„Možné to je,“ odpověděl Craig. „Požádala, abych se u ní stavil.“

„Bylo by lepší, kdybych se u ní zastavil já,“ nabídl se Burt.

„Ona ale chtěla mě,“ trval na svém Craig.

Burt pokrčil rameny.

Craig se usmál. „A ne proto, že jsem bílý.“

Burt k němu zvedl oči a konečně se také usmál. V jeho očích však Craig vyčetl, že ho ta bolest bude dlouho soužit.

Vzadu na chodbě zahlédl Craig paní Hortonovou, jak čeká hned u dveří do pokoje 442. Ten pohled znal. Pacientčina rodina číhající v záloze na lékaře, aby ho vyzpovídala z doslechu pacientky.

„Pane doktore, má ošklivou horečku,“ začala paní Hortonová. „Může to mít nějakou souvislost s tou flebitidou v noze? Zhoršuje se to?“

„Pokud víme, rozpouští se. Sice ne tak rychle, jak bychom chtěli, ale rozpouští se,“ ujistil ji Craig.

„Znamená to, že k embolii nemůže dojít?“

„Nikdy nevíme, dokud se to úplně nedá do pořádku,“ řekl jí věcně. „Proto přistupujeme k léčbě takhle opatrně.“

Přikývla, cenila si jeho otevřenosti. Snažila se sama sebe přesvědčit, že prognóza je nadějná. „No, alespoň to nevyvolalo horečku. Čím by to mohlo být? Nějaká infekce?“

„Nemá horečku.“

„Stěžuje si, že jí je moc horko. Najednou se zpotí. Podobně se potila, když jako malá holčička mívala vysokou teplotu,“ vysvětlovala paní Hortonová. „Objevuje se to stejně. Někdy to trvá pár minut. Jindy hodinu i víc.“

„Jak dlouho to už trvá?“ zeptal se.

„Dva dny. Volala jsem doktora Prince, ale je u sebe v ordinaci tak zřídka.“

„Ano, je zaneprázdněný velice zaneprázdněný,“ konstatoval Craig neutrálním tónem.

„Prosím vás, podívejte se na to. Neříkejte jí ale nic, co by ji znepokojilo. Pokud byste k tomu něco chtěl říct, povězte to mně,“ naléhala paní Hortonová.

Craig nikdy neměl rád, když ho někdo zatahoval do komplotů proti pacientovi. Ani od členů pacientovy rodiny.

„Paní Hortonová, vaše dcera už není žádné dítě. Je jí dvaadvacet. Je dospělá. Pokud bude třeba k tomu něco říct, je třeba to říct jí.“

„Mohu být u toho, až ji budete prohlížet? Ráda bych věděla, co si myslíte,“ prosila ho úpěnlivě.

Craig zaváhal. Bude beztak dost obtížné hovořit otevřeně s děvčetem samotným. Bude-li přítomna její matka, tím víc bude tíhnout k tomu, reagovat emocionálně. Jenže Cynthia bude potřebovat někoho, kdo ji utěší. Pokud samozřejmě lze v takové situaci nějakou útěchu najít.

„Samozřejmě. Pojďte dál,“ řekl.

Cynthia Hortonová seděla v posteli. Na hezkém obličeji nebylo stopy po líčidle. Černé vlasy měla svázané dozadu červenou stužkou. Přesto se pár pramínků uvolnilo a přilepilo se po stranách k zvlhlým tvářím. Byla bledá, mnohem bledší, než když ji přijímali. A hubená. Připomněl si, že na její kartu sestra poznamenala, že pacientka dobře nejí, občas vrací tácy nedotčeny. Šlo, jak věděl, o duševní, a ne o fyzický stav. Značně to omezovalo způsob, jakým hodlal situaci řešit.

Ještě než mohl říct jediné slovo, zeptala se dotčeně: „Dostal jste můj vzkaz?“

„Přišel jsem hned, jak to bylo možné.“

„Pověděli vám to?“

„Prý jste si stěžovala na teplotu.“

„Změřili mě potom a lhali mi,“ žalovala.

Poznával syndrom, často se vyskytující u pacientů, kde průběh léčby a rekonvalescence probíhaly jinak, než se očekávalo. Vždycky se objevila chvíle, kdy začali všechny podezírat, že se proti nim spikli.

„Nelhali vám, Cynthie.“

„Ošetřovatelka řekla, že mám teplotu normální.“

„Máte.“

Zavrtěla hlavou, netrpělivě, znechuceně nesouhlasila, a přitom se vyhnula jeho očím a zahleděla se z okna.

„Cynthie?“ ozvala se prosebně její matka, snažila se ji přimět, aby byla rozumnější.

„Tak co když vás teď změříme a nechám vás, abyste se na teploměr podívala sama,“ navrhl Craig a vybral si z kapsy teploměr do úst. Sklepal ho. „Pod jazyk, prosím.“

Během tříminutového čekání, které se zdálo věčností, se paní Hortonová pokoušela očima o tichou dohodu s Craigem. Jako by se omlouvala: Věřte mi, vůbec takováhle není. Jenom ji uzdravte a bude zase normální jako dřív.

Craig skrýval svoje obavy. Když tři minuty uběhly, sáhl po teploměru, rychle se na něj podíval a vrátil jí ho.

„Podívejte se sama.“

Cynthia vzala drobný skleněný nástroj a otáčela jím, až našla rovnou stříbrnou linku.

„Kolik ukazuje?“ zeptal se.

„Něco málo pod sedmatřicet,“ řekla. „To není zcela normální, že?“

„Nemůže být normálnější,“ odpověděl jí.

„Tak proč mám takové chvíle horka a tak příšerně se přitom potím?“ divila se.

„Míváte je často?“ zeptal se Craig a uvažoval, zda ji Prince nebo některý z jeho asistentů nějakým způsobem na to připravil.

„Častěji v noci než ve dne,“ odpověděla. „Někdy ale každé tři nebo čtyři hodiny. Když se to objeví, mám pocit, že shořím.“

„Pověděla jste o tom doktoru Princeovi?“

„Už se tady dva dny nezastavil.“

„A jeho spolupracovníci?“

„Jeden chodí každé ráno,“ vysvětlovala Cynthia. „Nikdy ale nezůstanou dost dlouho, aby mi na něco odpověděli.“

Craig v duchu zvažoval, kolik toho může nebo má odhalit dívce, která není jeho pacientkou. Nakonec řekl: „Není to horečka. Takže není důvod dohadovat se, že jde o infekci. Tromboflebitida ustupuje.“

Všechno, co řekl, byla pravda. Ale všechno to byla vytáčka. Byl si kvůli tomu odporný. Avšak i kdyby té dívce řekl hrubou pravdu, sebemíň by se tím nezměnil ani její stav, ani léčení.

To léčit nelze. A je povinností Prince, aby jí to řekl.

A právě když jí Craig odpovídal, viděl, jak se jí temně rudě zbarvuje krk a krev se žene vzhůru do tváří. Prve bledá, najednou byla temně rudá. Kapky potu se jí začaly lesknout na čele a na obličeji. Stékaly jí po krku a ztrácely se mezi jejími mladými ňadry.

„To je ono,“ šeptalo děvče. „Takhle se to objevuje. Otevřete okno! Zapněte klimatizaci.“

Otevřel dokořán okno, aby mohl do místnosti proudit svěží vzduch. Cynthia odhodila lehkou přikrývku, jako by chtěla do sebe co nejvíc vstřebat veškerý chladný vzduch a tak ulevit svému rudému a žhnoucímu tělu.

Paní Hortonová přitom po celou dobu upřeně hleděla na Craiga, její oči žádaly nějakou odpověď, nějaké vysvětlení. Jak ale vysvětlit dvaadvacetileté dívce, že právě prožívá nával charakteristický pro menopauzu? Že v biologickém smyslu je stejně stará, či dokonce starší než její matka? Jak?

V některých případech lze takové symptomy mírnit, pokud lékař svou pacientku na to připravil. Prince se zřejmě o to nepokusil. Takže dívka zápasila s tím, aby zdolala symptomy, které pro ni byly nejen nepříjemné, ale i záhadné.

Craig dospěl k závěru, že situaci lze řešit jen jediným způsobem. Když to neudělal Prince, udělá to on. Pacientčino zdraví a bezpečí má přednost před všemi jemnými nuancemi lékařské etiky.

„Paní Hortonová, odešla byste laskavě na pár minut?“ vyzval matku.

„Jestli ji budete vyšetřovat, ráda bych zůstala. Ostatně je to moje dcera,“ nedala si říct paní Hortonová.

„Jenom si s ní promluvím. Všechno, co jí řeknu, povím později i vám. Ale teď bych zatím s ní byl rád sám.“

Paní Hortonová se podívala na Craiga, potom na dceru, ale nezdálo se, že se má k odchodu, dokud se na ni neobrátila Cynthia: „Mami, prosím?“

Nemocniční dveře se obvykle jaksi zlehka zavírají, jako by šeptaly tajemství. Tyto dveře zněly tak víc než jiné, co si Craig pamatoval. Jako by udávaly tón tomu, co se teď musí odehrát.

„Cynthie,“ začal, „tento chirurgický zákrok má určité následky.“

Beze slova, bez předchozího varování se dívka rozplakala. Nevydala hlásku. Slzy se jí však řinuly po tváři a máčely polštář. Nesnažila se je utřít.

„Cynthie?“ zeptal se jemně Craig. „Proč pláčete? Bolí vás něco?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak proč?“

„Nevím,“ přiznala. „V noci tu ležím, nespím a pláču. A nevím proč. Nikdy dřív jsem nebrečela. Ptám se proč, ale nevím, prostě brečím.“

„Jak dlouho to už trvá?“

„Poslední tři dny. Většinou v noci. Myslím, že se ve dne brečet neodvážím.“

„Proč ne?“

„Bojím se. Posledních několik dní se ustavičně bojím.“

„Bojíte se, že vás Pete opustí?“ naznačoval Craig.

„Ne. Byl při tomhle všem senzační. Nebojím se ničeho konkrétního. Někdy si říkám, že se možná bojím umírání. Že mně to celé neodstranili. Ale říkám si, ne, to ne, když mě ujistili, že to je venku. A pak se ptám, proč teda brečím? Nikdy jsem takhle nebrečela. A teď v noci, anebo když jsem sama, prostě pláču,“ žalostně doznávala.

„Není to proto, že jste v nemocnici déle, než jste předpokládala?“

„To nemyslím.“

„Ani z pocitu, že byste měla být venku a kupovat si výbavu? Dohlížet na poslední přípravy k svatbě? Kupovat nábytek?“ zeptal se.

„Věděla jsem, že to všechno přijde,“ odpověděla. „Čekáním je to dokonce víc vzrušující. Jako když jste dítě a čekáte na Vánoce. Ale poslední dny mám prostě strach. A tak pláču. Řekněte mi, ale poctivě, změnilo se snad něco? Objevila laboratoř něco, o čem mi neřekli?“ Pátrala v jeho očích, hledala pravdivou odpověď.

„Ne.“

„Něco se změnilo. Cítím to, vím to,“ doznávala smutně a znovu začínala plakat.

Jak jenom, ptal se Craig v duchu, jak jenom převedeš do nejméně bolestivého jazyka fakt, že tato dívka trpí všemi depresivními symptomy předčasného přechodu jako následku chirurgické kastrace a že se objeví ještě symptomy další? A povíš jí, jak se tomu všemu šlo vyhnout? Ne, tuhle část ne. Avšak nezměnitelná a nevyhnutelná fakta jí někdo musí podat. To, že mu důvěřuje, že pro něho ve své svízelné situaci posílá, ukládá tu nepříjemnou povinnost jemu.

„Cynthie, to, co se teď s vámi děje, není nic záhadného. Jsou to zcela běžné symptomy pro určitý stav. Deprese, nervozita, pocit nevysvětlitelného strachu, návaly horka. Jsou to běžné a přirozené následky, jakmile se ženě odejmou vaječníky,“ vysvětloval Craig.

„Ale co se s tím dá dělat? Něco přece musí být.“ naléhala dívka.

„Obvykle předepisujeme estrogeny,“ odpověděl Craig.

„Ale já nejsem jako obvykle. Proč?“ zeptala se.

„Vzhledem k tomu, co se stalo s vaší žílou, nemůžete estrogen brát. Bez něho budete mít tyhle potíže. Nejsou ale nebezpečné,“ snažil se ji ujistit.

Neodvážil se zmínit o dalších možných průvodních jevech jejího stavu. Prozatím to bude dost, co bude muset nějak zažít.

„Není to nebezpečné.“ hodnotila. „Zmizí to někdy? Ten pocit strachu. Pláč, který nedovedu ovládat. Ani pochopit.“

„Ano, nakonec to přejde.“

Zdálo se, že tu odpověď bere. Přikývla jenom nepatrně, neurčitě pohnula hlavou. Její hezká tvář zůstala hluboce zamyšlená.

„Když to říkáte vy, pane doktore, věřím vám,“ přikývla nakonec. Zřejmě se i zastavil proud jejích slz. Otřela si oči dlaněmi rukou. Zmohla se dokonce na jiskřičku úsměvu. Měl už ruku na klice z nerezavějící oceli, když se zeptala: „Ty nápory tepla. Ty jsou stejné jako návaly, o kterých slýcháme mluvit starší ženy?“

Zvolna se otočil, než jí odpověděl: „Ano, Cynthie. Všechny ty vaše symptomy jsou stejné jako ty, na které si stěžují starší ženy.“

„Tím říkáte, že já jsem jako ony. Že jsem…“ Nemohla se přimět k tomu, aby použila to jediné slovo, které tomu odpovídalo. Nakonec je vyslovila. „Že jsem v přechodu. Jako nějaká žena o pětadvacet let starší než já? To se mi snažíte říct?“

„U vás dochází k tomu, co označujeme jako předčasná menopauza,“ řekl Craig co nejšetrněji.

Znovu jí vyhrkly slzy. Tentokrát zabořila obličej do polštáře, styděla se na něho či vůbec kohokoli podívat. Vinu za ten stav brala na sebe. Jako dívka, která musela žít coby adoptivní dítě, se všemi nejistotami, které to obnášelo, neměla dost vnitřních sil, jak se vyrovnat se současnou tragédií. Věděl, že ji teď neutěší.

Vyšel přede dveře, vysvětlil vše, co nejvíc stručně a zhuštěně, paní Hortonové a pak se vydal chodbou na šestému, aby zapsal, že předepisuje Valium, pět mg, čtyřikrát denně.

Zvedl telefon a vytočil Katinu linku.

„Kate, až se ti to bude hodit, podívej se na tu Hortonovou.“

„Co se stalo?“ ptala se Kate.

„Musel jsem jí to říct,“ odpověděl Craig.

„Všechno?“ chtěla vědět Kate.

„Všechno až na možné vaginální komplikace,“ připustil. „Ano, to ať raděj počká, až nějak stráví tohle,“ souhlasila Kate. „Podívám se za ní.“

20

Kate Lindstromová se převlékla z bílého nemocničního oblečení do prostých šatů, v kterých přišla časně ráno do nemocnice. Chtěla s Cynthií navázat kontakt spíš jako mladá žena s druhou mladou ženou, cítila totiž, že pacientka už ztratila iluze o všech lékařích.

Když přicházela k pokoji číslo 442, objevila na chodbě přede dveřmi Barbaru Hortonovu s mokrým kapesníkem v ruce a rozčileným výrazem v obličeji. Paní Hortonová na ni spustila: „Kdopak jste? Cynthiina přítelkyně? Musím vás varovat.“

„Doktor Pierson mě požádal, abych se na ni podívala. Jsem psychiatr,“ vysvětlila jí Kate.

„Psychiatr,“ opakovala paní Hortonová hořce. „Takže je to horší. Oni ji odtud nenechají odejít živou!“ šeptem zmučeně vyhrkla.

„Paní Hortonová, takhle jí nepomůžete.“

„Každý den to je horší! Měla to být triviální operace. Říkali, že to nejspíš nic není. Ale bylo to něco. A potom, po té noze, se to zhoršilo. A teďka, tohle.“

„Paní Hortonová, prosím vás.“

„Měla bych tam být v pokoji u ní,“ vysvětlovala matka. „Ale co jí můžu říct? Co jí vůbec někdo může říct? Potřebuje mě. A poprvé v jejím životě jí nemůžu pomoct.“

„Dovolte, podívám se, jestli pro ni mohu něco udělat.“

Kate tiše otevřela dveře. Čekala, že najde Cynthii v slzách. Místo toho leželo děvče naprosto klidně, rovně a nehybně, jako mramorová socha zesnulého nahoře na středověké kamenné kryptě. Nevnímala, že je u ní Kate. Oči měla zavřené, obličej připomínal masku.

„Cynthie.“ začala Kate šeptem. Děvče nereagovalo. „Doktor Pierson mě informoval.“ Děvče dál nereagovalo. „Myslela jsem, že kdybychom si spolu o tom promluvily, že by to pomohlo.“

Děvče dál strnule, mlčky leželo. Kate odhadla, že to může být první stadium těžké deprese, která může znamenat další komplikace u beztak už vážného případu.

Kate strávila mnoho nocí četbou o psychologických aspektech pacientů s rakovinou. Jejich psychické problémy jsou specifické, prognóza ve většině případů velice špatná, duševní stav obvykle mnohem horší než u jiných pacientů.

Platilo to zvlášť u mladších pacientů, kteří byli posedlí nespravedlností své situace. Vždycky předpokládali, že nemoc a umírání přísluší jenom starým. Takové pocity mívali převážně ti mladí lidé, kteří se těšili relativně zdravému dětství. Náhlá konfrontace s vážnou nemocí, nutnost zabývat se myšlenkou na smrt byl pro ně šok tak obrovský, že často vedl k těžké depresi.

V některých případech se objevil ještě horší aspekt. Pro mladé bývalo horší než umírání přežít ve zmrzačeném stavu. Zvláště když se to zmrzačení týkalo jejich sexuality.

Mladá žena těsně před svatbou, která teprve měla rodit děti, se na takovou operaci dívá jako na naprostou zkázu, pustošivější než smrt. Nářek byl vždycky stejný vyslovený, anebo mlčenlivý, byl to zmučený protest. Je toho tolik, proč žít, tolik, a teď je všechno pryč. Naprosto pryč.

Kate si uvědomovala, že většina pacientů má sklon k tomu, vyčítat si nemoc sama sobě, a tak doufala, že se jí podaří Cynthii přimět k řeči. „Vím, jak vám je. Ale není to pravda.“

A jak Kate doufala, vyvolala udivenou reakci. Děvče neotevřelo oči, ale pootočilo se směrem ke Katinu hlasu. Bezděčná odezva, ale přece jen odezva.

„První reakcí všech pacientů je hledat u sebe vinu. Mají pocit, že provedli něco špatného, čím si tu nemoc vysloužili. Je pravda, že v některých případech, a to je velice malé procento, můžeme přičítat následky k nějaké příčině, jako u kouření a u rakoviny plic. Jenže ve většině případů příčinu neznáme. Ve vašem případě zcela jistě ne.

Je nám ale známa jedna věc. Nejedná se o nic tak mystického jako trest za hříchy, že jsme něco zanedbali, anebo spáchali. Neexistuje nic, co byste opomněla udělat a co to způsobilo. Ani co jste udělala a co to způsobilo.“

Kate se odmlčela, aby dala Cynthii možnost reagovat. Ticho, jak se zdálo, neúprosně zapůsobilo. Cynthia se odvrátila, a aniž otevřela oči, začala tiše, monotónně hovořit. Přestože všechno silně citově prožívala, její hlas zněl jednotvárně, vzdáleně, nezaujatě, a to Kate znepokojilo víc, než když děvče mlčelo. Zažila už mnoho osob trpících depresivními stavy. Až příliš dobře znala jejich příznaky.

„Ta pacientka,“ začala Cynthia a hovořila o sobě krajně zneklidňujícím způsobem ve třetí osobě, „ta pacientka ale skutečně něco udělala, čím si to způsobila.“

„Ano?“ vybídla ji Kate.

„Nechtěla jsem, ale každý to dělal, a tak já taky. Vlastně ne, chtěla jsem. Ale věděla jsem, že bych neměla. Kdybych byla Peta nemilovala, kdybych necítila, že mě miluje, nikdy bych nedovolila, aby se to stalo. Ale plánovali jsme si, že se vezmeme vždycky, už od prvních dnů.“

Její nesouvislá snaha vypořádat se nějak se svým sexuálním vztahem nebyla pro Kate ničím novým. Setkávala se s tím mnohokrát u pacientek, kde se jednalo o následky sexuální tolerance. Bylo to v těch dobách pro mladé dívky těžké, jako by uvázly v pasti mezi hodnotami, ve kterých byly vychovány, a tlaky své vlastní generace. Nechala Cynthii, ať pokračuje.

„Myslím, že když nastala doba potrestat „pacientku“ tak řekli: Zbavme ji všech částí těla, kterých použila, aby se dopustila těch hříchů.“

„Kdo to jsou ti, co to řekli, Cynthie?“

„Nevím,“ odpověděla matně. „Čemu ale nerozumím, je: Proč tuto pacientku? Proč tohle děvče?“ opravila se. „Proč zrovna tohle děvče proč?“

„Myslíte si, že Bůh tam někde nahoře sedí, shlíží na zemi a říká: Uděláme z jednoho děvčete exemplární příklad? Z téhle Cynthie Hortonové? To si snad myslíte?“

Kate nečekala odpověď. „Nejedná se o nic, co jste způsobila vy, anebo čemu jste mohla předejít. Je to něco, co se prostě stalo. Něco, na co lékaři přišli a s čím se museli vypořádat.“

Netroufla si zabrousit do rozsahu operace.

„Takže si nemůžete nic vyčítat. Hlavní věc, že jste se té choroby zbavila. Budou vás každých šest měsíců kontrolovat, aby si byli jisti. Ale tak jak to všichni vidí, jste čistá. Pamatujte si to.“

Nezdálo se, že by tím Cynthii nějak povzbudila.

„Teď jde o to, abyste se dostala přes tuhle komplikaci, která, jak slyším, se začíná hojit. A abyste se těšila na zbytek života, který může být dlouhý a…“ Aby byla poctivá, kvalifikovala ho Kate jako „relativně bez zdravotních obtíží“.

„To nebude,“ řekla Cynthia.

„Možná že teď takový pocit máte, ale ujišťuju vás, že za pár měsíců.“

Třebaže děvče nenamítlo ani slovo, Kate zmlkla. Viděla totiž, jak Cynthia pojednou od prsou rudne. Dívka se začala silně potit. Kroutila hlavou sem tam po zmačkaném polštáři a otírala si pot holými dlaněmi. Nakonec zabořila vlhký obličej do polštáře.

Přirozený jev, který se vymykal kontrole pacientky i psychiatra. Kate mohla pouze čekat, až to přejde. Byla v pokušení otřít dívce obličej, ale ubránila se tomu, protože tím by se jejich vztah mohl stát spíš osobní než profesionální.

Nával ustoupil.

„Jak dlouho tohle potrvá?“ zeptala se Cynthia. „Po celý život?“

„V některých případech několik měsíců, u jiných několik let.“ Kate povzbudilo, že se dívka dotkla svého budoucího života.

To, jak se konkrétně projevil Cynthiin stav, vytvořilo jaksi mezi oběma mladými ženami intimnější citový vztah. Cynthia hovořila víc uvolněně, nepotřebovala už o sobě mluvit ve třetí osobě.

„Když jsem předtím mluvila o nich, neměla jsem na mysli Boha. Nevím, co jsem měla na mysli. Až na to, že cítím strach, když se něco vyvíjí moc dobře, anebo moc špatně. Když se něco vyvíjí moc dobře, bojím se, že udělají něco, co to zkazí. Jako teď. Provdat se za Peta znamenalo všechno, o čem jsem snila. Oni to však nedopustili. Když je všechno špatně, moc špatně, jako je tomu teďka, způsobili to oni. Vždycky to jsou oni. Oni za to můžou, že jsem se narodila. A že jsem zůstala opuštěná.“

„A mohli oni taky za to, že jste se dostala Hortonovým, kteří jsou zřejmě neobyčejně milující lidé?“ zeptala se Kate.

„Ale oč hezčí by bylo být přímo jejich: skutečně jejich. A ne aby mě sledoval ten stín. Tamta jiná matka. Mívám jakýsi pocit, že ta je jedna z nich. Vůbec mě nechtěla. Ale protože jsem trvala na tom, že se chci narodit, bude mě trestat po zbytek mého života.“

Najednou se děvče zeptalo: „Myslíte, že začínám bláznit?“

„Řekla bych, že procházíte veškerými reakcemi, jaké očekáváme u pacientů, kteří se dozvěděli, že mají rakovinu.“

„Vím, že moje myšlenky o ní a o nich nedávají smysl. Přesto se jich nedovedu zbavit,“ řekla Cynthia. „Někdy mě v noci probouzejí,“ doznala. „Zdá se mi o Petovi a najednou zmizí, ale ona tam je, nenávidí mě a obviňuje mě. Zvláštní je, že si ráno nikdy nemohu vzpomenout, jak vypadala. Nemá žádnou tvář. Jenom oči. Oči.“

Děvče se odvrátilo: „Jestli začínám bláznit, řekněte mi. Aby to najednou nebylo tak velké překvapení. V posledních několika týdnech jsem zažila víc než dost překvapení.“

Kate toho moc neměla, čím by dívku potěšila. Ostatně pokud by něco měla, zdržela by se, jen aby jí dodala odvahy hovořit dál. Otevřené vyjádření obav i myšlenek bude působit terapeuticky.

„Ty sny, ve kterých Pete zmizí a místo něho se objeví tamta moje matka. Víte, jak to ve snech bývá, patří to k vašemu povolání to vědět. Znamená to, že mě opustí? Ne že bych mu to vyčítala,“ dodala rychle.

„Protože to je váš sen, a ne Petův, není to výraz jeho záměrů, nýbrž vašich obav. Bojíte se, že by vás teď mohl opustit. Děje se něco?“

„Chodívá sem každý večer. Zdrží se, dokud neusnu. Povídá. Plánuje naši svatbu, náš domov, jako by se bylo nic nestalo. Mluví o adopci dětí. O tom, oč to bude lepší. Jak si budeme vždycky jistí dokonalými děťátky. Já tady ležím, naslouchám mu a modlím se celou dobu, abych neměla jeden z těch návalů. Nechci, aby mě takhle viděl.“

„Co by se stalo, kdyby ano?“

„Nevím, snad jen, že by se mohl vylekat a opustit mě provždy.“

„Jako tamta vaše matka?“

„Asi,“ připustila Cynthia. Potom tiše přiznala: „Je to ode mě hrozné. Maminka je tam venku kvůli mně k smrti usouzená, snaží se dělat, co může, aby mi bylo líp, ale já myslím jen na tu druhou, na tu, co mě opustila. Panebože, takhle jim splácím za všechnu lásku, co mi dali!“

„Určitě to chápou,“ řekla Kate. „Takže není třeba si vymýšlet, že jste něčím vinna.“

„Nevím, nevím,“ opakovala Cynthia zoufale. „Někdy si přeju…“ Myšlenku však nedokončila.

„Co si přejete?“

„Tamto v noze. Jak jsem slyšela, může se to utrhnout a kousíčky dostat do plic, anebo do srdce. A tím by všechno skončilo. Někdy si to přeju!“

„Máte takový pocit právě teď?“

„Ne, teďka ne,“ odpověděla dívka. „Nepřišla byste se na mě za den za dva zase podívat?“

„Pokud budete chtít.“

„Prosím. Jste jediná, s kým můžu mluvit, aniž si dělám starost, zda se vás nedotknu. Nechci zranit ani Peta, ani rodiče. A kdyby mě slyšeli takhle mluvit.“

„Zaskočím sem. A kdybyste si chtěla promluvit, když tu nebudu, zavolejte mě.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Vy a doktor Pierson.“

„Ano?“ zeptal se Kate.

„Budete se brát?“

„Nejdřív musíme řešit svou profesionální budoucnost.“

„Vezměte se! Brzy!“ naléhalo děvče. „Dřív než se něco stane.“

Kate spěchala chodbou na gynekologickém patře. Zdálo se jí, že zahlédla Craiga, jak míří na jeden pokoj. Zjistila však, že to byl jiný rezident. Vrátila se do své pracovny na psychiatrii a zapsala si sama pro sebe pár řádek, protože nechtěla dělat záznam do pacientčina chorobopisu. Měla neblahé tušení, že v budoucnu nastane chvíle, kdy ji možná zavolají, aby podala zprávu, co zjistila.

Craig Pierson se právě vynořil z operačního sálu, kde asistoval jednomu nemocničnímu chirurgovi při komplikované hysterektomii, kdy se onemocnění velmi rozšířilo. Vypadalo to tak beznadějně, že byli v silném pokušení pacientku zavřít a nechat chorobě volný průběh. Chirurg se však k tomu necítil oprávněn a rozhodl se pro exenteraci, která trvala sedm a čtvrt hodiny. Dovolil Craigovi, aby část zákroku provedl, a blahopřál mu k jeho zručnosti.

Bylo to perné odpoledne, ale stálo za to. Zvlášť když Craigovy možnosti operovat tak ostře omezil Princeův zákaz. Craig ze sebe shodil operační oblečení, umyl se a znovu si vzal bílý plášť. Šel ještě udělat poslední vizitu k pacientkám před koncem pracovního dne. Návštěvu pokoje 442 si nechával nakonec, protože věděl, že se tam může nějaký čas zdržet.

Cynthia Hortonová byla sama. Tatínek se totiž zastavil pro maminku, aby ji vzal na rychlou večeři. Brzy se oba vrátí. Pete tam nebyl. Volal jí, aby jí řekl, že má nějakou schůzi mimo město. Craigovi se ulevilo, když viděl, že už není tak depresivní, jako byla v průběhu odpoledne.

„Je to krásná dívka,“ řekla Cynthia.

„Doktorka Lindstromová?“

„Ty krásné plavé vlasy. A poctivé modré oči. Všiml jste si někdy, že pro lidi s modrýma očima není tak lehké lhát jako lidem s hnědýma, anebo černýma očima?“

„Vlastně ani ne,“ usmíval se Craig.

„Vyrozuměla jsem, že se budete brát,“ poznamenala Cynthia.

„Byla jste pacientkou, anebo lékařkou? Dostala jste z ní víc, než se kdy podařilo mně.“

„Povídaly jsme si: je moc milá. Kamarádská. Otevřená. Líbí se mi,“ konstatovala Cynthia. „Chtěla bych jí naprosto věřit.“

„Nevěříte snad?“

„Jen co odešla, hned mě začaly soužit ty obavy. A mám pocit, že nikdy neskončí.“

„Skončí. Ačkoli pokud to bude trvat, budete mít pocit, že to nikdy neskončí.“

Cynthiiny rodiče se vrátili, a tak měl pocit, že ji může klidně opustit.

Když vycházel ze dveří a čekal, že se za ním se sykavým zvukem zavřou, vzbudilo najednou jeho pozornost, že se tak nestalo. Obrátil se. Proti němu stál pan Horton.

„Máte minutku, pane doktore?“

„Samozřejmě.“

„V ordinaci někde soukromě?“

„Pojďte.“

Craig zavřel dveře pracovny rezidentů, aby jim zajistil soukromí. Horton si odpustil úvodní řeči a zeptal se rovnou: „Pane doktore, co se stane, kdyby se Pete rozhodl… No, kdyby změnil svůj záměr se s ní oženit?“

„Není to jediný žádoucí mladý muž na světě,“ řekl Craig a byl si odporný, že se tak vyhýbá odpovědi. Přece se ale nepokládá ani za psychiatra, ani za sňatkového poradce.

„Pro ni možná je,“ řekl Horton vážně. „Ostatně ji přece musíme pokládat za člověka s narušeným zdravím. Jiný by pro to možná neměl pochopení. S Petem se alespoň milovali, než k tomu došlo. Ale začínat znova, s jiným mužem, myslím, že to nedokáže… Je příliš senzitivní, příliš plachá. A tímhle se jen všechno zhoršilo.“

„Neděláme si starost s něčím, k čemu nejspíš nikdy nedojde?“ zeptal se Craig.

„Rád bych si tím byl jistý,“ odpověděl Horton.

„Proč? Stalo se něco?“

„Mysleli jsme si, že pozveme dnes večer Peta na večeři, pokud tu bude.“

„Cynthia říkala, že musel pracovně odjet z města.“

„To jsem jí řekl já,“ řekl Horton. „Pravda je, že není venku z města. Prostě se jen dnes večer tomu vyhnul sem zajít.“

„Aha.“

„Proto se ptám, co s ní bude, když se z toho Pete rozhodne vycouvat?“ zeptal se Horton ponuře.

„Cynthia prochází etapou přirozené deprese. Potřebuje někoho, kdo ji utěší, pomůže jí to překonat. Doufal jsem, očekával jsem, že to on zvládne.“

„Já taky,“ přitakal Horton. „No počkáme a uvidíme,“ řekl znepokojeně a bezútěšně.

Craig se odvrátil, domníval se, že má ten neuspokojivý pohovor za sebou. Horton ho však přiměl prudce se otočit, když se zeptal: „Pane doktore, co je to osteoporóza?“

Craig se na něho upřeně zahleděl, hledal v Hortonových očích, zda se ptá, aby se informoval, anebo si ověřuje Craigovu poctivost.

„Osteoporóza je ztráta hustoty v kostech. Minerální obsah kostní hmoty se ztrácí a kosti měknou. Proč se ptáte?“

„Co ji vyvolává?“ zeptal se Horton.

„Může ji vyvolat řada věcí,“ odpověděl Craig opatrně.

„Třeba to, že se ženě odejmou vaječníky?“ naléhal na něho Horton.

„Ano. Kde jste se doslechl o osteoporóze?“ zeptal se Craig.

„Trochu jsem toho načetl. Spoustě věcí nerozumím, ale chápu dost,“ konstatoval Horton smutně. „Docela dost.“

Horton se zahloubal. Potom řekl: „Nemůžu jim to říct. To nemůžu.“

Dál nic nevysvětloval, ale zeptal se: „Pane doktore, jsem advokát, přivykl jsem zabývat se důvěrnými problémy jiných lidí. Respektuji důvěrné informace. Takže když přislíbím, že nepodniknu žádné kroky, můžete mi věřit.“

„Věřím vám,“ odpověděl Craig, třebaže ho to udivilo.

„Jestliže mi to povíte, Cynthii nic nepovím. Neřeknu to ani její matce. Už si toho obě prožily dost. Ale sám kvůli sobě i jako vodítko, jak k nim mám přistupovat, musím znát celou pravdu. Jak je celkově rozsáhlé poškození, ke kterému u mé dcery došlo?“

Craigovou první a bezprostřední reakcí bylo odmítnout a neodpovědět. To jsou lékařské problémy, které se musí řešit mezi lékaři a nikoli s laiky. Ti, byť byli inteligentní a vzdělaní, nemají možnost ohodnotit nešťastný soubor faktů, ani na něj odborně reagovat. Po přímé Hortonově otázce však Craig dospěl k závěru, že je načase promluvit.

„To, co vám řeknu, pane Hortone, je důvěrné. Kvůli Cynthii. Její emocionální i duševní stav je strašně křehký. Nevím, kolik je ještě schopná přijmout. Proto zacházejte s touto informací jako s vysoce radioaktivním materiálem.“

Horton přikývl, přijal Craigovo varování s takovou vážností, jak Craig chtěl.

„Následky současného stavu vaší dcery budou rozsáhlé. Jedním je neplodnost. Vždycky může dítě adoptovat. Avšak její situace je mnohem víc neradostná. Přirozeným důsledkem jejího stavu bude nejen skutečnost, že jí nebude dopřáno být matkou. Je totiž možné, že nebude schopná normálním způsobem žít jako žena.“

„Jak to myslíte?“

„Pro mladé manžele a jejich ženy je pravidelný a častý sexuální styk víc než přirozený. V její situaci, zbavena estrogenu, může její pochva ztratit pružnost, stát se křehčí a zranitelnější, působící velkou bolest a časté krvácení. Pokud by k tomu došlo, mohlo by to ohrozit vyhlídku na šťastné manželství.“

„Pokud by se nemohla těšit na své manželství.“ Horton se neodvážit dál tím směrem uvažovat. „Myslíte, že to Pete ví?“

„Nevím, jak bych to mohl vědět.“

„Říkám si, jestli právě proto nepřišel dnes do nemocnice,“ uvažoval Horton. „Musíme najít způsob, jak ji na to připravit. Jinak nevím, co s ní bude. Prostě nevím.“

Náhle Horton nenávistně vybuchl a mstivě šeptal: „Ten gauner Prince. Někdo by něco měl udělat. Zničit takhle děvčeti život.“

Craig neodpověděl. Kdyby dal volný průchod svým vlastním pocitům, tím víc by Horton zuřil.

21

Bylo něco po druhé hodině v noci. Harvey Prince hluboce spal po silném sedativu, které si občas brával, aby si pojistil poklidnou noc před dlouhým dnem na chirurgii. Nepohnul se, ani když do něho manželka několikrát šťouchla, aby přetrhla jeho chrápání. Nakonec se uchýlila do jedné z ložnic pro hosty.

Že by u Prince doma zvonil v noci telefon, bylo krajně nezvyklé. Vždycky nechával instrukce, aby všechny nenadálé případy odkazovali na jeho mladší spolupracovníky.

Této noci však telefon zazvonil. Jelikož Princeova žena byla v pokoji pro hosty, kam nevedla paralelka, nemohla ho před tím telefonem uchránit. Zvonil tak dlouho, až ho nakonec probudil. Zašmátral po sluchátku a v duchu si říkal: Sakra, snad ne Rita! Už to kdysi dvakrát udělala. Avšak v posledních letech ne. Ovšem teď, když se blíží přechodu, se všemi nejistotami, které to obnáší, by to mohla být ona. Naštěstí manželka není v pokoji, uvědomil si Prince.

„Ano?“ řekl chraptivě do telefonu.

„Vy mizernej hajzle, měl bych vás zabít!“ křičel nějaký chlap. Zřejmě byl opilý.

„Kdo je to?“ ptal se Prince už plně probuzený a ostražitý.

„Kdo to je? Člověk, kterému jste zničil dceru! Vůbec jste nám neřekl, co se stane, vůbec jste nás nevaroval. Jenom jste ji rozřezal a zmrzačil. Zničil jste ji!“

„Kdo je to?“ ptal se Prince už vztekle.

„Kolik mladých žen jste poslední dobou zničil, že to ani nevíte? Chcete si projít seznam?“

Něco v mužově hlasu mu najednou bylo povědomé. Prince se opatrně zeptal: „To jste vy, Hortone?“

„Kdo jiný? Vy hajzle! Měl bych vás zabít.“

Aniž odpověděl, praštil Harvey Prince sluchátkem. Podíval se na hodinky, usoudil, že je příliš pozdě, aby si vzal další prášek na spaní, aniž by oslabil svoje reakce na operačním sále. Musí věřit, že snad usne bez pomoci. Hodinu sebou házel a převaloval se a potom zašel dolů k baru a nalil si pořádnou dávku brandy. Odnesl si ji do postele a pomalu upíjel. Brandy mu obvykle přivolala spánek. Ale než usnul, měl čas, aby si podrobně ten telefon rozebral. Horton byl opilý. To je pravda. Zřejmě se opil kvůli dceřině stavu. Pokud však Prince věděl, nedošlo u ní za posledních osmačtyřicet hodin k žádné radikální změně. Tromboflebitida ustupovala. Nebezpečí plicní embolie se minimalizovalo. Kvůli čemu ten chlap zuří? Pokud mu samozřejmě někdo nevysvětlil celkovou povahu dceřiny prognózy. A pokud ano, kdo to nejspíš mohl udělat?

Ještě než Prince usnul, rozhodl se, že ráno ze všeho nejdřív zajde za Ordwayem.

„Clinte, to už není návrh, ale příkaz,“ říkal Harvey Prince. „Pierson se musí vyhodit!“

„Vyhodit někoho z nemocničního personálu je velice vážná věc. Kdybychom mu nabídli možnost vzdát se místa.“

„Byl jsem předtím ochoten se na tom dohodnout. Teď už ne!“ přerušil ho prudce Prince. „Chci, aby se vyhodil. Chci, aby to měl v záznamech. Dám mu lekci, tomu mladému darebákovi, co se do všeho plete!“

Ordway už dříve vídal Prince takhle zuřit. Občas to bývalo kvůli nějaké sestře na operačním sále, která ho urazila, anebo kvůli nepozornému rezidentovi, ale vždycky, jakmile uběhlo několik dní a Prince měl možnost vychladnout, se problém vyřešil, aniž nějak zasahoval. Ordway však musel připustit, že ještě nikdy Prince neviděl tak naštvaného.

„Harvey, za prvé nevíme, jestli vůbec Pierson Hortonovi něco řekl. Je to jenom podezření z tvé strany,“ poukazoval uklidňujícím tónem.

„Kdo jiný to mohl být? Z mých mládenců nikdo. Ani Carlyle. Ten si myslí, že má naději dostat se ke mně do ordinace. To by neohrozil. Jedině Pierson to může být! Chci, aby se vyhodil! Vyhodil!“

Ordway se podíval na hodiny na svém stole. „Harvey, neměl by ses už připravovat k operaci?“

„Ano,“ připustil Prince, „a z toho si uděláš představu, za jak vážnou věc to považuju. Že jsem teď tady dole, místo abych byl nahoře na operačním sále!“

Otočil se a kvapně opustil kancelář. Clinton Ordway se zaklonil v otáčecím křesle a zatoužil po starých časech, kdy se aktivně věnoval chirurgii a nemusel řešit věčnou válku mezi externími lékaři a nemocničními pracovníky.

Zvolna a nijak rád zvedl telefon: „Sežeňte doktora Piersona.“ Craig Pierson se právě věnoval bimanuálnímu vyšetřování pacientky, kterou přivezli na pohotovost se silnou bolestí, jaká bývá u endometriózy. Dospěl k závěru, že je nutný operativní zákrok a že by se neměl odkládat. Třebaže se jeho pager naléhavě ozýval, nevěnoval se mu, dokud pacientku nepřidělil na pokoj a nezapsal pokyny na celkové vyšetření, aby byla hned připravena k operaci.

To už se však rozzlobený Clinton Ordway objevil na pohotovostní ambulanci. Jediný ostrým gestem si Craiga přivolal do přilehlého boxu a zabouchl dveře.

„Pověděl jste Arthuru Hortonovi něco, co by vedlo k tomu, že se ožral, uprostřed noci zatelefonoval Princeovi a vyhrožoval mu?“ ptal se Ordway.

„Horton chtěl vědět plnou pravdu o stavu své dcery. Zdálo se mi, že je načase, aby s ním někdo jednal poctivě, otevřeně.“

„Chcete tím říct, že jsme k němu nebyli poctiví?“ Craig si byl vědom, že riskantně polemizuje s někým, kdo se vlastně k němu snažil chovat přátelsky, ale řekl: „Nikdo neřekl pacientce ani jejím rodičům o všech následcích. Někdo to udělat musel.“

„Takže jste si k tomu vybral sebe,“ konstatoval Ordway nevesele. „Sakra, Craigu, existují etické normy!“

„Co je na tom etického, když se pacientce zatajuje pravda?“

„Tohle na mysli nemám, a vy to víte!“ odpálil mu Ordway. „Etiku! Způsob, jak jeden lékař jedná s druhým. Morální vázanost nezasahovat do způsobu, jakým doktor pečuje o svého pacienta.“

„A co etika, která ochraňuje pacienty?“ zeptal se Craig.

„K čertu, chlape! Snažím se vám zachránit krk a vy mně to ztěžujete, jak můžete!“ vybuchl Ordway.

„Jakmile se mě Horton zeptal na osteoporózu, říkal jsem si, že mu už můžu říct všechno. Jak jsem mohl vědět, že se opije a bláznivě bude volat uprostřed noci?“ reagoval Craig a dodal: „Ačkoli kdyby to byla moje dvaadvacetiletá dcera, kterou by zbytečně vykastrovali, tak bych asi…“

Ordway ho vztekle přerušil: „Tohle zásadně neříkejte! Tady, ani venku. Vůbec nikde!“

„Co nemám říkat?“ vzdorně se zeptal Craig.

„Slova jako „zbytečně“. A „vykastrovali“. Copak si neuvědomujete, že tak vystavujete Prince a tuhle nemocnici žalobě pro neodbornou péči?“ upozorňoval ho Ordway. „Doufám, že jste proboha Hortonovi neřekl nic o zbytečné kastraci.“

„Samozřejmě že ne.“

„Jste si jistý, že jste nic takového neřekl? Pamatujte, že je advokát. To tak zrovna potřebujeme další velký případ neodborné péče. Máme už beztak vysoké pojistky. Heleďte, nechoďte Princeovi do cesty! A nechoďte do toho zatraceného pokoje! Dopřejte té věci, ať trochu vychladne.“

Odpoledne, mezi dvěma případy, Harvey Prince jednou Clintonu Ordwayovi zatelefonoval. Naštěstí Ordway nebyl přítomen. Prince mu tam nechal vzkaz: „Co jsi udělal s tím Piersonem?“

Dalšího dne volal Prince dvakrát. Podruhé se Ordway nemohl hovoru vyhnout.

„Clint? Vyzpovídal jsi už Piersona?“

„Ano.“

„Byl to on, kdo mluvil s Hortonem?“ ptal se Prince.

„Ano. Hovořil s Hortonem.“

„Pak očekávám, že uděláš, co je tvou povinností,“ řekl Prince ostře. A zavěsil dřív, než se s ním Ordway mohl přít nebo ho odmítnout.

Ordway si uvědomoval, že tentokrát, na rozdíl od dřívějších případů, je Prince skutečně odhodlán se nevzdat. Přesto, snažil se Ordway sám sebe přesvědčit, jestli to na pár dní odsune.

Třebaže Cynthia Hortonová několikrát Craigovi volala, vyhýbal se v příštích třech dnech jít k ní do pokoje. Požádal Burta, aby za něho zaskočil. Jednou, když byl Burt nahoře na operačním sále s Princem, poslal mladého Blinna, aby zjistil, co pacientka chce. Chtěla vidět doktora Piersona. Přesto Craig odmítl. Neohrožoval pouze svou vlastní kariéru, dostával i Ordwaye do krajně obtížné situace. Ordway byl prospěšný spojenec v nejednom případě, kdy vznikala dost napjatá situace. Každý rezident se podílel na chybách, podílel se na konfliktech s vyučujícími externisty, potřeboval ochranu během pro něho životně důležitých školících dní v prvním a druhém roce. Ordway míval pochopení. Zasloužil si, aby člověk jeho situaci respektoval.

Nejpřesvědčivějším důvodem však bylo, že ani on, ani nikdo jiný, nemohl pro tu pacientku nic udělat. Craig jí nemohl nabídnout nic než konejšivé lži. A ty by se mohly ukázat jako zkázonosné. Nejlepší, co ji může potkat, je, že se postupně se svým stavem vyrovná, zvolna si na něj zvykne. V jejím případě, naneštěstí, se to nejlepší a nejhorší moc nelišilo.

Jednoho večera vyčkal do doby, kdy na obvyklou návštěvu přicházel Horton. Setkal se s ním u výtahu a zavedl ho do pracovny rezidentů.

Dřív než mu Craig mohl položit otázku, kajícný otec doznal: „Promiňte. Po tom, co jste mi minule řekl, jsem se musel opít. Ale nikomu jsem nic neřekl. Ani Cynthii. Ani její matce. Nikomu! Slovo na to!“

Začal brečet. Craig si v duchu říkal: Kriste pane! Tohle mi nedělejte. Nemůžu vidět chlapa brečet. To nikdy nesnesu.

Avšak s ohledem na mužovu přecitlivělost nic neřekl. Horton se zvolna vzpamatoval. „Promiňte,“ opakoval. „Nemám žádnou možnost to ze sebe dostat. Během dne jsem u soudu. Večer se Barbaře neodvážím říct, co vím. Prostě to v sobě pořád musím všude nosit.“

„Chápu,“ řekl Craig ohleduplně.

„Není žádná možnost?“ zeptal se Horton. „Domníváte se, že v medicíně jako vědě, při všem, co zná, co už objevila, že neexistuje nic.“

„Některé stavy jsou nezvratitelné a neléčitelné.“

Horton si vytáhl z náprsní kapsy kapesník a otřel si vlhké oči. „Raděj půjdu a podívám se na ni. Očekává mě, čeká na mě. V očích má výraz malé holčičky, který říká: Teď když tu mám tatínka, bude líp. Je tak důvěřivá, že mě to ničí. Opravdu ničí.“

Horton už byl na cestě ke dveřím, když se Craig zeptal: „Co ten mladý muž, její snoubenec.“

„Pete?“

„Byl tu v posledních třech dnech?“

„Jenom jednou,“ odpověděl Horton.

„Říkala něco?“

„Ne. Ale myslím, že začíná mít podezření,“ připustil smutně Horton.

„Právě teď by jí mohl být velkou oporou,“ radil Craig.

„Co mu mám říct? Co mu mám říct a přitom nelhat?“ ptal se Horton.

Dobrá odpověď neexistovala.

Bylo po třetí hodině. Craig se ve spánku otočil ke Kate a objal ji. Drželi se tak spolu poslední hodinu. Potřeboval ji tuto noc víc než kdy jindy. Dlouze hovořili o tom, co by asi musel udělat, kdyby Prince prosadil svou. Hovořili také o tom, co by mohla udělat ona. Třebaže to nevyslovila, vnímal, že její odborné zaměření vyžaduje, aby zůstala v Státní univerzitní nemocnici, anebo v nějaké stejně velké a důležité nemocnici. Pokud ho vyhodí, anebo mu bude milostivě dovoleno místa se vzdát, budou jeho možnosti omezené. Pro gynekologa a porodníka se vždycky našla příležitost v nějaké maloměstské nemocnici, anebo v nějaké malé lékařské skupině vzdálené od velkých metropolitních nemocnic. Znamenalo by to žádný výzkum a omezené operační možnosti. Byl by nucen předávat komplikované případy jiným lékařům ve větších městech, lidem, kteří by nemuseli být tak schopní jako on, ale kteří by k tomu byli vybaveni. Zatímco jemu by zůstala jenom jeho dovednost, která by se při nedostatečné praxi zmenšovala.

Usnuli, až když se znovu pomilovali. Ona zůstala vzhůru déle, přemítala nad tím, že se ho chystají zničit. Je mi to jasné. Vypadá tak pevný a drsný s tou svou odhodlanou tváří a hranatou bradou. Fyzicky je možná pevný a drsný. V nitru je však krajně citlivý. Ženy to u něho vycítí, a proto je to tak dobrý gynekolog. Avšak právě ta citlivost, která z něho dělá lékaře, jemuž pacienti věří, umožňuje systému, aby ho zničil. Nesnese v medicíně nespravedlnost. Nesmíří se s ničím, v čem shledá nedostatek krajně úzkostlivé péče o každého pacienta.

O půl čtvrté začal zvonit její telefon s tak vytrvalou naléhavostí, jaká je vlastní jen časně raným voláním. Vyprostila se z Craigova objetí, aby telefon zvedla.

„Lindstromová,“ ohlásila se instinktivně, třebaže na okamžik zmatená.

„Promiňte, že vás v tuhle hodinu obtěžuju,“ omlouvala se dost rozpačitě telefonistka. „Ale je tam pan doktor Pierson?“

Pokud by Kate byla víc vzhůru, rozčílilo by ji, že jí takhle někdo vniká do soukromí.

„Proč? Co je?“

Myslí jí bleskla náhlá myšlenka, že se Prince záměrně, aby Craiga uvedl do rozpaků a ponížil ho, rozhodl využít jejich vztahu.

Telefonistka to podezření rozptýlila. „Potřebujeme s ním nutně mluvit. Máme tu naléhavou věc.“

„A co rezident, který má noční službu?“ ptala se šeptem Kate, snažila se Craiga nerušit.

„Týká se to pacientky Hortonové, Cynthie Hortonové. Domnívají se, že jedině on s ní může promluvit.“

„Promluvit? Teď? O půl čtvrté?“ divila se Kate a už se nesnažila šeptat. Craig se pohnul a zvolna se probíral.

Telefonistka rázně prohlásila: „Okamžik, dám vám staniční sestru.“

Ozvala se staniční: „Doktor Pierson?“

„Okamžik,“ odpověděla Kate a předala sluchátko Craigovi.

„Pierson. Prosím?“ ozval se Craig.

„Cynthia Hortonová hrozí, že vyskočí ze svého okna ve čtvrtém patře. A nikdo jí to není schopen rozmluvit!“

„Kriste pane!“ vydechl Craig. Na okamžik se odmlčel. Potom prohlásil. „Stále s ní mluvte. Dorazím, jak nejrychleji to půjde!“

22

Spěšně se oblékli. Za sedmnáct minut byli v nemocnici. Zdálo se jim, že výtah nejede dost rychle. Craig se protáhl mezi dveřmi, ještě než se úplně rozevřely. Utíkal mdle osvětlenou ztichlou chodbou. Teprve až když se blížil k pokoji 442, uslyšel tlumený, ale vystrašený šepot.

Pomocnice ošetřovatelky, která hlídala u dveří, mu řekla: „Zaplať pámbů, že jste tady. Je to moc zlé.“

Obezřetně otevíral dveře. Jakýkoli prudký pohyb, anebo změna situace by mohla uspíšit to jediné, čemu se bylo třeba vyhnout za každou cenu. Cynthii nesmí nikdo poplašit, aby neprovedla svůj úmysl. V pokoji viděl rezidenta, majícího noční službu, a hlavní sestru z patra. Ta tiše, ale bez přestání hovořila, jak se snažila udržet chabý, ale tak nezbytný kontakt s nebohým děvčetem, které vratce sedělo v otevřeném okně. Jak lékaři, tak sestře se nesmírně ulevilo, když uviděli Craiga.

„Ujměte se jí,“ šeptal rezident. „Nesvedli jsme s ní vůbec nic. Nemůžeme se k ní ani dostat natolik blízko, abychom do ní vpravili nějaké sedativum.“

Craig pokynul sestře, aby uhnula, a sám vykročil směrem k oknu. Cynthia, která prve vypadala tak mladá a krásná, ztělesňovala teď svou vlastní karikaturu. Její niterné soužení, vyvolané pocitem nicotnosti, se podepsalo na jejích rysech i na její mysli. Zbýval jen chatrný zlomek z oné dívky, s kterou hovořil, když byla první den v nemocnici.

Otřáslo jím, jak velice se změnila během těch několika málo dní, co ji viděl naposledy. Uvažoval, co to způsobilo. Snad to určí později. A jenom tehdy, jestli dokáže zvrátit její ztřeštěnou nutkavou touhu po sebezničení. Teď to bylo na něm.

„Cynthie,“ začal tiše.

Při zvuku svého jména se vysunula víc z okna.

„Cynthie. To jsem já. Doktor Pierson.“

Na okamžik se odvážila otočit a podívat se na něho. Nijak to však neumenšilo její nutkavou potřebu zničit své vlastní já, které začala nenávidět.

„Cynthie, jestli to chcete udělat, nemohu vás zarazit. Žádám vás jedině, abych si mohl s vámi promluvit,“ prosil ji.

Nesnažila se k němu obrátit. Přestala se však také dál hrozivě vyklánět. Upírala oči do černé noci. Pozoroval její křehké tělo, jak krátce, trhaně, křečovitě lapá po dechu. Každičký sval jejího těla byl napjatým lanem. Nacházela se v kritických fázích hluboké, možná fatální deprese.

„Se mnou můžete mluvit, Cynthie to víte. Protože sdílíme něco, co nikoho jiného nespojuje. Víme přece, co to znamená, viďte? Když člověka odhodí, zbaví se ho, opustí, zavrhnou. Nemám pravdu?“

Doufal, že těmito slovy ji trochu obměkčí, anebo ji přiměje, aby se k němu otočila a on mohl navázat kontakt s jejíma očima. Nepodařilo se. Pohlédl na Kate, která ho vybídla jediným rázným přikývnutím, aby pokračoval.

„Cynthie,“ zkusil to znovu, „bez ohledu na to, co cítíte, musíte myslet na jiné. Na matku a otce. Kteří vás tolik milují. A kteří budou muset celý život žít a vzpomínat, co to teď děláte. Jak myslíte, že jim bude? Denně se budou ptát: Kde jsme ji zklamali? Co jsme udělali a neměli to udělat? Anebo opomněli udělat, co jsme udělat měli? To je strašný pocit viny, který vkládáte na dva lidi, kteří vás tolik milují.“

Zacouval lehce blíž k ní, aby vyzkoušel, zda na ni trochu zapůsobil. Vychýlila se víc z okna. Stáhl se zpátky, nechtěl na ni vyvíjet větší tlak, než musel. Uvědomil, že dole pod nimi začínají do dvora najíždět auta. Věděl, že to musí být policejní auta, záchranné vozy. Zoufale doufal, že neudělají nic, čím by ji vyrušily. Naštěstí se zdálo, že je nevnímá.

„Cynthie,“ hledal novou cestu, jak se jí přiblížit, „my oba, vy i já, víme, co to znamená, když nás druzí opustí. A přesto tohle chcete udělat mamince a otci. Opustit je. Tolik vám toho dali. Tohle je všechno, co jim chcete zanechat? Tuhle vzpomínku?“

Zvolna se otočila, aby se na něho zahleděla.

„Každý,“ začala podivným a přiškrceným hlasem, „každý, kdo se mě dotkne, koho se já dotknu, každému je souzena zkáza, zkáza.“

Když mu konečně odpověděla, snažil se ji přimět, aby hovořila dál. „Každému? Komu?“

„Mamce. Taťkovi.“ Craig si povšiml, že se vrátila k slovům, jak jim říkala v dětství. „Každému. Nesu s sebou tohle prokletí. Jakousi chorobu, s kterou jsem se narodila. Jenom takhle můžu s tou chorobou skoncovat a všechny je vysvobodit. Mamku. Taťku. Peta. Všechny!“

„Vysvobodit je?“ zeptal se Craig už ostřeji. „Jak budou zítra svobodní, když tohle dneska uděláte? Jak budou svobodní ode dneška za rok? Když se pořád budou dívat na vaše fotografie a zoufale si přát, kéž by vás mohli přivolat zpátky. Aby vám řekli, jak moc vás mají rádi. Zničíte i jejich životy.“

Stále víc si s obavou uvědomoval zvuky a pohyb dole pod oknem. Doufal, že u ní neurychlí nějakou ukvapenou reakci.

„Prokletí, prokletí,“ opakovala bezcílně Cynthia a upírala pohled do noci. Znovu se mu vzdálila.

Musel stále mluvit, aby s ní udržel i ten slabý kontakt.

„Cynthie, pamatujete si, jak jsme jednou hovořili o vyhledání vaší druhé matky?“

Zdálo se, že tím u ní vyvolal bezděčnou odezvu. Na okamžik přestala trhaně, křečovitě dýchat.

„Když to teď uděláte, už nikdy nebudete mít šanci zjistit, kdo to byl. Celý život jste nad tím uvažovala. Dopřejte si tedy možnost to zjistit. Pomůžu vám. Ukážu vám, jak se to dělá.“

Ohlédla se, její pohled vyzrazoval pochybnost, zda mu má věřit, či ne.

„Určitě pomůžu,“ sliboval.

Zdálo se, že o tom uvažuje, když najednou zdola mocný výbuch světel z reflektorů ozářil okno a celý pokoj. Náhlý záblesk ji vyděsil. Zakolísala, ztrácela v otevřeném okně rovnováhu. Craig se vrhl vpřed a chňapl po ní, jen taktak se mu podařilo zachytit její paže. Rázem riskantně visela venku mimo okno a on zoufale a nejistě svíral její ruce. Chvilku se vzpouzela. Potom ochabla.

V zoufalém úsilí, kousek po kousku ji postupně pevněji svíral, až nakonec oběma pažemi obemkl útlé dívčino tělo. Opatrně, pomalu ji zvedal oknem zpátky. Po celou tu dobu je osvětloval paprsek jasného světla z reflektoru.

Položil ochablé zpocené tělo na postel. Přikryl ji, a aniž se otočil po sestře, vyžádal si injekční stříkačku a silnou dávku Valia. Teprve teď si všiml, že mu po prsou stéká stružka potu. Uvědomil si chlad a vlhkost na krku, kde měl promáčený límeček. Košile se mu lepila na záda. Z obličeje mu tekl pot tak, že mu na špičce nosu visela velká kapka.

Sesul se na židli. Kate mu osušila obličej. Sestra se vrátila, dala pacientce sedativum a odešla.

„Musíme u ní začít s intenzivní léčbou,“ poznamenala Kate. „Jinak se to vrátí. Vlastně bychom ji měli přesunout na psychiatrii. Už to není případ pro chirurgy.“

„Uvažuju, co to mohlo vyvolat?“ přemýšlel vyčerpaný Craig. „Měla moc času na přemýšlení. A taky hrozně moc věcí, o kterých přemýšlet,“ konstatovala Kate.

„Podívej se, vrať se domů a trochu se vyspi. Já u ní počkám.“

„Radši bych taky zůstala,“ naléhala Kate. „Dobře. Tak se tamhle ulož do křesílka a trochu si odpočni,“ naléhal. „Teď bude pár hodin spát. Doufám.“

Přešel k Cynthii, nahmatal jí pulz. Sedativum ho trochu zpomalilo, ale byl stále ještě rychlejší než normál, odrážel stupeň jejího duševního trápení.

Když se otáčel od lůžka, padlo mu náhle do očí klubko zmačkaného papíru na podlaze pod nočním stolkem. Nevypadalo jako měkký beztvarý papírový kapesník, který někdo odhodil. Zvědavě po papíru sáhl a narovnal ho.

Byl to vzkaz, který začínal Drahá, předrahá Cynthie, podíval se dolů na stránku. Dole byl podepsán Pete. Vzhledem k tomu, co se odehrálo v poslední hodině, se cítil oprávněn vzkaz si přečíst.

Drahá, předrahá Cynthie. Vím, jak ti jistě je, když jsem za tebou tento týden každý večer nechodil. Není to proto, že bych tě míň miloval. Potřebuju ale čas se zamyslet.

Vždycky jsme spolu navzájem jednali čestně. Myslím, že čestnost je teď důležitější než jindy. Proto ti nechci lhát, anebo něco předstírat, což je stejné. Chci si v hlavě všechno srovnat a pak s tebou mluvit zcela otevřeně.

Nevadilo mi nijak moc, že nemůžeme mít vlastní děti. Vždycky je můžeme adoptovat. A budeme-li mít štěstí, dostaneme holčičku stejnou jako ty. Anebo třeba i jednoho či dva chlapce. Takže nechci, aby sis kvůli tomu dělala starosti.

Jde o tu druhou stránku. Naše láska pro mě znamenala vždycky něco víc než pouze sex. Přesto nemůžeme popřít, že sex k ní patřil. A teď, vzhledem k tomu, co říkají lékaři a s čím souhlasí i můj lékař, si musím položit otázku: dokážu se vyrovnat s manželstvím, které nabízí méně? Ne že bych tě měl méně rád, ale že sám o sobě pochybuju. A to musím zjistit.

Vždycky tě budu milovat. Potřebuju ale čas, čas.

S láskou Tvůj Pete.

Craig hleděl upřeně na dopis a pak ho beze slova podal Kate. Rychle ho přečetla. Zadívala se přes Cynthiino lůžko na Craiga.

„Proboha, copak nevěděl, co dělá?“

„Podle mě předpokládal, že ji informovali.“

Kate smutně zavrtěla hlavou. „Byla by to brzy jednoho dne zjistila. Ale ne takhle. A ne od člověka, kterého miluje. Ať se snažil být sebevíc milý, anebo loajální zjistit to takhle! Tím to přestává být záhada, proč se o tohle pokusila.“

„Lidé vtipkují o tom, jak lékaři pohřbívají svoje omyly. Nikdy se nezmíní o pacientech, kteří prožívají celý život frustrováni, bolestně a tragicky.“

Kate neodpověděla.

„Čert aby to vzal, postarám se o to, aby náš Zlatoprstý už žádné další „omyly“ neudělal,“ předsevzal si Craig.

Přede dveřmi se ozval neurčitý šepot. Prudce se otevřely. Noční sestru tlačili zády do pokoje vyděšení rodiče, Barbara a Arthur Hortonovi.

„Je jí dobře! Tu nebezpečnou krizi jsme zvládli,“ snažila se je ubezpečit sestra. „Volali jsme vás jenom, protože jsme si mysleli, že vás budeme potřebovat.“

„Přijeli jsme, jak nejrychleji to šlo,“ vysvětloval Horton, „ale protože bydlíme na předměstí, chvíli to trvá. Když už jsme tady, tak ji rozhodně chceme vidět.“

Craig do toho zasáhl. „Pojďte dál,“ vyzval je. „Jenom buďte zticha. Ano?“

Rodiče zůstali stát v patách postele a hleděli na Cynthii, dokud se nepřesvědčili, že spí a nic jí nehrozí.

„Co se stalo?“ zeptal se Horton.

Craig mu podal dopis. Horton ho rychle přeběhl očima a podal ho manželce.

„Neměl přece…“ na víc se Barbara nezmohla, než se rozplakala. „Chystali jsme se jí to povědět. Včas. Způsobem, který by jí neublížil víc, než je nutné. Ale tohle… Není divu, že propadla hysterii.“

„Něčemu horšímu,“ zcela poctivě doznal Craig.

„Horšímu?“ nevěřícně namítl Horton. „Co může být horšího.“ Ale pak si to uvědomil, aniž mu co řekli. „Proboha, to ne. Tohle děvče, tahle holčička, která měla život tak ráda, tomu nevěřím. To musí být nějaký omyl. Asi jste si špatně vyložili, co řekla.“

„Pane Hortone,“ zasáhla do řeči Kate, „nic si nemůžete špatně vyložit, když v otevřeném okně balancuje děvče a hrozí, že skočí.“

„Ne!“ vyhrkla Barbara Hortonová a potom ztlumila hlas a bezmocně šeptala. „Ne. To nemohla. Ona ne. Ne.“

„Jsem ráda, že jste tu nebyli. Nebyl to zrovna hezký pohled,“ řekla Kate.

Horton přešel k Cynthii, zvedl jí ruku a jemně ji pohladil, potom si ji přitiskl ke tváři a zároveň pohrozil: „Zabiju ho. Zabiju ho.“

„Ten hoch byl vylekaný,“ prosila ho žena. „Nemohl to přece tušit.“

„Prince,“ opravil ji Horton. „Toho zabiju! Přísahám Bohu, za to, co jí udělal, ho.“ zarazil se, jemně dceřinu ruku položil a obrátil se ke Craigovi. Oči měl zvlhlé, když žalostně doznával: „Nejsem žádný násilník. Ani bych nevěděl, jak někoho zabít.“

Klesl na židli a upíral oči na lůžko. Manželka šla k němu, ale mohla jen šeptat: „Arthure, ach Arthure, co budeme dělat?“

Beznadějně vrtěl hlavou.

Craig mu, aby se tak netrápili, navrhl: „Tady nemůžete nic dělat. Co kdybyste se vrátili domů? Ujišťuju vás, že je plně v bezpečí.“

„Zůstaneme do rána. Chci, aby nás viděla jako první, až se probudí,“ řekl Horton.

Craig přikývl. Odešel s Kate a zanechali tam ustarané rodiče s dcerou. Zastavil se u stolu sestry, která měla službu na oddělení, a požádal ji: „Pošlete dvě přikrývky na pokoj 442. Snad trochu usnou.“

Dveře výtahu se otevřely na opuštěném hlavním patře. Jenom jeden člověk tam čekal, aby jel nahoru. Peter Tompkins. Už první pohled jim potvrdil, že se narychlo oblékl a spěchal do nemocnice, hned jak mu Hortonovi zavolali.

„Jak se jí vede?“ ptal se udýchaně.

„Už je v pořádku,“ ujistil ho Craig.

„Co se stalo?“

„Ten váš dopis,“ řekla mu Kate přímo. „Touhle cestou se to neměla dozvědět.“

„Myslíte, že to nevěděla? Že jí nikdo nic neřekl? Domníval jsem se.“ Zmlkl neschopen slova.

„To jste se domníval špatně,“ podotkla Kate.

„Proboha,“ reagoval Peter Tomkins. Klesl na dřevěnou lavici u výtahů. „Co jsem jí to sakra udělal? Vždycky jsem se snažil jednat poctivě. Vždycky jsme k sobě byli otevření. Vždycky jsme přece.“ nebyl schopen to dopovědět.

„Někdy je laskavější nebýt příliš brzy příliš poctivý,“ poznamenala Kate.

Craig se cítil nucen do hovoru zasáhnout. „Co jste to ve svém dopise přesně měl na mysli, že vám řekl váš doktor?“

„No co se mladé ženě stane v současné Cynthiině situaci. Že je pak sex nemožný,“ vysvětloval zmučený mladý muž.

„Řekl, co se „stane“, anebo co se „může stát“?“ zeptal se ho Craig.

„To si přesně nepamatuju,“ připustil.

„A použil slovo „nemožný“? Anebo si to také „přesně“ nepamatujete?“ ptal se Craig naštvaně. „Takhle to vypadá, když se polopravda dostane do rukou laiků! A pak když jste zpanikařil vy, zpanikařila i ona.“

„Lituju, jestli jsem tomu dobře nerozuměl, moc mě to mrzí,“ omlouval se mladý Tompkins. „Můžu se jít na ni nahoru podívat? Můžu se to pokusit vysvětlit?“

„Teďka spí,“ řekl Craig.

„Rád bych ji viděl. Jen se na ni podíval. Bude to v pořádku?“ obracel se prosebně ke Kate.

„Já bych to nedělala,“ varovala ho Kate. „Pokud by se probudila, pohled na vás by jen zvýšil její pocit viny.“

„Co mám teda dělat?“ ptal se usouzený mladý muž.

„Na všem místě bych nejdřív hodně přemýšlela, než bych něco dalšího udělala,“ odpověděla mu Kate ostře.

Už svítalo, když Craig s Kate vyšli před nemocnici. V dáli na východě se obloha rozjasňovala. Zůstali stát v chladném ranním vzduchu a zhluboka se nadechli. Nebylo třeba nic říkat. Nebylo třeba, aby se ho ona na něco ptala, ani aby on něco vysvětloval.

Řekl prostě: „Tedy dobře. Dneska to udělám.“

23

Zpětná analýza morbidity a mortality se vždycky odehrávala u stolu ve velkém zasedacím sále na hlavním patře nemocnice. Třebaže Clinton Ordway shovívavě toleroval, že se vyučující chirurgové neobjevují na oborových konferencích, se vší rozhodností trval, aby byli přítomni na zasedáních o morbiditě a mortalitě, protože tam kolegové probírali postupy a rozhodnutí chirurgů, které přivodily vážné komplikace, anebo smrt. Když ne z jiného důvodu, než aby obhájili, anebo vysvětlili svoje konání, objevovali se tam všichni externí vyučující chirurgové, pokud zrovna nebyli zaneprázdněni náhlou operací.

Takové zasedání o morbiditě a mortalitě sice mělo být sebekontrolní analýzou, avšak lékařovi kolegové mívali sklon jeho chyby v úsudku, anebo provedený zákrok spíš ospravedlňovat než kárat. Tak se z takovýchto schůzí staly formální záležitosti, které provozovaly všechny nemocnice, většinou, aby obdařily svou práci aureolou sebereflexe, když ne fakty.

Ordway netrpělivě čekal, když se na schůzi po jednom trousili starší lékaři a každý naříkal na svůj nadměrné zaneprázdněný program. Jakmile se všichni shromáždili, zjednal Ordway klid.

Zahleděl se na svůj program. První případ se týkal šestadvacetileté ženy, která přenášela plod. Její porodník se rozhodl pro císařský řez. V průběhu operace zemřela na stole v důsledku anafylaktického šoku po anestetiku, na něž, jak se ukázalo, byla velice alergická. Chirurg, uznávaný a pilný lékař s rozsáhlou praxí, té chyby velmi litoval. Tvrdil, že nikoho neobviňuje, ale přesto doznal: „Představte si, jak mi bylo, pacientka se dostala do šoku přímo pod mýma rukama. Považoval jsem za samozřejmé, že si anesteziolog ověřil, zda není alergická. Netušil jsem… Vůbec jsem to netušil. A když už bylo pozdě, co jsem mohl dělat? Byla to tragická věc, skutečně tragická!“

Když se tak zřekl vlastní odpovědnosti, mohl se jevit nejen jako člověk zarmoucený a nevinný, ale současně i jako oběť. Anesteziolog, který vklouzl do místnosti, když už byl případ ohlášen, se ozval od konce stolu.

„Je myslím třeba poukázat na to,“ začal, „že v pacientčině chorobopisu nebylo nic, co by indikovalo nějakou alergii. Sekundář, který dělal její anamnézu, měl být pečlivější. Ostatně v době, kdy jsem se jí mohl na něco ptát, měla v sobě už předběžná sedativa.“

Přerušil ho jeden ze starších chirurgů: „Chcete říct, že jste ji den před operací nevyšetřil?“

„O císařském řezu se rozhodlo teprve to ráno, co se operovalo. A podle chorobopisu, který jsem měl před sebou, se nezdálo nutné ji vyšetřovat. Ostatně šlo o mladou šestadvacetiletou ženu, bez předchozích srdečních či plicních problémů a jakékoli zmínky o alergii. Musel jsem předpokládat, že sekundář, který ji prohlížel na příjmu, ji patřičně vyzpovídal.“

„Který sekundář to byl?“

Ordway se zadíval do svých papírů: „Blinn. Willis Blinn.“ Burt Carlyle a Craig Pierson si instinktivně vyměnili pohledy. Carlyle v obličeji vztekle zrudl.

Od dolního konce stolu bylo slyšet, jak jeden lékař komentuje: „Aha, Blinn. Jeden z tamtěch. Co můžete čekat?“

Aby nedošlo k hořké a bolestivé konfrontaci, Craig honem Carlylea předešel a zarazil jeho reakci.

„Nechci Blinna nijak obhajovat. Protože jsem tomu rozhovoru nebyl přítomen. Zdá se mi ale, že existovaly alespoň dvě další možnosti, jak ozřejmit fakta. Jedna byla v ordinaci porodníka, který měl pacientku nepochybně v péči během jejího těhotenství.“

Porodník ho přerušil: „Neměla v minulosti žádnou alergii, pokud jsme zjistili!“

Craig pokračoval: „Druhá možnost byla ráno před operací. Třebaže šlo o akutní případ, ženin stav nebyl takový, aby jí uškodil půlhodinový, nebo dokonce i hodinový odklad.“

Anesteziolog se dral o slovo. Craiga ignoroval a ostatní skupině vysvětloval: „Byl bych rád, kdyby někdo našemu mladému příteli vysvětlil, že jsem byl právě u jiného případu pro doktora Wilhelma, když mě volali k této pacientce. Měl jsem to ráno nabitý program. Nejlepší, co jsem mohl udělat, bylo připravit ji na anestezii na základě informací, které jsem měl k dispozici. Až tihle mladí kolegové zažijí venku chvíli praxe, uvědomí si narůstající pracovní nápor. Kromě toho, pokud lékař nemůže věřit pacientově anamnéze, pak je to tristní. Moc tristní.“

„Věřte, že s vámi sympatizuju,“ podpořil ho jeden ze starších prošedivělých lékařů. „Nerozumím tomu, kam medicína spěje. Dnes se musíte kousnout do jazyka a přihlížet, jak se všechno rozpadá. Přitom, jak se teď věci mají, se něco takového muselo stát.“

Záměrně se vyhýbal pohledu na Burta Carlyla, a tak jen víc podtrhl, co tím chce říct.

„Díkybohu, že už dál nebudu muset tohle polykat. Rád odejdu na odpočinek, než celý tenhle zpropadený systém zkrachuje. Ale tohle oni chtějí,“ skončil hořce.

Burt Carlyle se předklonil, tak aby se mohl na toho chirurga podívat přes dlouhý konferenční stůl: „Pane doktore, dovolte, abych se vás zeptal.“

Craig ho však přerušil: „Rád bych něco řekl o Blinnovi. Je mladý. Je černoch. A je nervózní. Protože ví, že než vkročí na jakékoli oddělení, anebo na soukromý pokoj, bude se s ním jednat jako se saniťákem, a ne jako s lékařem. Potřebuje povzbudit. Strašně se snaží a sám jako první si uvědomuje svoje nedostatky. Myslím, že z něho jednoho dne bude dobrý lékař, pokud mu dáme šanci.“

Craig se současně snažil pohledem zarazit Burta Carlylea, jehož tváře potemněly a černé oči nepřátelsky jiskřily.

Starý lékař nasadil shovívavý úsměv, když se obrátil ke Craigovi. „Dovolte, synu, abych vám něco řekl. Když jsem šel na lékařskou fakultu, dokonce i velice schopní studenti se na ni těžko dostávali. A některým Židům, s výborným prospěchem, se to nepodařilo nikdy. Pokud neodjeli studovat do Německa, anebo do Itálie. Ale v dnešní době se vyhledávají naprosto nezpůsobilí adepti. Pranic nemusí znát. Musí jenom patřit k nějaké minoritě a školy je vítají rudým kobercem.

Já toho mladého Blinna znám. Je to milý hoch. A opravdu se moc snaží. A právě v tom to je. Ačkoli se tolik snaží, není k ničemu. V tomto případě se jedná jenom o jednu důležitou věc: Blinn nesepsal správnou anamnézu. Teď se snažíme hodit vinu na nevinného chirurga a na anesteziologa, jehož jediným proviněním je, že věřil pacientčině chorobopisu.“

S vážností soudce a podporován svým věkem, starý chirurg uzavřel: „Říkám, že chirurgie se dostala do smutné situace, když se tohle bude klást lékařům za vinu!“

Když takto našel spojence, chirurg, kterého se případ týkal, se farizejsky ozval: „To je cena, kterou budou muset pacienti platit za ten příliv nekvalifikovaných lékařů, které vypouštíme. Jako když vypustíte rakovinné buňky do krevního oběhu. Kdo ví, jak daleko se rozšíří? A jak budou nakonec fatální pro celý organismus?

Je to černý mor. Nový černý mor nic lepšího o tom nemůžete říct. Prominete-li mi ten výraz,“ skončil chirurg.

Vzadu v místnosti se někdo zachechtal. Burt Carlyle se naštvaně otočil, aby ho vyzval: „Ať jste sakra, kdo jste, rád bych si s vámi porovnal svoje vysvědčení! Ze střední školy, z vysoké, z lékařské fakulty! Jaké chcete! Vyberte si!“

Ordway si vzal slovo, aby Burta uklidnil. „Doktore Carlyle, nikdo tím nemyslel nic osobního. Každý zná vaši kvalifikaci. To, že jsem vás vybral, abyste byl hlavním rezidentem, jistě ukazuje, co si o vás myslím. Byla to nešťastná poznámka. Určitě se za ni tady nikdo nepostaví.“

Žádný jiný lékař se však neozval, aby se za to omluvil. „Přistoupíme k dalšímu případu,“ oznámil Ordway, aby změnil téma.

Craig si povšiml, jak si vždycky na těchto zasedáních uvědomoval, že lékaři daného případu se tak či onak umně dokážou vyhnout jakékoli vině na zbytečné smrti. To, co mělo být hořkým procesem sebekritické analýzy, se stalo okázalou cestou rozhřešení. Bez ohledu na to, co možná Blinn udělal, anebo neudělal, dva starší, zkušenější lékaři z toho udělali chybu a nafoukli ji. Jinak to nešlo říct. A tak šestadvacetiletá žena zemřela při porodu novorozence, který přišel na tento svět bez matky. A lékaři, kteří za to byli odpovědní, ukázali prstem na mladého černého sekundáře a tak se z toho dostali.

Druhý případ se týkal exenterace, při níž pacientka, která byla na stole pět a půl hodiny, dostala několik transfuzí. První dvě přijala operovaná bez jakékoli nepříznivé reakce. Avšak po třetí transfuzi prudce zareagovala. Třebaže operace byla úspěšně dokončena, pacientce nakonec selhaly ledviny a zemřela po šestatřiceti hodinách.

Zjevný důvod: infuze nekompatibilní krve.

Chirurg, v obličeji rudý hněvem, si stěžoval: „Ať se propadnu! Tenhle případ se mě dotkl víc než pacientčina manžela! Když pošlu dolů do krevní banky pro krev skupiny A, a ujistí mě, že dostávám A, tak bych opravdu skupinu A měl dostat!

Jakmile jsem skončil s operací, sám jsem zašel na krevní banku. A co jsem zjistil? Dva půllitry krve odeslali na dva různé operační sály. Jeden skupiny A, druhý skupiny B. Je to tam jasně zapsáno. Skupina A byla pro mou pacientku. Nebylo pochyby. Ale sanitář, který ji donesl na patro, udělal maličkou chybičku,“ hořce žaloval chirurg. „Prostě doručil špatnou krev na špatný operační sál. To je všechno. Malé kiksnutí. Malé fatální kiksnutí! Protože jakmile mé pacientce dali tu krev skupiny B, nikdo už nemohl nic dělat. Šok, selhání ledvin bylo nevyhnutelné. Jenom kvůli jedné mizerné chybě pomocníka, který nejspíš myslel na to, zda má jít stávkovat nebo ne!“

Na závěr se chirurg rozhlédl kolem stolu, doprošoval se tak podpory svých kolegů.

„Já si povšiml téže věci,“ ozval se další docházející chirurg. „Ve vší úctě, Clintone,“ vrhl k Ordwayovi souhlasný pohled, „řídíte dobré oddělení. Ale výkonnostní úroveň nemocničních zaměstnanců je v současné době dosti nízká. Na nikoho z nich se nelze spolehnout.“

„Tak proč to děláte?“ ozval se Burt Carlyle žalobním tónem.

Chirurg Carlylea zpražil pohledem. „Pokud se nebudeme moct spolehnout na nemocniční personál, strávíme veškerý svůj čas pomocnými pracemi. Když člověk pošle pro krev skupiny A, právem čeká krev skupiny A. A pokud ne, to pak.“ skončil beznadějně. „V dnešní době.“

„Proč to děláte?“ naléhal dál Carlyle.

„Proč dělám co?“ rozkřikl se na něho podrážděný chirurg.

„Řekl jste, že se v současné době nemůžete spoléhat na nemocniční personál. Přitom pomocník přinese na operační sál půllitr krve špatné skupiny, a ani vy, ani anesteziolog si ji nezkontrolujete, než jí použijete. Byli tam dva odborníci, kteří mohli té zbytečné smrti zabránit, ale ani jeden to neudělal!“

„To není moje práce,“ odsekl mu chirurg vztekle.

„Vůbec jsme nečekali, že bude zapotřebí ještě třetí transfuze, takže jsme tam krev dostali na poslední chvíli,“ prohlásil na obranu anesteziolog. „Pacientce prudce klesal tlak, a proto nebylo moc času.“

„Ani tolik, abyste se podívali na štítek na láhvi a zkontrolovali ho s pacientčinou skupinou?“ odpálil mu Carlyle.

Craig se ho snažil prosebným pohledem zklidnit. Věděl totiž, k čemu to nakonec povede.

„Někomu důvěřovat musíte,“ prohlásil chirurg. „Až si otevřete praxi, tak to zjistíte, milý pane doktore!“

Burt se na něho ostře podíval, když tak zlehčujícím tónem užil titulu. Načež se chirurg samolibě usmál. „Ten sanitář, kterého se to týkalo, byl bílý. Takže se nemusíte nijak vzrušovat, pane doktore.“

Ordway rychle zasáhl. „Pánové, nepořádáme tyhle rozpravy o morbiditě a mortalitě proto, aby se ventilovaly osobní či skupinové zášti. Naopak proto, abychom zjistili, proč u pacientek dochází k patologickým, anebo smrtelným následkům, které jsou zbytečné, či kterým se lze vyhnout. Tedy aby se tyto chyby neopakovaly.

Nebudu trpět osobní útoky, ani rasově hanlivé výpady. Či cokoli jiného, co se vymyká praxi dobré lékařské péče a dobré chirurgie.“

Vyslechli několik dalších případů. Pokaždé lékař, kterého se to týkalo, vysvětloval, jak došlo ke smrti, jíž se bylo možno vyhnout, přičemž z jeho strany nikdy nedošlo k jakékoli chybě, anebo spoluvině! Tam, kde lékař zřejmě udělal chybnou diagnózu, anebo předepsal špatnou terapii, vždycky existovaly symptomy, náznaky a okolnosti, které údajně opodstatňovaly chybný závěr. A naskytl se alespoň jeden lékař, který ho hájil tím, že poukázal na to, jak logický se zdál jeho nesprávný závěr.

Probraly se ještě dva další případy. Prodiskutovaly se další dvě smrti, kterým se bylo možno vyhnout. Očištěni svými kolegy byli dva další lékaři.

Teď už určitě musí Ordway dát na pořad případ Hortonové, říkal si Craig. Místo toho se Ordway podíval na připravený pořad schůze a tiše oznámil. „Tím se dostáváme ke konci našeho dnešního jednání.“ A sklapl své desky.

„Je tu ještě jeden případ,“ připomněl mu Craig. „Probrali jsme všechny případy úmrtí,“ oznámil Ordway. „Dnešní zasedání se odročuje.“

„A co případ Hortonové?“ nedal se odbýt Craig. „Hortonové?“ opakoval po něm Ordway, jako by mu to jméno nic neříkalo.

„Nerad užívám jmen, ale jsem k tomu nucen. Případ Cynthie Hortonové. Pacientky doktora Prince.“

„Aha, ten případ,“ Ordway předstíral, že už si ho připomněl. „Ten jsem z agendy stáhl.“

„Proč?“ ptal se Craig.

Burt Carlyle se ho snažil umlčet ostrým výstražným pohledem. Avšak Craig na Ordwaye naléhal: „Proč? Ostatně tady se probírá morbidita i mortalita. A v jejím případě je morbidita určitě nepominutelný výsledek.“

„Vzhledem k časové tísni jsme se dnes omezili pouze na případy úmrtí. Kromě toho, jak je mi známo, byla pacientka přeložena na psychiatrii. Zřejmě to je jedna z pacientek, které se emocionálně nejsou schopny vypořádat se svou chorobou. Pámbů ví, že jí to člověk nemůže mít za zlé. V jejím věku. Nicméně tato schůze skončila.“

Craig vyskočil, chystal se Ordwaye obvinit, že záměrně cenzuruje diskusi.

Zasáhl Burt Carlyle. Tiše, naléhavě k němu zašeptal: „Nedělej to! Slyšels, Craigu? Už ani slovo!“

Craig zabodl pohled do kolegy, jejich oči se zaklesly jako laserové paprsky. Craigovy oči obviňovaly: Přidáváš se k nim. Chráníš Prince. Po všem, co napáchal.

Burtovy oči zůstaly pevné, a aniž se omlouvaly, čelily Craigově obvinění. Nakonec ustoupil Craig. Ordway pokynul ostatním lékařům a chirurgům, kteří začali odcházet.

Zbyli tam jen dva muži. Burt Carlyle. A Craig Pierson.

„Tak to řekni!“ vyzval ho Burt.

„Co čekáš, že řeknu?“ zeptal se Craig, což bylo svým způsobem vůbec nejbolestnější obvinění.

„Přijď k nám dnes večer,“ navrhl Burt. „Chci s tebou mluvit.“

„O čem bychom, Burte, hovořili?“ zeptal se Craig a tím vlastně naznačil své nesmírné zklamání.

„Je toho setsakra spoustu!“ odpověděl Burt Carlyle naštvaně. „V sedm hodin. LuAnne připraví večeři. Vezmi s sebou Kate, pokud nemá službu. Platí?“

Craig nakonec přikývl.

U skleničky před večeří i při jídle se formami konverzace záměrně nesla směrem, který by se vyhnul otevřenému konfliktu. LuAnne stále švitořila o kurzu pro nastávající matky.

„Samozřejmě vůbec nepochopím, proč černošky potřebují nějaké kurzy o rození. Celé generace se nám vyčítá, že rodíme moc dětí. A teď nám dávají hodiny.“ LuAnne se smála. „Myslím, že odpověď zní: Vyjděte na pole, sbírejte bavlnu a ono k tomu dojde přirozeně.“ Nikdo se však k jejímu smíchu nepřidal.

Burt se rozhodl čelit spornému problému přímo: „Tak dobrá, Craigu! Spusť! Všechno, co jsi neřekl dnes odpoledne. Obviň mě. Dostaň to ze sebe.“

„Pověz mi jenom jednu věc,“ ptal se Craig. „Domluvili jste se na tom spolu s Ordwayem?“

„Čekáš, že to popřu. Nepopřu. Ano, sakra, dohodli jsme se na tom spolu!“

„To jsem si myslel.“

„Ale to přesto neodpovídá na otázku, proč. Proč jsem se tajně dohodl s Ordwayem, že tenhle případ pohřbíme? Co prvního ti blesklo hlavou? Jen to řekni!“

„Prince. Nechtěls ohrozit možnost, že nastoupíš k němu do jeho ordinace.“

„Samozřejmě,“ řekl Burt. „Vlastně,“ doznal zdráhavě, „to mě taky nejdřív napadlo. Když ses do mě tak zavrtával pohledem, v očích tak palčivé zklamání, ptal jsem se sám sebe: Proč to dělám? Kvůli tomu, že mi Ordway řekl: Nesmíme Craigovi dovolit, aby podnikl něco, čím by ohrozil svou kariéru? Anebo kvůli Princeovi?

Není to žádné tajemství. To je cíl, který jsem měl na mysli od chvíle, co jsem mu prvně asistoval na operačním sále. Klaním se technické zručnosti toho člověka. Co na tom, že dělá víc hysterektomií než tři jiní chirurgové dohromady. Já se jen musím od něho učit. Až nastane doba, kdy to převezmu, nebudu dělat žádné zbytečné, ale ty nutné budu dělat skvěle.“

Burt se odmlčel, než připustil. „A přitom si nadělám jmění. Moje žena a moje děcka budou mít jen to nejlepší. Nechci žádné pozvedání ruky, žádnou výhodu, žádný zvláštní přístup. Nejlepší pozitivní činností či pozitivní diskriminací pro černochy je jejich vlastní pozitivní počínání. Tomu mě učila moje babička v době, kdy maminka byla pryč a starala se o domácnosti a o děti jiných žen.“

Na chvíli zmlkl, než bolestně šeptem připustil: „To je možná jeden důvod, proč jsem to udělal. A je tu další. Ten arogantní gauner, co udělal tu poznámku o novém černém moru. Protože nějaké nekvalifikované menšiny se vpustily do lékařského systému, každému černošskému doktorovi se vypálí znamení, že je neschopný břídil, nebezpečný pro své pacienty.

Nechci takovému obvinění čelit po celý život!“ vybuchl Burt a vztekle vstal.

Začal přecházet po místnosti a dál tiše hovořil. „Vím, že tomuhle neuvěříš, ale přísahám Pánubohu, byl tu jiný důvod. Ordwayův důvod. Ve chvílích, kdy si myslíš, že straní Princeovi, vlastně chrání tebe.“

„To tak zrovna!“ ošklíbl se Craig.

„Craigu!“ naléhala Kate na Craiga, aby Burta vyslechl.

„I na Ordwaye je vyvíjen tlak. Členy správní rady. Rozpočty. Koneckonců právě lidi jako Prince udržují nemocnici v chodu.

Proč jsou Princeovy pacientky přijímány na pondělní, úterní, anebo i středeční operaci vždycky v pátek? Prince ti řekne, že dává nemocničnímu personálu možnost pacientku patřičně připravit. Ty ale víš, že laboratoře jsou ve skutečnosti přes víkend zavřené. Není žádná šance pacientku připravovat. Teprve až v pondělí. A tak se pacientka jen tak povaluje za sto pětasedmdesát dolarů i denně i za víc.

Nic se s ní nedělá. Ale nemocnice vybere dalších pět set dolarů. A potom po operaci, kdo tu drží pacientky další dva či tři dny navíc? Náš dobrý přítel Harvey Prince. Proč? Protože to znamená dalších pět set dolarů za lůžko týdně, za každé lůžko obsazené Princem. Je potom snad div, že Prince má rezervovaných více lůžek než kterýkoli jiný externí specialista na gynekologii? Představuje zlatý důl nejen pro sebe, ale i pro nemocnici.“

Craigova zlost narůstala při každém faktu, na který Burt poukázal. „A to je člověk, kterého bráníš?“

„Ty jsi ten člověk, kterého bráním! Protože ze všech těchto důvodů Zlatoprstý má tady v nemocnici moc. Dostatečnou moc, aby tě dal vykopnout. Proto Ordway odsunul případ Hortonové. Takhle mě zlákal, abych s ním spolupracoval. Ale teď…“

Burt se otočil, aby se na Craiga shora zadíval. „Teď si ale musím položit otázku, kterou jsi mi dal ty. Šlo mi skutečně o tebe? Anebo o mě? Nežádej po mně, Craigu, abych ti na tu otázku odpověděl. Protože nevím.“

S ohledem na city ztrápeného kolegy Craig neodpověděl. „Jestli máš, Craigu, pocit, že jsem tě zradil, nemám ti to za zlé. Ani moje babička by ti to neměla za zlé. Vždycky mi říkávala: „Nemáš větší nárok na úctu, než jaké nároky máš sám na sebe. A nikdo nepřijme zákon, který z tebe udělá člověka. To musíš dokázat ty sám.“

Burt smutně uzavřel: „Pokud máš pocit, že jsem tě zklamal, ať už z jakéhokoli důvodu, promiň. Udělal jsem, co jsem považoval za správné. Zvlášť potom, když mi Ordway řekl, že Prince naléhá, aby tě vyhodil!“

Byla už půlnoc, když Craig s Kate odcházeli z Carlyleova bytu. A bylo dlouho po druhé hodině v noci, když Craig s Kate dosud seděli nad studenou kávou u ní v kuchyňském koutě a stále ještě přemítali o tom, co řekl Burt Carlyle.

„Aby mě vyhodil,“ opakoval Craig. Aniž to vyslovil, zvažoval veškeré důsledky toho slova. „Nebýt té situace s otcem, řekl bych, čert vem Prince. Tak ať mě vyhodí! Kašlu jim na to!“

„Ale je tu tvůj otec,“ upozorňovala ho Kate. „Co s tím uděláš?“

„Nevím,“ doznal. „Opravdu nevím.“

Chvíli oba mlčeli, a pak se Craig zeptal: „Jak se daří Cynthii?“

„To bude dlouhý, velice dlouhý případ. Dvaadvacetiletá dívka se jen tak nepřizpůsobí tomu, co se jí stalo, dlouho ne. Pokud vůbec někdy.“

„Nemělo se to stát, to se vůbec nemělo stát,“ opakoval zarytě Craig.

„Ale stalo se.“

„To mu neprojde,“ hrozil Craig.

„Zdá se, že mu to už prošlo,“ poznamenala nevesele Kate.

24

„Ksakru, Craigu! Zneužíváte trpělivosti svých nejlepších přátel!“ spustil Ordway. „Ne! Nevrátím ten případ na program schůzí o morbiditě a mortalitě!“

Šéf zaváhal, zvažoval, zda mu vyzradit, co má na mysli. Nakonec řekl: „Craigu, tlaky stále narůstají. I jiní externí specialisté si myslí, že jste v té klasické válce mezi teoretiky a praktiky zašel příliš daleko. A tak si myslím, že bych měl u vás přistoupit k rotaci.“

„Rotaci?“

„Navrhuju vás vyměnit s některým lékařem, který je druhým rokem rezidentem v Městské nemocnici. Na tři měsíce. Vám to nijak neuškodí, když zjistíte, jak to chodí na gynekologicko-porodnických odděleních v jiných nemocnicích. Takže jsem se zkontaktoval s Leveritem z Městské. Je vstřícný.“

„Proč? Mají tam nějakého buřiče, kterého se chtějí zbavit?“ zeptal se Craig.

„Já se vás nesnažím zbavit!“ odpověděl vztekle Ordway. „Snažím se vás na pár měsíců dostat Princeovi z cesty. Aby vychladl.“

„Starý dobrý Zlatoprstý,“ poznamenal Craig hořce.

„Vím, jak se cítíte,“ soucitně prohlásil Ordway jemnějším smířlivějším tónem. „Nezapomínejte, že jsem byl jednou také mladý. Plný velkých ideálů. Do doby, než jsem zjistil, že v medicíně, stejně jako v každé jiné profesi, musí ideály ustoupit realitě.“

Když na to Craig zareagoval nevraživým pohledem, připomněl mu Ordway: „Nestavíte se jenom proti Princeovi, ale proti celé lékařské profesi. Ustavičně jsme napadáni. Vládou, advokáty s jejich žalobami pro neodbornou péči, hromadnými sdělovacími prostředky, přinášejícími různá odhalení.

Vzhledem k tomu všemu se z nás lékařů stal, jak byste to mohl nazvat, vysoce citlivý organismus. Je vám známo z vašich vědomostí o imunologii, co se stane, pokud je napadeno senzibilizované tělo. Imunitní systém mobilizuje všechny tělesné zdroje proti vetřelci. V tomto případě jste vetřelcem, nepřítelem vy. Neočekávejte nějakou pomoc od druhých lékařů. Budou se pilně snažit hájit profesi.“

Craig zmlkl a tak si Ordway troufl myslet, že konečně na toho rozhněvaného mladého muže zapůsobil. Neoddechl si ale nadlouho.

„Pane profesore, když se sami nevypořádáme s vlastním svinstvem, pak to za nás udělá vláda, anebo sdělovací prostředky, anebo advokáti. Musíme přestat krýt naše neschopné lidi a naše podvodníky. Musíme se držet naší vlastní etiky. Anebo se někdo jiný postará, abychom se jí drželi.“

Ordway přikývl ne souhlasně, ale s politováním. „Když je člověk mladý, Craigu, bývá pro něho typické, že všechny obtížné otázky mu připadají velmi jednoduché. Pár chirurgů se nedrží zcela etiky, a tak s nimi pěkně vypochodujeme. Jednoduché, že ano? Ale zároveň tím pomluvíte každou nemocnici, pro kterou dělají, potupíte každého lékaře, pracujícího v témže oboru, napadnete celou profesi.“

Ordway se odmlčel a pak přiznal: „Vím, o čem mluvím. Než jsem přišel sem do Státní univerzitní, pracoval jsem v jiné nemocnici. Měli jsme tam chirurga, specialistu, velice podobného.“

Zarazil se, než vyslovil Princeovo jméno, a začal znovu. „Měli jsme tam lékaře, o jehož případech naše patologická laboratoř až příliš často hlásila: „prokázán nedostatek patologických rysů“, anebo „žádná závažná indikace pro chirurgický zákrok“. Začalo to být velice nepříjemné, nebezpečné. Rozhodli jsme se zrušit jeho nemocniční práva. Jeho advokáti nám hrozili žalobou pro urážku na cti. Nakonec jsme byli bezmocní něco udělat než mu dovolit uhlazeně se místa vzdát, tak aby se mohl zapojit u jiné nemocnice.“

„A co pacienti, které potom léčil?“

„My se nestarali o nic víc než o ochranu vlastní nemocnice. Taková je realita, milý příteli. Pokud bychom měli podniknout nějaké kroky proti Princeovi, dovede si představit, jaký tlak, právní i politický, by vyvinul.“

Třebaže Craiga rozhořčila nemohoucnost něco udělat, jak mu Ordway právě doznal, přesto si uvědomoval soucit se starším lékařem.

„Vím, Craigu, jak vám je. Cítím se stejně. Pozoruju, jak podvodníci s uhlazenými způsoby u nemocničních lůžek mají úspěch. Viděl jsem a vídám výborné doktory, kterým leží na srdci jen zájmy pacientů, jak finančně ztroskotávají a umírají, aniž jim kdo vzdá poctu, protože byli lepšími lékaři než obchodníky a politiky. A tak už na počátku v téhle branži jsem dospěl k závěru, že nebudu dbát na žádné svědomí než svoje vlastní. Pokud prožiju den a zůstane mi pocit, že jsem se dobře a poctivě věnoval svým pacientům, bude mi to stačit. A tak jsem zavíral oči nad tím, co dělali jiní lékaři.

A potom z důvodu, který můžu přičíst na vrub jenom čiré domýšlivosti, jsem si ctižádostivě vytkl stát se šéfem ambulantní služby. Říkal jsem si, že když se stanu šéfem, zlepším péči, kterou poskytujeme našim pacientům, a dostanu ji na vyšší úroveň. Snažil jsem se o to. Nevím ale, jestli se mi to podařilo. A co jsem udělal sám sobě? Stal jsem se jakýmsi politikem. Nezbylo mi nic jiného. Koneckonců naše rozpočty přicházejí od státu. To znamená, že musíme mít ve sněmovně, na Kapitolu, vliv. Aby bylo možné získat nejnovější přístroje. Skvělé vybavení, které přitahuje mladé schopné lidi jako Carlylea, anebo vás.

A proto mě taky čas od času vidíte, jak po našem oddělení provázím skupinu senátorů. Jak se předvádím, co máme a co děláme. A poukazuju na to, co ještě víc potřebujeme udělat. Ale to je jenom část celé té legrace. Vyžaduje to manévrování za scénou. Ta večeře v domě Harveyho Prince před několika týdny byla užitečná stejně tak pro mě jako pro něho. Pozval starostu, jednoho politického předáka a tři senátory našeho státu. Měli jsme skutečně stylovou večeři. Margaret je skvělá hostitelka. Po večeři jsme strávili velice přínosnou hodinu v Harveyho pokoji. Myslím, že se náš rozpočet pro příští rok zvýší, třebaže naše ministerstva ho budou mít zkrácený.

A jak se věc má: Z pěti přítomných mužů byli čtyři manžely žen, které Harvey operoval. Vděčných pacientek. Pozvání zaslala paní Princeová těmhle ženám. Muži se dostavili proto, že to po nich chtěly manželky. A protože je chtěl také Prince.

Nemůžete mu upřít, že má moc. A já mu nemůžu odepřít, když řekne, že chce, abyste se svého místa vzdal.“

„Vzdal?“ ozval se kousavě Craig.

Ordway si uvědomil, že byl přistižen při eufemismu. „Burt Carlyle vám to řekl?“

„Řekl mi to.“

„Takže dobře. Nemusím jednat diplomaticky. Prince chce, abychom vás vyhodili. Já chci, abyste s někým rotoval. Můžete si vybrat.“

Craig dál mlčel.

„Nemusíte se rozhodnout hned v téhle chvíli. Zamyslete se nad tím. Potom se zítra vraťte a sdělte mi, že souhlasíte s tou výměnou.“

Craig střízlivě přikývl. Vykročil ke dveřím, ale pak se náhle zastavil. „Nemusím o tom přemýšlet.“

„Dobrá!“ Ordwayovi se značně ulevilo.

„Chci, abyste mě vyhodili!“

„Vyhodili?“ Ordway zrudl v obličeji ze vzteku i zklamání. „Tuhle odpověď nepřijmu! Uvažujete, jak by to poznamenalo vaši budoucí kariéru, vaše možnosti postarat se o rodiče? Příležitost dělat medicínu v nějaké prvotřídní instituci! Uvažte to!“

„Ve skutečnosti máte na mysli, abych o tom uvažoval, a pak vám dal odpověď, jakou chcete. Moje odpověď zní, chci vyhazov. Takže mě vyhoďte!“

„Co když odmítnu?“

„Povím Princeovi, že jste to odmítl,“ odpálil mu Craig.

„Čert vás vem, úmyslně hledáte, jak zmařit svou budoucnost!“

„Ne, chci jenom, abyste mě vyhodil,“ trval pevně na svém Craig.

Ordway, nesmírně zklamaný, vybuchl: „Tak dobrá, Piersone. Máte vyhazov! A teď jděte!“

„Mohu to dostat písemně?“ zeptal se Craig chladně.

„To samozřejmě můžete!“ odpověděl Ordway. Stiskl klapku vnitřní linky a vyzval sekretářku: „Pojďte sem, Nelly! A vezměte si s sebou blok!“

Nelly Burnhamová, která nebyla zvyklá na takové strohé příkazy, vešla nervózně do místnosti, zaujala obvyklé místo s otevřeným blokem, připravena stenografovat.

Ordway si nastavil otáčecí křeslo tak, aby při diktování na Craiga viděl.

„Dr. Craig Pierson, Oddělení gynekologie a porodnictví, Státní univerzitní nemocnice. Vážený pane doktore, v důsledku nedávných událostí, jejichž detaily není třeba v tomto dopise uvádět, ale které svědčí o vašem postoji, nedostatečné spolupráci a obstrukcích, což narušuje harmonický chod oddělení, je mou povinností vás informovat, že tímto váš pracovní poměr končí.

Dáváme vám dva týdny, abyste si mohl vyřídit své záležitosti a pokud možno nalézt umístění v nějaké jiné instituci, která bude více vyhovovat vašim aspiracím a vaší osobnosti.“

Ostře se podíval na Craiga. „Prosím! Uspokojuje vás to?“

„Ano,“ odpověděl Craig klidně a uvážlivě. „Ano, tak je to správně.“

Odešel. Ordway pohlédl na Nelly Burnhamovou, která byla jeho sekretářkou po všechna ta léta, co tu šéfoval. Zřejmě ji to udivilo, ale byla příliš disciplinovaná, aby se zeptala.

„Že to ale je krajně otravný mladý člověk!“ spustil prudce Ordway. „Jen bych si přál. Jen bych si přál, aby to nebyl tak slibný mladý chirurg. To už bude všechno, Nelly.“

Sotva opustila kancelář, zvedl Ordway svůj soukromý telefon a vytočil číslo, které tak dobře znal.

„Doktora Prince, prosím,“ ozval se rázně. „U telefonu Ordway.“

Za pár okamžiků se na lince ozval známý hlas.

„Ano, Clinte?“

„Chtěl jsem, aby ses to dozvěděl jako první. Právě jsem vyrazil Piersona.“

„Prima. Ať ten darebák dostane za vyučenou!“ prohlásil Prince s velkým zadostiučiněním.

Kate Lindstromová se podívala na dopis. Stačil jí jediný pohled. Zvedla oči ke Craigovi.

„Musels to udělat, vid?“

S pocitem, že mu to vyčítá, jí Craig odpověděl: „Buď bylo možné tohle, anebo někam utéct a schovat se. Ať už se to nazve rotací, anebo rezignací, je to útěk a skrývání. Nemysli si, že to bylo snadné. Sám sebe jsem se snažil přesvědčit, ať to nedělám. Říkal jsem si: systému se nevzepřeš. Teď ne. Možná později, až se někde opevníš.“

„Craigu,“ snažila se ho přerušit.

„Dřív než něco řekneš, tak mě vyslechni, Kate. Takže jsem si položil otázku: Kde se ale hodlám opevnit? V nějakém malém městečku, o kterém nikdy nikdo neslyšel? Kde se budu starat o ženy po přechodu, které nepotřebují doktora, ale jenom někoho, s kým by si popovídaly? Z takového postavení, pevně zakotvený, hodlám dokázat, co nemůžu teď? To bych si nikdy neodpustil.

Snažil jsem se také podplatit tím, že jsem si říkal: musím myslet na rodiče. Tolik jim dlužím. A taky že na ně myslím. Ale nemůžu zradit to, v co věřím. Musel jsem zaujmout jasné stanovisko, a taky jsem to udělal. Nebude to snadné, ale bude to lepší než se odplížit někam do nicoty zbytečné praxe, která je pouze prostředkem k dělání peněz. To, hergot, není medicína, ale kšeft. A k tomu dost špinavý kšeft.

Buď mám pravdu já, jak by se měla medicína dělat, anebo ji má Prince. A jestli ji má on, tak já do ní nepatřím. Tady. I kdekoli jinde.“

„A jak zjistíš, kdo má pravdu?“ zeptala se Kate.

„Tím, že zůstanu tady a budu žádat znalecké šetření.“

„Šetření? Před skupinou doktorů, z nichž se na tebe každý bude dívat jako na buřiče, povýšence, politického radikála, který chce rozhoupat jejich velice příjemnou a velice výnosnou společnou loď? Jakou si myslíš, že budeš mít šanci?“

„Nějak někdo musí rozpoznat pravdu!“ trval na svém Craig.

„Samozřejmě,“ zašeptala Kate.

„Kate, holčičko moje, vím, co to může znamenat pro mou budoucnost a pro naše životy. Tohle ale není tvoje válka. Kdyby nešlo o mě, vůbec by se tě to netýkalo. Můžeš se pořád od toho distancovat.“

„Ale jde o tebe a týká se mě to. Nemyslíš, že také já jsem přemýšlela? Pořád od té noci s Cynthií. Od té chvíle, co jsem sledovala, jak se ji pokoušíš přemluvit, aby slezla z toho okna. Uvědomila jsem si, že svým způsobem jsi i ty uvažoval o tom, co se snažila udělat ona. Utéct od všeho tím, že odjedeš na jih někam, kde to neznáš, kde budeš zahnívat, protože ti bude chybět vyučování, výzkum a potřeba odborné chirurgické práce. Pro tebe by tohle byla profesionální sebevražda. Musels tohle udělat.“

„Takže se nezlobíš?“ zeptal se Craig a zkoumavě si prohlížel její milou a odhodlanou tvář.

„Zlobit se? Vyčítám si,“ přiznala.

„Co?“

„Že jsem tě povzbuzovala, abys byl, jaký jsi,“ odpověděla Kate.

Objala ho.

„Nejde jen o Cynthii,“ řekl. „Jde o všechny mladé ženy po ní, které se dostanou pod Princeovy obratné, chamtivé ruce.“

„Já vím,“ souhlasila soucitně.

„Ještě je pořád čas, aby ses rozhodla, Kate, co chceš. Hrdinu? Anebo manžela?“

„Hrdinu ne. Prostě manžela, který nestráví zbytek svého života s pocitem, že prohrál.“

Nedokázala už zadržet slzy, protože oba věděli, co mají před sebou.

Během dne se Piersonovi podařilo systémem hledej a najdeš jako datel naklepat oficiální odpověď na Ordwayův propouštěcí dopis. Končil jediným prostým odstavcem:

Tímto žádám úřední šetření, které by rozhodlo, zda moje chování opravňuje postup této nemocnice, která mě propouští uprostřed druhého roku mé rezidentury.

Dopis vlastnoručně doručil do Ordwayovy kanceláře. Patnáct minut nato, co ho tam přijali, volal Craiga Piersona jeho pager k telefonu.

„Pane doktore, profesor Ordway vás žádá, abyste se k němu ihned dostavil do kanceláře!“ přikazovala mu rázně Nelly Burnhamová.

„Promiňte, ale právě pacientce zavádím kanylu. Jednomu sekundáři se nepodařilo dát nitrožilní injekci.“

„Řekl ihned!“ připomněla mu horlivě.

„Jakmile to půjde.“

Netrvalo ani deset minut a Craig Pierson se dostavil do Ordwayovy čekárny. Nelly Burnhamová se s ním zcela formálně pozdravila.

„Povím mu, že jste tady.“

Když Craig otevřel dveře Ordwayovy kanceláře, shledal, že tam na druhé straně místnosti sedí nepřátelsky naladěný Deering, správní ředitel nemocnice.

Ordway začal ihned: „Probrali jsme s Deeringem váš dopis. Nemyslíme si, že vaše žádost o šetření je oprávněná. Domníváme se, že máme dostatek důvodů k vašemu propuštění. A zjistíte myslím, že většina lékařů na oddělení smýšlí stejně. Proto vaši žádost odmítáme.“

Deering vztekle přikyvoval, podporoval tak Ordwayovo stanovisko.

„Učinil jste krok, který vážně zasahuje do mé profesionální budoucnosti,“ odpověděl Craig. „Mám právo, aby se k tomu vyslovili další lékaři, až jim budou v úplnosti předložena fakta.“

„Fakta známe, a rozhodli jsme,“ s důrazem mu skočil do řeči Deering. „Je to konečné rozhodnutí!“

Craig se obrátil na Ordwaye: „Dost času jste věnoval, abyste mi vysvětlil, jaký dopad tohle bude mít na mou profesionální budoucnost. Neříkejte mi, že najednou je ten dopad triviální a neopravňuje šetření.“

Ordway lehce zčervenal, ale Deering byl tím víc nepřátelský. „Piersone, nemáme ani čas, ani dost lidí na to, abychom vedli takové šetření. A kdybychom to udělali, vžijte se do postavení lidí, kteří to budou posuzovat. Starší muži, velice zaměstnaní, kteří se budou cítit nuceni toho dobrovolně účastnit, ale kteří vám budou mít za zlé, že je připravujete o drahocenný čas. I když se budou snažit být objektivní, začnou se nudit a začne je štvát dlouhé šetření.“

„Nikdy jsem neřekl, že to musí být dlouhé šetření,“ podotkl Craig.

„Jsem si jistý, že Harvey Prince nasadí silnou obranu.“ Pohled, který si vyměnili Ordway s Deeringem Craigu Piersonovi potvrdil, že jeho dopis už se Zlatoprstým probírali.

Deering se znovu do něho pustil: „Dostal jste se do těchhle potíží, třebaže jsme vám dobře radili. Nezvyšujte je tím, že budete žádat oficiální odsouzení za své chování, za své obstrukce, a tak se připravíte o všechny šance dostat jiné místo.“

„Walter má zřejmě na mysli,“ přimlouval se Ordway, „že bychom mohli vypracovat dobrý doporučující dopis, který by vám mohl usnadnit cestu u některé jiné instituce.“

„To mě vyhodíte a pak mi dáte doporučující dopis?“ usmál se ironicky Craig. „Ne, když dovolíte, raděj chci mít to šetření.“

„Ale my nedovolíme,“ vztekle odsekl Deering. „Potom mi nedáváte žádnou jinou možnost,“ řekl Craig. „To znamená co?“ zeptal se Deering a narovnal se ještě víc odměřeně.

„Budu se muset obrátit na soud a žalovat.“

„Na jakém základě?“ Deering se při otázce zvedl, aby mu viděl přímo do očí.

„Byla poškozena moje pověst.“

„Dovolte, abych vás varoval, přitáhnete do toho advokáty a my vás převálcujeme! Tahle nemocnice má smlouvu s jednou z nejlepších právnických firem ve městě. Jestli půjde o to mít srovnatelné právnické experty, anebo množství dolarů, pak nemáte šanci!“

Craig přikývl. Čím Deering hrozil, bylo nevyhnutelné. „Dáme vám vědět, co se týče toho šetření,“ řekl Deering ostře. Když Craig z kanceláře odešel, oba, Deering i Ordway chvíli mlčeli, až se nakonec ředitel nemocnice zeptal: „Myslíte, že to myslel vážně? Že bude žalovat, když jeho žádost zamítneme?“

„Nikdy mě nenapadlo, že půjde až takhle daleko, ale on ano!“ poznamenal Ordway.

„Když je člověk takhle mladý, bývá idealistický a nerozumný,“ řekl Deering.

„Vím jedno: čím jste starší, tím je to těžší,“ litoval Ordway.

Deering se na něho podezíravě podíval. „Nejste snad na jeho straně?“

„Samozřejmě že ne,“ rychle odpověděl Ordway.

„Takže promluvíme s Harvey Princem a zjistíme, co chce, aby se udělalo.“

„Říkal jste, že byl proti šetření,“ připomněl mu Ordway.

„To bylo před pohrůžkou veřejné soudní pře.“

„Možná že bychom to nejdřív měli probrat s naším poradcem.“

„To jsem už udělal,“ připustil Deering. „Dost citlivě reagovali na možnost soudního řízení. Nezamlouvá se jim to. Nejen ta publicita, ale i důsledky. Nemyslí si, že by nám hrozilo, že prohrajeme. Ale pokud ano, přitom, jak teďka poroty pracují, znamenalo by to asi značnou sumu. A potom existuje ještě jeden možný důsledek. Hortonovi by mohli žalovat pro neodbornou péči.“

„Takže co?“

„Bohužel asi musíme Piersonovi vyhovět s tím šetřením,“ uzavřel Deering.

„Jak to uděláme?“ zeptal se Ordway. „Na tomhle oddělení jsme zatím nikdy takové šetření neorganizovali.“

„Podle našeho právního poradce to jde udělat jedním ze dvou způsobů. Před naší Lékařskou komisí, anebo můžeme shromáždit skupinu specialistů ze Státní odborné komise,“ nabízel hned Deering, čímž prozradil, jak intenzivně už věc zkoumal.

„Naše vlastní Lékařská komise.“ zdálo se, že to Ordway střízlivě zvažuje. Nedal Deeringovi najevo, že ve skutečnosti přemýšlí, jak asi nemocniční Lékařská komise, složená ze starších lékařů, horlivě se snažících ochránit pověst nemocnice i sami sebe před jakýmkoli skandálem, promění takové šetření ve stanný soud. Jejich soud bude rychlý a vyslovený tak neodvolatelně, že Piersonovo vypovězení bude shledáno stejně chirurgicky účinným krokem, jako když se vyoperuje rakovinný nádor. Ordway cítil, že se za každou cenu musí vyhnout tomu, aby postoupil Craigův osud vlastní nemocniční Lékařské komisi.

Proto se obrátil k Deeringovi: „Aby se zachovalo veškeré zdání spravedlnosti a objektivity, nevypadalo by lépe, kdyby rozhodnutí udělal nezávislý subjekt, jako skupina cizích odborníků?“

„Správně, Clinte,“ odpověděl Deering. „Hned to prohovořím s právníky.“

„Já zatím sestavím seznam schopných zkušených lékařů, kteří by nám mohli posloužit.“

„Výborně,“ souhlasil Deering a odešel z kanceláře.

Jakmile Clinton Ordway osaměl, zvedl Seznam odborných lékařů. Ať mladý Pierson dovede ostatní sebevíc popudit, Ordway si říkal, že přinejmenším zasluhuje poctivé šetření. Takže se pohodlně usadil se svazkem, z kterého lze dát dohromady seznam možných znalců pro to šetření.

Zatímco se tomu Ordway věnoval, Walter Deering telefonoval ze své kanceláře. Považoval věc za natolik důležitou, že vyrušil Harveyho Prince z práce na operačním sále. „Harvey? Walter.“

„Ano?“

„Dojde k šetření.“

„Lékařské komise?“

„Ordway navrhl, a naši právní poradci s tím souhlasí, aby to byla nezávislá komise odborníků. Bude to vypadat objektivnější a bude to mít větší váhu. Takže Ordway sestavuje seznam možných specialistů.“

„Dobrý nápad.“

„Máš nějaké návrhy?“ zeptal se Deering. „Hned jak ten seznam dostaneš, tak mi ho ukaž,“ řekl Harvey Prince úsečně, protože si nepřál, aby sestra, která mu telefon přidržovala, byla zasvěcená, o jaký hovor se jedná.

Clinton Ordway studoval seznam specialistů, kteří byli členy ředitelské rady Okresního kolegia gynekologů a porodníků. Všechny je znal, podle pověsti, anebo osobně, s většinou z nich se totiž setkal na různých seminářích a schůzích.

Zvažoval tucet nejpravděpodobnějších jmen a doznával si, že naneštěstí věkem, prestiží i dalšími znaky jsou to vesměs lidé, kteří nejspíš budou nakloněni Princeovi.

Hlavním z kandidátů byl Joseph Simmons, předseda ředitelské rady. Jako dobře zavedený chirurg, který už přesáhl střední věk, byl známý svým odporem proti tomu, aby se od nezávislých vyučujících specialistů s vlastní praxí přešlo na nemocnice jen s vlastními interními lékaři. Coby jeden ze skalních přívrženců starého systému Simmons určitě odsoudí mladého ambiciózního rezidenta, který byl tak smělý, že nesouhlasil s vyučujícím chirurgem. Přesto Simmons byl předseda. Nebylo možné ho pominout, aniž to nevzbudilo značné podezření, ne li přímo odpor.

Ordway se cítil nucen neopominout Simmonse formálně pozvat, aby předsedal, přičemž doufal, že nahromaděné objednávky operací mu zabrání úkolu se ujmout. To dá Ordwayovi volnou ruku pozvat jiné lékaře. Z dvanácti mužů ředitelské rady jistě musí existovat tři, kteří, třebaže nebudou naprosto nestranní, s pochopením posoudí mladého lékaře, jako je Craig Pierson.

Otázka, kterou se Ordway v duchu zabýval, se týkala strategie. Jak věc předložit Simmonsovi takovým způsobem, aby si pojistil, že odmítne. Uvažoval napsat dlouhý dopis, prezentující situaci tak komplikovaně, aby vzbudil u Simmonse dojem, že šetření zabere řadu dní a vážně ho vytrhne z jeho nabitého pracovního programu. Ordway se několikrát pokusil takový dopis nastylizovat, ale vzdal to, uvědomil si, že čím méně se o té záležitosti rozepíše, tím lépe. Nikdo nemůže vědět, jak daleko se v té věci půjde. Právní poradce nemocnice už Deeringa varoval, že z takového šetření může vzejít odvolání k soudu.

Takže se Ordway rozhodl, že jakmile svůj seznam probere s Deeringem, zavolá Simmonsovi a projedná věc neformálně, telefonicky.

Deering mu seznam vrátil se souhlasem právních zástupců, kteří rovněž souhlasili, že Simmons je první, koho by měl pozvat.

Ordway si k zavolání Simmonsovi záměrně zvolil dobu, kdy měl chirurga s největší pravděpodobností zastihnout během jeho operačního programu. Když ho chytí v takovou chvíli, určitě odmítne.

Joseph Simmons byl vysoký člověk s atletickou postavou. Jeho zdravě růžový obličej byl výsledkem toho, že měl trochu vysoký tlak a zároveň byl spartánsky oddán tělesnému cvičení, což zahrnovalo pravidelné běhání a víkendy s golfem. Když ho jeho vlastní internista varoval, že má sklon pohyb přehánět vzhledem ke krevnímu tlaku, pacient Simmons se jenom smál a říkal: „Ty rošťáku, o deset let tě přežiju! Budu jeden z těch, co ponesou tvou rakev!“

Stejně dogmaticky a nesnášenlivě se Simmons stavěl k jakékoli změně. Bývaly dny, kdy se svěřoval nejbližším přátelům mezi lékaři: „Doufám, že zhasnu u operačního stolu. Ale dřív než všechna ta zpropadená módní vládní pravidla a omezení zruinují chirurgickou praxi. Interní nemocniční chirurgové nejsou nic než námezdné síly. To je ostudné. Bohudík, že můžu do důchodu, kdykoli budu chtít. A taky že odejdu dřív, než se na mě začne tlačit někdo z těch mladých drzounů!“

S rezidenty a sekundáři Všeobecné nemocnice jednal jako se svými nepřáteli. Nikdy ho neunavilo opakovaně jim vykládat, jak on, když se stal sekundářem, dostal jenom třicet dolarů za měsíc a ubytování. Přitom se od něho vyžadovalo, aby byl za všech okolností vhodně a elegantně oblečený. Za jeho časů by si žádný mladý lékař nedovolil objevit se na operačním sále s plnovousem. A pokud jde o ženy jako rezidentky na chirurgii, to bylo něco neslýchaného! Nemají sílu, prostou manuální sílu, jakou chirurgie potřebuje. V této době, říkával, v této době. A potom nechal větu nedokončenou, protože postrádal dostatečně silný výraz, aby vyjádřil svůj odpor.

Ordway znal Simmonsův sklon k rychlým, záporným rozhodnutím. Vytočil číslo, představil se spojovatelce a podařilo se mu překonat její námitky, že doktora Simmonse nesmí při operacích vyrušovat.

Simmons stál u operačního stolu, právě končil operaci rakoviny děložního hrdla a chystal se pacientku zavřít, když se na operačním sále naléhavě ozval telefon.

„Kdo je to sakra?“ zeptal se Simmons. Otočil se k asistující sestře a musel se trochu sklonit, když zavelel: „Utřete mě!“ Otřela mu vlhký růžový obličej tamponem. Telefon dál několikrát zazvonil.

„Zvedněte to někdo hergot!“ rozkřikl se vztekle Simmons.

Jedna ze sálových sester zvedla sluchátko.

„Je to pro vás, pane doktore.“

„Jestli to je moje ordinace, řekněte jim, že to může počkat. Jestli to volá příjem, tak potřebuju na zítra tři další lůžka. A pravidelný operační rozvrh na zbytek týdne.“ S tím se Simmons znovu obrátil k operačnímu stolu.

„Je to profesor Ordway.“

„Ordway? Tak dobře,“ souhlasil nerad Simmons. Obrátil se k jednomu z rezidentů a přikázal mu: „Zavřete ji, mladíku. A nenechte na tom šití svůj monogram.“

Simmons rázně přešel k telefonu, schýlil se, tak aby mu malá sestra mohla přidržet sluchátko u ucha, a vyštěkl: „Ano, Ordway?“

Ordway, kterého povzbudila netrpělivost v Simmonsově hlasu, začal s dlouhým, spletitým a záměrně zmateným vysvětlováním, proč ho vlastně volá. Byl tak uprostřed, když ho Simmons přerušil.

„Rád tomu šetření budu předsedat! Který den to chcete mít?“

Ordwaye vyvedlo z rovnováhy, že to Simmons tak okamžitě a horlivě přijal, a snažil se ho varovat. „Může to trvat několik dnů. Možná dokonce až týden.“

„To je v pořádku!“ souhlasil Simmons činorodě. „Rád to udělám.“

„Dobře, tak dobře,“ odpověděl Ordway pramálo nadšeně. „Pokusím se sehnat dva další stejně kvalifikované lékaře.“

„Ušetřím vás té práce!“ přerušil ho Simmons. „Vyberu dva kolegy z ředitelské rady.“

Ordway nemohl jinak než souhlasit. „Samozřejmě. Chystal jsem se omezit svůj výběr na radu.“

„Zavolám vám ta jména. A také datum, na kterém se shodneme jako na nejlepším.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil Ordway. „Je vám dostatečně známá povaha toho šetření, abyste jim to vysvětlil?“

„Harvey Prince mě o té situaci informoval. Udělal jsem si celkový obraz,“ uzavřel Simmons pomstychtivě.

25

Clinton Ordway zatelefonoval Kate Lindstromové, aby jí navrhl schůzku. Aby se z takové schůzky nestal nemocniční drb, kdyby je viděli v bufetu pro zaměstnance, navrhl jí malou restauraci za rohem. Tam, nad kávou, které se ani jeden z nich nedotkl, Ordway vysvětloval situaci a nakonec shrnul: „Se Simmonsem, Kearneym a Feinem jako členy komise to nebude šetření, ale lynčování.“

„Já vím,“ připustila Kate. „Tak něco udělejte!“

„Co?“

„Vymluvte mu to!“

„Nemůžu,“ odpověděla prostě Kate. „Nemůžete? Anebo nechcete?“ zeptal se Ordway. „Obojí. Nechci, protože v jedné věci je staromódní. V otázce integrity, čestnosti. Věří na ni. A o to ho nechci připravit. Ani nemůžu, protože si nemyslím, že bych uspěla.“

„Potom ho varujte, že nebude stát jenom proti Princeovi. Bude stát proti třem mužům, kteří na sebe pohlížejí jako na poslední obránce pevnosti zvané soukromá praxe. Zavázali se odrazit útok mladší generace, anebo při tom pokusu zemřít. Harvey Prince si nemohl vybrat tři muže, kteří by mu byli více nakloněni.“

„Já vím,“ řekla Kate, zamyšleně a s hrůzou, ale přesto navenek klidná a ovládající se. „Udělám, co budu moct.“

Zbytek odpoledne strávila Kate Lindstromová s ambulantními pacienty, kteří jí líčili své žalostné problémy.

Co chvíli si uvědomila, že jejich steskům jen taktak naslouchá, protože v mysli dlí u svých vlastních. Pokud by na ní nezáviseli, utekla by z kliniky a našla si nějaký tichý kout, aby se vypořádala s vlastními strastmi.

Její poslední pacientka, mladá žena, která byla léčena v rámci rehabilitačního programu pro rodiče zneužívající své děti, se zarazila uprostřed výčtu svých zkušeností uplynulého týdne a zahleděla se na Kate. „Posloucháte mě, paní doktorko?“

„Ano, ano, samozřejmě.“ Kate ji až příliš rychle ujišťovala.

„Myslela jsem, nevím, zdálo se mi, jako byste byla někde jinde. Jako byste měla pocit, že není proč mě poslouchat, že mi nemůžete pomoct, že vůbec nikdo nemůže.“ Mladá žena se rozplakala, slzy jí tekly po hubených, bledých tvářích.

„V posledních šesti týdnech jste udělala značný pokrok. Pokračujete dobře. Skutečně dobře!“ tvrdila Kate a zlobila se, že dovolila svým osobním problémům připravit tuhle nešťastnou mladou ženu o pomoc, kterou tak zoufale potřebuje.

„Minulý týden jsem Janie nic neudělala. Přísahám, vůbec jsem se jí nedotkla. Byly chvíle… Chvíle…“ zajíkala se žena.

„Vyslovte to,“ jemně ji přemlouvala Kate.

„Chvíle, kdy jsem měla pocit, chvíle, kdy já.“

„Chvíle, kdy jste chtěla?“ zeptala se Kate.

„Ano,“ připustila žena. „Ale neudělala jsem to, neudělala!“ řekla trochu hrdě. „Takže to je lepší, viďte, paní doktorko?“

„Ano, začíná to být lepší,“ ujistila ji Kate.

Konečně den skončil. Kate Lindstromová dopsala poznámky o pacientech, které toho dne měla. Místo aby si svlékla lékařský plášť a oblékla se ven do civilních šatů, zašla na psychiatrické křídlo. Kráčela chodbou kolem pokojů s uzamčenými dveřmi, kolem pacientů, kteří se bezcílně potloukali po chodbách oblečeni v županech a pantoflích, oné uniformě armády nemocných, kteří tam byli dlouhodobé umístěni.

Našla pokoj 317. Dveře byly částečně pootevřené. Přesto zaklepala.

„Ano?“ ozval se mladý úzkostný hlas.

„Doktorka Lindstromová. Mohu dál?“

„Ó prosím.“

Cynthia Hortonová seděla ve velké kožené lenošce, oblečená nikoli v županu, ale ve skládané sukni a v třešňově červeném kašmírovém svetru. Jasný kašmír zvýrazňoval její lesklé černé vlasy. Působilo to na Kate velmi povzbudivě, dokud se nezaměřila na Cynthiiny oči. To napětí tam stále přetrvávalo. I známky hojného pláče. Cynthia vstala, aby Kate přivítala.

„Máte krásnou sukni,“ řekla Kate. „A ta barva vám sluší.“

„Chtěla jsem pro ně vypadat vesele. Radostně,“ přiznala Cynthia. „Dělám jim takovou bolest.“

„Takže tatínek přijde taky?“

„Maminka ho vyzvedne u soudu. Zastaví se, jen co se navečeří. Tatínek nikdy nejí, když je u přelíčení. Polední přestávku tráví tím, že si prochází poznámky, které si udělal při dopoledních svědeckých výpovědích.“ Pojednou si Cynthia uvědomila: „Proč jste se ptala na tatínka?“

„Musím s ním mluvit.“

„O doktoru Piersonovi,“ usoudila Cynthia.

„Ano.“

„Nějaké potíže? Kvůli mně?“ zeptala se Cynthia. Kate ji už nechtěla ničím víc zatěžovat, a tak řekla: „Je to osobní věc. Poproste tatínka, aby mě zavolal. Budu čekat v pracovně rezidentů.“

„Hned jak sem dorazí,“ slíbila Cynthia. „Skutečně se vám na mně líbí tahle barva?“

„Ano.“

„Byla to Petova oblíbená barva,“ řekla Cynthia.

Kate si povšimla, že o svém snoubenci mluví v minulém čase.

Cynthia si to také uvědomila.

„Pořád čekám, že se vrátí a něco řekne,“ doznala Cynthia.

„Dejte mu čas, aby se s tím srovnal,“ snažila se ji povzbudit Kate, skrývajíc vlastní pochybnosti.

„Myslíte, že to dokáže?“ zeptala se Cynthia. „Zvykne si?“ Potom doznala: „Když tu byl naposled, měla jsem nával. Snažila jsem se to skrýt, ale nešlo to. Prostě to nešlo. Myslíte, že ho to vylekalo?“

„Možná,“ řekla Kate. „Ale to zvládne, určitě.“

„Nechci, aby to prostě zvládl. A nechci, aby se ke mně vracel ze soucitu. Anebo že se obává, co tomu řeknou lidi. Chci ho zpátky, jenom jestli chce mě,“ prohlásila neochvějně. Ale vskrytu jejího protestu Kate rozpoznala, jak silně Cynthia touží mít ho zpátky bez jakýchkoli podmínek.

Po víc než hodině vyhledal Arthur Horton Kate Lindstromovou v pracovně rezidentů na psychiatrii.

„Když mi to Cynthia vyřídila, tušil jsem, že to bude víc než jen telefonní hovor. O co jde, paní doktorko?“

Řekla mu o chystaném šetření. Arthur Horton vážně přikyvoval a radil: „Na takovém šetření může žádat právní zastoupení. A já bych mu víc než ochotně posloužil. Bezplatně, dodávám. Jako osobní i profesionální službu.“

„Můžu tedy s Craigem promluvit a říct mu to?“

„Rozhodně.“

„Díky. Moc vám děkuju.“

„A teď mi něco povězte vy,“ řekl Horton. „Co Cynthia?“

„Lepší se to. Myslím si ale, že to bude do značné míry záviset na tom, jak se nakonec rozhodne Pete,“ připustila Kate.

„Když ji opustí, může dojít k další „příhodě“? Že je to tak?“

„Jednou se to už stalo,“ víc mu Kate říci nemohla.

Horton vážně přikývl. „Řekněte svému příteli, ať se se mnou spojí.“

„Tohle je spor mezi lékaři,“ vyletěl Craig. „A mezi lékaři by se měl vyřešit! Nechci, aby se do toho pletl někdo jiný.“

„Jenže podle Ordwaye je to předem sehraná parta,“ namítala Kate.

„Nic jiného jsem nečekal,“ řekl Craig. „Buď je přesvědčím, anebo prohraju. Nemůžu na tom být nijak hůř, než jsem teď.“

Craigův nezvyklý výbuch Kate varoval, že v jeho reakci jde o víc než o rozhodnutí, zda se nechat zastupovat právním poradcem.

„Ale Craigu? Miláčku?“ jemně mu domlouvala.

Její tón ztlumil jeho podráždění. Doznal: „Volal jsem nemocnici, abych se zeptal na otce. Hypostatická pneumonie. Jedna z komplikací ortopedických pacientů, které je třeba znehybnit. Nasadili mu antibiotika.“

„Jak to vypadá?“

„Budou vědět víc po osmačtyřiceti hodinách. Měl bych tam být.“

„Tak jeď.“

„Teď, když se připravuje to šetření?“

„Jen jeď! Já se tady o všechno postarám,“ řekla Kate. „Promluv s Hortonem. Poděkuj mu. Ale vysvětli mu to.“

„Samozřejmě.“

Když zatelefonovala Hortonovi, advokát ji varoval. „Taková pošetilost! Všechno to urychlil tím, jak je emocionální. A ještě víc citově rozrušený bude při tom šetření.“

„Já vím,“ připustila Kate, „ale trvá na tom, že to je záležitost, kterou musí rozhodnout lékaři.“

„Řekněte mu, že když bude potřebovat poradit, jsem mu kdykoli k dispozici.“

„Můžete mi už teď něco poradit?“ zeptala se Kate. „Když nemůžete najít žádná slabá místa v kauze svého protivníka, hledejte, jak zpochybnit jeho svědky,“ radil jí Horton moudře.

Kate zmlkla a zamyslela se nad ním.

„Mimochodem, když budete potřebovat pomoc při odvolání.“

„Myslíte, že se budeme muset odvolávat?“ zeptala se Kate. „Při takovém složení znalecké komise Pierson prohraje,“ předpovídal Horton.

26

Harvey Prince vychutnával skvělé brandy, které si v bytě Rity Hallenové stále uchovával v dostatečném množství. V souladu s jejich dávno zavedeným a diskrétním zvykem nejprve povečeřeli v malé italské restauraci, kde majitel velmi dobře Prince znal a jeho totožnost bedlivě střežil. Vrátili se k Ritě do bytu, jako tak mnohokrát v uplynulých letech. Trocha brandy, trocha nemocničních drbů a nevyhnutelné sexuální hrátky.

Tento večer se Rita zdála ještě víc podrážděná, než bývala poslední dobou. Odmítla si vzít brandy, ale upřeně sledovala jeho skleničku, jak z ní doušek po doušku upíjí. Dráždila ho její netrpělivost, a tak si záměrně dával s brandy načas.

Když už to déle nesnesla, zeptala se ho: „To ti bude trvat celou noc, než tu blbou skleničku dopiješ?“

„Ale Rito, Rito, drahoušku,“ utěšoval ji. „Promiň. Těšil jsem se z ní a těšil jsem se z pohledu na tebe.“

Objal ji a políbil. Byl to takový rychlý, prakticky antiseptický polibek, což neuniklo její pozornosti.

„Nechci žádné milosti,“ vybuchla útočně.

„Copak je, drahoušku? Co se stalo?“ zeptal se, připraven vyslechnout další z jejích častých žádostí, aby se vzali. Na její odpověď nebyl připravený.

„To jsi udělal pěknou blbost,“ vytkla mu.

„Cože?“

„S tím šetřením!“

„Já si ho nevyžádal. To ten mladý hajzlík Pierson.“

„Mohls to zastavit.“

„Je to nejlepší způsob, jak se ho zbavit. A být si jistý, že bude trvale držet hubu.“

„Potom, co se škoda napáchala,“ zdůraznila Rita.

„Škoda?“ zeptal se Prince a potlačoval smích. „Se Simmonsem, Kearney a Feinem nemá šanci. To byl od Simmonse chytrý tah. Krásně vyvážená komise. Jeden anglosaský protestant, jeden katolík a jeden Žid. Velká škoda, že tu skupinu nerozšířili o jednoho člena a nenašli nějakého černocha. V dnešní době má být zastoupena každá skupina. Jinak by Nejvyšší soud mohl říct, že to je nezákonné.“

Harvey Prince se zasmál, pozvedl skleničku s brandy a obrátil do sebe zbytek ostrého alkoholu jedním posledním loknutím. Znovu Ritu objal, ale její strnulost ho držela zpátky.

„Rito?“

„A co vedlejší následky?“

„Jaké vedlejší následky?“ zeptal se už podrážděně.

„Kdo byl na operačním sále, když se rozhodl pro bilaterální?“

„Celý operační tým. Proč?“

„Kdo byl nejblíž u operačního stolu? Kdo slyšel, jak jste spolu s Piersonem hovořili? Koho s největší pravděpodobností zavolají, aby svědčil?“

„Carlylea, tebe.“ začal vyjmenovávat, až mu najednou začalo být jasné, odkud se berou její obavy. „Myslíš snad, co se stane, až tě zavolají svědčit?“

„Ano!“

„Prostě jim řekni pravdu. O zprávě z laboratoře. O neshodě. O mém rozhodnutí,“ odpověděl Prince. „O nic jiného bych tě nežádal.“

„Co když se Pierson zeptá na nás dva?“

Prince na okamžik zaváhal: „Aha, už chápu, co máš na mysli.“

„Jakým lepším způsobem by se mohl pokusit zlomit moje svědectví, než že by se začal ptát na nás dva?“

„Chlapi jako Simmons, Kearney a Feinn se nedají ovlivnit drby. Budou chtít znát jenom lékařská fakta, o jaká jde.“

„Oni ovlivněni nebudou,“ souhlasila Rita. „Ale roznese se to. Tohle šetření přece jen přivolá značnou pozornost. Co se potom stane?“

„Zapomene se na to, hned jak to šetření skončí,“ řekl Prince nenuceně. Začínal však doceňovat oprávněnost Ritiny obavy. A také příležitost, kterou mu to dává, osvobodit se od ní a celého toho dnes už tíživého poměru.

Rita Hallenová se odvrátila, jako by mu četla myšlenky. Z toho, jak se jí roztřásla ramena, po chvilce poznal, že pláče. Provinile ji začal těšit. Objal ji a přitiskl si její hlavu na prsa.

„Rito, drahoušku, prosím tě.“

„Bude z toho veřejný skandál. A potom.“ vzlykala.

„A potom se zase všechno vrátí do normálních kolejí, jak to vždycky bylo.“ Odváděl ji k ložnici. Nebránila se. Ne že by mu věřila, ale zoufale cítila, že mu věřit musí.

Když mu potom ve tmě přinesla další brandy, lehl si na záda, upíjel ze skleničky a uvolněně se rozpovídal. „Nemyslím, že by se tě Pierson odvážil nějak zlehčovat. Ostatně na psychiatrii slouží jedna rezidentka, děvče, s kterým prakticky žije. Určitě by nechtěl, aby to vyšlo najevo.“

Protože byla Rita sexuálně uspokojená a vděčná, přitulila se ještě víc k jeho nahému tělu a souhlasila: „To by určitě nechtěl.“

„Jak tak uvažuju,“ poznamenal Prince, „to by mohlo být velice zajímavé.“

„Co?“

„Podívám se na chorobopis té Hortonové. Pokud se správně pamatuju, ta Lindstromová se k Hortonové připletla už na začátku léčby. Byl by to prima nápad, povolat ji, aby svědčila. Mohlo by se to využít dvěma způsoby. Určitým způsobem využít jejího svědectví. A velice jemně Piersonovi připomenout, že jestliže se on zmíní o nás, zmíním se o nich. Ano, zítra ráno se nejdřív ze všeho podívám na ten chorobopis.“

Ten náhlý nápad ho tak potěšil, že se cítil povzbuzen i k tomu, že se téhož večera s Ritou ještě podruhé pomiloval, což bylo v posledních letech krajně nezvyklé. Třebaže tentokrát se to odehrálo zcela mechanicky a myšlenkami dlel jinde. Musí dostat do ruky ten chorobopis. Ve svědecké výpovědi musí využít každého možného faktu, který se tam najde. Musí být připraven vysvětlit jakýkoli nebezpečný zápis. Byl teď moc rád, že prve odstranil tu stránku s Piersonovým drzým a polemickým záznamem o jeho rozhodnutí na operačním sále.

Ještě jednu věc bude muset udělat. Ritin strach z pomluv ho neznepokojoval. Zato ho zneklidňoval jeden potencionální svědek, který mohl mít větší význam. Burt Carlyle. Když se oblékal a chystal domů, prohlásil najednou: „Musím si promluvit s Carlylem.“

„Nezapomeň, že to jsou kamarádi. Pierson a Carlyle.“

„Já vím. Ale Carlyle je bystrý, ctižádostivý mladý muž. Ví, že si v dnešní době za přátelství nekoupíš ani hrnek kafe.“

„Nepodnikej nic, než si o tom předem promluvíš se svým advokátem,“ radila mu.

„Advokátem? Přece si sakra nemyslíš, že před tím mladým darebákem budu vystupovat jako přecitlivělý pronásledovaný chudák a předstoupím s advokátem, když on tam půjde sám?“ Harvey Prince se usmál. „Nedělej si starost, děvenko, když dojde na to, postarat se o sebe a udržet se na nohou, tvůj Harvey je stejně tak dobrý jako ostatní. To teprve poznáš, jak to s lidmi umím, až mě v pondělí uvidíš v akci!“ předpovídal.

Když příštího rána dorazil Harvey Prince do nemocnice, zašel přímo na psychiatrické oddělení a podíval se na chorobopis Cynthie Hortonové. Použil zdánlivě přijatelnou výmluvu a vypůjčil si ten chorobopis od sestry, která je měla na starosti, na několik hodin.

Sestra předstírala, že si nepovšimla, jak nezvykle si Prince vede. Počkala, až nastoupila službu dr. Lindstromová, a pak jí o tom informovala.

Když se později odpoledne vrátil chorobopis na místo, sedla si Kate sama v pracovně rezidentů a pečlivě ho prostudovala, zápis po zápisu. Kromě jediné stránky, která byla již dříve nahrazena, aby zmizel Craigův odlišný názor, se nezdálo, že by v celém dlouhém a složitém chorobopise bylo něco změněno, anebo jakkoli zfalšováno. Uvažovala, k jakému cíli asi chce Harvey Prince chorobopis použít.

Zatím se musela pustit do svého vlastního pátrání. Stalo se teď jaksi naléhavější, když se Prince uchýlil k této podivné taktice.

Dr. Craig Pierson se hnal nahoru po schodech do Nemocnice dobrého Samaritána a dál do výtahu. V třetím patře se hnal k polosoukromému pokoji, kde posledně otce navštívil. Druhé lůžko bylo obsazeno. Otcova postel byla pěkně ustlaná, ale prázdná.

„Kde je? Co se stalo?“ obrátil se Craig na druhého pacienta.

„Včera večer přišli a odvezli ho.“

„Odvezli ho? Jak to myslíte? Kam?“ Aniž čekal na odpověď, Craig běžel chodbou ke kanceláři. „Pan Pierson kde je?“

„Převezli ho včera na intenzivní péči,“ odpověděla sestra.

„Proč? Měl další infarkt?“ dotazoval se Craig.

„Nevím. Neměla jsem službu. Intenzivní péče je nahoře v sedmém patře.“

Protože neměl dost trpělivostí s nemocničními výtahy, které mu vždycky připadaly jako ty nejpomalejší na světě, vyběhl Craig nahoru čtyři patra, našel směrovku k intenzivní péči a zpomalil, až když se přiblížil k skleněné stěně, která neprodyšně oddělovala jednotku od hlučného patra. S ohledem na druhé pacienty tiše vešel a šeptem se zeptal: „Pan Pierson?“

Mladý vousatý rezident, kardiolog, řekl: „Kóje číslo devět.“

„Proč je tady?“ chtěl vědět Craig. Když se rezident rozmrzele neměl k odpovědi, vysvětloval: „Jsem jeho syn a lékař.“

Rezident byl hned vstřícnější. „Jeho ortoped usoudil, že vzhledem k srdeční anamnéze a navíc teď při zápalu plic mu bude lépe tady, kde ho můžeme neustále monitorovat.“

„Jak se mu vede?“

„Zatím dobře,“ ujistil ho klidně rezident.

Když se mu však rezident zahleděl do očí, omezil svoje ujištění: „… vzhledem k jeho stavu.“

„Tati?“ pronesl Craig tiše. Oči Billa Piersona se otevřely, zavřely a pak znovu náhle otevřely.

„Neměli ti nic říkat, synku,“ řekl slabě.

Craig na otce mluvil, ale přitom se stále díval na monitor za postelí, sledoval, jak se na monitoru zobrazují křivky. Byly tak pomalé a unavené, jako musí být otcovo srdce. Posadil se do křesílka u postele a vzal otce za ruku. Byla hubená, studená, s modrými žilami a posetá hnědými skvrnami, které na ni vytetovalo stáří.

„Co to se mnou dělají?“

„To z prevence, tati. Chtějí si být jistí, že se nic nestane,“ ujistil ho Craig.

„Myslel jsem.“ Ale Bill nepokračoval, protože se bál znovu připomínat nemoc, kterou před lety zatajil.

„Ne, tati, není to další infarkt,“ ujistil ho Craig. „Takže prostě odpočívej, dopřej si klid a nech antibiotika zapracovat na tom zápalu plic.“

Spokojen, že tam leží a syn mu láskyplně drží ruku, cítil se Bill Pierson klidný a v bezpečí. Po chvilce, aniž otevřel oči, řekl: „Je to úžasná věc, co teďka dokážou. Tátovi bylo dvaačtyřicet, když zemřel na infarkt. A mně je jednasedmdesát a těším se dobrému zdraví. No možná že ne úplně dobrému. Ale pořád to jde. A to díky mladým lidem, jako jsi ty. Jsem na to hrdý, synku, že jsem k tomu trošku přispěl. Zastavil ses u maminky?“

„Jel jsem sem rovnou z letiště.“

„Zavolej ji. Řekni jí, že jsi tady.“ Starý pán se spokojeně zasmál. „Hned jak si utře oči, půjde rovnou do kuchyně a začne vařit. A ty se radši na to připrav, že budeš muset jíst. Hodně. Slyšíš, synku?“

„Já vím, tati.“

„Jdi a zavolej ji!“ naléhal.

Craig šel k telefonnímu automatu venku před intenzivní péčí, k aparátu, z kterého se už v průběhu osmi let, co byla ta jednotka otevřena, oznamovalo mnoho smutných zpráv.

„Haló,“ ozvala se matka hlasem, který jako by očekával špatnou zprávu. „Mami?“

„To je Craig? Synku? Kdepak jsi?“

„V nemocnici u tatínka.“

„Co se stalo?“ chtěla vědět a její hlas znepokojeně stoupal. „Nic. Jen jsem si myslel, že bych se mohl přijet podívat,“ řekl Craig. „Cítí se dobře, dobře.“

„Díky Bohu. Měla jsem takovou starost.“

„Zkontroluju si to u doktorů a potom přijdu domů.“

„Měla bych tam asi jít. Pouští mě k němu jenom dvakrát denně. Jednou před obědem. A krátce před večeří,“ řekla matka. „Budu tady, počkám. Mám tě moc rád, mami.“

„Já vím, já vím,“ řekla, ale smutně.

Právě se chystal zavěsit, když před telefonní budkou vypukl horečný shon. Několik lékařů a sester se hnalo k intenzivní péči. Běžel za nimi. Když prošel za skleněnou stěnu, viděl, že se seběhli ke kóji, kde ležel jeho otec.

Poznal jejich úsilí, jejich vybavení, zdušené vzrušení. Utíkal ke dveřím a slyšel, jak ten rezident říká: „Dobře!“ Technik odpálil defibrilátor. Tělo se vzepjalo. Ale další odezva žádná. Znovu ten lékař dal povel. Ani další šok neotřásl otcovým srdcem tak, aby se znovu rozbušilo. Čára na monitoru zůstávala rovná, zvuk hrozivého monotónního varování. Ani třetí elektrický šok nic nesvedl.

Craig odstrčil pohotovostní skupinu a přístroje stranou a začal s usilovnou ruční resuscitací. Dřel se, až mu pot kapal z obličeje na obnažená otcova prsa. Po chvíli si vyčerpán přiznal fakt smrti, zhroutil se na otcovo tělo a rozplakal se. Rezident poslal personál ven a dovolil Craigovi, aby zůstal s otcovým neživým tělem sám.

Celý den i noc se snažil sehnat Kate. V nemocnici nebyla, ani ve svém bytě. Zavolal k její rodině do Wisconsinu. Nebyla tam. Ani její matka nevěděla, kde by mohla být.

Udivilo ho to a sklíčilo. Nikdy se s jeho otcem nesetkala, ale tolik jí o něm vyprávěl a byl si jistý, že by se ráda jeho pohřbu účastnila.

Zavolal Ordwayovi, aby mu vysvětlil, že nemůže dorazit včas na začátek šetření. Ordway to plně chápal, ale nemohl se ani vyhnout poznámce, že odklad komisi nutně naštve, protože to jsou všichni tři nesmírně zaměstnaní chirurgové, kteří si upravili svoje operační programy, aby byli v pondělí volní.

Pohřeb byl skromný, organizoval ho majitel pohřebního ústavu, který v dávných letech býval jedním z otcových zákazníků. Přišli přátelé, včetně těch, které Craig neviděl od střední školy.

Od nich se dozvěděl, jak byl na něho otec nezvykle pyšný, jak se jím chlubil. Člověk, kterého za jeho života považoval za tak mlčelivého, tak neschopného vyjádřit své pocity, zřejmě býval zdaleka méně uzavřený, když se chtěl podělit o svoje hrdé uspokojení s přáteli a sousedy. Takové věci se dozvídáme, když už je příliš pozdě.

Craig požádal kněze, aby upustil od příliš dlouhé, anebo příliš květnaté chvály. Jeho otec byl prostý chlap a nesouhlasil by s tím. Kněz mluvil krátce a upřímně o člověku, který svůj život věnoval tomu, aby vše rostlo. Zelené louky, stromy, keře, živé ploty, i jediný syn, jenž vyrostl v muže, který je otci ctí.

Maminka během rozloučení tiše plakala. Na hřbitově, když začali rakev spouštět do čerstvě hnědé země, se zapotácela a Craig ji musel podepřít. Jinak se chovala důstojně. Craig věděl, že tatínka by potěšilo, jak klidně přijala jeho smrt. Nepřál by si žádné scény.

Sousedé k jejich návratu ze hřbitova připravili jídlo a horkou kávu a pozvali dostatek lidí, aby jim dům nepřipadal velký a prázdný.

Sousedé, přátelé a někteří staří otcovi zákazníci strávili několik hřejivých hodin vyprávěním a připomínáním událostí jeho života. Mluvili o stromech, které zachránil, i jiných, které musel s velkou lítostí porazit. Líčili, jak vycházel ven za nečekaných rezavě chladných nocí, aby chránil keře a rostliny před možným zmrznuti m.

Většinou však hovořili o tom, co pro něho znamenal Craig. Craig měl v otcově životě mnohem větší místo, než kdy tušil. Bylo pozdě, smuteční hosté už odešli, když zazvonil telefon. „Craig?“ Volala Kate.

„Kde jsi byla, holčičko? Hledal jsem tě všude možně.“

„Já vím. Volala mě maminka. Co se stalo?“ Řekl jí to.

„Ach,“ vydechla hlasem vyjadřujícím překvapení i bolest. „Mám přijet? Pomohlo by ti to?“

„Rád bych, kdyby ses seznámila s maminkou. Já se musím vrátit zpátky. Včas na to šetření.“

„Přijedu,“ řekla, „i když to bude jenom na pár hodin.“ Odjel jí naproti na malé letiště. Byla už téměř půlnoc, když se dvoumotorové letadlo vynořilo z nízkých mraků. Reflektory proťaly noc, aby našly runway. Dosedlo se skřípavým zvukem.

Za pár minut už svíral Kate v náručí. Uvědomoval si, jak moc vždycky Kate potřeboval.

Když se obě ženy setkaly, beze slova se objaly, jako nějaké staré přítelkyně. Potom matka od sebe Kate odtáhla a zadívala se jí do tváře. „Já odjakživa věděla, že až si Craig vybere nějaké děvče, tak bude milé a krásné a příjemné. A taky že jste. Vždycky jsem říkala: „Poslyš, táto, až Craig…“ Odvrátila se, aby si otřela oči.

U kávy zahrnula matka Kate mnoha otázkami, o ní, o její rodině i jejím mládí. Brzy jedna druhé vyprávěly různé historky a vzpomínky. Matka vyprávěla Kate o Craigově dětství, prakticky od chvíle, kdy jí ho vložili do náručí jako útlého neznámého človíčka. Vzpomínala na chvíli, kdy Craigovi řekla, že ho adoptovali.

A taky jak se pral s kluky, kteří nebyli adoptovaní a kteří se mu posmívali.

Vyprávěla jí, jak jednou přišel domů ze školy s modřinou na jednom oku a druhým okem rozříznutým nad víčkem. Popral se s dvěma kluky, kteří ho nutili, aby přiznal, že jeho matka a otec nejsou jeho pravými rodiči. Trval na tom, že jsou to nejlepší rodiče na světě. Býval to tvrdohlavý kluk, říkala jí Craigova matka.

A je stále tvrdohlavý, uvažovala Kate. Nejspíš bude pořád.

Matka si šla nahoru lehnout. V obývacím pokoji zůstala jen Kate s Craigem.

„Ještě jsi mi neřekla: kde jsi byla téměř dva dny?“ zeptal se.

„Honila se za duhou,“ řekla ironicky.

„A to znamená co?“

„Horton mi poradil, že když nemůžeš útočit na kauzu, zaútoč na svědky. Najdi nějakou slabost. A tak jsem hledala.“

„Co?“ zeptal se Craig.

„Podařilo se mi dostat se k Princeovým materiálům v osobním oddělení.“

„Proč?“

„Pořád mě to dráždilo. Proč před jedenácti lety někdo jako Prince odešel z výborné nemocnice a z města, kde si zřídil velkou praxi? V době, kdy nejspíš dosahoval vrcholu své kariéry, proč by se rozhodl pro změnu?“

„Co jsi zjistila?“

„Prošla jsem celé jeho materiály. Všechno bez poskvrnky. Dokonce jeho doporučující dopisy jsou tak pochvalné, že jsou téměř trapné.“

„Projít jeho materiál nezabralo celý den.“

„Rozhodla jsem se zajet do jeho staré nemocnice a trochu si to ověřit.“

„A co?“

„Ty doporučující dopisy jsou pravé. Mluvila jsem s dvěma lidmi, kteří je podepsali.“

„To by nemělo být žádné překvapení. Víme, že je senzační chirurg.“

„Přesto,“ Kate se nerada vzdávala svého podezření, „já si byla tak jistá. Že by se člověk jako Prince sebral a opustil výnosné, pevné postavem? Někteří lékaři odcházejí kvůli osobním třenicím. Anebo skandálu v osobním životě. Anebo kvůli zdraví manželky nebo dítěte. Anebo že dávají přednost mírnějšímu klimatu, anebo menší pracovní zátěži. Nic z toho neplatí pro Prince. Takže proč?“

Její psychiatricky zaměřená mysl jí nedovolovala spokojit se vysvětlením bez motivu, který by dával smysl.

Když se Kate Lindstromová vrátila do své ordinace na psychiatrickém oddělení, zjistila, že se jí tam nahromadily vzkazy od pacientů i od dalších lékařů z nemocnice. Byly tam i tři vzkazy od Petera Tompkinse, snoubence Cynthie Hortonové. Někdejšího milence, připomněla si Kate neradostně. Byla v silném pokušení nereagovat na jeho volání. Ale právě proto to vzala jako první pracovní povinnost.

Rozčilený mladý muž ji zoufale prosil, aby ho hned přijala. Našla si na něho čas jedině na konci již nabitého dne.

„Musíte mi pomoct!“ byla jeho první slova, když se octl u Kate Lindstromové v jedné ze soukromých vyšetřoven.

„Přesně o jakou pomoc vám jde?“

„Bylo to už dost zlé předtím.“ začal.

„A jak zlé to bylo?“ rýpla si Kate, aby ho přiměla vidět svou situaci realističtěji.

Tompkins se na Kate podrážděně podíval. Začal přecházet sem tam a dával tím najevo, nejen jak je usoužený, ale také, že se potřebuje na ni nedívat, když se chce vyzpovídat.

„Šlo o to, jak bylo všechno pořád horší. Zpočátku měla být operace jenom malý zákrok. Ano, naznačili, že by se z toho mohlo vyvinout něco vážného. Ale ne takhle vážného. Najednou pak zabili jakoukoli šanci, že bychom mohli mít svoje vlastní děti. S tím bych dokázal žít. Ale potom ta trombóza. A všechno, co z toho vyplynulo. Včetně toho.“

„Jak by to mohlo ovlivnit sexuální stránku vašich životů?“

„Ano,“ začal Tompkins. „A když se pak pokusila o sebevraždu, musel jsem si položit otázku: Do čeho to jdu? Co když se to stane znovu?“

„Víte určitě, že tohle je přesně to, co vás skutečně trápí?“ zeptala se Kate. Tompkis se k ní otočil, aby cosi namítl, ale Kate nesmlouvavě pokračovala: „Anebo je to vaše vlastní vina, že jste ten pokus přivodil?“

„Nemohl jsem vědět, že jí nic neřekli!“ bránil se naštvaně.

„Samozřejmě že ne. Přesto váš dopis to vyvolal, a tak se cítíte vinen. A přišel jste si se mnou promluvit právě o tom jak se vypořádat se svou vinou?“

„Nejenom o tom,“ doznal Tompkins. „Já ji mám, paní doktorko, rád. Skutečně ji miluju. Jenom nevím, jaké to bude v budoucnosti. O sobě. Budu potřebovat pomoc, abych zjistil, zda dokážu, aby naše manželství vyšlo. Protože znáte ten případ tak důvěrně, chci od vás pomoc.“

„To asi nebude možné,“ upozornila ho Kate.

„Proč mi nemůžete pomoct?“

„Posaďte se, pane Tompkinsi.“ Když zaváhal, Kate zavelela. „Řekla jsem, sedněte si!“ Když se posadil, pokračovala: „Velice pečlivě mě poslouchejte.“

Opatrně přikývl.

„Cynthia Hortonová je teď mou pacientkou. Aby mi nadále důvěřovala, musím k ní být naprosto upřímná. Než bych se mohla věnovat vám, musel byste mít její svolení.“

„Určitě by souhlasila,“ odpověděl rychle.

„Ani o to tu nejde. Miluje vás. Chce, abyste ji dál miloval. Samozřejmě že bude souhlasit. Já si však musím sama vyřešit otázku: když se jí zeptám, aby to dovolila, nevyvolám tím u ní takové naděje, že pokud vaše léčba nevyjde, propadne takovým depresím, že by se mohla…“

„Znovu pokusit?“ předešel ji Tompkins.

„Mohlo by dojít k velice zhoubným následkům. Řekla bych, že tápavě hledá, jak se uzdravit. Nechci udělat nic, čím bych to pokazila. A tak se jí právě teď ptát nechci.“

„A tak kdy?“ zeptal se jí netrpělivě.

„To bude záležet na vás,“ řekla Kate. „Vy máte obavy a máte je plným právem. Máte před sebou krajně nesnadný problém. V jejím stavu není sex jisté nemožný, ale může se stát nesnadný. Manželství za takových okolností může uspět jen při porozumění, lásce, trpělivosti, mimořádných ohledech.“

„Ale vy jste přece řekla, že je možné, aby se vydařilo,“ přerušil ji Tompkins, který hledal duševní posilu.

„Neexistuje rychlá a snadná odpověď. Proto nechci, abyste činil nějaké ukvapené sliby, anebo rozhodnutí. Z pocitu viny, ani jiného impulzu. Zamyslete se nad tím. Jestli se pak vrátíte a řeknete, že na tom budete pracovat, usilovně a vážně, požádám Cynthii o dovolení, abych se vám věnovala. Nechci v ní však vzbuzovat falešné naděje. Rozumíte?“ vyžadovala Kate.

Tompkins tiše a mlčky seděl. Nakonec vážně přikývl.

„Zavolejte mě, pokud se rozhodnete, že to dokážete. Pokud ne, tak se neobtěžujte,“ řekla Kate zcela profesionálně. „Do té doby se oba budeme chovat tak, jako bychom dnes tenhle rozhovor vůbec nevedli.“

V pátek odpoledne před pondělkem, kdy mělo začít šetření, končil Harvey Prince na sále šestou operaci. Byl to normální den. S výjimkou ženy, u které došlo k chvilkové srdeční zástavě uprostřed hysterektomie, ale kterou vzkřísili, byl to pro něho den jako většina jiných. Den, jaký zhruba ohodnotil na osm tisíc dolarů.

Dovolil Burtu Carlyleovi dokončit a zavřít poslední pacientku, zatímco si stáhl rukavice a šel k telefonu, aby zkontroloval, co se dělo u něho v ordinaci, a aby zavolal svému makléři a zjistil situaci na trhu.

Když se Prince vrátil k operačnímu stolu, Burt už končil. „Spěcháte moc, Burte?“

„Ne. Proč? Co se děje?“ zeptal se černý rezident zaraženě; domníval se, že Prince kritizuje jeho techniku.

„Ale nic,“ usmál se Prince. „Jen jsem si myslel, jestli máte chvilku, mohli bychom spolu zajít ven na skleničku. Byl to dlouhý den. A rád bych si s vámi o něčem promluvil.“

„Jen mě nechte zkontrolovat oddělení. Pokud nejsou žádné problémy, jsem volný jako vánek.“

„Budu přes ulici v denním baru,“ řekl Harvey Prince přívětivě.

Za půl hodiny tam Burt Carlyle našel Harveyho Prince, jak zvolna upíjí skotskou s ledem, a to ze speciální dvacet let staré várky, kterou ten bar měl v zásobě pouze pro něho. Jakmile Burta obsloužili, Prince začal: „Měli jsme si, Burte, spolu promluvit už před mnoha měsíci. Jenže pořád je takový hon a spěch a neměl jsem příležitost. Praxe se mi rozrůstá rychleji, než ji stačím zvládat. A nemůžu ty lidi odmítnout. Věřte mi, nejde o peníze. Ostatně po určité hranici mi to už nestojí za to brát další případy při dnešních federálních a státních daních. Ale musím. S ohledem na ty ženy, které přicházejí a hledají pomoc. Vždycky je někdo doporučí, lékař, kterého znáte, nebo kamarád, anebo jiná vděčná pacientka. Musel bych být pěkně bezcitný, abych je odmítl. Jak jsem řekl, pořád je takový hon a spěch. Byl. A hádám, že vždycky bude. A tak jsem si chtěl s vámi promluvit, ale nenašel jsem příležitost.“

Prince znovu upil doušek sametového ledového alkoholu a vychutnával jeho chuť.

„Už dlouho vás, Burte, sleduju. Líbilo se mi, jak jste dělal sám tu exenteraci před pár týdny. Skvěle. Obratně. Jistě. V každém okamžiku jste přesně věděl, co děláte. Neváhal bych vám svěřit kteroukoli svou pacientku. A tak jsem o tom velice důkladně přemýšlel a dospěl jsem k rozhodnutí. Byl bych rád, kdybyste přešel do mé ordinace, hned jak skončíte svou rezidentůru.“

Burt Carlyle doufal, že jeho dychtivost není příliš zřejmá. Uklidni se, nabádal se: tvař se klidně. Muselo se mu to podařit, protože Prince, který očekával nějakou námitku, začal na něho naléhat:

„Vím, co si říkáte: odvede vás to od akademické medicíny. A na to já povím: Co na tom. Dejme tomu, že zůstanete u univerzitní medicíny, a to na celý úvazek. Co můžete očekávat? První rok pětatřicet tisíc. Potom malá nicotná zvýšení, až dospějete k velkorysému ročnímu příjmu padesáti či snad šedesáti tisíc?

Já vám, hochu, zajišťuju pětasedmdesát tisíc dolarů ročně jako začátek. Potom už budete rozhodovat sám. Protože nečekám, že bych dělal věčně. Nastane čas, kdy vy a další dva lékaři z mé ordinace praxi převezmete. Je v tom dost peněz pro všechny. Řekl bych, při střízlivém odhadu, do pěti let si budete vydělávat sto padesát tisíc ročně, možná víc!“

Prince se zasmál. „Takhle je to s akademickou medicínou!“ Potom zvážněl. „A je tu ještě jedna věc, Burte, kterou byste měl uvážit. Moc. Vliv na správní radu. Rád bych to řekl jasně. Teď se k vám obracím jako k černochovi. Moc, jakou budete mít, když budete pracovat u mně, vám umožní udělat hodně i pro vaši rasu. Nebudete jako reverend Hathaway. Ten je ve správní radě jenom proto, že se jejím členům zdálo, že potřebují prostě nějakou černou figuru, aby uspokojily veřejnost. Takže tam dřepí. Naslouchá. Vždycky sem tam něco vlídně pronese. Ale nemá, čím přispět. Někdy si říkám, že by měl prostě jen pronést požehnání a odejít, to je tak veškeré dobro, jaké má jeho přítomnost ve správní radě.

Vy byste ale měl moc. Není důvod, proč byste měl být jediným černým rezidentem na oddělení. Mělo by jich být víc. A může tomu tak být, když využijete šance. Už jen z toho důvodu byste měl vážně uvažovat o mé nabídce. Věnujte tomu víkend a zamyslete se nad tím. Prohovořte to se svou půvabnou manželkou. Pětasedmdesát tisíc ročně pro začátek. Uvažujte o tom. A dejte mi v pondělí vědět.“

Harvey Prince už podepisoval účet, když sehrál, jako by si najednou ještě na něco vzpomněl: „Zapomněl jsem. V pondělí mi to nemůžete říct. Budu na tom zatraceným šetření. Ale určitě mi dejte odpověď, hned jak bude po tom.“

Harvey Prince cítil uspokojení, že tu záležitost tak velice šikovně vyřídil. Vůbec nepochyboval, že Carlyle při své ambicióznosti pochopil, co mu říká. Princeova nabídka jasně závisela na tom, jak bude šetření probíhat.

Šetření ve věci ukončení pracovního poměru dr. Craiga Piersona se konalo v luxusní zasedací síni správní rady Státní univerzitní nemocnice. Byla to dlouhá místnost, obložená dubovým dřevem a s naleštěným stolem, vyrobeným z jediné majestátní desky honduraského mahagonu, šestnáct a půl metrů dlouhým a dostatečně širokým, aby tři předsedající chirurgové seděli vedle sebe na jeho konci.

Simmons seděl uprostřed, protože byl předsedou okresní ředitelské rady. Po jeho levici seděl dr. James Kearney z Nemocnice milosrdných, jako obvykle flegmatický a zasmušilý. Po Simmonsově pravice seděl dr. Myron Fein z nemocnice Mount Zion, nevysoký, téměř drobný, který vypadal příjemně a vlídně. Avšak ti, kdo s Feinem pracovali na operačním sále, ho znali jako člověka s prudkými záchvaty vzteku, jakmile se sebemenší detail zvrtl.

Clinton Ordway a správní ředitel Deering byli přítomni, aby chránili zájmy nemocnice v případě, že by se během šetření začalo uvažovat o metodách té instituce. Nejprve se navrhovalo, aby nemocnici zastupoval advokát. Avšak protože nikdo ze zúčastněných stran si nezvolil právního poradce, rozhodla správní rada proti. Gus Wankel, blízký přítel Harveyho Prince, hodil rozhodující hlas, jelikož Prince chtěl, aby toto šetření bylo pokud možno neveřejné.

Stenotypistka, nevýrazně oblečená mladá žena, která měla brýle s černými obroučkami a v jejíž tváři byl patrný jen znuděný výraz, si uchystala stroj a byla připravená. I Simmons, Kearney a Fein byli připraveni. Připraven byl také Craig Pierson, který seděl po straně stolu. Jenom místo proti němu bylo prázdné. Židle určená pro Harveyho Prince.

Simmons byl stále netrpělivější, když se prudce rozletěly dveře. Prince vešel s velkým spěchem.

„Promiňte, pánové! Je mi moc líto! Akutní případ. Mimoděložní! A už po čertech spěchající. Pacientka je ale v dobrých rukách. A teď jsem všem plně k službám.“ Zaujal místo proti Craigovi.

„Dobré jitro, Piersone,“ řekl přívětivě a blahosklonně. „Dobré jitro,“ odpověděl Craig. Snažil se držet rady Arthura Hortona: „Nedovolte, aby vaše vnitřní pocity řídily vaše vnější vystupování. Jak to začne být záležitost osobního nepřátelství, zničíte svou kauzu.“

Prince zřejmě dostal od svého advokáta podobnou radu, ale dovedl ji lépe uplatňovat, protože řekl: „Slyšel jsem, že vaše rodina utrpěla vážnou ztrátu. Je mi to velice líto.“

„Děkuji,“ odpověděl Craig a přál si, aby jeho oponent byl méně příjemný a milý.

„Nuže,“ prohlásil Simmons, který zahajoval řízení. „Jak jsem informován, jsme zde proto, že pan doktor…“ protože mu to jméno bylo cizí, musel se obrátit ke svým poznámkám. „Doktor Craig Pierson byl propuštěn v druhém roce své rezidentury. Důvody jsou neukázněnost, osobní konflikty s vyučujícími chirurgy, neetické zasahování do případů jiných chirurgů. Po propuštění si doktor Pierson vyžádal šetření za účelem odvolání. Tato nemocnice se v zájmu spravedlnosti rozhodla takové šetření svolat.“

Simmons si lehce odkašlal: „Takže jako předsedající této komise bych rád vytyčil několik jednoduchých pravidel. Jsme tady, abychom se dobrali pravdy. Takže všechno, o čem se budu domnívat, že je nutné, aby se odhalila pravda, bude povoleno. Všechno ostatní se vyloučí. Rádi bychom naplnili toto šetření co nejrychlejším a nejpoctivějším způsobem.

Zkrátka vyslechněme obě strany! Ale rychle a efektivně! Nemáme čas na ohledy vůči žádné ze stran. A ještě jedna věc: rozhodnutí této komise bude konečné a závazné pro všechny strany. Pane doktore Piersone, přejete si něco říct na začátek?“ zeptal se nečekaně Simmons.

Ve shodě s Hortonovými instrukcemi Craig odpověděl: „Protože jsem byl propuštěn, domnívám se, že mi je vytýkáno nějaké provinění. Proto bych rád slyšel svědectví, co se týče konkrétních obvinění, dříve než něco řeknu.“

Simmonse zřejmě Craigova odpověď otrávila. Fein se však usmál. „Zdá se, že tu máme, čemu jsme na vojně říkali kasárenského advokáta. Někoho, kdo není právník, ale zamýšlí tak jednat.“

Simmons obrátil pozornost k Harveymu Princeovi. „Pane doktore?“

„Budeme trvat na formalitě, že svědkové budou pod přísahou?“

„Jelikož vedeme oficiální šetření, domnívám se, že musíme,“ prohlásil Simmons. „Přejete si složit přísahu, pane doktore?“

„Zatím ne. Ale rád bych, aby jeden svědek složil přísahu.“

„Máte tu nějakého svědka, který čeká?“ zeptal se Simmons.

„Mám několik svědků.“

„Nuže, toho prvního,“ řekl Simmons rázně, aby se věci hnuli.

Se samolibě nafoukaným úsměvem Harvey Prince sdělil: „Můj první svědek je pan doktor Craig Pierson.“

Craig, překvapen a zaskočen, vztekle zrudl, ostře se podíval po Princeovi a obrátil se k Simmonsovi: „Nehodlám svědčit v tomto stadiu jednání, protože nikdo nevypovídal proti mně.“

Simmons si posunul dolů brýle, zadíval se přes ně na Craiga a prohlásil: „Protože se neřídíme žádnými striktními právními regulemi, myslím, že byste svědecky vypovídat měl, pane doktore!“ Aniž čekal na Craigův souhlas, nařídil zapisovatelce: „Vezměte ho do obvyklé přísahy!“

Jakmile to provedla, pokynula Simmonsovi, který opět oslovil Prince. „Pokračujete, pane doktore.“

Prince se předklonil nad stůl, zadíval se na druhou stranu na Craiga a zeptal se: „Doktore Piersone, vzhledem ke skutečnosti, že celý ten sled událostí začal u jedné operace, vysvětlil byste komisi, co se onoho dne stalo na operačním sále?“

„Jedna pacientka, dvaadvacetiletá, přišla na probatorní laparotomii. Byl jsem u operace s doktorem Princem. Vlastně provedl jsem ooforektomii na pravé straně. Poslali jsme vzorek do patologické laboratoře. Zpráva zněla suspektní mukózní karcinom s nízkým maligním potenciálem. Nato mi doktor Prince přikázal odejmout také levý vaječník.“

„A co jste udělal vy“ rychle mu skočil do řeči Prince. „Odmítl jsem.“

Kearney využil příležitosti a zabrumlal: „Máme takové mladé muže u nás U milosrdných taky.“

Nato se nesouhlasným rozmrzelým tónem zeptal Fein: „Chcete nám říct, mladý muži, že chirurg odpovědný za případ rozhodl o postupu a vy jste to odmítl provést?“

„Existoval dobrý důvod.“

„Přijde na vás řada, pane doktore!“ zasáhl Simmons. „Teď právě předkládá svědeckou výpověď doktor Prince.“ Obrátil se k Princeovi. „Co se stalo potom?“

„Dokončil jsem operaci sám.“ Kearney přikývl, schvaloval tím Princeovo počínání. Aby si Kearney o situaci neudělal předčasný úsudek, Craig naléhal: „Rád bych vysvětlil svoje počínání na operačním sále.“

„Doktore Piersone, nikdo z této komise vás nehodlá připravit o možnost se hájit. Ale byl jste to vy, kdo žádal, aby doktor Prince předložil tuto kauzu jako první. Takže budeme pokračovat. Doktor Prince?“

„Mým druhým svědkem je doktor Clinton Ordway.“ Ordway se podíval po Deeringovi, hledal nějaké vodítko, protože nečekal, že ho zavolají. Deering mu naznačil, že se musí podvolit, už jen proto, aby chránil zájmy nemocnice. Ordway opakoval po stenotypistce přísahu.

Prince se ho zeptal: „Pane doktore, řekl byste komisi, zda byl doktor Pierson skutečně propuštěn?“

„Byl.“

„Nebyla mu nejprve nabídnuta možnost rezignovat?“ ptal se dál Prince.

„Ano,“ připustil Ordway.

„Není vlastně, pane doktore, pravda, že jsme spolu několikrát hovořili a snažili se o to, aby se nedostal do maléru? Že jsme se dohodli, že ho dáme pryč z mé operační skupiny, a že jsme ho uvolnili z pooperační péče o mé pacientky specificky proto, abychom se vyhnuli dalším neshodám?“

„Ano,“ musel souhlasit Ordway.

„A není rovněž pravda, že Pierson žádal, aby byl propuštěn?“

„To je formální detail, jestli je člověk žádán, aby se místa vzdal, anebo je propuštěný.“

„Chci, aby to bylo jasné. Byla mu nabídnuta možnost rezignovat, odmítl to a žádal, aby byl vyhozen. Je to pravda, nebo ne?“

„Pravda,“ Ordway to byl nucen připustit.

„Tak aby měl možnost žádat tohle šetření,“ uzavřel Prince a dosáhl, čeho chtěl.

„To jsem nevěděl,“ řekl Ordway, ještě jednou se snažil Craiga ochránit.

Prince se obrátil ke Craigovi. „To nám jistě může říct doktor Pierson, zda to chtěl?“

Craig zvažoval, zda by se měl odpovědi vyhnout, pak se ale rozhodl a pevně prohlásil: „Ano. To byl můj důvod.“

„Takže vidíte,“ Prince se obrátil na komisi. „Jsme tu všichni s velkými obtížemi a na úkor času a peněz, abychom uspokojili vrtošivý rozmar tohohle arogantního mladého muže. Jehož skutečný záměr mi uniká.“

Téměř se ani neodmlčel, aby se nadechl, a Piersona obvinil: „Pokud tu není proto, aby se mně osobně mstil!“

„Tohle je ryze odborná záležitost!“ vypálil na něho Craig.

Prince Craigovo vysvětlení ignoroval a obrátil se znovu k Ordwayovi. „Řekněte, pane doktore, této komisi: Nekritizoval snad tenhle mladý muž moje rozhodnutí na klinicko-patologické konferenci?“ Ordway zaváhal. Prince naléhal: „Určitě se na to pamatujete, pane doktore.“

Nakonec Ordwayovi nebylo než doznat: „Doktor Pierson skutečně měl nějaké kritické připomínky na klinicko-patologické poradě.“

„Naléhal také, aby se tento případ probíral na odborové konferenci? Znovu s kritikou mého rozhodnutí?“

„Ano.“

„A pokusil se také, aby to dostal na pořad jednání o morbiditě a mortalitě?“

„Nediskutovalo se tam o tom,“ upozornil Ordway.

„Důležitý je ale fakt, že tento mladý muž usiloval o to, aby se to tam probíralo,“ poukázal Prince. Potom se obrátil k členům komise: „Takže pánové, můžete vidět, že tu máte charakteristický případ osobní msty.“

Prince potřásl hlavou, jako by mu bylo líto celé té smutné záležitosti. „Vám, kolegové, nemusím vykládat o neustávajícím konfliktu, který probíhá mezi námi vyučujícími specialisty a nemocničními lékaři. Soudě podle žárlivosti těchto mladých lékařů, kteří se teprve snaží něčeho dosáhnout, řekli byste, že jsme se dostali tam, kde dnes jsme, čirou náhodou. V dnešních dobách se mladí lékaři chtějí dostat ihned nahoru bez té dlouhé úmorné cesty, kterou jsme museli vydržet my.“

S politováním Prince pokračoval: „Děsím se pomyšlení, jak asi poklesne chirurgická praxe, až tu nebudeme. Jsme, pánové, poslední svého druhu. Poslední z nezávislých individualit, které povznesly chirurgickou praxi z vědecké disciplíny na uměleckou. Protože ti, kteří přijdou po nás, se bezpečně uvelebí v institucích jako interní lékaři na plný úvazek. Zaměstnanci s platem. Nájemné pracovní síly. Nebude existovat žádná iniciativa dosáhnout nějaké velikosti, protože za velikost nebudou žádné odměny. Myslím, že jsme viděli konec velkých chirurgů,“ pronesl smutně, a oslovil tak tři členy komise nejen jako své kolegy, ale jako spolu s ním usoužené obránce profesionálního způsobu života, který byl k nim všem štědrý.

Craig ho přerušil: „Doktore Princi, vypovídáte svědecky vy, anebo doktor Ordway?“

Prince se k němu otočil. „Budu pokračovat, mladý muži, dokud mě předseda tohoto šetření nepožádá, abych přestal!“ S tím se obrátil na Simmonse, který mu malým souhlasným přikývnutím dovolil pokračovat.

„Jak jsem se právě chystal říci,“ znovu se chopil slova Prince s výrazem ukřivděné oběti, „tento mladý muž z důvodů, které budou později zcela zjevné, až promluví další svědek, mě nesnáší.

Angažuje se v kampani profesních pomluv namířených proti mně.“

„To není pravda!“ odpálil Craig.

„A výsledkem je tohle šetření. Musím se vám, pánové, omluvit za celou tuto politováníhodnou epizodu.“

Fein soucitně souhlasil: „Vím, jak vám je, doktore Princi, když muž s vaším věhlasem se musí ospravedlňovat. To je myslím osud naší generace, že jsme napadáni, pomlouváni a nuceni se bránit.“

„Uvědomíte si to tím více,“ poznamenal Prince, „až si prohlédnete zbytek dokumentů v této kauze.“ Sáhl pod stůl pro svou aktovku a vytáhl silnou kopii pacientčina chorobopisu. S dramatickým efektem hodil chorobopis na konferenční stůl.

„Tohle je xerokopie chorobopisu Cynthie Hortonové. Obsahuje veškerá fakta o jejím případu. Příznaky a symptomy. Diagnózu. Každodenní stav pacientky. Chirurgický zákrok. Pooperační plán. Komplikace, pokud se naskytly. Můžete do něho, kolegové, volně nahlédnout.“ Postrčil objemný dokument směrem k Simmonsovi.

„Dřív než si, pánové, ten chorobopis prohlédnete, chci vás na něco upozornit. Jeden zápis byl odstraněn!“ zaútočil Craig.

Simmons se podíval na Prince. „Byl tento chorobopis nějak měněn, pane doktore?“

„Ovšemže ano,“ připustil Prince ke Craigově překvapení až příliš rychle.

„V jaké situaci?“ zeptal se Kearney a poprvé se naklonil kupředu.

„Po operaci jsem sešel dolů na patro a zapsal, co jsem dělal. A také svoje pokyny, co se týče pooperační péče. Nato doktor Pierson napsal na stejnou stránku pěkně rozmáchle, mohu dodat svoje vyjádření naprostého nesouhlasu s mým rozhodnutím. A svoje doporučení, jakým způsobem se měla operace provést.“

Prince se usmál s výrazem, jak je mu to líto. „Tehdy, kdy mě ani nenapadlo, do jaké míry mě tenhle mladý muž chce mstivě zničit, jsem to přešel jako neurvalý, impulzivní, nezralý čin. Navíc krajně nemoudrý. A tak abych ho uchránil před obviněním z neukázněnosti pouze v jeho zájmu, jsem tu stránku odstranil a svůj záznam znovu zapsal. Najdete ho tam. Je to ta stránka, která je trochu kratší než ostatní. Vzhledem k tomu, co se stalo potom, lituji, že jsem to udělal. Přál bych si, aby to tam teď bylo a vy to mohli vidět sami. Nejdrzejší a nejvzpurnější poznámku, jakou jsem kdy našel v chorobopise své pacientky.“

Craig čekal, že Ordway zareaguje. Ale šéfa zastrašil svým pohledem ředitel Deering.

Craig si poposedl v křesle dozadu, uvědomoval si, že Prince z vysloveného podvrhu udělal pádný argument ve svůj prospěch. Prince byl stejně chytrý taktík jako chirurg.

„Chorobopis, který máte před sebou, pánové, je však neúplný také v jiných důležitých aspektech. Nemusím vám vykládat, jak často pacientčin postoj ovlivňuje povahu a výsledek jejího léčení.

Pracujeme v oboru, kdy se zabýváme nejen pacientčiným tělem, ale i jejími emocemi. V tomto případě tomu tak bylo víc než kdy jindy. Abyste mohli zhodnotit, jakému tlaku jsem byl vystaven, musím vás požádat o dovolení, abych vám mohl podat celkovější obraz o této pacientce, než obsahuje písemný záznam.

Pane doktore Simmonsi, nalistoval byste hned první stránku a podíval se, kdo sepsal s Cynthií Hortonovou anamnézu po přijetí do nemocnice?“

Simmons zalistoval chorobopisem a našel stránku nadepsanou Gynekologická anamnéza. „Je podepsaná doktorem Piersonem.“

„Neznám, pánové, jak to chodí ve vašich nemocnicích, ale určitě u běžných gynekologických případů nedáváme dělat anamnézu lékařům, kteří jsou druhým rok rezidenty.“

Myron Fein poznamenal: „Sekundářům. To je vždycky práce sekundářů.“

„A přesto tady někdo, kdo má druhý rok rezidentůru, anamnézu sepisuje. Není to divné?“ zeptal se Prince a snažil se tak podnítit zájem komise, aby se té otázce věnovala.

Fein se obrátil na Craiga: „To je logická otázka, pane doktore. Doufám, že na ni máte stejně logickou odpověď.“

„Jeden sekundář, jménem Blinn, šel tu anamnézu udělat. Ale neuspěl.“

„Na to člověk nemusí být génius, aby udělal anamnézu,“ poznamenal nesnášenlivě Fein.

„Pacientka byla velice nervózní a nepřístupná,“ vysvětloval Craig. „Svým způsobem byla v šoku. Emocionálním šoku. Ostatně bylo jí teprve dvaadvacet a těšila se, že se bude za čtyři týdny vdávat. A najednou se ocitla v nemocnici a čekala ji operace. A s tím veškeré další možnosti, které jí hrozí.“

Kearney se naklonil kupředu. „Řekl byste, pane doktore, že byla nervóznější a rozrušenější, než opravňovala situace?“

„Osobní minulost poznamenala její pohled na život.“

„A ta je jaká?“ naléhal dál Kearney.

„Když jsem se jí zeptal, zda se u žen v jejím blízkém příbuzenstvu vyskytla rakovina, doznala, že o své vlastní rodině nic neví. Adoptovali ji totiž.“

„Přesto jste tu anamnézu získal a ten sekundář ne,“ poznamenal Fein.

„Důvěřovala mi, protože máme něco společného. Já jsem totiž také adoptován. Takže měla pocit, že se mi může vcelku upřímně svěřit.“

Feina Craigova odpověď uspokojila. Simmonse ne.

„Pane doktore, řekl jste, že se vám vcelku upřímně svěřila. S čím se svěřila? Co řekla?“

„To je krajně osobní a pro toto šetření nepodstatné,“ namítl Craig.

„Mohl byste být podezírán, že zadržujete důležitá fakta,“ vyhrožoval mu Simmons.

Craig zvážil, co by to mohlo znamenat, a podvolil se. „Měla ten pocit už od nejútlejšího mládí, že je obětí osudu. Že byla zapuzena. Že jí osud zabrání těšit se z dlouhého života, na jaký si činí právo jiné mladé ženy.“

Prince do toho zasáhl: „Chcete říct, pane doktore, že byla posedlá umíráním už ve velmi útlém věku?“

„Neřekl bych posedlá.“

„Tedy že ji hluboce znepokojovalo?“ naléhal Prince.

„Ano, to ano,“ musel Craig připustit.

Když si bod takto vyjasnil, obrátil se Prince ke komisi. „A teď bych byl rád, pánové, kdybyste nahlédli do jejího chorobopisu a podívali se, za jakých podmínek nakonec podepsala souhlas s operací.“

Simmons listoval nálezy biochemickými i hematologickými, rentgenovými snímky, scany, až našel podepsaný formulář a průvodní poznámku.

„Kdo je doktora K. Lindstromová?“ zeptal se Simmons.

Prince vysvětloval: „Patří k zdejším rezidentům na psychiatrii.“

„Rezident z psychiatrie?“ divil se Fein. „Aby se získal podpis na formulář se souhlasem k operaci?“

„Je možné ho vyslechnout?“ zeptal se Simmons.

„Ji,“ opravil Simmonse Prince a rychle dodal: „Myslím, že ji musíme požádat, aby přišla.“

„Uděláme si tedy přestávku a budeme pokračovat, až dorazí doktorka Lindstromová. Postarejte se, aby tu byla do patnácti minut!“

O přestávce se Harvey Prince až příliš zjevně snažil od komise izolovat, aby vyvolal dojem, že její členy dobře nezná, ani s nimi celá léta nezasedal v mnoha výborech. Cílevědomě se obracel ke svým poznámkám, měl jich silnou složku. Ve chvílích, kdy podle poznámek potřeboval odkazovat na chorobopis Cynthie Hortonové, přesouval se ke konci jednacího stolu a prohledával stránky chorobopisu, aby našel konkrétní záznam.

Craig zatím seděl nehnutě, úporně se snažil nepodlehnout panice, která se ho začínala zmocňovat. Ještě nikdy se nezapletl do žádných právních problémů. Byla to pro něho nová a děsivá zkušenost, čelit náhle třem mužům, kteří mají absolutní moc rozhodnout o jeho profesionálním osudu. Nebyli to už lékaři, ale soudci. Tři muži, zřejmě stojící proti němu, kteří mohou rozhodnout, zda bude vyhozen v nemilosti, anebo mu bude dovoleno zůstat, aniž se to dotkne jeho pověsti. Začínal litovat, že si vyžádal šetření.

A Kate? Craig ji do toho záměrně nezatáhl, dokonce jí zakázal, aby byla přítomna, protože nechtěl ohrozit její profesionální budoucnost. Teď ji Prince povolal. Na co se jí bude asi ptát? Jak bude Kate reagovat? Samozřejmě že bude ve vztahu ke Craigovi loajální, ale nebude to samo o sobě její obhajobu diskreditovat?

Craig právě o těchto možnostech uvažoval, když dorazila Kate v bílém lékařském plášti a s dychtivým výrazem v hezké tváři. Zamířila přímo ke Craigovi, klesla do křesílka vedle něho, vzala ho za ruku, naklonila se k němu a zašeptala: „Samou starostí o tebe jsem vůbec nebyla schopná něco dělat. Jsem ráda, že jsi nakonec pro mě poslal.“

„Já pro tebe neposlal,“ odpověděl jí šeptem. „Kdo teda?“

„Zlatoprstý.“

„Co chce?“

„Cosi kolem Cynthiina podpisu na souhlasu s operací.“ Dřív než Kate mohla zareagovat, zaklepal Simmons na lesklý mahagonový stůl a svolával je k dalšímu jednání.

„Přál jste si tu mít, pane doktore Princi, tuto svědkyni?“

„Zajisté.“ Usmál se Prince přes stůl na Kate. „Dobré jitro, paní doktorko.“

„Dobré jitro,“ řekla Kate obezřetně a nervózně.

„Paní doktorko, na pořad se dostala otázka jednoho zápisu v pacientčině chorobopisu. Myslel jsem, že byste o tom mohla komisi informovat.“

„Vynasnažím se,“ řekla Kate a sevřela pod stolem Craigovu ruku.

„Dobře,“ začal Prince. „Formulář o souhlasu s operací obvykle zajišťuje chirurg, anebo službu konající rezident. Ale v tomto individuálním případě jste zajišťovala ten souhlas vy, psychiatr. Vysvětlila byste proč?“

Kate se podívala po Craigovi a potom upřela oči přes stůl na Prince. Usmál se na ni tak otcovsky, že věděla, že ji chytá do pasti. Simmons ji pobízel: „Prosím, paní doktorko?“

„Ano, samozřejmě,“ začala Kate. „Ta pacientka byla vzácně vystrašená. Odmítla podepsat souhlas, když jí ho rezident předložil.“

„Který rezident?“

„Doktor Pierson,“ přiznala Kate. „A tak pro mě poslal, domníval se, že ji dokážu ujistit a přesvědčit, aby podepsala. Podařilo se mi to. A to je všechno, co se stalo.“

„Všechno?“ opakoval ironicky Prince, čímž zpochybnil význam jejích slov. „Jistě se odehrálo víc. Například co jste jí řekla? A co ona řekla vám?“

„To jsou důvěrná sdělení mezi pacientem a psychiatrem,“ odpověděla mu Kate.

„Tady v této místnosti jsme všichni lékaři. S výjimkou pana Deeringa. A pokud si přejete, vyloučíme ho z jednání. Domnívám se však, že máme právo vědět, co bylo řečeno za takových velice nezvyklých okolností. Informoval jsem se, že i v soudní síni byste musela svědecky vypovědět, co bylo řečeno, než jste dokázala získat podpis na souhlas s operací.“

Jakmile Simmons poslal Deeringa z místnosti, informoval Kate: „Paní doktorko, jsme tu všichni lékaři. Důvěrný ráz sdělení, který váže vás, platí i pro nás. Ukládá se vám nic nezatajovat.“

Kate, které nic jiného nezbývalo, začala: „Zjistila jsem, že pacientka je velice nervózní. Značně podezíravá vůči všem lékařům. Vlastně dokonce obvinila doktora Prince, že dělá mnoho zbytečných chirurgických zákroků.“

„To neberu!“ přerušil ji zlostně Prince.

„Byla jsem požádána, abych otevřeně vypověděla, co se dělo během mého rozhovoru s pacientkou,“ vysvětlovala Kate mile. „Poukázala jsem na to, že se jí přece všichni lékaři kolem ní pouze snaží zachránit život. Že má ten nepodložený strach proto, že ji v dětství odložili. A bojí se, že v nějakém kritickém okamžiku na operačním sále zase zůstane opuštěná. Není to nijak nezvyklé, že jsou pacientky krajně vyděšené, když je čeká exploratorní operace. U ní to bylo mnohem horší než normálně.“

Fein se naklonil kupředu a zahleděl se upřeně na Kate. „Jak se ta její úzkost projevovala, paní doktorko?“

„Mluvila o všem v minulém čase. O chystané svatbě na příklad. Zdálo se, že se vzdává naděje. Považovala jsem to za krajně nebezpečné. Když pacientka, která má rakovinu, nemoc pasivně přijímá, její naděje na uzdravení a přežití rapidně klesá. Zkoumali jsme to.“

„Paní doktorko,“ ozval se Kearney, „řekla byste, že pacientka byla tak vážně zneklidněna, že se vzdala naděje na vlastní přežití?“

„Logický konec jejích obav, překažené manželství, nález, který očekávala při operaci, její celkový pohled byl tak fatalistický, až se dalo usuzovat, že už přijala smrt jako pravděpodobný výsledek.“

„Chápu,“ řekl Kearney. Připisoval Katině odpovědi velký význam.

Cítila, že to musí objasnit. „Vy gynekologové a porodníci víte lépe než kdo jiný, že cokoli ohrožuje ženinu sexualitu, je pro ni malou smrtí. Tahle pacientka to cítila víc než většina ostatních. Patrně vzhledem k svému mládí. Navíc to umocnila její adopce.“

„Jde o to,“ ujal se Prince zase svého dotazování, „že se velice bála. Myslím, že jste řekla, že se obávala víc, než je normální. Je to tak, paní doktorko?“

„Ano, řekla bych, že ano,“ připustila Kate. „A to bylo předtím, než došlo k jakémukoli operativnímu zákroku,“ poukázal Prince.

„Strach z blížící se věci může pacientku ohrožovat víc než sama skutečnost,“ odpověděla Kate.

„Povězte mi, paní doktorko, řekla byste, že v době, kdy jste ji viděla, bylo její prvořadou starostí přežít?“

„Není to snad obava každého ve chvíli krize nebo nebezpečí?“ vrátila mu Kate otázku.

„S tím souhlasím,“ řekl Prince rychle, „protože já sám jsem došel k témuž závěru o tom děvčeti.“

Prince se pootočil, aby se obrátil na komisi. „Nemusím vám říkat, pánové, že noc před každou operací uvažuje chirurg o pacientce celkově. Nejen o těle, které máme operovat. Nebo o té oblasti lidského těla, která je odhalená mezi rouškami. Ale o celkové lidské bytosti. Ženě, milence, matce. A během těchto hodin plných úvah v předvečer operace se musí doktor ptát sám sebe, co nejlepšího může udělat k užitku té celkové pacientky, u které nazítří ráno musí zjistit tvrdá fakta, která rozhodnou o jejím životě či smrti.“

Prince se odmlčel a Craig si uvědomil, že to je dobře nacvičený proslov. Byl ve vážném pokušení poznamenat, že ať Prince myslel večer před operací na cokoli, pravděpodobněji šlo o to, co řekne druhý den ráno svému makléři. Avšak aby se vyhnul tomu, že si znepřátelí komisi, která také měla svoje makléře, investice a obchodní zájmy, zůstal Craig zticha.

Prince pokračoval: „Ten večer, než jsem operoval to děvče Hortonových, jsem si řekl, že udělám vše, co je v lidských silách, abych jí zajistil dlouhý život. Pokud je možné, aby byl chirurg víc než odhodlaný zachránit něčí život, pak ano, myslím, že jsem v jejím případě byl k tomu víc než odhodlaný vzhledem k jejímu zoufalému strachu, že zemře mladá.

Šlo mi pouze o to, abych zachránil život toho ubohého ztrápeného děvčete. Tak abych mohl sejít dolů z operačního sálu a říct jí: Nedělejte si obavy, moje milá, všechno jsme to odstranili. Budete v pořádku. Právě z těch důvodů, které tu tak jasně předložila doktorka Lindstromová. Děkuji vám, paní doktorko.“

Zasáhl však Craig. „Věřím, že mám právo klást svědkům otázky.“

Simmons přikývl.

Prince se usmál: „Kolego Simmonsi, vzhledem k velmi osobnímu vztahu doktora Piersona a doktorky Lindstromové, o kterém jsem se dříve záměrně nezmiňoval, byl bych raději, kdyby během kladení otázek neseděli tak těsně vedle sebe.“

Craig poukázal na jejich vztah, aniž se zdál negalantní.

Kate se přesunula z židle vedle Craiga do jiné dosti vzdálené. Blýskla očima po Princeovi: „Je to lepší?“

„Lepší,“ odpověděl Prince s úsměvem. „Nuže, tedy.“ pokynul gestem, kterým dával najevo, že už Craig může klást Kate otázky.

„Paní doktorko,“ začal Craig formálním tónem, „při vašem rozhovoru s pacientkou, předtím než podepsala souhlas s operací, trápila ji jenom starost, zda přežije?“

„Bála se, že operace zničí její možnost se provdat.“

„Byla už její svatba dohodnutá?“

„Mělo k ní dojít za čtyři týdny.“

„Zmínila se pacientka nějak o dalších obavách, které eventuálně měla?“ zeptal se Craig.

„Vzhledem k své adopci se těšila na to, že bude mít vlastní děti. Děti, které budou vyrůstat bez nejistot, které soužily ji,“ odpověděla Kate.

„Takže schopnost rodit děti byla pro ni velice důležitou věcí?“

„Skutečně velice důležitou,“ řekla Kate.

„Kdybyste byla chirurg, který má před sebou takovou pacientku, bylo by pro vás důležité postarat se, abyste zachovala její schopnost mít děti, pokud by to nějak bylo možné?“

Dřív než Kate mohla odpovědět, přerušil je Prince: „Doktorka Lindstromová není chirurg. Proto by jí nemělo být dovoleno odpovídat na jakoukoli otázku, která začíná „Kdybyste byla chirurg“!“

Fein se široce usmál a souhlasil: „Naprosto správně, Princi! Chcete znát můj názor? Ani zbla nikdy nedám na psychiatrické svědectví. Víte, my si s mými přáteli říkáme: psychiatr je židovský doktor, který nesnese pohled na krev!“ Zasmál se a Simmons se k němu připojil. Dokonce i zarputilý Kearney si dovolil potlačované uchichtnutí.

Simmons se vzchopil a prohlásil: „Tohle je otázka týkající se chirurgie, takže pouze chirurgové jsou kvalifikováni vyjádřit svůj názor. Nějaké další otázky, pane doktore Piersone?“

Craig se podíval po Kate a zahlédl v jejích zvlhlých očích sebevýčitku. Měla pocit, že selhala a zkazila jeho kauzu.

„Nemám další otázky,“ řekl Craig chmurně.

„Doktor Prince?“

„Ano. Ještě jednu otázku. Paní doktorko, mohla by pacientka rodit své vlastní děti, kdyby byla mrtvá?“

„Samozřejmě že ne.“

„Takže záchrana jejího života byla první a nejdůležitější věcí. Všechno ostatní bylo třeba obětovat, aby se toho dosáhlo. Nemám pravdu?“

Prince blahovolně čekal na Katinu odpověď. Ukázalo se však, že to nebyla odpověď, na kterou čekal.

„Pane doktore, ani jednou jsem vás neslyšela, abyste se zmínil o možnosti, že by mohl být zachován její život i schopnost mít děti.“

Princeův obličej vztekle vzplál. Postoj na konci stolu se lehce změnil. Simmons a Fein se už netvářili pobaveně. Jejich obličeje teď zračily nesouhlas. Kearneyho hubená odstrašující tvář jako by se ještě o pár stupňů víc zkřivila.

Prince si nemohl dovolit, aby na její výzvu nereagoval.

„Jelikož doktorka Lindstromová u toho nebyla, nedostala zprávu od patologa, ani nemusela dělat žádné rozhodnutí, nemyslím, že je kvalifikovaná mít na to nějaký názor. Ačkoli samozřejmě doktorka Lindstromová a doktor Pierson, kteří si osobně jsou tak blízcí, měli dost času, aby tento případ spolu probírali. Jinak nevím, na jakém podkladě by vůbec mohla naznačit takovou možnost.“

Kate zareagovala návalem vzteku. Počkala chvíli, aby si utřídila svou odpověď. Potom, obrácená přímo k zapisovatelce, prohlásila. „Doktor Prince naráží na můj vztah s doktorem Piersonem. Není třeba žádných narážek. Žijeme spolu. Už víc než rok. A budeme dál. A až se všechno vyřeší, vezmeme se. Hned, jak tohle skončí!“

Oznámila tu něco, co bylo překvapením nejen pro Prince, ale stejně pro Craiga. Bylo to první pevné prohlášení, které se mu od ní podařilo dostat. Avšak ještě neskončila.

„Takže jde o to, když mám k němu takovýto vztah, šla bych sem a kvůli němu lhala? Ráda bych. Ale nemohu. Nejsem totiž zvyklá lhát. Takže připouštím, ano, pacientka měla přehnané obavy ze smrti. Což dovoluje doktoru Princeovi, aby se tím kryl a říkal, že to ovlivnilo jeho rozhodnutí. Ale šlo o víc, mnohem víc. Totiž stejně tak jako žít, chtěla být matkou vlastních dětí. Aby kompenzovala všechny pochybnosti, kterými se musela sama ve svém životě trápit.

Možná, pánové, řeknete, že zachránit jí život bylo prvořadé. Jeden chirurg, který tam byl, říká, že bylo možné zachránit obojí, její život i její plodnost. Buď proto, že ho miluji, anebo protože vím, že to je čestný člověk, volím to, že věřím jemu!“

Kate měla nervy vybičované, div jí nevytryskly slzy, ale dokázala je potlačit. Všichni tři členové komise najednou po jejím výbuchu zrozpačitěli. Až Kearney jako první suše poznamenal: „Myslím, že jsme už od této svědkyně slyšeli dost.“

Simmons se znovu ujal řízení. „Pokud nejsou žádné další otázky.“

Prince neodpověděl. Simmons gestem naznačil Kate, že může odejít. Místo toho však přešla znovu ke Craigovi.

„Bude mi líp, když budu tady,“ řekla tiše. Znovu sevřela Craigovu ruku, odhodlaná zůstat. Craiga sice povzbuzovalo, když byla přítomna, ale zároveň si uvědomoval, že na výsledku tohoto šetření teď závisí osud dvou mladých lékařů.

Pod tlakem času Simmons naléhal: „Doktore Princi, pokud chcete předložit další fakta.“

„Byla tu nastolena otázka, která myslím volá po odpovědi. Budu ale muset přivolat další svědky. Takže pokud to komisi vyhovuje, rád bych tohle odložil až na zítřejší dopoledne.“

Nato se tři členové komise začali mezi sebou šeptem radit. Simmons se obrátil k Princeovi. „Pane doktore, protože nám ještě zbývá nějaký čas a chceme jednání vést co nejkratším způsobem, existuje nějaký další materiál v pacientčině chorobopisu, kterým bychom se dnes mohli zabývat?“

„Samozřejmě že ano.“

„Kdybyste nás laskavě informoval,“ vyzval ho Simmons.

„To vskutku mohu. Protože v tom spočívá skutečný důvod, proč jsem žádal, aby byl doktor Pierson propuštěn!“

„Vysvětlete to, prosím,“ naléhal Simmons.

„Jakmile se v zmrazeném preparátu zjistil karcinom, domníval jsem se, že nemám jinou volbu než provést bilaterální operaci. Jak říkám: lepší jistota než pozdní lítost. K pochybám je klíč, že to vyndáš pryč.“

„To byl ten moment, kdy doktor Pierson odmítl dokončit operaci?“ zeptal se Fein okázale.

„Nejenom odmítl. Ale dál se se mnou přel,“ odpověděl Prince rozhořčeně. „Mým plánem tehdy bylo zachránit děvčeti život. Být si jistý, že ji té nemoci zcela zbavíme. A potom jí dát režim s estrogenem, abychom se vyhnuli druhotným následkům.“

Fein i Kearney oba přikyvovali a tím potvrzovali Princeův plán.

„Samozřejmě v té době nikdo nemohl předvídat, že se po operaci objeví ta nešťastná komplikace. Nečekal jsem, že by se u dvaadvacetileté dívky objevila trombóza. Ale jakmile se to stalo, přirozeně jsem jí nemohl předpisovat estrogen, aniž bych si říkal o další a patrně fatální trombózu.“

Členové znalecké komise souhlasili.

„Takže tady se dostáváme k následkům vysoce neprofesionálního chování doktora Piersona.“

Craig se napůl zvedl ze židle, když protestoval: „Nesouhlasit s chirurgem neznamená neprofesionální chování!“

„Hovořit příliš otevřeně s pacientčinou rodinou to ale znamená“ vypálil na něho prudce Prince. Obrátil se k členům komise. „To tam nenajdete, protože to není součástí pacientčiny lékařské dokumentace. Ale chci, abyste věděli, co tenhle mladý darebák provedl!“

Aby Prince ochránil, Simmons ho napomenul: „Pane doktore, nemyslím, že bychom tenhle výraz potřebovali v zápisu.“ A stenotypistce Simmons řekl: „Vypusťte to slovo a místo toho užijte „mladý muž“.“

Prince pochopil Simmonsův pokyn a pokračoval mírnějším tónem: „Tenhle mladý muž šel za otcem pacientky a řekl mu, že považuje mou operaci za příliš radikální. Prý jsem tu mladou ženu kasíroval, když to naprosto nebylo třeba. Tak toho muže rozzuřil a uvedl v omyl, že mi uprostřed noci opilý a hrubý zatelefonoval. Nařkl mě z nejrůznějších zločinů spáchaných na jeho dceři. Bylo to otřesné. Takový útok by chirurg mých kvalit neměl být nucen tolerovat. Byl to jeden z nejhorších zážitků za celou mou profesionální dráhu. Už jen za to si Pierson zasloužil, aby byl propuštěn!“ Prince vrhl ostrý pohled přes stůl na Craiga.

„To ale není to nejhorší,“ pokračoval Prince, vztekem stále temperamentnější. „Objevíte tam, v tom chorobopisu, události, které vedly k tomu, že jsme pacientku převedli na psychiatrii. Jednou večer, bez jakýchkoli symptomů, pokud jsem já či kterýkoli rezident mohl rozpoznat, se pokusila vzít si život!“

Všichni tři představitelé komise instinktivně sáhli po Cynthiině chorobopisu, aby si ověřili Princeovo prohlášení. Jako předsedající měl Simmons přednost. Potom postoupil chorobopis dál Kearneymu a ten ho nakonec předal Feinovi. Prince čekal, než potvrdí správnost jeho údaje.

„Je příznačné, že když k této krizi došlo, noční sestra poslala pro doktora Piersona. Proč pro Piersona a ne pro mne? Proč pro Piersona a ne pro Carlylea, který je hlavním rezidentem? Důvod je jediný: vzájemná blízkost této konkrétní pacientky a tohoto konkrétního lékaře.“

Prince se na chviličku odmlčel a cynicky se usmál. „Nuže, lze říci, že jí Pierson zabránil, aby vyskočila, a tak se najednou objevuje jako hrdina. Já vás však žádám, abyste uvážili následující: Pierson připouští, že dívčině otci řekl o jejím stavu. Předpokládám, že to byl také Pierson, který pověděl té dívce o jejím stavu. Krutě. Bez obalu. Bez jakékoli přípravy. Pierson uspíšil její panický strach. Byl to Pierson, kdo ji přiměl, aby se pokusila vzít si život!“

Craig sebou škubl, chystal se vyskočit ze židle, ale Kate ho zadržela, pevně mu sevřela paži. Prince vycítil, že zabodoval, a byl rozhodnut své vítězství prosadit.

„Máme tu psychiatričku, která byla v kontaktu s pacientkou před tou událostí i po ní,“ pokračoval Prince a díval se přes stůl na Kate. „Domnívám se, že je rozumné zeptat se této odbornice, zda vzhledem k pacientčině celkovému psychickému stavu taková zpráva o jejím budoucím stavu ji nemohla dostat do hluboké deprese, která skončila tím pokusem.“ Vyzval ji laskavě: „Prosím, paní doktorko?“ Když Kate zaváhala, Prince naléhal: „Osvětlíte to komisi?“

Kate chvíli mlčela, než odpověděla. Hledala, jak formulovat odpověď, která bude pravdivá a přitom minimálně kompromitující.

Simmons si nakonec vynutil, aby promluvila. „Paní doktorko, to, že neodpovídáte, si lze mylně vykládat.“

„Pacientka byla neobyčejně nervózní. Z důvodů, o kterých se tu už hovořilo. Skutečnost, že u ní došlo k brutální kastraci.“

Fein ji rozzlobeně přerušil: „Paní doktorko, žádali jsme vás o psychiatrické zhodnocení pacientčiny mysli! Rozhodneme, zda operace byla správná či ne!“

„Její konkrétní stav, když se o něm přesvědčila, mohl prohloubit depresi. Společně s dalšími jejími problémy to mohlo uspíšit ten sebevražedný pokus.“

„Děkuji vám,“ řekl Prince s falešnou galantností. „Nezapomínejte, pánové, že to děvče nebylo Piersonovou pacientkou. Bylo mu přikázáno, aby se s ní nestýkal. Přesto tuto informaci k ní nějak dostal, což mělo nešťastný, ale nevyhnutelný výsledek. Pokud toto není neukázněnost dotažená na nebezpečný stupeň, potom nevím, co ten pojem znamená. A co je horší, Pierson není pouze neukázněný, je nebezpečný.“

Kearney se zasmušile podíval po Craigovi. „Stýkal jste se, pane doktore, s pacientkou potom, kdy vám specificky bylo přikázáno chirurgem, odpovědným za tento případ, že to nemáte dělat?“ Craigovi nezbývalo než doznat: „Stále si mě vyžadovala. Snažil jsem se jí vyhnout. Ona však naléhala, jelikož to, že jsem se jí vyhýbal, jen zvyšovalo její obavy. Zdálo se mi, že se na ni musím podívat.“

„A řekl jste jí, jaká je prognóza jejího stavu vzhledem k té trombóze?“ pokračoval Kearney.

„To jsem neudělal,“ řekl Craig.

„Ale zřejmě se to dozvěděla.“

„Z dopisu, který jí poslal její snoubenec,“ vysvětloval Craig.

„A kde se ten takhle poučil?“ tvrdošíjně se vyptával Kearney.

„Řekl mi, že o jejím případu hovořil se svým vlastním lékařem.“

Najednou ho Kearney obvinil: „Takže vy jste se bavil o pacientce také s ním?“

„Ano. Ale nebylo na tom nic nesprávného či neetického,“ tvrdil Craig.

Kearney skepticky pokývl hlavou a svými tenkými namodralými rty jako by mlaskl, než řekl: „Souhlasíte ale, že znalost vlastního stavu v celé šíři, získaná v tom dopise, ji přiměla k pokusu o sebevraždu?“

„Musím tak předpokládat,“ nemohl Craig nepřipustit.

Kearney na to nic neřekl, jen trochu zabručel, vypadalo to, že hluboce nesouhlasí.

V té chvíli Simmons vyhlásil: „Dneska zřejmě neskončíme. Budeme pokračovat zítra v deset.“

27

„Roznesl jsem ho na kopytech!“ jásal Harvey Prince před Ritou Hallenovou. Znovu si nalil skleničku, zvolna roztáčel brandy a přitom vdechoval jeho vůni. Lízl si, vychutnal ho na jazyku a teprve pak si ho nechal propálit dolů hrdlem.

Rita napjatě naslouchala. Okamžiky velkého úspěchu vždycky na něho působily jako nějaké afrodiziakum. Když se mu podařila nějaká obtížná a náročná operace, nebo přednesl přednášku pro významnou skupinu svých kolegů, anebo se mu dostalo nějaké pocty, tehdy býval nejvášnivější. Miloval jako lev, říkávala mu potom. Dnešní večer sliboval, že to bude taková noc. Nebyla zklamaná.

Když bylo po všem, slyšela ho, jak si mumlá. „Zničím ho, zničím toho darebáka.“

„Co mu udělají, Harvey?“

„Hlasováním potvrdí jeho vyhazov. Postarají se, že se nikdy znovu nedostane mezi pracovníky slušné nemocnice!“

„Je to chytrý mladý člověk,“ nadhodila Rita opatrně. „Měla jsem víc než dost příležitostí pozorovat ho na operačním sále. Skvělá technika.“

„Tím hůř, že se nikdy nenaučil technice, jak se starat sám o sebe. Na každé lékařské fakultě by měli mít kurz úcty k starším. Učit ty mladé drzouny naslouchat, učit se a držet hubu. Nemůžeme mít doktory kritizující doktory!“

Podrážděn Ritinou nepřímou prosbou o shovívavost, pokračoval: „Nedělej si starosti, miláčku, nakonec krásně promluvím o tom, jak je mladý, jak se musí učit, a aby na něho nebyli moc tvrdí.“

„A pak co?“

„Oni pak potvrdí rozhodnutí o jeho vyhazovu a nakopnou ho!“ rozesmál se Prince. Ale hned přestal, když si vzpomněl. „Sakra, to mi připomíná, že jsem chtěl volat Carlylea. Kolik je hodin?“

„Něco po desáté.“

„To ještě není moc pozdě,“ usoudil Prince, sesunul se ke zválené posteli a natáhl se po telefonu.

„Burt.? Ach, promiňte, že vás ruším, paní Carlyleová. Máte tam Burta? Doktor Prince.“ Než mohla položit sluchátko, pokračoval: „Mimochodem, paní Carlyleová, moje manželka, Margaret, vás bude v nejbližších dnech volat, abyste k ní přišla na oběd. Ráda poznává manželky mladých lékařů, co mám u sebe. Dejte mi tedy Burta.“

Chvilku čekal, ale natolik dlouho, že rozpoznal v Ritině obličeji výraz nesouhlasu. Musí na to pamatovat, aby se před ní o manželce nikdy nezmiňoval. Rita si vždycky představovala, že jednoho dne to bude její výsadou zvát si mladé manželky na oběd jako paní Princeová.

„Burt? Jaký máte zítra program?“ Prince naslouchal, na každou povinnost reagoval „Chápu.“ Nebo „Aha.“ Anebo „Jasně, jasně.“

Když Carlyle skončil, vysvětloval mu Prince: „Důvod, proč jsem to chtěl vědět, je ten, že se vší pravděpodobností vás zítra dopoledne budeme volat jako svědka.“

Rita sice neslyšela, ale bystře si uvědomila, že Carlyle žádá, aby mu tuto povinnost prominuli, protože by se tím dostal do přímého střetu s blízkým přítelem. Prince mu naslouchal a jeho obličej prozrazoval rostoucí nesnášenlivost. „Ať se vám to líbí nebo ne, Burte, týká se vás to. Jestliže je ohrožena moje pověst, pak to svým způsobem může ovlivnit i pověst vaši. Ostatně nikdo vás přece nežádá, abyste lhal o tom, co se stalo. Zapomeňte na mě, zapomeňte na naši budoucí úzkou spolupráci. V zájmu pravdy jsem si myslel, že budete chtít říct, co se toho dne stalo.“

Princeův hlas, zpočátku tak vlídný a mírný, zněl najednou netrpělivě a diktátorsky.

„Vím, že to pro vás není jednoduché, když je Pierson váš kamarád. Ale jenom je třeba, abyste řekl, co se stalo! Dostali jsme laboratorní zprávu, že první vaječník je maligní. Přikázal jsem mu, aby odoperoval druhý vaječník, ale on to nejen odmítl, ale měl tu smělost se přít. Přirozeně jsem neměl jinou volbu, než operaci dokončit sám. A to se přece stalo, není to tak?“

Prince čekal na Carlyleův souhlas.

„Nechápu tedy, že vůbec o tom, zda svědčit, uvažujete,“ argumentoval Prince. „Pokud jsem se ve vás nezmýlil. Nechci ani pomyslet na to, že bych mohl, Burte.“

Nemusel nic vyjádřit slovy, ale bylo zcela jasné, co má na mysli.

„Samozřejmě se vás můžou také ptát na to, že Pierson měl zakázáno hovořit s tou dívkou a že na moje pokyny nedbal. Anebo na cokoli dalšího, co o tom případu víte. Prostě jen odpovídejte pravdivě, Burte. Nepokouším se Piersonovi ublížit. Ale nemohu nereagovat, když napadá mou pověst. Jednoho dne, až převezmete mou ordinaci, poznáte, jak mi je.“

Harvey Prince naslouchal, přikyvoval a pak řekl: „Dobrá, Burte, dobrá. Na shledanou zítra.“

„Co ti chtěl Prince,“ zeptala se LuAnne.

„Chce, abych svědčil.“

„Budeš?“

Zarazil jakoukoli diskusi: „Je pozdě. Máš odpočívat. A já musím být připravený na operačním sále v sedm.“

Zhasnul a znovu vklouzl do postele. Objal ji jednou paží a přitáhl si ji k sobě, zabořil obličej do jemné křivky utvářené jejím krkem a ramenem.

Nic neřekla. Vycítil v ní však napětí. Uvažoval, zda to je charakteristické pro všechny ženy, anebo jen pro černošky, jako jeho matka a babička. Když jejich muži byli na dně, cítili se mizerné, neschopné se bránit, rozhostilo se vždycky ticho, které předstíralo, že jim nikdo nic nevyčítá. Přesto to byla ta nejvíce obviňující výčitka ze všech. Vzpomínal si na dlouhé mlčenlivé večeře, kdy se něco jeho otci nedařilo, kdy musel stisknout rty a trpět bezpráví, aniž se bránil. Jeho matka neřekla nikdy jediné slovo. Večeře jim však hořkla zahanbeným mlčením. Věděl, že ona to neřekne. Musí to říct on.

„Prakticky mi pověděl, že když nebudu svědčit, bude si muset rozmyslet svou nabídku,“ řekl Burt a očekával, že to vyvolá nějakou odezvu. Když ale nic, nakonec přiznal: „Chci to místo v jeho ordinaci, Lu. Počínal jsem si chytře. Věděl jsem, jak čekat na příležitost. Kdy mu zalichotit. Kdy provést nějakou efektní operaci, abych na něho zapůsobil. Dva a půl roku jsem pořád dělal všechno správně, a teď…“ jeho hlas se vytratil.

„Řekni mi, co jim řekneš. Chci mít jistotu a jasno, že budeš jednat čestně.“

„Myslíš, že bych lhal?“ zeptal se rozhořčeně.

„Dva a půl roku,“ citovala ho. „Člověk, který sní svůj ambiciózní sen tak dlouho, ani nemusí poznat, že lže.“

„Říkáš to tak, jako bych myslel na sebe,“ vybuchl vztekle. „Myslím na tebe. Na něhol“ Tímto způsobem vždycky narážel na nenarozené dítě. „Chci ho poslat do nejlepších škol, vychovat z něho nejchytřejšího černého kluka, jaký kdy žil! Tímto způsobem si to chci pojistit!“

„Proč mluvíš o mém dítěti,“ řekla LuAnne, „jako by z něho měl být voják v nějaké válce, kterou vedeš? Jestli je tohle důvod, proč chceš dítě, pak to je důvod, proč já je nechci!“ Vytryskly jí slzy a hrnuly se jí po ostře řezaných tvářích. „Musíme s tím přestat a neužívat svoje děti, abychom se zbavili svých vlastních válek!“

„Promiň, miláčku, promiň.“ snažil se ji upokojit Burt.

Zavzlykala, a pak se mezi vzlyky zeptala: „Budeš mi říkat Mama?“

„Mama?“ zeptal se udiveně.

„Říkej mi Mama, tak jako černoši říkají ženám, které milují. Přestaň se snažit být bělejší než běloši. Buď sám sebou. Tak abych i já mohla. A taky aby naše děti mohly být samy sebou.“

„Dobře, Mama,“ řekl tiše. Potom připustil: „Existuje jenom jedna otázka. Jedna otázka, na kterou se můžou zeptat a na kterou nechci odpovídat.“

„Jaká otázka?“

„Kdybych byl já odpovědný chirurg a měl rozhodnout, zda udělat tomu děvčeti bilaterální zákrok, co bych byl udělal já!“

„Co, Burte? Pověz.“

„Dvaadvacetiletému děvčeti v dané situaci nikdy.“

„Potom měl Craig pravdu.“

„Samozřejmě že měl,“ konstatoval Burt Carlyle. „Jenom doufám, že se mě na to nezeptají.“

Když Harvey Prince po hovoru s Burtem Carlylem zavěsil telefon, zůstal chvíli zticha, než řekl: „Nečekal jsem od toho černého lumpa nějaký odpor. Ale nakonec kejvnul. Ctižádostivost je báječná hnací síla.“

Prince se zasmál a napřáhl skleničku, aby dostal další brandy. Rita mu nalila nezvykle velkou dávku. Ve vítězné náladě vypil dva ostré panáky. Ritu a Burta Carlylea, jediné dva významné svědky, měl teď pod kontrolou.

Toto přesvědčení a brandy společně zapůsobily. Blahobytně se opřel, přidržel skleničku ke světlu lampy u postele a pozoroval její zlatou barvu.

Najednou řekl něco, čím vzbudil Ritinu pozornost. Pečlivě naslouchala.

„Už mi to znovu nikdy neudělají,“ prohlásil Prince rozhodně.

„To teda ne!“

„Cože ti neudělají?“

„Na tom teď nezáleží,“ řekl a snažil se ukončit rozhovor. Skleničku dal stranou a vzal Ritu do náručí. Za chvíli se s ní znovu pomiloval. Tentokrát byl nezvykle agresivní, téměř zuřivý. Bylo to nejpodivnější milování, jaké se kdy mezi nimi odehrálo. Prudší, ale méně vášnivé.

A to bylo také příčinou, že začala sondovat: „Co jsi to prve myslel, miláčku, že už to znovu neudělají? Kdo jsou ti oni?“

„Žádní oni to nebyli,“ odpověděl netrpělivě. „Jeden to byl. Jeden mladý chlap žárlivý, jedovatý. Kdo kdy sakra slyšel o provozování medicíny nebo chirurgie podle statistických přehledů?“ Překulil se na bok, popadl skleničku brandy a dopil ji. „Přesně tak!“ vyletěl najednou. „Statistika! Protože jsem byl úspěšnější než všichni ostatní doktoři v nemocnici, obvinil mě, že dělám zbytečné chirurgické zákroky. Vysmál jsem se mu. Ale on začal shromažďovat čísla.

Nikdo na něho nedal. Až teprve když začal chrlit ty svoje statistiky. Neodvážil se mě jmenovat, byl bych ho zažaloval a pořádně by mi to zaplatil. Ale ustavičně o mně mluvil jako o pozoruhodně úspěšném chirurgovi, o chirurgovi se skvělou pověstí. Ten nejúspěšnější chirurg východní části našeho státu. Brzy začalo být jasné, na koho naráží. Na mne!“

Nastavil skleničku. Rita sáhla po karafě na podlaze vedle postele. „Jenom proto, že jsem dělal čtyřikrát tolik hysterektomií než kdokoli jiný v celé zemi, ještě neznamená, že byly zbytečné! Ostatně měl jsem větší praxi. Přirozeně jsem dělal většinu hysterektomií. Jenže oni se na to tak nedívali. Samozřejmě, vždyť to všichni byli gynekologové a porodníci. Konkurenti. Nenasytní, jako supi, čekající, aby se vrhli na mou praxi, když se jim podaří mě dostat pryč.“

Margaret řekla: „Vykašli se na ně, proč se s nimi rvát? Můžeš stejně dobře prosperovat kdekoli jinde. To teda musím Margaret přiznat, byla loajální. Po celou tu záležitost stála při mně. Dokonce mně nabídla všechny svoje šperky, které jsem jí koupil, abych si mohl dovolit sem jít a znovu si zřídit praxi.“

Usmál se. „Neměla hlupáček žádnou představu o mých investicích. Potřeboval jsem její šperky asi tak, jako Arabové potřebují další pramen nafty. Důležité je, že mi to nabídla. A právě proto, Rito, miláčku můj, nemůžu nikdy…“

Uvědomil si, trochu příliš pozdě, že ve své díky alkoholu příliš sdílné náladě odhalil o těch konejšivých lžích, které Ritě celá ta léta vykládal, mnohem víc, než měl v úmyslu. Zůstal ležet naprosto tiše a pokoušel se zjistit, zda plně pochopila dosah toho, co jí téměř přiznal.

Ohromené Ritě to na chvíli vyrazilo dech. Co ji bolelo téměř stejně jako jeho po léta praktikované klamání, bylo vlastní smutné poznání, že po pravdě s ním na tom jeho podvodu spolupracovala, když si zvolila mu věřit.

Věděla však také, že kdyby se do něho pustila s hořkými výčitkami anebo slzami, znamenalo by to mezi nimi konec všeho. Teď k tomu neměla ani odvahu, ani sílu.

Když znovu začala dýchat, snažila se, co mohla, skrýt bolest i hněv poznámkou: „Tak proto jsi sem před jedenácti lety přišel?“

Jakmile se uklidnil, že z toho jeho nešťastného uřeknutí neudělá slzavý výstup, rychle připustil: „Ano, proto.“

„To je legrační,“ poznamenala Rita. „Když jsi začal pracovat pro nemocnici, na všechny to udělalo takový dojem. Někdo, kdo přichází z takové skvělé nemocnice na východě, s takovými doporučeními a s chválou tamějších kolegů.“

„Jo tamty dopisy, všechna ta „chvála“? Napsané, jenom abych odešel a neztropil nějaký veřejný rozruch. Kvůli mně? I kdepak. Chránili sami sebe. Svou nemocnici. Koneckonců, kdybych vyvolal nějaký veřejný skandál, mohly by si pacientky začít říkat: Jestliže to Prince dělal devět let, co potom ti ostatní nemocniční doktoři? Co to tam provádějí? A tak aby se mě zbavili pěkně tiše, dali mi všechny ty skvělé dopisy.“

Zachechtal se. „Svým způsobem se dá říct, že mě vydírali chválou: „Buď hodný chlapec a tiše odejdi a my o tobě budeme mluvit jenom v dobrém.“

Potom se vzteklou odhodlaností dodal: „Znova mně to teda neudělají. V pětapadesáti už člověk nemůže jen tak se vším praštit a začínat znova někde jinde. A proto toho arogantního mladého pancharta zničím!“

Pobaveně si odfrkl: „Když to tak vezmu, tak nejspíš skutečně je panchart. Pierson. Myslím skutečný nefalšovaný panchart. Vědělas, že ho adoptovali? Dnes to při tom šetření vyšlo najevo.“ Znovu se zasmál.

Rita delší chvíli mlčela a pak se zeptala. „Není z toho nějaké východisko, aniž bys ho zničil?“

„On si tenhle boj vybral. Jen ať pozná, jaký to je pocit prohrát!“ řekl Prince ostře. Ve vzteku popadl svoje drahé náramkové hodinky vykládané diamanty, které si vždycky před milováním položil na noční stolek.

„Radši půjdu. Čeká na mě,“ postěžoval si. Pokoušel se vzbudit zdání, že návrat domů je tíživá povinnost, a zároveň doufal, že tím vykompenzuje to nešťastné doznání před chvilkou.

Odešel. Rita Hallenová seděla před zrcadlem, kartáčovala si dlouhé černé vlasy a zkoumavě si prohlížela obličej. Aniž by se klamala, mohla s uspokojením konstatovat, že není nezajímavá. Nebyla však mladá. A tato noc zvlášť nebyla vhodná pro sebeklam. Protože Harvey Prince otevřel nejen jednu ránu, ale dvě. Hluboké rány. Takové, jaké nelze léčit tím, že by je odhalila jiným.

V duchu se vracela do doby, kdy jí náhle zemřel snoubenec na předávkování. Ředitel nemocnice chápal, že potřebuje šestiměsíční volno, aby se z té tragické události vzpamatovala. Nevěděl, stejně jako nikdo jiný, že v té době byla v třetím měsíci těhotenství. Protože si uvědomovala víc než ostatní ženy potenciální nebezpečí jediného způsobu potratu, který byl v té době dostupný, rozhodla se dítě donosit.

Vzdala se ho, dala je k adopci. Ztratila o něm jakoukoli stopu. A třebaže na ně byla strašně a občas i bolestně zvědavá, nikdy se je nepokusila najít. Takže někde v této zemi existuje mladý muž, teď už devatenáctiletý, který pravděpodobně žije s hlodavým vědomím, že je adoptivní dítě. Lidi se o něm můžou vyjadřovat stejným zlomyslným a posměšným způsobem, s jakým se Prince vyjádřil o Craigu Piersonovi.

Potřebovala bránit svého neznámého syna a muže, který ho zplodil, a proto měla Rita Princeovi za zlé to hrubé označení. Jenom to v ní roznítilo všechny její představy, jak asi ten hoch vypadá nejspíš jako jeho nešťastný otec, který byl docela hezký.

Teprve když už byla s vlasy téměř hotová, odvážila se pozastavit u Harveyho slov: „A právě proto, Rito, miláčku můj, nemůžu nikdy.“

Teď, když byla sama, dokázala si zesumírovat všechno, co mu měla v té chvíli říct. Mlčky mu vyčítala: Ty lháři! Podvodníku! Falešníku jeden! Ty stoprocentní hajzle! Celá tahle léta sis vymýšlel lži a výmluvy, abys mohl pokračovat s těmi prázdnými sliby! Nenávidím tě! Vždycky jsem tě nenáviděla! Vždycky jsem…

Slzy se jí začaly řinout po tváři, když si musela doznat: vždycky jsem to věděla, a vždycky jsem si vybrala ti věřit. Proč jenom dnes večer, když jsi řekl tu příšernou věc, jsem se do tebe nepustila a neřekla: Táhni! Ať už jsi pryč z mé postele! Pryč z mého domu! Pryč z mého života?

A protože věděla proč, seděla Rita Hallenová před zrcadlem a plakala. Nenáviděla Prince víc než kdy koho jiného. Až si uvědomila, že člověk nemůže nikoho tak strašně nenávidět, aniž ho miloval.

Usnula, tak jako často, sama, v slzách, s pomocí zbytku jeho brandy.

Do protokolu svědek Burton Carlyle odříkal fakta o svém dosavadním vzdělání až po současné postavení hlavního rezidenta na gynekologii a porodnictví v Státní univerzitní nemocnici.

Simmons, uspokojen s jeho kvalifikací, předal šetření Harveymu Princeovi.

„Řekl byste komisi, pane doktore, co se odehrálo na sále to odpoledne, kdy byla operovaná pacientka Cynthia Hortonová?“

Burt Carlyle, který se úzkostlivě vyhýbal jakémukoli názoru, odříkal fakta, včetně čekání na Beckerovu patologickou zprávu, Princeova rozhodnutí o bilaterální ooforektomii a Craigova odmítnutí tento úkon provést.

„Pane doktore, téhož dne dopoledne na operačním sále jsem vám dovolil provést dosti komplikovanou operaci?“ zeptal se Prince.

Burt, zmatený, jaký význam může mít Princeova otázka, nicméně odpověděl: „Provedl jsem exenteraci. Samozřejmě pod vaším vedením.“

„Dbal jsem vždycky na to, abych zajistil, že mladí lékaři, v druhém či třetím roce rezidentury, budou mít dostatečnou příležitost provádět zákroky, které jim pomohou se zapracovat?“

„Ano, to bych řekl.“

„Dovolte, abych to formuloval jinak. Měl jste kdy důvod k tomu si stěžovat, že třebaže jste se k operaci chystal se mnou, nemohl jste se patřičným dílem na operacích podílet?“

„Ne, neměl jsem žádný důvod si stěžovat.“

„Prováděl jste stejné množství operací v druhém roce rezidentury jako ve třetím?“

„Samozřejmě ne.“

„A proč ne?“

„V třetím roce se očekává, že jich lékaři budou dělat víc. Je to jejich poslední šance získat zkušenost, než odejdou pryč do praxe, anebo přejdou mezi nemocniční chirurgy,“ odpověděl Burt.

„A není-li pravda, že někteří horliví a ctižádostiví lékaři v druhém roce rezidentury někdy mívají pocit, že se jim nedostává příležitosti provádět složitější druhy operací?“

„Asi ano,“ připustil Burt. „Míval jsem ten pocit v druhém roce.“

„Tak jako jsme měli všichni,“ souhlasil Harvey Prince a usmál se směrem ke komisi. „Vlastně to je jediná věc na chirurgii, která se nikdy nemění. Remcající rezidenti v druhém roce. Nemůžou se dočkat, až už budou dělat rezidentůru třetí rok a budou si moci vybrat svoje případy na lůžkovém oddělení a na pohotovosti. Hledají stále širší pole, která by zdolali,“ prohlásil Prince poněkud ironicky. „A tady váš přítel Pierson nebyl jiný, viďte? Chci říct, že když jste oba přátelé, musel jste ho slyšet remcat, že nedostává víc příležitostí operovat?“

„Jak jste řekl, všichni máme takový pocit v druhém roce rezidentury,“ souhlasil Burt.

„Takže to dopoledne jsem vám dovolil udělat jednu exenteraci. Řekl jste to?“

„Ano,“ souhlasil Burt opatrně a v duchu uvažoval, kam se ho Prince pokouší zavést.

„Piersonovi však bylo dovoleno provést pouze rutinní exploratorní laparotomii a jednostrannou ooforektomii.“

„Ano.“

„Slyšel jste někdy Piersona vyslovit názor, že podle jeho přesvědčení by dokázal dělat komplikovanější operace například exentraci?“

„Pokud nemá chirurg sebedůvěru, neměl by se přibližovat ke stolu,“ řekl Burt s myšlenkou bránit Craiga, jestliže má příležitost.

„Neexistuje něco, jako přílišná sebedůvěra?“ zeptal se najednou Prince.

„Nevím, co znamená přílišná sebedůvěra,“ odpověděl Burt.

Prince se zachechtal a obrátil se ke třem starším lékařům, tvořícím komisi. „Řečeno typicky pro třetí rok rezidentury. Nasraně a kysele.“ Stranou k zapisovatelce poznamenal: „Poslední slova vynechejte. Někdo by to možná nepochopil.“ Obrátil se znovu k Burtovi. „Mám na mysli, doktore Carlyle, toto: může se lékař cítit připraven v druhém roce rezidentury dělat případy, které jsou nad jeho schopnosti a zkušenosti?“

„S doktorem Piersonem jsme se skutečně mnohokrát připravovali k operacím nemocničních pacientů. Jeho technická zručnost je skvělá.“

„Jeho technická zručnost není předmětem diskuse,“ řekl Harvey Prince poněkud ostře. „Pouze jeho ctižádost zacházející příliš daleko. Tento mladý chirurg, mající pocit, že se mu odpírá příležitost získávat zkušenosti, patrně nesnáší toho, kdo ho podle něho o to připravuje. A tak se patrně rozhodne s ním nesouhlasit a vznést proti němu vážná a urážlivá obvinění. Tak jako to doktor Pierson udělal vůči mně!“

Burt Carlyle váhal s odpovědí.

Prince naléhal: „Připouštíte přece, že měl pocit, že se mu nedostává příležitosti?“

„Nebylo v tom nic osobního,“ snažil se vysvětlit mladý černý rezident.

„Nechte těch vytáček, pane doktore,“ řekl Prince a tvářil se zlostně a znechuceně, třebaže uvnitř cítil, že vyšetřování probíhá dobře. Carlyleova snaha bránit Piersona byla tak zjevná, až dosahuje opačného cíle. „Pane doktore, jen to vyložme na stůl. Slyšel jste někdy Piersona vyslovovat o mně nelichotivé poznámky před případem té Hortonové?“

Carlyle se kradmo podíval po Craigovi a Kate a pak se odmlčel, aby co nejopatrněji formuloval svou odpověď.

Prince mu však k tomu nedal příležitost. Zeptal se ostře: „Pane doktore, slyšel jste někdy Piersona, jak o mně mluvil jako o Zlatoprstém?“

„No, to je docela běžné.“ Burt se zarazil, jeho snědé tváře nedokázaly skrýt, jak v rozpacích rudne.

S vlídným úsměvem na něho Prince naléhal: „To není žádné tajemství. Je to u sekundářů a rezidentů, když o mně hovoří, zcela běžný výraz.“

Prince se obrátil směrem ke komisi. „To je myslím cena, kterou se platí za úspěch. Pane doktore, můžeme předpokládat, že Pierson užíval toto označení, když hovořil o mně?“

Burt Carlyle přikývl. Zapisovatelka suše poznamenala: „Potřebuji slovní odpověď.“

„Můžeme tak předpokládat,“ připustil Burt.

„Co to přesně znamenalo?“ dál na něho naléhal Prince.

„Zlatoprstý.“ začal Burt vysvětlovat, „má několik významů. Za prvé je to hold vaší technice. Všichni mladší lékaři obdivují vaši hbitost a zručnost. Poměrně krátká doba, po jakou zůstávají vaše pacientky otevřeny a pod narkózou, znamená méně rizika.“

„A další význam?“ tvrdošíjně naléhal Prince.

„Možná je to reflexe počtu případů, které děláte.“

„A honorářů, které účtuju?“

„Nejspíš.“

„Nad tím neváhejte. Nejsem přecitlivělý, ani necítím potřebu se omlouvat. Hoden jest dělník mzdy své, jak se praví v evangeliu. Takže co se týče mladých lékařů jako Pierson, Zlatoprstý může být označení kritické výsměšné, pokud chcete.“

„Nevyčleňoval bych Piersona,“ bránil se Burt.

„Dobře, pane doktore, nevyčleňujme Piersona. Ale také ho nevynechejme,“ řekl Prince. „Jde o to, že Pierson mě nesnášel. Zlatoprstý ho nenechal dělat operace, jaké si myslil, že by mohl dělat. To je podstata věci. A zvláště to bylo patrné tehdy odpoledne, co se operovala ta Hortonová, protože právě toho dne ráno jsem vybral na tu exenteraci vás a ne jeho.“

„Neřekl bych, že byl ten den nějak podrážděný,“ poznamenal Burt.

„To nechme na komisi, ať rozhodne,“ řekl Prince. Snažil se, co mohl, aby vypadal v té věci nezaujatě. „Děkuju vám, pane doktore.“

Burtu Carlyleovi se nesmírně ulevilo. Zvláště když Craig, který si uvědomoval, s jakým tlakem a rozporem černošský rezident zápolí, obětoval příležitost mu klást otázky.

Burt už se chystal zvednout ze židle, když se předklonil Simmons, zabubnoval prsty na stůl a pak řekl: „Okamžik, pane doktore.“

Burt si zase sedl, chvilkový pocit úlevy se rázem rozplynul. Simmons, Fein a Kearney si pootočili židle, aby dali hlavy dohromady a šeptem si sdělovali svoje poznámky a názory.

Simmons kolegům přikyvoval. Pak znovu obrátil pozornost k Burtovi. „Pane doktore, když ponecháme stranou běžné postoje a budeme hovořit pouze o vztahu doktora Piersona k doktoru Princeovi, můžete nám říct, existoval tu nějaký pocit nepřátelství.“

„Ne, prosím,“ Burt předjímal otázku. „Pierson nikdy.“

„Ještě jsem neskončil,“ přerušil ho Simmons stroze. „Když hovoříme o doktoru Piersonovi a výhradně o doktoru Piersonovi, existovalo ze strany doktora Piersona vůči doktoru Princeovi nějaké nepřátelství, nenávist, anebo závist?“

Burt zaváhal. Pak odpověděl: „Žádné nepřátelství. Žádná nenávist. Možná trochu závist, ale to bývá přirozené u mladého lékaře, který začíná mít pocit: Jednoho dne bych rád dosáhl jeho úrovně. Ale spíš než o nepřátelství šlo podle mě o určitou formu obdivu.“

Aniž ta odpověď na něho udělala nějaký dojem, Simmons se najednou zeptal: „Doktore Carlyle, Pierson je váš přítel?“

„Ano, prosím.“

„Řekl vám Pierson někdy něco o té náhodné shodě, pokud jde o jeho původ a původ té pacientky?“

„Myslíte to, že oba byli jako děti adoptovaní?“

„Ano.“

„Zmínil se o tom, ale jen tak zběžně, aby vysvětlil, proč se mu podařilo sepsat anamnézu, kterou sekundář jako Blinn nesvedl.“

„Komentoval to nějak?“ zeptal se Simmons.

„Blinn je jedno z těch dítek pozitivní diskriminace. Já sám ho nijak neobhajuji,“ řekl Burt a přitom se vynořila jeho vlastní přecitlivělost, když se jméno černého sekundáře dostalo do svědecké výpovědi.

„Neměl jsem na mysli jeho, pane doktore,“ opravil ho Simmons, přičemž si vyměnil s Feinem pohled, kterým zaznamenali, jak je Carlyle citlivý na rasové téma. „Měl jsem na mysli pouze to, zda se doktor Pierson nadmíru zajímal či staral o tu pacientku vzhledem k tomu společnému poutu?“

„To bych neřekl.“

„Odmítl někdy předtím Pierson provést chirurgický zákrok, o kterém rozhodl doktor Prince?“

„Ne, prosím.“

„Jen v tomto jediném případu?“ pokračoval Simmons.

„Pokud vím,“ řekl Burt.

Role vyšetřovatele se ujal Fein. „Uvědomuju si, pane doktore, že tento muž je vaším přítelem a nechcete ho dostat do dalších potíží, než které už má, ale řekněte mi jednu věc. Není možné, že v tomto konkrétním případě kombinace různých emocí přivedla doktora Piersona k tomu, co udělal? Tou kombinací pocitů míním odpor k doktoru Princeovi, plus specifické pocity vůči té dívce. Není to možné?“

„Já nemyslím, že…“

„Pane doktore, operoval byste pacientku, která by byla vaše příbuzná, anebo k níž by vás poutal blízký vztah?“

„To raději ne,“ přiznal Burt.

„Není tedy možné, že si Pierson, který měl k té pacientce blízký vztah, možná nepřímo počínal obdobně? Totiž, že odmítl pokračovat v operaci pacientky, ke které se cítil emocionálně vázán?“ naznačoval Fein.

Protože to slibovalo cestu, jak by se z toho Craig dostal, Burt s úlevou souhlasil.

„Ano, to je možné. Naneštěstí jeho odmítnutí toho dne vyznělo tak, že vypadalo jako porušení kázně. Nemyslím, že to tak myslel.“

Fein se usmál. „Kdyby tomu tak bylo, pane doktore, jak potom vysvětlíte Piersonovy neustálé osobní výpady proti doktoru Princeovi? Na klinicko-patologické konferenci, oborové konferenci a na jednání o morbiditě a mortalitě?“

Burt Carlyle zrudl, ale odpovědět nemohl.

Fein se obrátil k Simmonsovi a Kearneymu. „Chtěl jsem jen vidět, do jaké míry je blízkým přítelem doktora Piersona.“

Prince se opřel, ale bez úsměvu. Vnitřně cítil, že Carlyle mu nejen pomohl prokázat jeho kauzu, ale zároveň, vyslýchán Feinem, se projevil jako svědek zaujatý ve prospěch Piersona.

Simmons se zeptal: „Chtěl byste ke své výpovědi dodat ještě něco dalšího, pane doktore?“

Burt Carlyle zaváhal a nakonec řekl: „Ne, pane.“

„Potom vám velmi děkujeme. Můžete jít.“

Burt Carlyle vstal a rychle odešel z místnosti, aniž se po Craigu Piersonovi a Kate Lindstromové podíval.

28

Zbytek dopoledne věnovali tomu, že vyslechli svědectví hlavního patologa Sama Beckera a prohlédli si jeho diapozitivy. Na konci jeho promítání, jakmile se znovu rozsvítilo, položil Kearney otázku: „Když se vás, pane doktore, Prince zeptal na váš názor, jaký chirurgický zákrok váš nález indikuje, jak jste mu odpověděl?“

„Že jsem patolog, připraven ke zkoumání tkání a hlášení nálezu. Nejsem ovšem připraven ani nepředpokládám, že někdy budu, abych radil chirurgům, jak operovat.“

Kearney zachmuřeně přikývl. Bylo zřejmé, že on sám vedl stejné spory s patology mnohokrát.

Dřív než dovolil Beckerovi odejít, zeptal se Simmons Craiga: „Máte nějaké otázky, pane doktore?“

„Jenom jednu. Pane doktore Beckere, když jste vyšetřil druhý vaječník Cynthie Hortonové, co jste zjistil?“

„Byl čistý, naprosto zdravý,“ odpověděl Becker a cítil, že celé své svědectví ospravedlnil touto jedinou odpovědí. Aniž se podíval na Prince, začal se zvedat.

Ještě než vstal ze židle, zeptal se ho Prince: „Doktore Beckere, jaký je výskyt eventuálního postižení druhého vaječníku, jakmile se jeden ukáže jako maligní?“

„Velmi vysoký.“

„Jak vysoký?“

„Viděl jsem odhady, které činí až padesát procent,“ připustil Becker.

„Takže když tu byl nález mukózního karcinomu, třebaže pouze suspektní, představovalo odstranění druhého vaječníku dobrý postup, aby se tomu děvčeti zachránil život.“

„Ptáte se, anebo činíte prohlášení?“ kontroval Becker.

„Je to otázka ve formě prohlášení,“ bránil se Prince.

„Pokud ode mě vyžadujete nějakou odpověď, mohu jenom konstatovat, že jsem u toho druhého vaječníku zjistil, že je naprosto zdravý,“ opakoval z důrazem Becker.

Zasáhl Fein: „Pane doktore, nechoďme kolem toho jako kolem horké kaše. Kdyby bývalo bylo na vás, odoperoval byste ten druhý vaječník?“

„Díky Bohu, že to na mně nebylo. Nerad dělám taková rozhodnutí. Asi proto jsem patolog a ne chirurg.“

Beckerovi poděkovali. Simmons se rozhodl pro přestávku na oběd. Kearney a Fein se šli najíst ven. Simmons otálel. Když Craig s Kate zamířili ke dveřím, Simmons zavolal: „Piersone!“

„Prosím, pane doktore?“

„Máte minutku?“ zeptal se Simmons.

„Jak situace vypadá, tak čas je asi to jediné, co mám.“

„Rád bych s vámi mluvil. Samotným.“

Katin pohled jasně dával najevo, že by raději neodcházela. Simmonsovy oči ji však vybízely, aby šla.

Jakmile zůstal Simmons s Craigem sám, prohlásil: „Hochu, co vám teď řeknu, je mimo protokol, jak říkají právníci. Rozhodl jsem se seznámit s vaším curriculum vitae. Vaše dosažené výsledky jsou skvělé. Myslím, že by z vás mohl být po čertech dobrý chirurg. A tak bych byl rád, kdybyste si nezničil slibnou kariéru.

Věc, kterou se zabýváme, je úsudek. Váš úsudek proti Princeovu. Budu k vám otevřený. Myslím si, že Kearney, Fein i já bychom asi udělali stejný úsudek jako Prince. Takže neodsoudíme Prince. Čímž pro nás zbývá ta druhá alternativa: potvrdit vaše propuštění. Nechtěl bych, aby k tomu došlo. Ale vy nám nedáváte nic na vybranou.“

Simmons se odmlčel, doufal, že Craig začne odvolávat, ale ten mu vůbec neodpověděl.

„Pokud chováte nějaké myšlenky v tom směru, že byste se obrátil na soud, tak na to zapomeňte. Žádný soudce nerozhodne otázku, ve které se rozcházejí chirurgové. Takže si to rozmyslete během polední přestávky. Když ke mně později přijdete a řeknete, že chcete věci urovnat, myslím, že bych to dokázal zařídit tak, abyste odtud tiše odešel s plnou rukou dobrých doporučení. Myslete na to. A dejte mi vědět.“

Craig se na dr. Simmonse upřeně podíval: „To, co mi nabízíte, to má být šance koupit si za cenu jakéhosi přiznání polehčující okolnosti?“

Simmons zlostí zrudl. Pochopitelně takové Craigovo vyjadřování nepřijal. „Snažil jsem se vám jenom dát nějakou šanci.“

„Kdybych byl chtěl, nějakou šanci, nebyl bych šel s touhle věcí tak daleko.“

„Ne, asi ne,“ souhlasil Simmons smutně. Naposled se snažil Craiga přesvědčit. „Pacientce tím nijak neprospějete!“

„Ano. Ale budou jiné pacientky. A někdo ho musí dřív nebo později zarazit.“

Simmons smutně potřásl hlavou. „Jenom si pamatujte, že jsem se vás snažil varovat.“

Šetřící komise se znovu sešla. Kate se znovu neobjevila, ani neposlala nějaký vzkaz. Z nesouhlasného postoje panujícího v čele stolu Craig poznal, že Simmons seznámil další dva členy komise jak se svou nabídkou, tak s Craigovým odmítnutím. Všichni tři vypadali zlověstně netrpěliví. Fein a Kearney si dál dělali poznámky do bloků před sebou. Simmons ne. Ten si místo toho vytáhl ze své aktovky svazek na stroji napsaných stránek, které si položil před sebe s výrazem předem kalkulujícím, co bude následovat.

Instruoval zapisovatelku: „Pokračujeme v úředním jednání.“ Nato se obrátil k Princeovi: „Máte něco dalšího, co byste řekl, pane doktore, anebo nějaké další svědky, které byste předvedl?“

„Byl jsem plně spokojen s možnostmi, které jste mi laskavě poskytl,“ řekl Prince blahosklonně.

„Takže tedy, pane doktore Piersone, máte nějaké svědky vy, které byste chtěl předvést ve svůj prospěch?“

„Žádné svědky, pane doktore. Mám však jisté vědecké studie, které bych komisi rád předložil, studie, které prokazují, že v případech, jako tento, je žádoucí jednostranná ooforektomie.“ Nabídl komisi kopie článků z několika gynekologických a porodnických časopisů.

Fein, který byl nejblíž Craiga, je přijal, spěšně se podíval na jejich názvy a resumé, popisující závěry každé studie. „Ty jsem všechny četl,“ řekl Fein a tím je odbyl. Podal je Simmonsovi, který se na ně podíval a předal je dál Kearneymu.

„To je tedy suma a podstata vaší kauzy, pane doktore?“ zeptal se Simmons.

„Ano. A rád bych udělal prohlášení,“ odpověděl Craig.

„Než učiníte jakékoli prohlášení, máme nějaké otázky, které bychom vám rádi položili,“ řekl Simmons.

Zvedl strojem psané stránky, které měl před sebou. Craig si uvědomil, že Simmons přišel na šetření připraven zeptat se na řadu specifických otázek. Anebo mu ty otázky připravil někdo jiný? Možná Harvey Prince. Už nepochyboval, že čelí mazanému, rafinovanému spiknutí maskujícímu se za nestranné šetření, které si činí nárok na hledání vědecké pravdy, ale ve skutečnosti je zamýšlené na ochranu Prince a profese před odhalením a skandálem.

Neměl však na vybranou, nezbývalo mu než vydržet ty otázky a hájit se, jak nejlíp umí.

„Pane doktore, u kolika ooforektomií jste byl za celou svou dráhu sekundáře a rezidenta?“ začal Simmons. Jeho ironický důraz na slovech, celou svou dráhu Craigovi neunikl.

„Nikdy jsem si nevedl záznamy, ale pokud bych to měl odhadnout, řekl bych tak u devadesáti, u sta,“ odpověděl Craig.

„U devadesáti, u sta,“ opakoval Simmons tónem znevažujícím Craigovu zkušenost. „Troufl byste si odhadnout, kolik z nich bylo benigních?“

„Více než polovina,“ odpověděl Craig. Znepokojeně uvažoval, kam Simmonsovy otázky povedou.

„A pokud jde o ty, které patologická laboratoř označila za maligní podle zmrazeného preparátu, kolik jich vedlo k oboustrannému odnětí vaječníků?“

„Nevím.“

„Odhadněte to. Všechny? Většina? Polovina? Několik? Žádná?“ dožadoval se ostře odpovědi Simmons.

„Já, no, řekl bych, většina,“ musel připustit Craig.

„Takže rozhodnutí dělat operaci bilaterální není nezvyklé?“ zeptal se Simmons, čímž završil sérii otázek.

„Ne, myslím, že ne.“

„Ale právě to přece vytýkáte doktoru Princeovi,“ pronesl Simmons jako pomstychtivý prokurátor. Vrhl na své dva kolegy pohled s výrazem nesnášenlivosti.

„Ale existuje tu rozdíl!“ zvolal Craig.

„Existuje?“ zeptal se Simmons, spíš polemicky, než že by se ptal.

„Případy, u kterých jsem byl přítomen, byly převážně čtyřicetileté a padesátileté ženy. Už po svých plodných letech,“ poukázal Craig. „Ztráta obou vaječníků pro ně nebyla vážná ani jim neuškodila.“

„A koneckonců, jistě souhlasíte, budou mnohem, mnohem méně ohroženy,“ vložil se do hovoru Fein.

Craig zaváhal, uvědomoval si, že otázka je past. Nakonec však musel doznat: „Za oněch okolností ano, mnohem méně. Ale nebyly to dvaadvacetileté ženy, které měly před svatbou, jako právě tato pacientka.“

Kearney nato praštil rukou do stolu, úderem uzavíral diskusi. „Hergot, tenhle argument jsem slyšel naposled!“ prohlásil nesnášenlivě. Podíval se na Simmonse. „Pardon, ale chci mít toto konstatování v zápisu, tak jak jsem to řekl!“ Nato se obrátil ke Craigovi: „Dovolte, mladý muži, abych vám jednu věc jasně vyložil. Žádný doktor nebere víc v ochranu posvátnost zrodu dětí než já. Jsem katolík. Nejenom že jsem za celý svůj život neudělal potrat, ale nedovoluju je ani provádět v mé nemocnici! Avšak když je sterilizace ženy cestou, jak jí zachránit život, pak říkám sterilizujte!“

„I dvaadvacetiletou ženu, která ještě neměla možnost porodit dítě?“ nedal se Craig. Uvědomoval si, že křičí, ale nebyl schopen se ovládnout.

Kearney pomalu, ale netrpělivě vrtěl hlavou. „Napadlo vás někdy, pane doktore, že mladé dvaadvacetileté ženě zbývá více času k životu než padesátileté, a měla by proto být chráněna více, a ne méně?“

„Jenom dvě věci mě tehdy napadly,“ odpověděl Craig. „Na operačním stole byla mladá dívka. Zpráva z patologie zněla suspektní mukózní karcinom v jednom vaječníků suspektní! Druhý fakt byl, že palpací se nic nenašlo na jejím druhém vaječníku. Tato dvě fakta vzatá dohromady mi hlásala jen jedno: Opatrně! Dejte jí šanci! Šanci mít možnost, k jaké je zrozena každá žena, možnost rodit děti! To je vzácné právo. Patří jí!“

Po celou dobu šetření se Kearney poprvé usmál. Byl to takový uzoučký, bezkrevný úsměv, dosti ironický. „Kdybyste, mladý muži, viděl, kolik žen za mnou chodí a prosí o hysterektomii pouze kvůli sterilizaci, nesmýšlel byste tak vysoce o tom „vzácném“ právu!“

„V tomto konkrétním případě měla pacientka zvláštní důvod, že chtěla mít svoje vlastní děti.“

„Pane doktore,“ odpověděl mu Simmons trpce, „my jsme chirurgové. Žádné pohádkové sudičky, v jejichž moci je splnit pacientce každé přání. My musíme volit. Těžce volit. Jako v tomto případě.“

Craig netrpělivě vyletěl: „Ksakru přece, v tomto případě nešlo o volbu mezi životem a schopností rodit děti! Její život tehdy nebyl ohrožen. Nádor byl naprosto v klidu. Byl odstraněn. Od toho okamžiku bylo naší stálou povinností čekat a sledovat, co bude. A ne napáchat nenapravitelnou škodu, dřív než jsme si byli jisti!“

Kearney překvapivě prudce vybuchl. „Říkám, že chirurgovou primární povinností je chránit život. Všechno ostatní je na druhém místě. A musím rovněž říct, že nemám ve zvyku nechat se poučovat od mladého muže, který ještě ani nedokončil rezidentůru!“

Clinton Ordway, který v průběhu šetření Craigovi mlčky fandil, si uvědomil, že si mladý rezident tak znepřátelil své soudce, že se připravil o jakoukoli eventuální možnost prosadit svou pravdu.

Kearney to podtrhl, když se obrátil k Simmonsovi a beznadějně mávl rukou, čímž naznačoval, že nevidí žádný důvod, proč s šetřením pokračovat. Simmons však stále měl před sebou otázky, které dosud nevznesl. Byl rozhodnut dokončit tu práci kvůli protokolu.

„Povězte, doktore Piersone: během sporu na operačním sále jste navrhl udělat klínovou resekci u druhého vaječníku, místo abyste ho odstranil?“

„Ano, navrhl,“ připustil Craig. „A váš důvod?“

„Bylo to výhodnější než ho odstranit a s tím i pacientčinu poslední šanci mít děti.“

„Víte, pane doktore, že vaječník, ze kterého odeberete vzorek pro biopsii, má tendenci ke snížení reproduktivní schopnosti?“

„Ano, samozřejmě.“

„Když vám tak šlo o to, abyste uchoval pacientčinu reproduktivní schopnost, proč jste navrhl resekci?“

„Zmenšená schopnost rodit děti je stále výhodnější než úplná, naprostá a konečná ztráta plodnosti. Což bylo, jak jsem řekl, pro tuto konkrétní pacientku to nejcennější.“

Simmons mu nedal pokoj: „Řekněte, pane doktore, je chirurgovým úkolem rozhodovat se na základě psychiatrických nálezů, anebo chirurgických, patologických nálezů?“

„Samozřejmě na základě patologických zjištění,“ souhlasil Craig vztekle. „V tomhle případě ale patologická zjištění neindikovala bilaterální zákrok!“

Znovu křičel, příliš citově zaujatý, aby co nejlíp prezentoval svou vlastní kauzu. Arthur Horton měl pravdu. Potřeboval klidnější, chladnější hlavu než tu svou, aby se patřičně hájil. Teď už na to ale bylo pozdě. Svým způsobem i on udělal nezvratitelné rozhodnutí. Zničil vlastní profesionální budoucnost.

Fein, který klidně seděl po celou hněvivou výměnu názorů mezi Craigem, Kearneym a Simmonsem, se zamyšleně zeptal: „Pane doktore, stále hovoříte o této konkrétní pacientce, čímž předpokládám, myslíte její ranou osobní minulost.“

„Ano,“ připustil Craig.

„Chápu také, proč to berete tak citově, vzhledem k vaší vlastní minulosti. Rád bych ale věděl jedno: Co kdyby byla volba na ní, a ne na doktoru Princeovi? Co by si tato konkrétní pacientka asi zvolila, kdyby si měla vybrat mezi smrtí a tím, že se provždy vzdá možnosti mít děti?“

Craig dlouho uvažoval, než byl schopen odpovědět. Ve Finově chování sice neshledal žádnou nepřátelskost, ale uvědomoval si, jaké nebezpečí ta otázka skrývá.

„Můj zcela upřímný názor je ten,“ prohlásil Craig, „že kdyby jí byla vysvětlena veškerá fakta a ona byla schopná jim porozumět, kdyby věděla, co obsahují ty vědecké studie, byla by si zvolila, že to riziko podstoupí, porodí děti a pak se znovu podrobí chirurgickému zákroku.“

„I kdybyste ji poučil o statistikách rakoviny vaječníků?“ zeptal se Fein. „Nejkatastrofálnější ze všech rakovin u žen?“

„Vím jenom jedno,“ odpověděl Craig. „Když si mohla volit mezi tím, čím teď je, a smrtí, pokusila se zemřít.“

Velká místnost najednou ztichla. Na okamžik se nikdo ze tří vyšetřovatelů nesnažil dát nějakou další otázku. Nakonec se zeptal Simmons: „Pane doktore, vysvětlete ta slova „čím teď je“.“

„Dvaadvacetiletá žena v přechodu připravená o substituční dobrodiní estrogenu, který by jí byl mohl dát šanci normální existence,“ řekl Craig.

„Vyčítáte doktoru Princeovi její trombózu?“ zeptal se Simmons.

„Pouze nezvratnost jejího stavu, které se bylo možno vyhnout,“ řekl Craig vážně a upřeně se přitom díval přes stůl na Prince.

Simmons se podíval na otázky, které si poznamenal, a pak se zeptal: „Pane doktore, předpokládejme, že by se tento případ nezkomplikoval trombózou a následnou kontraindikací estrogenu. Předpokládejme, že operace byla provedena přesné tak, jak se stalo. Pacientka se normálně uzdravila. Byl jí nasazen estrogen. Dál by se chystala na svatbu a žila pak docela normálním životem. Byli bychom my všichni dnes tady?“

Craig musel připustit. „Snad ne.“

„Snad?“ ozval se rychle Simmons

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil Craig. „Jakmile by pacientka už nebyla v nemocnici, jakmile by se vrátila do života, přes všechno poškození.“

„Vymiňuju si to slovo!“ křikl vztekle přes stůl Prince.

Simmons zasáhl, aby Prince ujistil, že jeho práva budou řádně ochráněna. „Prosím, doktore Princi.“ A znovu se zaměřil na Craiga. „Říkal jste, že jakmile by se vrátila do života…“

„Bylo by mě trápilo, co se jí udělalo. Ale jako většina lékařů, jakmile bych už pacientku neměl ve své péči, začínal bych zapomínat. Neomlouvám to. Pouze připouštím, že se to stává. Hádám, že pod náporem každodenního života rezidenta bych nakonec tu vzpomínku sprovodil ze světa.“

Simmons přikývl: „Řekněte mi jedno, pane doktore: v době, kdy padlo rozhodnutí provést bilaterální ooforektomii, poukázal jste doktoru Princeovi na to, co se může stát, jestliže se u pacientky objeví trombóza?“

„Ne,“ připustil Craig.

„Proč ne, když si s tím, jak se zdá, děláte takové starosti?“ zeptal se Simmons.

„Protože tenkrát… tenkrát…“ opakoval Craig a zjišťoval, že je v pasti.

„Není to proto, že tenkrát nikdo nemohl předpovídat, že dvaadvacetileté děvče, zdánlivě se těšící dobrému zdraví, může dostat trombózu?“

„Trombóza se po chirurgickém zákroku vždycky může objevit. Proč jinak bychom dávali elastické punčochy všem pacientkám, pokud musí ležet?“ položil otázku Craig.

„Správně. Ale jaká je podle vašeho odhadu možnost trombózy? Padesátiprocentní? Nebo čtyřicet, padesát procent?“

„Řekl bych zhruba deset procent,“ připustil Craig.

„Nebo možná ještě míň?“ zapochyboval Simmons.

„Možná.“

„A dále, pane doktore, jakmile se zjistí, že je jeden vaječník maligní, jaká je pravděpodobnost, že je i ten druhý maligní, anebo se stane maligní někdy později, pokud se připustí, aby zůstal v těle pacientky?“

„V závislosti na délce času totiž let dělá až padesát procent,“ byl Craig nucen uznat.

„Aha,“ zvolal Simmons, jako by dosáhl nečekaného pokroku. „Takže jádro tohoto problému, jak ho chápu, je toto: doktor Prince se v kritickém okamžiku operace musel rozhodovat mezi dvěma eventualitami. Případnou trombózou, jejíž pravděpodobnost je méně než desetiprocentní. A rozšířením malignity, k čemuž může dojít až s téměř padesátiprocentní pravděpodobností. Zvolil pro pacientku příznivější vyhlídku. Vy jste s ním nesouhlasil. A proto jsme teď všichni tady.“

„To je hrubě nespravedlivé tvrzení!“ protestoval Craig.

Simmons na to nedbal. „Ještě jsem neskončil, pane doktore!“ Jakmile Craiga umlčel, pokračoval: „Vy sám jste připustil, že kdyby se neobjevila trombóza a pacientka začala dostávat estrogen, patrně byste na celou věc zapomněl. Takže se ve skutečnosti pokoušíte hájit svoje vlastní vzpurné počínání tím, že odsuzujete doktora Prince za to, co se stalo až poté, co učinil svoje rozhodnutí.

Medicínu a chirurgii by vůbec nešlo dělat, kdyby každý z nás byl souzen podle toho, co se stalo až potom, kdy jsme dobře, obezřetně a schopně dokončili svou práci.“

Simmons se ohlédl na svoje kolegy, aby získal jejich podporu a souhlas.

Craig vyskočil z křesílka, naklonil se přes stůl ke svým třem soudcům: „Bůh vás zatrať, tohle vám neprojde!“

„Pane doktore.“ snažil se ho zarazit Simmons. Tentokrát se však Craig umlčet nedal.

„Jste možná velice bystrý, doktore Simmonsi. Můžete mě dostat do pasti svými chytrými otázkami. Ale to neznamená, že máte pravdu. Anebo že Prince má pravdu!

Přirozeně, kdyby šlo o volbu mezi možností, že se rakovina rozšíří, na jedné straně a trombózou na straně druhé, potom ano, ať se rozhodně udělá to, co udělal Prince! Co však Prince odmítl připustit, či jen o tom diskutovat, byla třetí možnost. Pro pacientku ta nejlepší možnost!“

Craig se natáhl přes stůl a vzal do ruky studie, které předtím předložil jako část svých důvodů. „Postup popsaný v těchto nových studiích! Konzervativní alternativa. Odstranit, co je nebezpečné. Avšak rozhodně zachovat, co je zdravé a životadárné.

Nikdy nekastrujeme muže, aniž vážně zvažujeme následky. Avšak pokud jde o ženy, buď z lhostejnosti, anebo z pouhého zvyku jsme mnohem nedbalejší.“

Craig se otočil k Princeovi: „Lékařovou povinností je dát pacientce veškeré šance žít normálním životem. Jestliže však sakra uděláme pacientce něco takového, že chce spáchat sebevraždu, když to zjistí, pak skutečně neseme odpovědnost za velice mnoho! A místo abychom seděli tady kolem stolu…“

Craig obviňující Prince, se otočil a ostře zahleděl na svoje soudce.

„Místo abychom seděli tady kolem stolu a hráli si s procenty, abychom skryli ten problém, místo aby doktoři pomáhali doktorům zakrýt svoje vlastní chyby, měli bychom tu sedět jako soudci jeden druhého, sami sebe. Nevyhneme se chybám. Ale způsob, jak zabránit budoucím chybám, neznamená zakrývat dnešní omyly. Vyhledávejme je! Posuzujme je! A slibme si, že už je nebudeme opakovat! Ale k tomu nedojde, pokud starší lékaři jako vy budete dělat, co jste právě udělali mně.“

Craig cítil, jak mu chladný pot stéká po hubených tvářích. Cítil rovněž, jak se mu na zádech lepí propocená košile. Uvědomil si, že se mu nervozitou třese noha. Zatínal ruce a zase je rozevíral, obdobně jako po některém zvláště dlouhém a náročném chirurgickém výkonu. Musel zmobilizovat veškeré síly, aby se ovládl a pokračoval.

„Vy se můžete utěšit průhlednou výmluvou, že doktor Prince tomu děvčeti zachránil život. Já říkám, že ve chvíli, kdy to rozhodnutí udělal, život toho děvčete ohrožený nebyl. Můžete se skrýt za výmluvu, že Prince udělal to, co se už dělá půl století. Že to je uznávaná praxe. Já říkám, že poslední výzkumy svědčí o tom, že nemá pravdu! A to měl vědět, pokud není příliš zaneprázdněn operováním, že nemůže držet krok s vývojem. Porušil jedno ze starých pravidel, kterým se mají řídit všichni lékaři a chirurgové. Použít nejprospěšnější terapie s minimálně škodlivými účinky pro pacienta.

Konkrétního pacienta. V každodenním náporu naší práce začíná každý pacient vypadat jako ten druhý. Najednou se z nich stává skupina pacienti. A my zjišťujeme, že je léčíme podle obecných pravidel. Musíme si uvědomit, že každá naše pacientka je jedinečná individuální lidská bytost. Žena. Která má svůj život. Pokud je takto nebudeme léčit, pokud se jim nebude dařit lépe, až budou od nás odcházet, pak nemáme právo se jich vůbec dotknout!“

Kearney se do něho ostře pustil: „Říkáte, že by si doktor Prince býval počínal moudřeji, kdyby vůbec neoperoval?“

Craig zabodl pohled do Prince. „Operace je jedna věc. To samozřejmě. Ale řezničina? Nikdy!“

Všichni tři členové komise Simmons, Kearney a Fein se při užití toho slova ostře na Craiga zahleděli. Zdaleka se však nenechal umlčet a rozhořčeně pokračoval: „A vy ostatní jste stejným způsobem vinni! Z naší vědecké disciplíny jste udělali odbornou branži s morálkou děvky! Lékařskou mafii se stejnými zákony cti! Mlčenu Jeden na druhého nedonášíme. Neodhalujeme svoje omyly a provinění. Jako bychom se, podobni spiklencům, na smrt pod přísahou zavázali proti zbytku lidstva, který se nazývá pacienti! Říkám, že to je čas, který se zastavil. Je to čas.“

Craig svůj útok nedokončil, ale zvolna se sesul do svého křesílka, vlhký obličej skryl v dlaních a snažil se setřít si pot. V místnosti se rozhostilo děsivé ticho.

Nakonec si Simmons odkašlal a chraplavě oznámil: „Po tomto výbuchu máme myslím všichni nárok na pauzu.“

Craig rychle vyšel z místnosti. Prince se chvíli zdržel, aby vyměnil pár slov s členy komise. Svým chováním však dali najevo, že by rádi nějaký čas byli sami, aby si promluvili.

Jakmile byla místnost vyklizená, ozval se jako první Fein. „Je to moc zlé. Chytrý mladý člověk. Oddaný věci. Bystrý.“

„Ale ne dost bystrý, aby uměl držet pusu. Že použije slovo jako „řezničina“! Musíme chránit profesi před skandálními obviněními,“ řekl Simmons. Kearney souhlasně přikývl.

„Samozřejmě,“ souhlasil nakonec Fein. „Teď myslím budeme muset hlasovat.“

„Žádní jiní svědkové nejsou.“

„Jak to uděláme?“ zeptal se Fein.

Simmons rozpačitě doznal: „Tohle je poprvé, co předsedám takové komisi. Soudím, že by se patřilo oznámit naše rozhodnutí ústně. Potom to každý z nás potvrdí písemně.“

„Tak to udělejme,“ souhlasil Fein, ale neodpustil si dodat: „Vždycky se budu ptát, co by bývalo bylo s tou pacientkou, kdyby Prince býval přistoupil na to, co doporučoval Pierson.“

Ani jeden z druhých dvou neodpověděl.

Venku na chodbě čekali Harvey Prince a Craig Pierson. Nemluvili. Nebylo třeba. Prince byl přesvědčen o vítězství. Craig už přijal porážku. Zoufale si přál, aby tam byla Kate, přinejmenším aby ta pohroma byla trochu méně bolestivá. Snažil se jí zavolat z veřejného telefonu. Kate totiž neodpovídala na svůj pager. Zřejmě opustila nemocniční areál. Vrátil se, aby přede dveřmi čekal na nevyhnutelné rozhodnutí.

Uvnitř v zasedačce správní rady Simmons právě říkal: „Tak ať už to máme z krku.“

Fein se, trochu váhavě, ozval: „Můžu něco navrhnout? Že totiž naformulujeme svoje rozhodnutí tak, abychom tomu mladému člověku moc neublížili.“

„Musíme trvat na jeho propuštění,“ prohlásil Simmons. „Pokud ne, znamená to napadnout Prince, lékaře se skvělou pověstí.“

„Já vím,“ souhlasil Fein, „ale Pierson je příliš dobrý mladý lékař, abychom ho ztratili, anebo zbavili iluzí. Rád bych, kdyby byla nějaká možnost.“

„Odmítl rezignovat, když si mohl vybrat,“ připomněl mu Kearney.

„Ano,“ připustil Fein. „Přesto.“ Neměl ale žádný konkrétní návrh, takže se nakonec podvolil a souhlasně kolegům přikývl.

Simmons, aby ho utěšil, upozornil: „On sám vytvořil problém, Myrone. Vyprovokoval tohle šetření. Nás jenom povolali, abychom rozhodli.“

Prince se vrátil do jednací síně. Pár okamžiků po něm vstoupil Pierson. Zaujali svá místa na protějších stranách dlouhého naleštěného mahagonového stolu. Simmons v hlubokém mlčení vyčkával, až se vrátí Ordway a Deering. Craig už z hrozivého ticha rozpoznal, že je o jeho budoucnosti rozhodnuto.

Simmons si postrčil svoje brýle se silnými obroučkami a velice střízlivě prohlásil: „Na základě veškerých svědectví, která jsme vyslechli, dospěli jsme k tomuto rozhodnutí. Rád bych je teď vyhlásil, než abychom všechny drželi v napětí až do formálního vyrozumění. Tato komise dosáhla jednomyslné shody, že doktor Craig Pierson se skutečně provinil neprofesionálním chováním, jak byl obviněn. Na operačním sále se choval neukázněně. Počínal si neukázněně, vysoce neprofesionálně a neeticky, když zasahoval do pooperační péče o pacientku, ke které mu její chirurg výslovně zakázal chodit.

To bylo nejen porušením etiky, ale ukázalo se jako nebezpečné počínání, vedoucí k emocionálním komplikacím, které se u tohoto případu vyskytly. Dospěli jsme tudíž k závěru, že propuštění doktora Craiga Piersona Státní univerzitní nemocnicí je oprávněné, a potvrzujeme správnost tohoto kroku.“

Clinton Ordway se neubránil a soucitně pohlédl na Craiga Piersona, který zíral přímo před sebe, aniž co viděl, ale zároveň si plně uvědomoval, co Simmonsova slova znamenají pro zbytek jeho lékařské dráhy.

Po Simmonsově prohlášení nastala chvilka ticha, než Prince rázně prohlásil: „Děkuji vám, pánové, za váš čas a trpělivost. A za vaše rozhodnutí.“

Prince už se zvedal od stolu, když se ozvalo ostré zaklepání na dveře. Simmons toto vyrušení vítal jako konečnou tečku za nechutnými událostmi a zvolal: „Ano? Pojďte dál!“

Dveře se pomalu otevřely. V bílém oblečení rezidenta, zvýrazňujícím jeho tmavou tvář, nahlédl do místnosti Burt Carlyle.

„Smím?“

„Šetření už skončilo,“ informoval ho Simmons.

Carlyle ho přerušil: „Cítím se nucen něco sdělit.“

„Už je příliš pozdě.“

Burt Carlyle mohl poznat pravdu z výrazu v Craigově tváři.

„Možná, že stále ještě mohu změnit vaše rozhodnutí.“

Simmons dal najevo svou netrpělivost. „Už jste měl možnost svědčit, pane doktore.“

„V podstatě ne,“ přel se Carlyle.

Prince vystřelil pohled po Burtu Carlyleovi nepřátelské varování před následky. Promluvil ke komisi: „Vím, co se děje. O přestávce volal doktor Pierson z budky. Tohle je zřejmě výsledek. Nějaký bláznivý pokus ovlivnit komisi na poslední chvíli!“

„Nejsem tady, protože mě někdo volal,“ ohrazoval se Carlyle. „Jsem tu z vlastní vůle. Kvůli sobě, když ne kvůli nikomu jinému! A trvám na tom, abych byl vyslechnut!“

„Ta záležitost je uzavřena,“ opakoval Simmons.

Třebaže Ordway zoufale Carlyleovi dával znamení, aby byl zticha, černošský hlavní rezident trval na svém: „Co se mne týče, uzavřeno není. Jednu otázku mi z vás, pánové, nikdo nedal. Ale měli jste se zeptat. A já ji hodlán zodpovědět. Abych uspokojil sebe, když ne nikoho jiného.“

„Nic měnit nehodlám,“ upozorňoval ho Simmons.

„Na to kašlu!“ křikl Burt Carlyle. Vyčítavě zamířil ke komisi. „Proč se nikdo z vás nezeptal: „Doktore Carlyle, vy jste byl jediný další chirurg, který byl u toho případu. Byl jste tam, když přišla zpráva z patologické laboratoře. Slyšel jste tu výměnu názorů. Co byste byl za daných okolností udělal vy? Myslím, že to je správná otázka, upřímná otázka, kterou jste mi měli dát. A taková stále je. A proto si myslím, že také zasluhuje upřímnou odpověď.“

„Burte, ne!“ zvolal Craig. „Ničemu to neprospěje!“

Burt Carlyle však pokračoval: „A ta upřímná odpověď je, že bych se rozhodl stejně jako doktor Pierson. Dát tomu děvčeti každou šanci mít děti. Nepřipravil bych je o to nahodilým rozhodnutím jednoho člověka, který se v té chvíli víc zajímal o nemocniční hlavouny, které ten večer hostil, a o nové daňové úlevy, o kterých mu právě pověděl jeho makléř, a jestli mu druhá operace nezkomplikuje nabitý operační rozvrh.“

Z pohledu, který proletěl mezi Harveym Princem a Burtem Carlylem, bylo jasné, že mladý černý rezident ztratil veškeré šance, že by mohl vstoupit do Princeovi vzkvétající ordinace.

Soudci se mezi sebou šeptem radili, otočeni k ostatním zády. Když se obrátili, Simmons se zeptal: „Pane doktore, během vašeho původního svědectví jste se nezmínil, že byste vstoupil do sporu mezi Princem a Piersonem. Nebo ano?“

„Ne, pane.“

„Tehdy jste neřekl nic?“ pokračoval Simmons. Carlyle byl nucen přiznat: „Ne.“

„Pak to na nás působí velice zvláštně. Přijdete sem teď s tak vyhraněným názorem na věc, ale tehdy, když jste to mohl nějak ovlivnit, jste neřekl jediné slovo.“ Simmons pochybovačně potřásl hlavou.

„Byl tu důvod,“ řekl černošský rezident. „Jaký důvod?“ řekl Fein, který si uvědomoval rezidentovy trapné rozpaky.

„V té době.“ začal Carlyle, „zvláště když mi doktor Prince dovolil udělat totální exenteraci a tak pochvalně mluvil o mé práci, jsem choval naději, že mě zkouší a výsledkem bude, že mě požádá, abych šel k němu pracovat do jeho ordinace.“

„A požádal?“

„Nakonec ano,“ doznal Burt Carlyle. „Včera večer v deset hodin.“

A znovu se ti tři soudci mezi sebou šeptem dohadovali. Simmons se otočil, aby oznámil jejich závěr.

„Přes váš statečný, i když nerozumný pokus podpořit přítele neshledáváme ve vašem novém prohlášení nic, proč měnit své rozhodnutí. Děkujeme vám však, že jste vystoupil.“

Burt Carlyle se otočil a vykročil pomalu ke dveřím.

Zatracený hlupák, opakoval si stále pro sebe Craig. Zatracený hlupák, takhle sám sebe kvůli mně ohrozí. Musel vědět, že to je beznadějné.

„Myslím, že v této chvíli můžeme šetření bezpečně uzavřít,“ prohlásil Simmons. Oba další členové komise přikývli.

29

Dr. Kate Lindstromová seděla v skromné čekárně dr. Leonarda Stiehla, zatímco gynekolog vyšetřoval svou poslední pacientku. Neinformovala jeho sestru přijímající pacienty o svém poslání, nechala ji, aby se domnívala, že je další novou pacientkou. Aby ten dojem podpořila, podala ji rutinní informace jako při první návštěvě. Pouze jí zatajila skutečnost, že je lékařka, psychiatrická.

Zatímco čekala, hrála si v prstech se vzkazem, na kterém už bylo vidět, jak je ošoupaný od ustavičného rozkládání a skládání. Ženskou rukou na něm stálo: Doporučuji vám zaměřit se na předchozí působiště dr. Prince. Zejména na mladé lékaře, sloužící s ním dříve, než rezignoval. Vzkaz nebyl podepsaný. Kate ho dostala s obvyklou interní nemocniční poštou, ale místo v obvyklé úřední obálce byl v obálce nepotištěné, bez udání odesilatele. Může to být nějaký špatný žert, obávala se Kate. Avšak v době, kdy odešla z šetření znalecké komise, byla Craigova situace tak povážlivá, že ji zoufalství přimělo jít i za tímhle slepým vodítkem. Vystopovat dr. Stiehla nebylo snadné. Bylo zapotřebí navštívit dřívější Princeovu nemocnici, kde se vyptávala šéfa gynekologicko-porodnického oddělení, dr. Charlese Angela. Angelo reagoval podrážděně a netrpělivě.

„Nebyla jste už tady před několika dny? A neptala se na podobné otázky?“ pustil se do ní. „Ano.“

„Tak co vás sem znovu přivádí?“ zeptal se Angelo. „A prosím vás, pospěšte si s tím. Mám moc práce.“

„Já taky,“ odpověděla klidně. V Angelově obličeji se zračila nelibost nad tím, jak ho tahle cílevědomá žena svým pohledem vyvádí z míry. „Budoucnost jednoho lékaře je v sázce. A já udělám, co bude třeba, abych ho ochránila. I kdyby to znamenalo, že zničím dobrou pověst téhle nemocnice!“

„To chcete vydírat, mladá dámo?“ spustil vztekle Angelo.

Kate Lindstromové neušlo, že Angelo reagoval s obranným rozhořčením člověka chránícího tajemství, kvůli kterým by ho bylo dobře možné vydírat.

„Vyberte si pro to označení, jaké chcete, pane doktore, ale nehodlám odtud odejít bez informace, pro kterou jsem přišla.“

„A to je?“

„Před jedenácti lety jistý doktor Harvey Prince rezignoval na své místo v této nemocnici. Zanechal prosperující praxe, aby se etabloval znovu v jiném místě, kde ho nikdo neznal. Proč to nějaký lékař udělá? Jistě k tomu musí být důvod.

Proto jsem prohledala jeho osobní materiály. Najde se v nich mnoho nadšených doporučujících dopisů z této nemocnice. Před několika dny jsem byla ujištěna, že podpisy na těchto dopisech jsou pravé.“

„Taky že jsou,“ potvrdil Angelo.

„Čímž je ta záhada tím podivnější,“ řekla Kate. „Lékař tak vysoce oceňovaný, tak úspěšný, proč odejde a přesune se jinam? Pokud…“

Odmlčela se.

Angelo se usmál: „Ale, paní doktorko, nejste přece naivní. Vždycky se najdou důvody. Doktor se nějak osobně „zaplete“. Třeba s nějakou sestřičkou. Anebo nějaký vzteklý manžel vyhrožuje, že vyvolá ošklivý skandál. Gynekologové a porodníci se často dostávají do nebezpečných situací, ať už oprávněně nebo ne. Než aby tomu čelil, vzdá se ten doktor místa, přestěhuje se a zavede se jinde. Neříkám, že to byl případ doktora Prince, ale mohlo to tak být.“

„Byl jste tu v té době?“ zeptala se najednou Kate.

„Byl,“ odpověděl Angelo a přitom se podíval na hodinky, aby naznačil, jak na něho tlačí čas.

Kate však pokračovala, rozhodnutá nedovolit mu rychlé ukončení schůzky: „Znal jste se dobře s doktorem Princem? Operoval jste s ním?“

„Mnohokrát. Byl technicky skvělý.“

„Nesporně,“ řekla Kate. „Měli jste někdy spolu nějaké osobní neshody?“

„Kam to míříte, paní doktorko?“

„Mohly existovat osobní důvody, proč se rozhodl odejít,“ upozornila Kate.

„Doktor Prince je velice laskavý a ochotně spolupracující člověk. Občas trochu primadona, ale který špičkový chirurg není? Byl ale mnohem příjemnější než většina.“

„Což mě vede k tomu, abych se zeptala znovu, proč? Proč odtud odešel?“ Kate upřeně hleděla do Angelových očí, až si nakonec starší lékař obrátil otáčecí křesílko do takového úhlu, aby se jí vyhnul, a zadíval se ven z okna.

„Tuším, že jako odbornice v psychiatrii musíte stále hledat odchylné motivace, i tam, kde žádná neexistuje. Ujišťuju vás, že v záznamech doktora Prince nenajdete nic, co by opodstatňovalo vaše podezření.“

„Přesně. A tím mi to je podezřelejší. Nikdy jsem se nesetkala s žádným mužem nebo ženou, kteří by nevyvolali nějakou kritiku. Ale Princeova pověst je dokonalá.“

„Nakolik jsme tady v nemocnici byli informovaní, jeho pověst skutečně byla perfektní.“

„Dobrý poměr uzdravených mezi jeho pacientkami?“

„Velmi dobrý.“

„Procento dlouhodobě přežívajících u jeho pacientek s rakovinou?“

„Nejlepší v nemocnici.“

„I u pacientek, které rakovinu skutečně měly?“ zeptala se Kate kousavě.

Angelo se ke Kate znovu zvolna otočil čelem. „Pokud narážíte na to, že počet jeho hysterektomií byl trochu vyšší, než je průměr, pak je to tuším pravda.“

„Trochu?“ zapochybovala Kate. Angelo neodpověděl. „To proto ho vyzvali, aby odešel?“

„Vůbec jsem neřekl, že ho někdo vyzval, aby odešel,“ odpověděl ostře Angelo.

„Samozřejmě že ne,“ souhlasila Kate s lehce ironickým tónem. „Koneckonců perfektní lékař. Se skvělou technikou. Roztomilý doktor Prince. Kdybychom měli tak dokonalého lékaře u nás v nemocnici, zavřeli bychom všechna vrata na závoru, abychom si ho udrželi. Neposlali bychom ho pryč s nadšenými doporučujícími dopisy, které se čtou jako proslovy pří nominaci prezidenta na předvolebním sjezdu.“

„To jsou smělá a neopodstatněná obvinění!“ varoval ji Angelo.

„Smělá? Možná. Neopodstatněná? To si nemyslím.“ Kate z kabelky vytáhla dost pomačkaný proužek bílého papíru.

Angelo se na něj v rychlosti zběžně podíval, jako by chtěl zamítnout jeho důležitost. Prozradily ho však oči. Protože chvatně přeletěly od té stránky ke Kate. Snažily se totiž zjistit, zda snad neví ještě víc, než dala najevo.

Snažil se to sdělení odmítnout. „Nepodepsaný lístek. Nemocniční drb nějaké ženské, která ani nepřizná, jak se jmenuje.“ Zarazil se, když si uvědomil, že už pisatele částečně identifikoval.

„Takže i vy připouštíte, že to napsala nějaká žena,“ řekla Kate.

„Vy jste žena. Mohla jste to napsat.“ Angelo se usmíval.

„Kdybych měla hádat,“ pokračovala Kate, „řekla bych, že to nějaká žena napsala z jisté osobní nevraživosti vůči doktoru Princeovi. A třebaže to obvinění je obecné a široké, v jednom ohledu je konkrétní: „Zejména na mladé lékaře, sloužící s ním dříve, než rezignoval. Chci vědět, které mladé lékaře,“ žádala Kate.

Angelo odpověděl rychle, příliš rychle. „Byl jenom jeden, a ten…“ jak prudce začal, tak se i zarazil.

„To je vše, co chci jméno toho mladého lékaře,“ řekla Kate. „A když budete tak laskav, důvod. Co se stalo?“

„Jak daleko v tom chcete jít?“ zeptal se jí nakonec Angelo.

„Tak daleko, jak budu muset,“ řekla. „V sázce je osud jednoho lékaře.“

„Člověka, o kterého zřejmě máte silný osobní zájem,“ usoudil Angelo.

„Mnohem větší než silný osobní zájem,“ odpověděla Kate.

Angelo napsal na lístek pár slov. Než jí ho podal, varoval ji: „Pamatujte si, nic jsem vám nedal. Pusťte se do toho, jak musíte, ale tuhle nemocnici z toho vynechejte. Platí?“

„Pokusím se.“ Víc Kate neslíbila a sáhla po lístku. Stálo tam jenom: Leonard Stiehl. Middlebury.

Teď tedy čekala v skrovné middleburské ordinaci dr. Leonarda Stiehla a v prstech svírala anonymní dopis a lístek se Stiehlovým jménem. Telefon na ošetřovatelčině stole se rozsvítil. Vzala sluchátko. „Ano, pane doktore. Hnedka.“ Zvedla se od stolu a s sebou odnesla novou, na stroji vyplněnou kartu Katherine Lindstromové. Dveře se otevřely. Vpustila Kate dál.

Ukázalo se, že dr. Stiehl je světlovlasý, trochu prošedivělý muž, kterému je něco málo přes čtyřicet, s hubenou ruměnou tváří, docela hezký. Prohlížel si Katinu kartu.

„Nevidím žádný záznam o gynekologických potížích, slečno Lindstromová. Kdy jste byla naposled na kompletním gynekologickém vyšetření?“

„Před třemi týdny.“

Podíval se na ni přes kartu. „Nemáte důvěru ke svému lékaři. Chcete další názor? Kdo je váš lékař?“

„Angelo. Charles Angelo.“

Stiehl zvolna sklonil evidenční kartu a zadíval se na ni. „Doporučil mi, abych vás vyhledala.“

„Angelo?“ s neskrývanou skepsí se zeptal Stiehl. „Naznačil mi, že byste mě mohl informovat o událostech před jedenácti lety kolem rezignace jistého doktora Harveyho Prince.“

Stiehl dlouhou chvíli zamyšleně seděl. „Co byste chtěla vědět? Ovšem za předpokladu, že to nepochází ode mě.“

„To je první věc, co chci vědět. Proč oba, Angelo a teď vy, říkáte: Pomůžu vám, ale nevyzraďte, že jsem to byl já.“

„Důvod není stejný,“ řekl Stiehl. „On bojuje za záchranu vynikající pověsti svého oddělení. Já bojuju za to, abych se vyrovnal s těmi šesti tvrdými roky, kdy jsem nemohl získat místo v žádné dobré nemocnici.“

Stiehl se zvedl ze židle a začal nervózně přecházet sem tam. „Proč myslíte, že jsem skončil v místě jako Middlebury? Malém městě, s nemocnicí mnohem menší než ty, kde jsem se vzdělával a sloužil za rezidentury.“

Otočil se prudce, aby si byl jist, že Kate plně pochopí, co jí říká: „Víte, já tohle město nekritizuju. Byli tu na mě hodní. Mám ženu. Dvě děti, které tu pěkně vyrůstají pravděpodobně mnohem líp než v nějakém velkém městě. Ale chtěl jsem být pracovníkem velké fakultní nemocnice. S nejlepším technickým vybavením. S možností výzkumné práce. Mám nějaké nápady, dobré nápady, které bych si rád ověřil v laboratoři. My tady takové vybavení nemáme. Často si tu připadám odříznutý od světa. Odříznutý od ostatních lékařů, s kterými bych si porovnával svoje nápady. S kterými bych pracoval.

Ano, občas zajedu na nějaký seminář, když se mi podaří ukrást čas. Abych se setkal s jinými gynekology a porodníky. Udržuju kontakty. Sleduju veškerou nejnovější literaturu. Dělám, co můžu.“

„Ale není to totéž,“ poznamenala s pochopením Kate.

„Teď už je pozdě to změnit. V životě lékaře je určitý čas, kdy rozhodnutí, která dělá on, anebo někdo o něm, určuje, co bude dělat po zbytek svého života.“

„Jaká rozhodnutí dělá „někdo“ o něm?“ zeptala se Kate.

Stiehl se odvrátil, ale podíval se na Kate přes rameno. „Myslím, že není vyhnutí.“

„Žádná šance,“ řekla Kate. Potom se usmála. „Ale můžete hovořit zcela otevřeně, říct, cokoli vás napadne. Jsem psychiatrická.“

Oplatil jí také úsměvem, poprvé se během jejich rozhovoru uvolnil. „Ženy, specializující se na psychiatrii, které jsem během studia poznal, byly všechny snědé, velice hubené, měly vlasy jako provázky a připadaly mně velice neurotické. Vy jste osvěžující změna.“

„Díky,“ řekla Kate. Ale dál naléhala: „Nuže?“

„Co se týče Prince. Technicky nejlepší chirurg, s jakým jsem kdy dělal. Obratný. Úsporný. Žádný zbytečný pohyb,“ začal Stiehl a pak dál podrobně vypravoval o svém dávném konfliktu s Harveym Princem.

Nakonec uzavřel: „Měl moc i prestiž, a tak jsem skončil s pověstí buřiče. Ostatní doktoři nechtěli se mnou nic mít. Musel jsem odejít jinam, abych dokončil rezidentůru. S ženou v šestém měsíci těhotenství. A bez peněz. Ale zvládli jsme to. Nemohl jsem získat místo v žádné prvořadé nemocnici, takže jsem se nakonec usadil tady. Nebylo to snadné. Ale asi to vlastně není tak zlé. Žijeme tu dobře. Milí lidé.“

Ovšem Kate věděla, že v tom člověku přetrvává hlad, který nikdy nebude uspokojen. Viděla před sebou Craiga Piersona, jak bude vypadat odteďka za deset let. Jenže věděla, že Craig nikdy nepropadne rezignaci jako Stiehl.

„Jeden lékař se octl ve stejné svízelné situaci,“ informovala Kate Stiehla. A pak mu líčila případ s pacientkou Hortonovou.

„I sakra! Ten blázen!“ reagoval Stiehl. „Měl držet pusu!“

Po chvilce dodal: „Podívejte se, kdo to tu radí.“ Usmál se ironicky. „Asi chcete, abych v tom něco udělal, viďte?“

„Tuším, že to pro vás bude bolestivé, ale ano. Prosím vás!“

Stiehl zíral kamsi do ztracena, přemýšlel, jen jednou přerušil svoje úvahy a zamumlal: „Kriste pane! Znova ne!“

„Tentokrát vám už nic nemůže udělat,“ utěšovala ho Kate.

„Jenom to znovu prožívat bude samo o sobě zlé,“ upozorňoval tiše Stiehl a myslel tím víc, než sama slova dokážou vyjádřit.

Dr. Simmons si oblékal svrchník. Myron Fein hovořil u dveří zasedací síně správní rady s ředitelem Deeringem. Kearney telefonoval se svou ordinací, aby zjistil, jestli se tam během těch dvou dnů, co byl nucen strávit mimo, nenahromadily nějaké akutní případy. Ordway přikázal Craigu Piersonovi, aby s ním šel do jeho kanceláře, a právě odcházeli, když se ozval druhý telefonní aparát.

Někdo chtěl Simmonse. Čekal, že to bude nějaké naléhavé volání z jeho ordinace, a ozval se rázným „Ano?“

„Dr. Simmons? Tady doktorka Lindstromová. Musím vás požádat, abyste šetření neuzavíral ještě další čtyři hodiny. Přivádím nového svědka.“

„Šetření už je uzavřené. A svoje rozhodnutí jsme přednesli,“ informoval ji Simmons odměřeně.

„Potvrdili jste propuštění doktora Piersona?“ zeptala se Kate. „Na základě svědectví jsme neměli na vybranou,“ odpověděl Simmons. „Je mi líto.“ Ale bylo to ostré, formální a prázdné slovo, neprozrazující žádnou lítost.

„Zdaleka ne tak líto, jako vám to líto bude, když neodložíte své rozhodnutí do doby, kdy vyslechnete mého svědka,“ řekla Kate ostře.

„Vyhrožujete mi snad, mladá dámo?“ obvinil ji Simmons zlostně.

„Ano, pane doktore. A měl byste rovněž vědět, s čím vám vyhrožuju. Když nevyslechnete mého svědka, způsobím tak příšerný kravál, jaký jste za svého dlouhého záslužného působení neviděl. Zveřejním, že kryjete a chráníte doktora, který měl už dávno být podroben kritice a kterému se mělo zabránit provozovat medicínu.“

„Neopovažujte se!“ vybuchl Simmons.

Zatím všechny hlasy ve velkém sále ztichly. Ordway a Craig Pierson se vrátili do místnosti. Fein a Kearney zůstali stát vedle Craiga, snažili se zaslechnout druhou stranu hovoru. Deering a Prince čekali, udiveni tím, jak Simmons vyletěl.

Kate Lindstromová pokračovala chladně a pěkně ostře. „Pane doktore, rozhodněte se. Chcete to řídit spravedlivě? Anebo chcete všechnu tu špinavou publicitu, která bude následovat?“

„Paní doktorko, považuju vaše chování za krajně neetické. Budu to hlásit vašim nadřízeným.“

„Neobtěžujte se. Udělám to sama, až jim všechno vylíčím,“ odpověděla Kate pevně. „Úplně všechno. Toto zastírání skutečnosti nemůže pokračovat donekonečna.“

Simmons zaváhal. Kate nikoli.

„Pane doktore, uvažte, jaký dojem to vyvolá nejen o vás. Ale o vaší nemocnici.“

„To překračuje všechny meze,“ odpověděl Simmons a do obličeje se mu ve vzteku nahrnula krev.

Kate se nedala odradit a naléhala: „Dáte mi čtyři hodiny?“

„Nic to nezmění,“ varoval ji Simmons.

„Třeba ale zabrání, že se to nedostane k soudu,“ poukázala Kate.

Mluvila natolik zlostně a natolik svárlivě, že Simmonsovi nezbývalo než brát její poslední varování velice vážně.

„Okamžik,“ řekl. Odtáhl Feina a Kearneyho stranou, a když si s nimi šeptem promluvil, vrátil se k telefonu. „Čtyři hodiny. Déle ne!“

„Čtyři hodiny,“ souhlasila Kate. „Zatím můžete poslat pro osobní materiály doktora Prince.“

Zavěsila, dřív než se jí Simmons mohl zeptat proč.

Po třech hodinách a čtyřiceti devíti minutách se Kate Lindstromová a dr. Leonard Stiehl hnali nahoru po schodech v hlavní budově Státní univerzitní nemocnice. V zasedací síni správní rady čekala komise a všichni účastníci. Na stole, před Simmonsem, ležel svazek Princeových materiálů. Každý z členů komise si ho prohlédl a všichni teď byli udiveni ještě víc. Kearney využil příležitosti, aby Princeovi vzdal hold vzhledem k jeho skvělým doporučením.

Prince nazval celou tu obhajobu zábavným, ale zoufalým fíglem mladé ženy, rozhodnuté uchránit muže, kterého miluje, ale kterého uchránit nelze. Jeho úsměv se však proměnil v zlostný výraz, když uviděl, jak za Kate Lindstromovou vstupuje do síně Leonard Stiehl. Prince rychle vstal a rozkřikl se: „To je nejneuvěřitelnější zinscenované obvinění, co jsem kdy viděl! Tenhle chlap mě nenávidí. Řekne cokoli, aby se mi pomstil! Myslí si, že jsem zničil jeho kariéru. Tohle je jeho způsob, jak si to chce se mnou vyřídit!“

Potom zaútočil na Kate. „Jestli jste tady toho chlapa přivedla, aby proti mně svědčil, podám na vás žalobu. Zařídím, že vás vykopnou z téhle nemocnice. A zakážou vám provozovat v tomhle státě medicínu! Jak se opovažujete?“

Kate nic neřekla, a tak Princeova jedovatá reakce mohla padnout na místnost jako jedovatý mrak.

Simmons, zaražen tím, jak Prince vyletěl, pokynul Kate a Stiehlovi ke křesílkům u stolu. Kate vklouzla do prázdného křesílka vedle Craiga.

„Takže šetření se znovu otvírá,“ prohlásil Simmons. Obrátil se k zapisovatelce. „Musím pro protokol poznamenat, že jediným důvodem, proč se toto šetření znovu sešlo, byly výhrůžky paní doktorky Lindstromové. Pokud se ukáže, že její hrozby byly neopodstatněné a její takzvaný nový důkaz pouze trik ve prospěch doktora Piersona, hodlá tato komise doporučit, aby nemocnice a Americké kolegium psychiatrů s ní zavedlo řádné disciplinární řízení. Je to jasné?“ obrátil se s otázkou na Kate.

„Je to jasné,“ souhlasila Kate, v hlase ani náznak opatrnosti nebo strachu.

„Je toto ten svědek?“ zeptal se Simmons.

„Ano, prosím,“ odpověděl Stiehl. „Jmenuji se…“

Prince ho přerušil. „Leonard Stiehl! Zeptejte se ho, proč je tady. Zeptejte se ho, kde působí. A proč tam ordinuje. Zeptejte se ho, jak skončila jeho spolupráce s Ústřední nemocnicí!“

Simmons Prince nabádal v obavě, aby jeho krajní pobouření nemělo nějaké fyzické následky: „Harvey, prosím, nevzrušuj se! Na všechno tohle se zeptáme. A na mnoho dalšího. Prostě se uklidni!“

Prince se tvářil, že už je klidný, ale dál mumlal: „Člověk věnuje celý život tomu, aby si vybudoval dobrou pověst, a pár žárlivých mladých darebáků se ji snaží zničit. Hergot, protože je člověk úspěšný, musí ho někdo pronásledovat, lhát o něm a obviňovat ho?“

„Doktore Princi,“ klidně poznamenal Fein, „neslyšel jsem, že by vás obviňoval.“

Tento tiše vyslovený fakt přiměl Prince, aby si uvědomil, že v té chvíli udělal víc, aby sám sebe zpochybnil, než kdokoli jiný v místnosti. Zmlkl, rty se mu nervózně chvěly.

„Takže, pane doktore Stiehle,“ zeptal se Simmons, „abychom ušetřili čas, můžeme předpokládat, že jste informován o faktech této věci?“

„Doktor Pierson byl propuštěn pro nekázeň a další porušování lékařské etiky.“

„Je vám také známo, z čeho tato obvinění vzešla?“

„Doktorka Lindstromová mi případ podrobně vysvětlila.“

„Nemáme v úmyslu ptát se vás na váš názor, pokud jde o postup, který doktor Prince zvolil. Podle nás jsme dostatečně kvalifikovaní, abychom si udělali správný názor. Takže otázka zní, proč přesně jste teď tady?“

„Doktor Prince to jasně řekl.“

„Jste tu proto, abyste ho z něčeho obviňoval?“ zeptal se Simmons.

„Jsem tady, abych o něm konstatoval určité skutečnosti. Vaší povinností bude, abyste rozhodli, zda to jsou obvinění,“ odpověděl Stiehl.

„To je nejpříznivější popis pomluvy, jaký jsem kdy slyšel,“ obvinil ho Prince. „Varuju vás, Stiehle, co se stalo posledně, to nebude nic proti tomu, co vám udělám teď.“

„Doktore Princi, o vás v Middlebury nikdy neslyšeli. A považují mě za poměrně dobrého venkovského lékaře. Takže mi nemůžete hrozit. Ani se o to nepokoušejte!“ Obrátil se k Simmonsovi. „Pro vás, pane doktore Simmonsi, může být tato situace nová. Ale mně je docela známá. Já už ji zažil. Až na to, že tehdy jsem byl na Piersonově místě. A stala se mi stejná věc jako právě jemu. Takže bych o tom rád promluvil.“

„Pokračujte, pane doktore,“ řekl Simmons. Spolu s Feinem a Kearney se pohodlně usadili, připraveni si ho poslechnout.

Ještě než Stiehl začal, zasáhl Prince: „Pamatujte, že to jsou lži, co říká. A můžu to dokázat.“

Stiehl začal stísněně. Zřejmě pro něho bylo bolestivé znovu se vracet k té části života, která znamenala traumatický obrat v jeho životní dráze.

„O doktoru Princeovi musím říci, že je to technicky nejlepší chirurg, s jakým jsem kdy operoval. Obratný. Rychlý. Jeho incize jsou kosmetické skvosty. Jeho šití umělecká díla.“

Během svého holdu se na Prince nedíval. Teprve až když pronesl slova „Až na to.“ a odmlčel se. „Až na to.“ pobízel ho Simmons.

„Až na to, že míval sklon nechávat se unést svou vlastní obratností. Zbožňoval techniku na úkor celkového prospěchu pacienta. Chirurgický zákrok byl důležitější než pacient. Zřejmě ho lákaly nesnadné operace, nebezpečné operace, aby dokázal, že je svede. Liboval si v chvále, obdivu a závisti svých kolegů.“

„Závist je to!“ vyhrkl Prince prudce.

Stiehl pokračoval: „Měl jsem v uplynulých jedenácti letech dostatek času o něm přemýšlet. Ve dnech, kdy moje klientela byla skrovná. V bezesných nocích, kdy jsem se znovu vracel k nenaplněným cílům. Co to vlastně u Prince bylo? Chtivost? Snad proto všechny ty zbytečné operace? Účtoval si nejvyšší taxy, měl nejrozsáhlejší klientelu, vydělával mnohem více peněz než kdokoli jiný z vyučujících lékařů ve Všeobecné.

Nakonec jsem ale dospěl k závěru, že to byla věc mnohem osobnější. Že miloval své vlastní schopnosti. Byl jako nějaký herec. Hvězda. Potřeboval chválu, potlesk. A ano, dokonce závist, ať si sebevíc tvrdí, jak ji nesnáší. Šel na operační sál pokaždé s pocitem, teď jim něco předvedu! A skutečně předvedl. Většinou. Ale přeháněl to. Víc než jenom občas. Odoperovávaly se zcela zdravé dělohy. Vaječníky, nad kterými by jiní chirurgové váhali, zda je odebrat, odstraňoval bez rozmyšlení.

A když někdo jeho úsudek zpochybnil, vždycky měl pohotovou odpověď: „Moje pacientky se přece jen výjimečně vracejí s rakovinou dělohy, ne? Spokojíte-li se se statistikou, pak je to pádný argument. Ale pokud vám jde o pacienta, všechny tyhle statistiky blednou před osobní pohromou, která postihne třeba jednu jedinou pacientku v důsledku nemilosrdné, byť elegantní řezničiny, které se na ní dopustili.“

Stiehl se začal lehce potit, na čele se mu zaleskl pot. Roztržitě se ho snažil zbavit nervózním prázdným gestem.

„Nebyl jsem jediným rezidentem, který si tohoto sklonu všiml. Já byl prostě jen jediný natolik pošetilý, že jsem se ozval. Po jedné zvláště brutální operaci jsem šel za šéfem oddělení. Řekl jsem mu, že došlo k zbytečnému poškození pacientky. Od mladého rezidenta to bylo smělé obvinění.

Můj šéf byl poctivý chlap. Doznal, že už dlouhou dobu si kvůli Princeovi dělá starosti. Starosti se zprávami z patologie, která u Princeových případů stále předkládala nálezy „neshledána opodstatněná indikace pro chirurgický zákrok“, anebo „patologické změny neprokázány“. Ale přece jenom, jak může obvinit Prince, aniž by zároveň obvinil nemocnici? A vyvolal skandál? Systém mu svazoval ruce, zavíral ústa.

No a já se rozhodl, že já ústa nezavřu. Takže jsem shromáždil všechny ty zprávy z patologické laboratoře. Hovořil jsem o nich na schůzích. Nakonec jsem trval na svolání odborné konference lékařů nemocnice, anebo že ty údaje zveřejním. Svolala se konference. Vyslovili se patologové. Další rezidenti, kteří operovali s Princem jeho případy. Nakonec i nemocniční lékaři se cítili povinni vystoupit a připojit svoje názory a kritické připomínky.“

„Nemocniční lékaři!“ skočil do toho Prince. „Ty kupuju i prodávám. Tucet za krejcar. Námezdní síly!“

„Doktore Princi, prosím,“ pobouřeně zasáhl Simmons. Pak se podíval na Stiehla: „Pokračujte, pane doktore.“

„Rozneslo se, o čem se na té schůzi mluvilo. Nakonec to členové správní rady nemohli ignorovat. Poslali pro mě. Přišel jsem připraven se zprávami z patologie a s dalšími důkazy. Vyslechli mě. Zdvořile. Ale mlčky. Potom dali hlavy dohromady a rozhodli, že doktoru Princeovi má být dovoleno, aby se místa vzdal. Že obdrží svazek těch nejlepších doporučení, aby mohl začít spolupracovat s nějakou jinou nemocnicí, nejlépe mimo náš stát.“

„Nikdo se nad tím nepozastavil?“ zeptal se Simmons.

„Můj starý šéf. Protože ho donutili, aby podepsal jeden z těch dopisů, na protest se vzdal svého místa,“ řekl Stiehl.

„A co vy, pane doktore?“ naléhal Fein.

„Co se obyčejně stane s nositelem špatných zpráv? Asi byste mohli říct, že jsem byl „popraven“. Profesně popraven. Nedostal jsem už třetí rok rezidentury, nejmenovali mě. Musel jsem jít jinam. Nebylo to snadné. Dokonce horší.“ Avšak jako by se tomu tématu musel vyhnout, spokojil se jen s konstatováním: „Nakonec jsem skončil v Middlebury. Pryč od politikaření a pokrytectví v zdravotnických institucích a mezi lékaři.“

Když Stiehl skončil, rozhostilo se v zasedací síni naprosté ticho. Simmons sáhl po složce listin, kterou měl před sebou. „Chcete říct, že pochvalné dopisy v složce doktora Prince jsou, řekněme, ne zcela pravdivé?“

„Zdaleka ne zcela pravdivé. Nebyly sepsány proto, aby Prince vychválily, ale aby ochránily nemocnici před jeho žalobou pro křivé obvinění a také před nepříznivou publicitou. Koneckonců žádná nemocnice nechce připustit, že lékař, který v ní léta pracoval, je nevhodný, anebo nekontrolovatelný génius, jakmile dostane skalpel do rukou. Nechť se mu umožní místa se vzdát. Vyšleme ho tedy na cestu s provoláním slávy. Ať si provádí svoje vraždění neviňátek někde jinde. Ať si s ním dělá starosti nějaká jiná nemocnice. Naneštěstí se tohle stává dost často.

Zaneřádili jsme, pánové, svůj vlastní lékařský stav a jednoho dne nás to zadusí,“ skončil Stiehl tiše.

Harvey Prince bouchl pěstí do stolu a rozkřikl se: „Hergot, nebudu tady sedět a poslouchat tyhle lži! Ty dopisy jsou od renomovaných lékařů. Chcete snad dát na slova takového venkovského doktůrka proti takovým mužům?“

Simmons podal složku materiálů Stiehlovi: „Pane doktore, jsou vám známi lékaři, kteří tyto dopisy podepsali?“

Stiehl ty dopisy procházel a jednotlivě komentoval: „Doktor Briscon je už mrtev. I Silversmith. A stejně tak Harrison.“

Harvey Prince do toho skočil s potlačovaným smíchem: „To se vám velice hodí. Dovedu pochopit, pane doktore, že po létech pocitu marnosti sem přijedete a pokoušíte se mi to dávat za vinu. Nepochopím ale vaši neotesanost, a proč mluvíte s takovou samozřejmostí. Co se stalo? Nalákala vás snad doktorka Lindstromová příležitostí pomstít se? Co vás přimělo sem přijet a takhle smutně se tu producírovat?“

Stiehl v obličeji zrudl, rty se mu začaly třást. Zřejmě se zoufale snažil odpovědět, ale nebyl schopen.

Prince to vycítil a rozhodl se záměrně riskovat a zcela zničit jeho svědectví. „Povězte, pane doktore, potom, co jste byl nucen odejít z nemocnice, tak jste se přece nervově zhroutil, viďte? Nebyl jste v ústavu?“

„Nebyl jsem v ústavu,“ prohlásil Stiehl.

„Ale byl jste přece v péči psychiatra,“ obvinil ho Prince.

Stiehl to nijak nepopřel.

„Právě proto jste se tak ochotně podřídil a přijel sem svědčit, když na vás naléhal jiný psychiatr?“ zeptal se Prince se zřejmou narážkou na Kate Lindstromovou.

„Přijel jsem sem,“ začal Stiehl, „aby se jednou provždy udělal konec takovým operacím, jaké praktikujete vy.“

„A děláte to způsobem, že obviňujete úctyhodné lékaře, že o mně napsali podvodné dopisy. Dopisy, zatajující o mně některá fakta. A když jste vyzván, abyste svá obvinění dokázal, řeknete zdvořile: Ale už jsou všichni mrtví!“ posmíval se Prince. Obrátil se na členy komise. „Pánové, ponechávám na vás, abyste…“ Jako by chtěl podtrhnout své pohrdání Stiehlovým svědectvím, neuráčil se ani dokončit větu.

Simmons začal chmurně přikyvovat. Fein se díval na Stiehla se soucitem i pohrdáním zároveň. Kearney se jen popadl za bradu a upřeně hleděl na nervózního lékaře. Stiehl už nedokázal ovládnout chvění své ruky.

Kate Lindstromová se natáhla směrem ke komisi. Pevně, ale klamně jemným hlasem řekla: „Domnívám se, že doktor Prince ve svém posledním prohlášení udělal jednu chybu.“

Prince se k ní otočil s vlídným a přezíravým úsměvem.

„Řekl, že všichni lékaři, kteří ty dopisy psali, jsou už mrtvi. To není zcela pravda,“ prohlásila a každé slovo s precizností zdůraznila.

Princeovi zmrzl na tváři úsměv. Kate už takové úsměvy vídala dříve u pacientů, kteří se ji snažili oklamat, jenže se jim na to přišlo. Sebejistě pokračovala dál.

„Dva lékaři dosud žijí. A lze je povolat, aby vysvětlili, jak se tyto dopisy psaly. Doktor Angelo, současný šéf oddělení. A ten starý šéf, který se cítil nucen svého postavení vzdát.“

Podívala se přes stůl na Prince. „Kdyby jim doktor Prince laskavě zavolal.“ Postrčila pak kousek papíru přes stůl, horní stranou dolů, Princeovým směrem. „Jejich telefonní čísla, pane doktore.“

Prince hned nezareagoval.

Simmons se napjaté naklonil kupředu. „Harvey?“

„Nikdy bych na Angelovo slovo nedal,“ vyhrkl Prince. „Nikdy mě neměl rád. Žárlil na mou klientelu! Řekl by, cokoli by po něm Stiehl chtěl!“

„A co váš starý šéf?“ naléhala Kate Lindstromová. „Proč ho nezavolat a nezjistit, proč se svého místa vzdal, když byl donucen ten dopis podepsat?“

Simmons bubnoval prsty na lesklý mahagonový stůl. Pohlédl na Feina a pak na Kearneyho. Dožadoval se jejich názoru. Nakonec upřel oči na Prince: „Nechám to na tobě, Harvey. Přeješ si je zavolat, anebo to máme udělat my?“

Nakonec, už bez úsměvu a vůbec ne sebejistý, s tváří, z níž se vytratila obvyklá růžová barva, byl Harvey Prince nucen pronést nejnepříjemnější slova, jaká kdy musel vyslovit: „Není třeba. Není třeba, vím, co oba řeknou.“

Zvedl se, a aniž se na kohokoli podíval, vyklouzl tiše z místnosti.

Jakmile se dveře zavřely, pokynul Simmons Kate, aby mu ten lístek papíru podala. Otočil ho, zadíval se na něj a pak se zeptal: „Jenom Angelovo jméno? Jenom Angelovo telefonní číslo?

A co ten starý šéf?“

Kate se pousmála a s drobným nevinným úsměvem řekla: „Zariskovala jsem, snad ještě žije. Hádám, že mi doktor Prince uvěřil.“

Simmons musel úsměv potlačit, ale jeho oči potvrzovaly, že její úspěšnou hru obdivuje.

„Nuže,“ prohlásil, „jestli nás teď všichni omluvíte, domnívám se, že tato komise by se měla raději sejít na neveřejném zasedání a znovu zvážit svoje rozhodnutí.“

30

Kate a Craig odvezli dr. Leonarda Stiehla na letiště. Než nasedl do letadla, Kate řekla: „Doufám, že to pro vás nebylo příliš těžké.“

„Vlastně to byla dobrá terapie. Bojoval jsem tu bitvu s Princem téměř každou noc po jedenáct let. Nenáviděl jsem ho, vyčítal mu, proklínal ho. Zvlášť když se Nancy musela obejít bez leckterých věcí, jaké ženy lékařů mívají. Vždycky to padalo na vrub Prince. Těšil jsem se na den, kdy se s ním vyrovnám.

Teď musím přiznat, že mi ho bylo líto, když jsem ho viděl, jak mizí poražený z té zasedačky. Bude tu hořkou chvíli opakovaně den co den prožívat do konce svého života. Jenom nebude mít tu útěchu, co jsem měl já. Já měl pravdu. A tím to bylo snesitelné. Ale on ví zatraceně dobře, čím je vinen. Nemá, čím se utěšovat. A tak mi ho bylo líto.“

Craig, kterého dojala Stiehlova humánnost, navrhl: „Přece, pane doktore, nemusíte působit v Middlebury do konce života. Máme tady ve městě velké nemocnice a jsou i jiná velká města, která by ráda viděla mezi svými pracovníky dobrého zkušeného lékaře. Sázím se, že Ordway by po takové šanci skočil. Mám s ním promluvit?“

Stiehl se usmál. „Ani za nic. Když jsem seděl v té impozantní zasedačce správní rady proti té komisi se vší mocí, kterou reprezentovala, tak jsem si říkal: bohudík za Middlebury a mou malou nemocnici. Kde jsem lékař a chirurg, a ne politik v bílém plášti. Nevrátil bych se do něčeho takového za všechny peníze světa.“

Zasmál se, znovu jako svobodný, šťastný člověk. Už ohlašovali jeho letadlo, když si najednou na něco vzpomněl a obrátil se ke Kate: „Jednu věc jste mi neřekla: co vás přivedlo k Angelovi?“

„Toto.“ Kate mu podala nepodepsaný lístek.

Podíval se na něj, ale dál si tím lámal hlavu: „Jestli někdy přijdete na to, kdo vám tohle poslal, dejte mi vědět. Budu na to zvědavý. Už vyvolávají můj let!“

Kate ho objala oběma pažemi a políbila. „Díky. Díky za všechno.“

„Věřte, udělal jsem to s radostí!“ prohlásil Stiehl a vykročil k odlehl.

Cestou zpátky do města řídil auto Craig, Kate se o něho opírala.

„Co si ty myslíš?“ zeptala se.

„Myslím si, že bychom se měli hned vzít.“

„Já uvažovala, kdo si myslíš, že napsal ten lístek?“

„Nějaká žena, která ví o Princeovi víc než ostatní. A která se z nějakého důvodu chce pomstít.“

„Kdo?“

„Jeho manželka. Nakonec vytušila, že má poměr s Ritou Hallenovou,“ odpověděl Craig. „Říkává se, že zrazené manželky takové věci dělávají.“

„Nemohla se to zrovna teď dozvědět. Právě jako žena to kdesi hluboko v sobě poznala už dávno.“

„Ty bys to taky poznala?“ zažertoval Craig.

„Raděj to nikdy nezkoušej,“ varovala ho Kate.

„Kdyby na ten poměr právě nepřišla, proč by to tedy zrovna teď napsala?“ ptal se Craig. „Aby mně pomohla? Vždyť mě ani nezná.“

„Pořád předpokládáš, že to napsala ona,“ poznamenala Kate.

„Když ne ona, kdo jiný?“ tázal se Craig. Potom mu najednou v hlavě blesklo: „Rita Hallenová?“

„Nejspíš,“ odpověděla Kate.

„Ale proč?“

„Z pocitu zklamání. V menopauzální depresi. Je zhruba v tom věku. Patrně si uvědomila, že promarnila svůj život tím poměrem s Princem. Kdo jiný by tolik věděl o jeho minulosti než jeho manželka a Rita Hallenová?“

Craig zamyšleně poznamenal: „Jestli tohle pro mě udělala Rita.“ uvědomoval si, jak hluboce je tím zavázán.

Kate chvilku mlčela. „Co myslíš, že s ním udělají?“

„To záleží na správní radě. Prince tam má značnou moc. A využije toho.“

Craig zamyšleně řídil, až nakonec chmurně poznamenal: „Ten starý Zlatoprstý. Přesto chápu Stiehlovu reakci. Člověku ho musí být trochu líto. Mít takový dar a zradit ho!“

Ve stejné místnosti, kde předtím znalecká komise hlasováním rozhodla znovu vrátit dr. Craigu Piersonovi rezidentůru, sešli se společně členové správní rady, ředitel nemocnice a šéf gynekologicko-porodnického oddělení na mimořádné, narychlo svolané schůzi, aby probrali záležitost dr. Harveyho Prince.

Bruce Miller, předseda správní rady a starší společník právnické firmy Arthura Hortona, předsedal.

„Dámy a pánové, omlouvám se, že vás svolávám tak narychlo. Zvlášť když mám téměř pocit, že bych vlastně měl sám sebe z jednání vyloučit, protože jsem v této věci jak emocionálně, tak profesně zaangažován. Pacientka, o kterou jde, je dcera jednoho z mých partnerů. Nemusím říkat, jak jsem rozhořčen tím, co se jí stalo. Nicméně…“

Clinton Ordway při tom slově sebou trhl. Věděl, že většinou signalizovalo nějakou výmluvu při odchýlení od principu.

„Nicméně,“ pokračoval Miller, „jsem zároveň člen správní rady a právní poradce této nemocnice. Když uvažuji o právních důsledcích, musím varovat před nějakým ukvapeným a neuváženým krokem. Mohl by vyvolat zpětnou reakci. Princeovu žalobu za pomluvu a urážku na cti. Proto je třeba důrazně doporučit rozvážnost.“

Deering, jako ředitel i přítel Harveyho Prince, využil příležitosti a podotkl: „Musíme uvážit také další praktické dopady. Když vypovíme smlouvu s Princem, ve skutečnosti nahráváme Hortonovým, pokud se rozhodnou Prince žalovat pro neodbornou péči. Nepochybně do takové žaloby zahrnou i nemocnici. Což znamená, že pracujeme proti svým vlastním zájmům, protože když Hortonovi vyhrají, platba za naši pojistku proti neodborné péči se rázem prudce zvýší. To si prostě nemůžeme dovolit!“

Jediná žena ve správní radě, obvykle nevýbojná, aby se k něčemu vyjadřovala, se ozvala z druhého konce stolu: „Ale, pane Deeringu, když si ponecháme doktora Prince, nevystavujeme se ještě většímu počtu případů neodborné péče v budoucnu?“

Deering, vždycky přívětivý, když čelil námitce některého člena správní rady, jí odpověděl: „Paní Youngová, já jenom naznačil, abychom to urychleně provedli. Dovolíme doktoru Princeovi vzdát se místa. Vyhneme se tomu, abychom o něm vydali nějaké prohlášení, které by ho profesně ohrozilo. Koneckonců byl pro tuto nemocnici dobrý. Měli bychom to mít na paměti. Kdybyste museli zápasit s rozpočtem jako já a kdybyste viděli, kolik peněz doktor Prince vydělal pro gynekologicko-porodnické oddělení, ohodnotili byste jeho cenu. Že mám pravdu, Ordwayi?“

Ordway, kterému nebylo příjemné, že je zatahován do nějakého spiknutí proti svým názorům, mu odpověděl: „Doktoru Princeovi děkujeme na oddělení za podstatné příjmy. Jeho pacientky jsou vždycky přijímány dřív, než je třeba, a setrvávají déle, než je doporučeno. Pro zdraví a prospěch pacientek? Ne. Proto, že doktor Prince si ochotnou spoluprací na tomto oddělení zajišťuje pro sebe více lůžek než kdokoli jiný z chirurgů. Více postelí znamená více operací. Což znamená více honorářů. Bohužel musím doznat, že jsem se jaksi podílel na tomto dění. Avšak celý tenhle Piersonův případ mě přiměl, abych se nad tím hluboce a bolestně zamyslel.

Zvláště mě souží něco, co mi jednoho dne řekl mladý Pierson, když jsem se ho snažil přesvědčit, aby si toho případu Hortonové přestal všímat. Zeptal se mě: „Vůči komu mám morální povinnost? Vůči lékaři? Vůči pacientce? Měl pravdu. Protože jiní členové správní rady v jiné nemocnici vedli stejnou diskusi a rozhodli se Prince uvolnit, aniž veřejnost co tušila, čelíme teď tomu problému my. A když mu umožníme elegantní odchod s další hrstí doporučení, způsobíme totéž nějaké jiné nemocnici. Nemohu nečinně přihlížet tomu, aby jiné mladé dívky jako Cynthia Hortonová, byly jednoho dne připraveny o své ženství zbytečně a bezohledně. Abych je ochránil, abych chránil naše povolání, říkám, že konečně musíme s doktorem Princem jednat způsobem, jaký si zasluhuje.“

Na konci schůze bylo jednomyslně odhlasováno, že dr. Harveymu Princeovi se ruší jeho nemocniční práva a jeho spolupráce s nemocnicí je ukončena. Že mu to má být oznámeno dopisem, který uvede přesně a podrobně důvod tohoto postupu, včetně otázky podvodných doporučujících dopisů v jeho osobních materiálech.

To poslední bylo opatrným právním krokem podle rady předsedy Millera, který prohlásil: „Prince se neodváží tuto nemocnici žalovat a přiložit náš dopis jako součást stížnosti.“

Dr. Kate Lindstromová šla právě z pohotovosti, kde přijala muže, který zešílel a ohrožoval nožem svou ženu i malou dcerku. Mířila na psychiatrické křídlo, když ji její pager přivolal k telefonu na patře.

„Lindstromová!“ ohlásila se netrpělivě.

„Paní doktorko,“ informovala ji spojovatelka, „nějaký pán na vás čeká v ordinaci a trvá na tom, že vás musí vidět.“

Třebaže ji zlobilo takové nečekané obtěžování, Kate si byla dobře vědoma nutkavých potřeb svých pacientů, které je občas hnaly do krajností. Otevřela dveře své ordinace a čekala, že tam najde nějakého takového usouzeného pacienta. Místo toho tam objevila Petera Tompkinse, který na ni čekal. Její překvapený pohled ho přiměl vysvětlovat.

„Říkala jste, abych vám zavolal, až si to pečlivě promyslím. Místo abych volal, rozhodl jsem se za vámi zajít.“

„Řekla jsem také, abyste mi zavolal jenom tehdy, když si budete myslet, že to zvládnete,“ připomněla mu Kate.

„Myslím, že dokážu, aby to vyšlo, ale potřebuju se ujistit,“ doznal. „Myslíte si, že to je možné?“

„Při porozumění a soucitu to je více než možné,“ prohlásila pevně.

„Budu potřebovat pomoc,“ řekl ten mladý muž.

„Pomoc mít budete. Mou. I doktora Piersona. Lze udělat ledacos, aby vám láska přinesla co nejvíc radosti a uspokojení. Nejdůležitější je ale něha.“

„Zeptáte se jí tedy, zda můžete věnovat svou péči nejen jí, ale zároveň i mně?“

„Ne,“ odpověděla Kate.

„Ale slíbila jste,“ začal namítat mladý muž.

„Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se jí zeptal vy,“ navrhla Kate.

„Já?“ Zdálo se, že je znovu trochu nerozhodný.

„Dnes dopoledne k ní mám zaskočit. Pojďme tam teď hned rovnou,“ vyzvala ho Kate.

Tiše zaklepala na Cynthiiny dveře.

„Ano?“ ozvalo se děvče lhostejně.

Kate trochu pootevřela dveře a nahlédla dovnitř. „Máte tu návštěvu, Cynthie.“

„Maminku?“

Místo odpovědi otevřela Kate dveře tak, aby Cynthia sama viděla.

„Pete?“ ozvala se a slzy se jí hrnuly do očí. „Ach, Pete!“

Ale ani jeden z nich se nepohnul, až nakonec Kate řekla: „Potřebuje se vás zeptat na něco důležitého. Takže vás tu oba nechám o samotě.“

Počkala, než Pete přešel místnost, podal Cynthii ruce, aby vstala, a objal ji. Potom Kate mlčky zavřela dveře a vydala se dolů chodbou, přesvědčená o Cynthiině odpovědi i o jejich společném budoucím životě.

Ze všech terapeutických prostředků v jejím oboru, jak Kate věděla, je nejmocnějším a nejúčinnějším léčitelem vědomí, že člověka někdo chce, že ho někdo miluje.

Craig Pierson vyšetřoval mladou šestadvacetiletou ženu, u které se jevily všechny znaky a symptomy ektopického těhotenství hrozícího prasknutím. Jeho pager mu posledních deset minut ustavičně nedával pokoj, až ho nakonec vztekle vypnul a plnou pozornost věnoval pacientce.

Rozhodl se pro okamžitou operaci a dával sestře pokyny, když se ve dveřích objevil Burt Carlyle. Jakmile byla pacientka připravena na sál, mohl se Craig s Carlylem pozdravit.

„Mám moc práce, ani minutku volnou. Ještě jsem neměl možnost ti poděkovat, Burte.“

„Neudělal jsem to kvůli tobě. Udělal jsem to kvůli sobě. Ne, tuším, pravda je, že jsem to udělal kvůli LuAnne. Ta by to nijak jinak nechtěla. Ale měl bys brát svůj pager.“

„To jsi byl ty, kdo mě tak sháněl?“ zeptal se Craig.

„Ordway. Správní rada rozhodla. Prince musí odejít. Bez pěkných řečiček, pochvalných dopisů či košů na šťastnou cestu. Pryč. Konec!“

„Prima,“ řekl Craig. Hluboce se mu ulevilo.

„Chce tě vidět,“ pokračoval Burt.

„Prince?“

„Ordway,“ informoval ho s úsměvem Burt.

„Mám tady ten akutní případ,“ vysvětloval Craig.

„Ordway ti zabere jen pár minut. A tvař se, že o tom rozhodnutí nic nevíš.“

„Dobře,“ souhlasil Craig.

„LuAnne taky měla radost. Ptala se, jestli byste dnes večer mohli s Kate přijít na večeři.“

„A co kdybychom si spolu někam vyšli a oslavili to?“

„Proboha, člověče, LuAnne se od chvíle, co začala být na modelku moc těhotná, cvičí v přípravě gurmánských pokrmů. Dej jí šanci, ať se vám předvede,“ smál se Burt.

„Dobrá. Dnes večer. Ale víno přineseme my,“ řekl Craig a zamířil chodbou k Ordwayově kanceláři.

Clinton Ordway pročítal nějakou studii, kterou napsal jeden z lékařů nemocnice a která čekala na jeho schválení. Na zaklepání zvolal, aniž přestal číst: „Ano?“

Dveře se otevřely. Craig Pierson strčil dovnitř hlavu. „Přál jste si, abych přišel?“

Ordway vzhlédl: „Ach ano, pojďte dál, pojďte dál.“ Ukázal na židli. Craig zůstal stát.

„Mám tam jeden akutní případ, který právě připravují k operaci, pane profesore.“

„Tohle nebude trvat dlouho. Hádám, že vám už Carlyle řekl o rozhodnutí správní rady.“

Craig to hodlal popřít, když ho Ordway zaskočil: „Pokud by vám to Burt neřekl, jak byste věděl, že vás chci vidět? Nereagoval jste na vyvolávání.“

Craig se usmál a mírným gestem se provinile kál. „Jednu věc vám Burt neřekl, protože o tom jsem ho neinformoval. Hodlám vás ustanovit hlavním rezidentem v třetím roce.“

„Díky. Moc vám děkuju.“

„Není třeba. Jste dobrý chirurg a budete ještě lepší. To ale nebyl jediný důvod. Riskoval jste. Na mladého chirurga jste velmi vážně riskoval. Ale udělal jste to v zájmu pacientek a pro dobro celého povolání. Líbí se mi to. Líbí se mi to, protože, upřímně řečeno, to bylo něco, k čemu bych byl neměl odvahu.“

Než mohla chvíle vyznít příliš důvěrně, Ordway bryskně prohlásil: „A teď se jděte pustit do té akutní záležitosti.“

Na chirurgii se Craig myl a připravoval k operaci. U umyvadla vpravo od něho se připravoval Burt Carlyle. Po levici měl Willise Blinna, který jako by se myl mnohem důkladněji než oni. Když byl Craig hotový, vklouzl do operačního pláště a nastavil ruce na chirurgické rukavice. Potom vešel na operační sál. Na první pohled zjistil, že jeho instrumentářkou bude Rita Hallenová. Byla připravená, čekala. Všechny sterilní lesknoucí se nástroje ležely uchystané v pořadí, jaké si žádá úspěšné provedení operace. Měla nasazenou masku, vidět byly jenom její hluboké, pronikavé tmavé oči.

„Chci vám poděkovat, Rito,“ zašeptal Craig.

„Za co?“ namítla a otočila se, aby se honem věnovala posledním přípravám. Craig se na ni upřeně zahleděl. Jako by vycítila jeho oči, otočila se k němu. Neřekla nic, ale teď nějak už si byl jistý.

Právě přiváželi na sál pacientku, takže Craig neměl příležitost se ptát proč. Zarouškoval pacientčino tělo, jenom bledé břicho ponechal odhalené a uchystané k operaci. Nastavil ruku. Přes pacientčino tělo mu Rita podala kleště na konci s velkým tamponem namočeným v hnědém dezinfekčním roztoku. A pak začal od pacientčiných stehen až po prsní bradavky potírat operační pole.

KONEC

PODĚKOVÁNÍ PŘEKLADATELKY

Za konzultace v oblasti lékařské terminologie děkuji MUDr. Václavu Masnerovi, CSc.

Zaujala-li Vás Chybná diagnóza, jistě si nenecháte ujít další Denkerovu knihu

VOLBA

Doktor Duncan je výborný lékař, má krásnou ženu a roztomilou dcerušku, ale na rodinu mu nezbývá mnoho času, protože nemocnice je jeho život.

Amy Bedfordová má patnáct let a stojí na prahu slibné tenisové kariéry. Jednoho dne začne cítit neurčitou bolest v noze. Doktor Duncan u ní diagnostikuje zhoubný nádor kosti. Začíná nerovný boj o život. Dívka prodělá peklo chemoterapie a doktor Duncan nahradí zasaženou kost titanovou vnitřní protézou. Zdá se, že v souboji se smrtí vítězí.

Ve stejné době si však Duncan povšimne, že jeho malá Simona stále postonává. Odebere jí krev a ke své hrůze zjistí, že dítě má leukémii. Doktor se znovu dává do boje, v němž nemá příliš nadějí, ale přesto se nehodlá předem vzdát.

Henry Denker napsal další poutavý román, v němž popisuje nelehký úděl lékaře i jeho pacientů. Ústředním tématem je těžká a životně důležitá volba mezi menším či větším zlem, mezi rizikem a rezignací, před kterou jsou všichni hrdinové románu postavení.

Kniha vyjde v červnu 2000, ale již dnes si ji můžete spolu s ostatními nabízenými tituly objednat přímo v nakladatelství. S potěšením vám také zašleme ediční plán s ucelenou nabídkou vydaných i připravovaných titulů.

DOMINO, Bohumínská 63, 710 00 Ostrava 10 Tel., fax: 0696241614, email: dominoova@comp.cz

Henry Denker:

NADĚJE

Silný příběh dospívajícího chlapce z dobře situované rodiny. Otec je úspěšný obchodník, ale jeho slabostí je přílišná láska k alkoholu. Jednoho dne dojde k tragické událost: přiopilý otec zaviní autohavárii, při níž je chlapec těžce zraněn. Neurochirurgové mají za to, že Buddy už nikdy nebude takový jako dřív.

Tato událost zcela rozvrátí rodinnou pohodu, výčitky se střídají s pocity marnosti. Ale v nemocnici se odehrává mnohem důležitější boj. Chlapcova terapeutka se jej snaží znovu uvést do normálního života. Buddy však jako by o to nestál. Zpočátku považuje terapeutku za svého úhlavního nepřátele, ale postupem času začíná jejich vztah nabývat zcela jiný rozměr.

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 159 Kč.

David Shobin:

KRITICKÝ STAV

POSEDLOST

Představte si, že jste byli vážně zraněni při nehodě. Sanitka vás bleskově převeze do nemocnice, přijmou vás na jednotku intenzivní péče, bojujete o život. Ale jakmile se ocitnete na nemocničním lůžku, nikdo se vám nesnaží pomoci. Místo toho se nacházíte v temné místnosti, kde vaši společnost tvoří jen řady pacientů v komatu. Všichni tam jen leží neumírají, ale ani nejeví známky života.

Představte si, že jste slibný mladý lékař a začínáte pracovat v jedné z nejproslulejších newyorských nemocnic. Nastupujete s vědomím, že vaším posláním je zachraňovat lidské životy, ale brzy zjistíte, že v tomto ústavu vládnou velmi zvláštní vztahy a že před péčí o pacienty má přednost chamtivost a zášť. Zjistíte, že lidé jsou okrádáni o životodárné tekutiny. A jako by toho ještě nebylo dost nikdo jako by neměl zájem o uzdravování nemocných.

Další Shobinův hrůzu nahánějící thriller z nemocničního prostředí je napsán tak věrohodně, že se možná budete rozmýšlet, jestli se necháte ještě někdy hospitalizovat. Mistr tohoto žánru napsal příběh, při němž vám ztuhne krev v žilách, ale neodložíte jej, dokud nedočtete poslední stranu.

Herečka Jacqueline Ramseyová má vše pohybuje se ve světě bohatých a slavných, je krásná a má postavu, kterou jí všechny ostatní ženy závidí. Ladné křivky však nezískala přirozeným způsobem, ale díky doktoru Humovi, šéfovi luxusní kliniky na kontrolu váhy. Právě jeho jedinečný lékařský postup jí dal tělo, jehož dokonalost se pro Jacqueline stala posedlostí.

Ale nyní se děje něco podivného. Jacqueline nevysvětlitelně začíná přibývat na váze. Ve spánku ji trýzní děsivé noční můry. Během dne ji mučí nekontrolovatelná touha po jídle. Její život i kariéra se začínají bortit jako domeček z karet. Vyděšená žena běží zpět k doktoru Humovi, ale ten není jejími problémy vůbec překvapen.

Pro doktora Huma totiž hrůzostrašná léčba teprve začala. Pouze Jacquelinin milenec, psychiatr, tuší, co za tím vším stojí. A pouze on ji může uchránit před stejně děsivou zkázou, která čeká všechny ženy, jež svěřily svůj osud do rukou doktora Huma.

Vázaná s přebalem, 300 stran, 159 Kč.

Marcia Rose:

NEMOCNICE

Vyměnit zavedenou, i když trochu nudnou kariéru na slovutné klinice za ředitelské křeslo ve předměstském špitále je ve čtyřiapadesáti letech risk. Doktor Wolfe jej však podstoupí jako východisko z osobní krize a do své nové funkce nastupuje plný předsevzetí a dobrých úmyslů.

Už během prvních týdnů je tvrdě konfrontován s řadou problémů: zdravotnictví bez peněz, násilí jako lék, sex a drogy jako únik od reality, média v honbě za slávou a právníci za velkými penězi, hloupost převlečená za rasismus a do toho všeho spleť soukromých zájmů a zájmečků, které ovlivňují vnitřní chod nemocnice.

Stačí necelý rok a doktor Wolfe je se svými dobrými předsevzetími tam, kde první den, zato se ocitá v koncích se silami, jeho manželství prochází krizí, na svých bedrech má mnoho prohraných bitev a chybí mu vůle bojovat dál.

Je to drsný, realistický příběh, jehož autorka se však nevyžívá v akčních popisech násilných scén ani ve vulgárním vyjadřování, a jistě potěší všechny čtenáře, kteří si oblíbili romány z lékařského prostředí.

Vázaná s přebalem, 400 stran, 189 Kč.

Copyright 1979 by Henry Denker

Translation 1999 by Eva Masnerová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu ERROR OF JUDGMENT,

vydaného nakladatelstvím Simon Schuster, New York 1979,

přeložila Eva Masnerová

Odpovědný redaktor: Lubomír Petr

Korektura: Michaela Lednická

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: SS Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna FINIDR, spol. s r.o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Bohumínská 63, Ostrava,

v roce 1999

ISBN 8086128660

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai