Dar života

Henry Denker

(2002)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Kardiolog Allen McCandless stojí v čele transplantačního týmu renomované nemocnice a je ve svém oboru považován za absolutní špičku. S využitím nejmodernější techniky dokáže téměř zázraky a pro pacienty se srdeční vadou představuje skutečného dárce života. Jednoho dne je však postaven před velmi obtížnou volbu: musí rozhodnout, který ze dvou pacientů se shodnou diagnózou dostane při transplantaci přednost. Prvním nemocným je vysoce postavený politik, jehož protěžuje ředitel nemocnice, druhým adeptem je otec dvou dětí a majitel malé zahradnické firmy…

DAR ŽIVOTA

Henry Denker

Christopher Slade se skláněl nad otevřeným hrudníkem pacienta na operačním stole. Obličej s výjimkou modrých očí mu zakrývala zelená chirurgická maska.

Soustředěně všíval do těla nemocného nové srdce. Zdálo se, že je to zdravý, pevný a výkonný orgán. Musel jen předtím maličko přizpůsobit aortu, aby bylo spojení dokonalé, a teď systematicky dokončoval poslední stehy.

Všichni členové transplantačního týmu pracovali s profesionální přesností. Druhý chirurg Boyd Angstrom stál připravený v případě potřeby okamžitě pomoci. Sestry se už postaraly o nástroje, svorky a tampony. Dva anesteziologové nespustili pohled z obrazovek osciloskopů, na nichž rytmicky tančily zelené křivky zaznamenávající pacientovy životní funkce. Okysličování tkání zajišťoval mimotělní krevní oběh. Složité zařízení neúnavně obsluhovali dva specialisté. Dokud nebylo nové srdce schopné samo fungovat naplno, závisel život nemocného na souhře několika přístrojů.

Slade věnoval každému stehu maximální pozornost. I drobná chyba může způsobit krvácení a zapříčinit smrt. Pokaždé, když vcházel na sál, si vybavil slova svého bývalého profesora:

Chirurg je při transplantaci jediným člověkem, jenž zvednutím skalpelu volí mezi životem a smrtí. Vždycky měj na zřeteli, že i nepatrný omyl mívá osudné následky.

Slade dokončil poslední spoj. Teď přijde zatěžkávací zkouška. I když bylo srdce zdravé a silné a operatér odvedl skvělou práci, čekal ho v tomto stadiu pokaždé stejný rozhodující okamžik: bude nový orgán normálně fungovat, anebo selže? I to se někdy stávalo.

Znovu vše zkontroloval. Pak uvolnil svorku, aby se do věnčitých tepen dostala krev a srdce se rozbušilo. To se však křečovitě stáhlo a začalo nepravidelně fibrilovat.

Běžná počáteční reakce, pomyslel si Slade. Když ale fibrilace neustala, zavelel: „Šok.“

Boyd Angstrom mu podal dvě ploché elektrody a Slade je přiložil k srdci.

„Teď!“

Angstrom na okamžik aktivoval dotykové plošky obou elektrod. Srdce prudce poskočilo, ale pravidelný tep se nerozběhl. Zatím ovšem neměli důvod k panice. Teď ještě ne. Často potřebovali dvě nebo i tři stimulace, aby transplantovaný orgán přešel na požadovaný rytmus.

Po druhé dávce se srdce trochu uklidnilo. Sladeovi se ale příliš neulevilo. Orgán, který vyňali před čtyřmi hodinami z jiného těla, zdaleka nesplňoval jeho představy; nepracoval naplno.

Rozhodl se pro další krok: pomalu pacienta odpojí od přístroje, jenž mu během operace nahrazoval srdce a plíce. Nové srdce tak bude nuceno postupně převzít veškerou zátěž. Kdyby náhodou selhalo, musí nemocného okamžitě znovu napojit na mimotělní oběh.

Nejdříve bylo nutno snížit přísun okysličené krve z přístroje ze čtyř litrů na tři. Pokud nenastanou komplikace, bude v několika intervalech pokračovat ke dvěma. Pak ubere ještě litr a jestli srdce vydrží námahu, nakonec přívod úplně zastaví. V ideálním případě by celý proces trval jen patnáct minut.

Slade si uvědomil, že se potí víc než obvykle. Pootočil se k sestře a ta mu orosená místa otřela. Zauvažoval, jestli se podvědomě něčeho nebojí. Má to být varování? Naznačuje mu snad intuice, že operace neprobíhá podle plánu?

Kývl na asistenta, aby uzavřel přívod okysličené krve. Nové srdce, napojené na cizí kardiovaskulární systém, by nyní už mělo pracovat samostatně. Nikdo kolem operačního stolu nepromluvil. Nebyl důvod. Rozhodující část operace skončila; teď zbývalo jen zašít osrdečník a zavřít hrudník. Zdálo se však, že Slade nakazil svými skrytými obavami i ostatní v sále.

Sledoval každý pohyb pacientova srdce, protkaného arteriemi a žilami. Pozoroval, jak se stahují a opět rozšiřují. Stáhnout, uvolnit. Stáhnout, uvolnit. Stáhnout. Pomalu. A pak ještě pomaleji.

Teď se Slade musel rozhodnout. Má pacienta znovu napojit na mimotělní oběh, anebo sáhnout po medikamentech? Natáhl ruku. „Epinefrin!“

„Hned.“ Sestra naplnila injekční stříkačku požadovaným roztokem.

„Najděte McCandlesse a přiveďte ho sem. Rychle!“ nařídil Slade.

Druhá sestra zamířila k telefonu. Chirurg zatím vstříkl dávku epinefrinu do tepny. Reakce se dostavila téměř okamžitě. Srdce začalo pracovat intenzivněji, v mnohem pravidelnějším rytmu. Slade ale nebyl spokojen. Jak se obával, za chvíli tempo znovu opadlo. Sáhl tedy přímo do hrudníku a dlaní a prsty citlivě pomáhal srdečnímu svalu. Překvapilo ho, jak houbovitá mu připadala tkáň pod rukou; očekával by, že svalovina zdravého dvaadvacetiletého dárce bude pevnější, robustnější. Aktivnější.

Kde je ksakru ten McCandles?

Kardiolog Allen McCandless byl vytáhlý, štíhlý, šlachovitý tmavovlasý čtyřicátník. Několik lidí ho připodobnilo k Lincolnovi, protože v důležitých chvílích budil dojem strohého zachmuřeného muže. Vypadal tak i nyní, ačkoli většinou kolem sebe šířil optimismus a příjemnou náladu. Musel, jinak by nedokázal jednat s lidmi, jejichž choroby by byly bez náhrady vadných orgánů neléčitelné. Jako hlava transplantačního týmu se s takovými pacienty setkával prakticky denně.

Teď seděl za stolem naproti Harveyi Strawbridgeovi, řediteli nemocnice. Strawbridge, rudolící, s pečlivě zastřiženým bílým knírkem, byl hrdý na své postavení řídil skupinu chirurgů, kteří se právem řadili mezi nejtalentovanější ve svém oboru v celých Státech. I když jeho nemocnice nesídlila v New Yorku, Pittsburgu nebo Bostonu, mohla tamějším klinikám směle konkurovat. Strawbridge byl pevně přesvědčen, že se jednou jeho týmu dostane náležitého veřejného uznání.

Právě teď očekával McCandlessovu odpověď. Kardiolog na něj tázavě pohlédl.

„Pokud je u toho záhadného pacienta opravdu nutná transplantace, existují přece kliniky mnohem blíž Washingtonu,“ namítl.

„Přesně tak, Macu,“ souhlasil Strawbridge. Na rtech se mu objevil lehký provokativní úsměv.

„Nechápu proč,“ ozval se McCandless znovu. „Když přece bydlí ve Washingtonu a pracuje tam, z jakého důvodu ho posílají na míle daleko k nám na středozápad? Potřebuje citové zázemí, podporu rodiny. Bude čekat na vhodného dárce, a potom… Všichni pacienti mají mít své blízké kolem sebe.“

Strawbridge se naklonil přes stůl s vážným výrazem, jako by měl prozradit McCandlessovi důležité státní tajemství. Občas dovedl situaci náležitě zdramatizovat. Jednal s lidmi uhlazeně a měl své způsoby, jak prosadit vlastní vůli, aniž by na člověka udeřil přímo. Nikdo ho nemohl obvinit z manipulace nebo hrubého chování. Ale všichni, kteří pracovali pod jeho vedením, si brzy uvědomili, že bylo vždycky lepší jeho požadavkům vyhovět.

„Macu,“ začal Strawbridge, jako by McCandlesse zasvěcoval do tajného spiknutí, „když zatelefonují z Bílého domu…“

„Bílý dům,“ opakoval překvapeně McCandless.

„Ano, Macu, Bílý dům,“ pokračoval Strawbridge. „Když zavolají a řeknou, že si přejí, abychom ho operovali my, protože ho chtějí uchránit před novinářským humbukem, nebudu se ptát dál.“

„Ale v zájmu pacienta je, aby celou situaci posoudili nejen z lékařského hlediska. Jsou přece i jiné faktory,“ zdůraznil znovu McCandless. „Pacientův přístup, rodina, zvyky.“

„To jsem jim všechno vysvětlil,“ ujistil ho Strawbridge. „Řekli mi, že s ním přijede manželka a zůstane tu po celou dobu.“ Obličej mu mezitím ještě víc zrudl, když vycítil McCandlessův mlčenlivý nesouhlas.

Primadony, pomyslel si, dal jsem dohromady sbírku doktorských primadon. Nepřekvapuje mě, že překypují energií, mají temperament, to patří k řemeslu, ale jestli se mi pokusí odporovat…

„Vy doktoři jste všichni stejní! Chodíte za mnou a chcete peníze na drahé experimenty a na vybavení, zrovna teď, ten membránový oxygenátor.“

McCandless mu skočil do řeči: „Membránový je bezpečnější a výkonnější než…“

„Netvrdím, že není! Ale říkám, že tohle všechno stojí peníze. A odkud je dostanu? Od vlády. A když potom od nás něco chtějí, tak máte najednou tisíc otázek! Proč, proč, když už nejste přímo proti.“

Allen McCandless se příliš zaobíral vlastními konkrétními myšlenkami, než aby se pouštěl do obecného sporu.

„Richmond,“ pronesl, „co Richmond?“

„Richmond?“ opáčil ředitel nevrle, rozladěný, že McCandless úmyslně uhýbá.

„Richmond. Státní centrum výměny orgánů. Budeme si muset nechat prověřit dárce u nich.“

„To taky vím,“ zavrčel Strawbridge.

„Jenom doufám, že po nás nebudou z Washingtonu pro něj chtít nějakou zvláštní péči, jestli mi rozumíte,“ řekl McCandless.

„Ano, ano, nikdo se nebude snažit sáhnout na vaši posvátnou lékařskou etiku, nebojte se.“

McCandless měl už už na jazyku ostrou odpověď, když se na stole rozdrnčel telefon.

„Ksakru!“ ulevil si Strawbridge a natáhl ruku po sluchátku. „Slečno Costainová, říkal jsem vám přece: žádné hovory. A když řeknu žádné hovory, myslím tím žádné!“ zuřil. „Řešíme tu s panem McCandlessem velmi důležitý problém, který může mít vliv na další chod celého našeho ústavu.“ Stačilo však několik slov z druhé strany, aby změnil názor. Za okamžik už mluvil mnohem tišeji. „Ano, chápu. V tom případě máte pravdu.“ Podal sluchátko McCandlessovi.

„Prosím? McCandless. Co se děje? Aha. Samozřejmě. Jistě. Sedmička? Hned jsem tam.“ Zavěsil. „Slade má problém na sále. Musím jít.“

Ani nečekal na Strawbridgeovu odpověď. Oba dobře věděli, že k rutinní transplantaci by kardiologa nevolali. Ale pokud se objevily komplikace, jeho přítomnost byla nezbytná.

McCandless už otvíral dveře, když na něj Strawbridge ještě zavolal: „Ve Washingtonu jsou netrpěliví. Hned jak budete mít chvilku, zavolejte!“

Za pár minut už měl McCandless na sobě zelený chirurgický oblek a stál po Sladeově boku u operačního stolu. Angstrom opravoval dva spoje, jimiž začala prosakovat krev. Slade se soustředil na nepravidelné stahy srdečního svalu.

McCandless se naklonil nad otevřený hrudník.

„Jak to probíhalo?“ zeptal se.

„Začalo docela dobře, ale pak zpomalilo. Zkusil jsem masáž. Epinefrin. Jak vidíš, moc nezabírá.“

McCandless sledoval chaotické pohyby srdce. Nemohlo se dostat do pravidelného tempa.

„Adrenalin a nitroprussid,“ rozhodl McCandless.

„Když nepomohl epinefrin…“ začal Slade.

„Vyzkoušíme to a uvidíme,“ odpověděl McCandless. „Jestli nepomůže, nemáme jinou možnost, než ho vrátit na mimotělní oběh.“

„Adrenalin. A nitro,“ pokynul Slade sestře.

Vybrala z řady připravených ampulek správnou kombinaci, natáhla obsah do injekční stříkačky a podala ji Sladeovi. Vpíchl hrot jehly přímo do srdce a vstříkl roztok.

Srdce se probudilo a tep se zrychlil. Oba lékaři je sledovali několik dlouhých minut. Postupně však rytmus ztrácel na intenzitě. Slade očividně nerad nařídil: „Musíme ho znovu napojit.“

Pacient měl doposud zavedené kanyly do duté žíly i srdečnice. Slade jen uvolnil svorky, takže krev z podpůrného okysličovacího zařízení mohla volně proudit do cév. Nové srdce tím vyřadil z oběhu a zbavil jinak běžného zatížení, aby se mohlo zotavit.

Slade a McCandless se mezitím bavili o jiných aktuálních případech.

„Prohlížel jsem tu pacientku jak se jenom jmenuje ta hezká mladá žena.“ Slade se snažil vybavit si jméno.

„Poporodní kardiopatie,“ vzpomněl si McCandless. Zareagoval jako většina chirurgů pamatoval si chorobu spíše než jméno nemocné. Ale potom si přece jen vzpomněl: „Brocková. Sally Brocková.“

„Ano, ta. Správně,“ přikývl Slade. „To bude problém. Malý hrudník. Tak drobné srdce se těžko shání.“

„Vsadil bych se, že tenhle týden pohřbili stovku zdravých srdcí právě její velikosti,“ poznamenal McCandless.

„Nezačínej s tím zas.“ Slade přitom nespustil pohled ze srdce, které měl před sebou. Jakmile nemuselo pumpovat krev do těla, tlouklo v pravidelném rytmu a vypadalo mnohem lépe. Lékaři však potřebovali mít jistotu, než se podruhé pokusí odpojit pacienta od přívodu okysličené krve.

„Prý tě sháněli až u Strawbridgea.“

„To je pravda.“ McCandless zvažoval další postup. Musel vzít v úvahu možnost, že srdce selže znovu.

„Co chtěl tentokrát?“ zeptal se Slade sarkasticky. „Má snad nějaký nápad, jak bychom mohli na transplantacích vydělat?“

„Bingo!“ kývl McCandless. „Pošlou nám sem někoho shora.“

„Co je to za člověka?“

„Kdosi z Washingtonu.“

„Sem?“ podivil se Slade.

„Sem. Nechtějí, aby z toho novináři udělali senzaci. Tady se to spíš udrží pod pokličkou. Sejde z očí, sejde z mysli, však to znáš.“

„Ví Harve, o koho jde? Řekl ještě něco?“

„Nikdy ti nevyklopí všechno. Ale naznačil dost jasně, že to může výrazně ovlivnit náš rozpočet na výzkum. Takže ať už je to kdokoli, nejspíš si ho nahoře dost cení,“ usuzoval McCandless.

Srdce stále přesvědčivě pulzovalo.

„Zkusíme to znovu?“ navrhl Slade.

„Raději ještě chvíli počkáme.“

O půl hodiny později, tedy sedm hodin a padesát tři minuty od prvního řezu, McCandless rozhodl: „Tak, začneme ubírat.“

Slade pohlédl na muže u podpůrného přístroje. Kývl. Mohli postupně snižovat průtok krve, která se obohacovala o kyslík mimo tělo pacienta. Nejdříve tedy o litr.

Když byl Slade spokojen se srdeční činností při třech litrech, pokynul znovu. Dva litry.

Oba lékaři viděli, že srdce nyní konečně bije podle jejich představ. Alespoň zatím se zdálo být silnější než při prvém pokusu.

Nemohou ovšem jásat předčasně, kritický okamžik je teprve čeká – plné zatížení transplantovaného orgánu. Pomalu snížili objem krve o další litr. Srdce nepřestávalo rytmicky pumpovat.

„Zkusíme ho odpojit úplně,“ řekl Slade.

Asistenti u přístroje vyhověli obratem. Brzy bylo vidět, že plastovými kanylami neprochází ani kapka krve. Veškerá zátěž spočívala na novém srdci.

McCandless, Slade i Angstrom sledovali stejně jako všichni ostatní kolem operačního stolu, jak srdeční sval zareaguje. Na sále vládla napjatá atmosféra. Každému bylo jasné, že v případě selhání je přechod na mimotělní oběh riskantním podnikem. Srdce by si mělo udržet pravidelný rytmus. Jestli zkolabuje… Možností nebylo příliš. Mechanické srdce. Anebo jiný transplantát, jenže naděje, že se najde okamžitě, je nepatrná. A pacienta mají na stole už téměř osm hodin.

Zpočátku se jejich obavy zdály bezpředmětné. Srdce mělo zdravě růžovou barvu a bušilo pravidelně. Jenže Slade i McCandless už provedli desítky operací a zůstávali nadmíru opatrní. Samozřejmě budou srdce pozorovat tak dlouho, dokud se nerozptýlí i poslední stín pochybností.

Jedna ze sester podala Sladeovi sklenku pomerančového džusu. Aniž by přestal sledovat pacientův hrudník, usrkával šťávu tenkým brčkem, masku stále na obličeji. Pro operatéra byl džus jako dávka krve.

Srdce trochu zpomalilo. Vypadalo to, že se znovu objeví arytmie. Slade natáhl ruku, vsunul ji pacientovi do hrudníku a začal váhavému orgánu pomáhat.

McCandless ho pozoroval a přitom přemýšlel. Transplantující chirurgové jsou spolek agresivních a impulzivních lidí. Řeší krize, jsou to muži anebo ženy činu. Proč někdy nedokáží trochu přibrzdit a uvažovat jako kardiologové? Je možné, že každá specializace v celém procesu srdečních transplantací má vlastní hrdost? napadlo ho. Jsme všichni přesvědčeni, že právě náš zásah je ten klíčový, ten nejlepší, který rozhoduje o životě a smrti?

Slade vytáhl ruku z hrudníku a pozoroval výsledek. Srdce se ale zdálo ještě unavenější.

„Dáme dopamin,“ naléhal McCandless.

Sestra podala Sladeovi stříkačku. Vpíchl dávku přímo do srdce.

Atmosféra na sále zhoustla očekávanou porážkou. Obsluha okysličovacího přístroje stála na svém místě, ačkoli jejich složité zařízení už tu nemohlo pomoci. Napojit pacienta opět na mimotělní oběh by bylo příliš riskantní. Anesteziologové sledovali křivky na monitorech a opatrně, velmi opatrně, udržovali pacienta v narkóze. Sestry vykonávaly přesně své úkoly, ale počáteční přesvědčení o úspěchu operace se vytratilo. Všichni přítomní už měli za sebou alespoň jednu operaci, při níž pacient zemřel, protože transplantovaný orgán selhal a nefungoval, jak měl.

Ale McCandless a Slade se nevzdávali předem. Hodnotili situaci a zvažovali nejúčinnější postup.

„Balónek?“ navrhl Slade.

Šlo o komplikovaný zásah, McCandless zatím nesouhlasil. Znamenalo by to zavést pacientovi do hrdelní žíly balónkovitě zakončený katetr, plnit balónek v souladu se srdečním rytmem a převzít tak část zátěže, aby se unavené srdce zotavilo.

Později, rozhodl se McCandless. Ještě jsme nevyčerpali všechny možnosti.

„Zkusme další dopamin.“

Pozorovali, jestli dávka zabere, a s nimi i celý tým kolem stolu. Stáli mlčky a v duchu každý z nich pobízel ten zatracený váhavý sval, aby se konečně vzchopil a rozbušil tak, jak pořádné srdce fungovat má. Ksakru, seber se!

Počáteční reakce vypadala povzbudivě. Jenže už tolikrát předtím doufali, že mají vyhráno. Nezbývalo než čekat. Čekat a věřit, že tentokrát to vyjde.

Zvláštní, pomyslel si McCandless. Chirurg může provést celou operaci naprosto bezchybně a Slade je výborný ve svém oboru, jeden z nejšikovnějších, ale pokud srdce nespolupracuje, veškeré úsilí je k ničemu. Čas, talent tolika specialistů, statisícové náklady. Tohle všechno ztrácí smysl, když kousek lidské tkáně, který se vejde do dlaně, nezvládne to, k čemu jej příroda vytvořila.

Oči všech přítomných pozorovaly pacientovo srdce, jak se stahuje, plní čerstvou krví a pumpuje ji dál do celého těla.

McCandles se přistihl, že stahuje a uvolňuje pěst ve stejném rytmu, jako by mohl srdce povzbudit a pomoci mu. Zdálo se mu, že maličko nabralo na síle. Pootočil se na Sladea a na okamžik se jejich pohledy setkaly. Oba došli ke stejnému závěru. Konečně! Bohudíky. Bude v pořádku.

Musí je samozřejmě sledovat déle, aby si byli naprosto jisti. Stáli nad pacientem další půlhodinu a bedlivě hlídali každý pohyb v jeho hrudníku. Nakonec chirurg prohlásil: „Dobrá. Budeme šít.“

Slade už byl unavený, a tak osrdečník uzavřel Angstrom. Dokončil také hrudník a nakonec scelil dlouhý svislý řez, kterým Slade před více než devíti hodinami operaci zahájil.

O dvě hodiny později převezli čtyřiačtyřicetiletého pacienta Malcolma Peterse, jemuž nyní v hrudi tepalo nové zdravé srdce, na oddělení intenzívní pooperační péče.

Chirurg Chris Slade se posadil na lavičku vedle své skříňky. Byl tak vyčerpaný, že sundal jen rukavice. Pomalu a zhluboka oddechoval a snažil se rozehnat bolest v levém rameni. Objevila se po každé namáhavé operaci, zvláště když transplantované srdce odmítalo spolupracovat.

Allen McCandless už svlékl zelený plášť i kalhoty, teď stál v košili a utahoval si kravatu.

„Chrisi, máš čas na večeři?“ zeptal se Sladea.

„Promiň, ale musím domů. Claudia má narozeniny. Už tak přijdu pozdě. Ale jak se říká: radši pozdě než vůbec.“

Rozhostilo se ticho, jež vytváří v určitých chvílích hráz mezi lidmi s běžnými rodinnými povinnostmi a těmi, kteří jsou, ať už z jakýchkoli důvodů, sami.

„No, nevadí, stejně zítra začínám brzy ráno. Bude pár nových příjmů, jestli projdou.“

„Jako tvůj Důležitý z Washingtonu?“ vzpomněl si Slade, když si zapínal košili.

„Strawbridgeův Pan Důležitý,“ opravil ho McCandless a vzápětí se usmál. „To by bylo něco, kdyby nesplnil podmínky a my ho museli odmítnout, že?“

„Co myslíš, že by Harvey řekl?“ zajímalo Sladea.

McCandless mu pobaveně odpověděl: „Nejspíš by prohlásil: ‚Dejte mu nové srdce; to máte jako s kuřecím vývarem nemůže uškodit.‘“

Za pár minut se oba, Allen McCandless, na něhož nikdo nikde nečekal, a Chris Slade, kterého netrpělivě vyhlížely manželka a dcera, znovu setkali u lůžka Malcolma Peterse. Zkontrolovali jeho stav, prošli záznamy na kartě a chvíli sledovali křivku na obrazovce osciloskopu. Pak McCandless pronesl: „Říkals, že spěcháš domů.“

„To je pravda.“

„Tak už běž. A pozdravuj Claudii i Anitu.“

Slade váhal s odchodem. Raději by ještě chvíli pacienta pozoroval, aby měl jistotu, že je všechno v naprostém pořádku.

„Chrisi, už jdi,“ vybídl ho McCandless.

„Už jsem pryč,“ přikývl Slade.

Zamířil ke dveřím a McCandless na něj ještě zavolal.

„Měls mi říct, že má Claudia narozeniny. Něco bych jí poslal.“

„To nic. Jak znám Anitu, naše osmiletá slečna dostane víc dárků, než je zdrávo. Tak zítra.“

McCandless se znovu soustředil na pacienta. Zhodnotil jeho stav a jednoznačně dospěl k názoru: Má přítomnost tu není nutná. Tenhle muž je v pořádku. Sedím u jeho postele jenom proto, že nemusím nikam jít. Nemám kam jít. Anebo nechci. Jak dlouho to trvá, než si člověk zvykne večeřet i snídat sám?

… jelikož jsem přesvědčen, že stav pacienta odpovídá čtvrtému stupni výkonnostního a kvalitativního hodnocení podle tabulek NYHA s prognózou půl roku, předávám ho k vyšetření vašemu oddělení srdečních transplantací.

MUDr. Benjamin Kaplan

Allen McCandless pročítal obvyklou žádost, podobnou desítkám jiných, které dostával na stůl až příliš často. Fakultní nemocnice byla jediným státem uznaným transplantačním centrem, a tak se na ně obraceli kardiologové i internisté z měst vzdálených stovky mil. Byl tu jediný rozdíl. McCandless znal lékaře Bena Kaplana, staršího pána, jehož si vážil téměř jako vlastního otce. Před týdnem mu Ben volal právě kvůli tomuto případu.

McCandless vzal do ruky objemný svazek, který Kaplan přiložil k žádosti o vyšetření. Zalistoval v něm, aby se podíval na výsledky laboratorních testů a přesnou zprávu, které byly rozhodujícím kritériem pro přijetí pacienta.

Rentgen. Už u stolu viděl zvětšené srdce. Přelétl očima výsledky krevních rozborů, aby si udělal obrázek, jak srdeční vada ovlivnila činnost ostatních orgánů. Nevypadaly tak hrozivě, naštěstí. Závěr, údaje ve složce potvrzují Kaplanovu diagnózu: idiopatická kardiomyopatie.

Což znamená blíže neurčenou srdeční chorobu neznámého původu, doplnil v duchu McCandless, a my si po čertech přejeme, abychom dokázali odhalit příčiny a nebyli závislí na transplantátech.

Vybral si pacientův angiogram a založil svitek do projektoru na pojízdném stolku vedle. Promítl si snímky zachycující činnost srdečního svalu nemocného muže. Pozorně sledoval každý pohyb. Pak film převinul a pustil znovu. Usoudil, že případ je natolik zajímavý, že pacienta může zařadit na seznam čekatelů. Vrátil se ke složce a našel formulář s osobními daty.

Jméno: Adresa:

CAMPBELL, James

1615 Oak Street, Redmont

McCandless přelétl stránku s údaji o nejbližších příbuzných; dotazovaní museli uvádět například křestní jména obou rodičů, a to i v případech, že tito byli dávno po smrti. Na chvilku se zastavil, když dospěl k záhlaví:

Datum narození: 25.11.1956

Věk: 32

Rodinný stav: ženatý

Počet dětí: 2

Campbell má šest měsíců života, jestli se nepodaří nalézt vhodného dárce, někoho, kdo je teď úplně zdravý a nemá nejmenší tušení, jak ho osud v nejbližší době zaskočí.

McCandless neuvažoval o dalších eventualitách, které by mohly potenciálnímu příjemci Jamesi Campbellovi uškodit. Odmítavá reakce jeho vlastních orgánů. Infekce. Zápal. To bylo jen několik příkladů z celé řady nebezpečí, jimž je pacient s potlačeným imunitním systémem vystaven. Pokud ovšem bude mít to štěstí, aby pro něj našli vhodné nové srdce.

McCandless pokračoval ve čtení, hubený obličej stažený napětím, oči maličko přivřené. Přesvědčoval sebe i okolí, že je příliš citlivý na světlo, ačkoli mu jeho oftalmolog stále opakoval, aby začal nosit brýle.

Dozvěděl se, že Campbell má jedenáctiletého syna, Jamese Campbella juniora, a devítileté děvčátko Dorothy.

Zazvonil telefon, což bylo proti McCandlessovým pravidlům. Nikdo mu nesměl volat, když pročítal materiály o pacientech.

Zjevně rozladěný zvedl sluchátko a nevrle spustil: „Claire, tolikrát jsem vám zdůrazňoval, abyste mi sem nepřepojovala žádné hovory, pokud to není urgentní, a já si skutečně nepřeji…“ Ještě než dořekl ‚být vyrušován‘, mu došlo, jak sekretářka hovor zdůvodnila. „Říkala jste Bílý dům, Claire?“

„Ano, jistě,“ odpověděla Claire Fieldingová.

„No, v tom případě se omlouvám. Promiňte, že jsem na vás tak vyjel. Spojte nás.“

Za okamžik se oproti jeho očekávání ozval autoritativní ženský hlas.

„Katherine Breedová. Volám z pověření prezidenta. Nejdříve vás chci upozornit, že jde o přísně utajovanou záležitost.“

„Chápu. Pan Strawbridge už mi naznačil.“

Katherine Breedová ovšem zastupovala hlavu státu a podle toho také jednala. Rozhodla se vysvětlit situaci sama a nenechala McCandlesse ani dokončit větu. Jako by ji viděl na druhém konci linky: jistě je vysoká, statná, tmavovlasá, budí respekt všude, kam vkročí. A přece zaslechl v jejím hlase něco podmanivého.

Breedová pokračovala. „Vím, že vám ještě neřekli, o koho jde. Úmyslně jsme při rozhovoru s panem Strawbridgeem jméno vynechali. Není nutné ho zveřejňovat, než se dozvíme, zda bude zařazen do vašeho léčebného programu.“

„Než rozhodnu, budu potřebovat celou řadu údajů,“ upozornil ji. „Věk. Nemoci. Aktuální zdravotní stav. Takže kdybyste mi laskavě sdělila…“

Znovu ho přerušila. „Předpokládala jsem, že to bude nutné. Je to přísně tajná informace. Winston Forrest, říká vám to jméno něco?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Zástupce premiéra.“

„Zástupce premiéra pro otázky Středního východu. Byl. Dokud ho prezident nejmenoval do funkce poradce pro otázky státní bezpečnosti.“

„Někde jsem četl, že prodělal slabší infarkt. Před několika měsíci?“ vzpomínal.

„Srdeční příhodu. Slabší? V žádném případě. Formulace přijatelná pro sdělovací prostředky,“ opravila ho břitce. „Kardiologové v Bethesdě tvrdí, že transplantace je jeho jediná šance.“

„A vy chcete svěřit takový případ nám!“

„Zainteresované složky se shodly v názoru, že pro všechny zúčastněné bude lepší držet se mimo Washington a okolí. Novináři jsou tu na každém kroku, tisk, televize. Nadělali by zbytečný rozruch a stres by mu jen ublížil. Prezident soudí, že samotný zákrok i následná rekonvalescence by se měly uskutečnit na klidném místě, takříkajíc v soukromí. Pan Forrest je významná, pro stát velmi důležitá osoba.“

„Chápu,“ připustil McCandless. „Pošlete mi jeho složku, kompletní zdravotní záznamy, úplný krevní obraz, angiogram.“

Znovu mu skočila do řeči: „Angiogram?“

„Ano, angiorgam. Film, na němž je zachyceno jeho srdce v činnosti. Jeho lékaři budou vědět, co je třeba. Rentgenové snímky, všechno.“

„Nejlepší bude, když si ho otestujete sám. Dopravíme ho k vám letadlem. Ale pracovat budete sám. Jen vy. Žádní rezidenti, ani další lékaři. Jen vy sám,“ zdůraznila.

Se smíšenými pocity nevole i zvědavosti se jí zeptal: „Jestli vám to nevadí, řekla byste mi, proč jste si vybrali zrovna naši kliniku? A jak jste přišli na mě?“

„Lékař v Bílém domě s vámi chodil na stejnou fakultu. Fritz Crider, vzpomínáte si?“

„Ovšem, Fritz Crider. V prvním ročníku jsme spolu pitvali,“ rozpomněl se McCandless. „Ale to už je hodně dlouho.“

„Pan Crider si vás nesmírně váží. Sledoval vaši kariéru v oboru.“

„No, je příjemné slyšet něco takového,“ řekl McCandless. „Kdy máme pana Forresta očekávat?“

„Ještě jednou musím zdůraznit, pane McCandlessi, nikoli my. Vy osobně. Pouze vy sám. Bílý dům si přeje, abyste se o případ postaral vy. Jde o státní zájem, záležitost nejvyššího stupně utajení. Mějte tohle prosím stále na paměti. Jde o velmi důležitého muže.“

„Rozumím,“ ujistil ji. V telefonu musím zapomenout na plurál. Žádné termíny jako my, jsme nebo tým, kolegové. Ode dneška při každém rozhovoru s ní jen já, moje, jsem. Neuvědomují si snad, že transplantace, a obzvlášť transplantace srdce, nemůže provádět jeden člověk? Že je nutná souhra kardiologů, chirurgů, anesteziologů, psychiatrů, sester, dokonce zubaře a sociálního pracovníka? Jenže říkat jí to je asi ztráta času. Jestli se Forrest nedostane na seznam kandidátů, veškerá vysvětlování by stejně byla k ničemu.

Přeformuloval otázku. „Kdy mohu pana Forresta očekávat?“

„Zítra. Dopraví ho k vám vojenské letadlo,“ informovala ho. „Bude mít samozřejmě s sebou všechnu potřebnou dokumentaci.“

„V pořádku.“ Už už zavěsil. Na okamžik však zaváhal a nakonec neodolal: „Slečno Breedová, jestli to není tajné, jste vysoká sto sedmdesát pět centimetrů, černovlasá, sošná, a když zrovna nepracujete v Bílém domě, tak zvedáte činky? Řekněme tak stokilové?“

Na druhém konci se nejdříve rozhostilo ledové ticho. Potom ale Katherine Breedová odpověděla jistě, ale už ne tak stroze: „Jen pro informaci, měřím sto šedesát, jsem blondýna a vypadám skvěle. A nemluvila jsem vždycky takovým tónem. Neuvěřitelné, jak na člověka působí přítomnost vládních špiček.“

Pobavený a zvědavý McCandless se ozval znovu: „Asi nepřijímáte každé pozvání. Někdy se dostanu do Washingtonu na seminář. Nevadilo by vám, kdybych vám zavolal?“

„Mně ne,“ odpověděla, „ale můj manžel by mohl mít námitky.“

„Chápu. To by jistě mohl. No, budeme, chci říci budu se těšit na pana Forresta.“

Zavěsil.

Ksakru, pomyslel si, tohle je žena, kterou bych docela rád poznal. Měla tak zajímavý hlas. Možná jsem začal moc rychle. Co Maggie odešla, vyšel jsem ze cviku. Měl bych znovu začít. Připadám si neohrabanější než v prvním ročníku na medicíně.

Náš rozvod, proč se to stalo? Maggie si nikdy nezvykla na život s doktorem. Chtěla pro sebe tolik mého času. Někde jsem udělal chybu. Zklamal jsem ji.

Můj otec byl také lékař. Klasický rodinný lékař, jako z románu. Když bylo potřeba, šel za pacientem v noci, v dešti. Měl pohotovost čtyřiadvacet hodin denně. A přece to maminka vydržela a stála mu věrně po boku až do jeho smrti. Umřel v autě na infarkt, cestou od nemocného, právě když se chystal zavolat domů. Proč to se mnou a s Maggií bylo úplně jiné? Byla snad tehdy jiná doba? Jiní lidé?

Aby se nemusel trápit hledáním odpovědí, otevřel znovu rozečtenou složku. Ani v nejmenším ho nenapadlo, že by případy Jamese Campbella a Winstona Forresta spolu nějak souvisely.

Přešel k záznamům, které byly z lékařského hlediska důležitější.

Předchozí chirurg. zákrok: žádný

Astma: ne

TBC: ne

Zápal plic: jedenkrát

Přistihl se, že opět myslí na Maggii. Znovu ji slyšel.

„Allene, věř mi, kdybych někdy potřebovala doktora, jsi ten jediný na světě, ke kterému bych šla. Ale jako manžel, promiň. Nikdy to nebylo ono. Jen si vzpomeň, kolikrát jsi mi poslal kytky, abych se nezlobila, že zůstaneš v nemocnici. Anebo jsi žádal Claire, aby pro mě vybrala nějaký dárek, něco drahého, abys mi vynahradil svou nepřítomnost, když jsi mi nejvíc chyběl. Tenkrát, když jsem potratila. Nikdy jsem se necítila tak opuštěná. Tolik jsem tě chtěla mít vedle sebe. Potřebovala jsem, aby se mnou někdo plakal, jenže tys nerozumněl. Tehdy jsem pochopila, že to tak půjde pořád. Vždycky budu druhá, až za tvými pacienty. Máš čas jenom na nemocné. Chci dávat, chci brát, o tolik se podělit. Netoužím skončit jako dobře zaopatřená vdova, která promarnila nejlepší léta manželství, nestojím o plavbu kolem světa, až budu stará a sama, pořád jen sama.“

Pokoušel se soustředit na Campbellův spis.

Srdeční šelest: ano

Srdeční příhoda: ano

Vysoký krevní tlak: ano

Srdeční arytmie: ano

V minulosti hospitalizován z důvodu selhání srdeční činnosti vlivem městku: ne

Ukázalo se, že James Campbell je dobře stavěný muž. Jeho tělesná konstrukce ostře kontrastovala se současným zdravotním stavem. Z bledého obličeje a namodralých rtů se však dalo usuzovat na nedostatečnou srdeční činnost.

Vedle Campbella seděla jeho žena Nancy. Snažila se vypadat klidně, ale nervózní pohyby rukou a příliš stažené rty prozrazovaly, jak je napjatá. Byla to drobná mladá hnědovláska příjemného vzhledu, s pronikavýma čokoládovýma očima, v jejichž pohledu se zračila láska i strach.

McCandless se rozhodl začít optimisticky, ale uvědomoval si, že nesmí vzbudit žádné plané naděje. Usmál se.

„Bez ohledu na to, co jste slyšeli v rádiu nebo viděli v televizi, transplantace srdce už dnes není tak výjimečná jako před pár lety. Takže vás nezačne pronásledovat houf novinářů ani kameramanů, až vyjdete z nemocnice. Každý rok dostane přibližně tisíc mužů a žen v téhle zemi nové srdce.“

„Tisíc,“ opakovala tiše Nancy Campbellová.

„No, vlastně víc než tisíc, paní Campbellová. Takže se dá říci, že víme, co děláme.“

„Ale co když…“ naklonila se dopředu.

McCandless byl připraven.

„Co když se pro Jima nenajde vhodné srdce?“

„Ano,“ přikývla a rychle pohlédla na manžela, jestli se nezlobí, že je tak přímá.

Campbell jen mírným hlasem poznamenal: „Miláčku, nech pana doktora chvilku mluvit.“

„Promiňte,“ řekla tiše.

Proč si pacienti myslí, že otázkami lékaře popudí? uvažoval McCandless. A i kdyby, čeho se bojí? Že by se jim dál nevěnoval? Tenhle mladý muž bojuje o život a jeho žena spolu s ním. A přece mají strach se zeptat.

„Pokud jde o náhradní orgány, nikdy jich nemáme nadbytek, ale převážně nám to vychází. Většinou uspějeme.“

„Jak dlouho budeme muset čekat?“ otázal se Campbell.

Zajímavé, všiml si McCandless. Ne budu, ale budeme. Rodina táhne za jeden provaz, to je dobré znamení. Velmi dobré.

„To zatím nejsem schopen odhadnout, dokud neznám vaši krevní skupinu, velikost srdce. Vhodný dárce se může objevit hned příští týden. A třeba ho nenajdeme několik měsíců. Někteří pacienti museli čekat i rok. Nezapomínejte, že máme celý seznam uchazečů, třicet lidí, a vy jste jedním z nich. Naštěstí nejsou všichni stejní. Potřebujeme srdce různých velikostí, odlišné jsou i krevní skupiny, věk. Máme i dvanáctileté, anebo zase šedesátníky.“

„Seznam čekatelů,“ ozvala se znovu Nancy. „Náš doktor povídal.“

„Já vím,“ odpověděl McCandless, „četl jsem zprávu doktora Kaplana. Prohlédl jsem rentgenové snímky vašeho manžela, výsledky testů. Vlivem snížené cirkulace krve se objevily malé změny na ledvinách a játrech, ale naštěstí to není nic závažného. Takže máme čas. Kdyby se ovšem stav vašeho muže zhoršil, museli bychom ho hospitalizovat. V takovém případě bychom ho upřednostnili i na seznamu.“

„Bude to tedy závod s časem?“ zeptala se tiše Nancy.

„Nedramatizujme to tolik,“ usmál se na McCandless, aby ji trochu uklidnil.

„Někde jsem to četla,“ řekla omluvně.

„Miláčku, o transplantacích jsi toho už nastudovala dost, viď?“ obrátil se na ni Campbell.

Přikývla a provinile na něj pohlédla.

„Nancy je pilná čtenářka,“ vysvětlil Campbell. „Časopisy, knihy, zajímá se o spoustu věcí.“

„Dobrá,“ kývl McCandless. „Spíš se ji pokusím něco odnaučit.“ Podíval se Nancy do očí. „Paní Campbellová… smím vám říkat Nancy? Anebo Nan?“

„Ano, prosím,“ špitla.

„Nan, každý z našeho týmu je špičkou ve svém oboru. Vybírali jsme je jako klenotník drahé kameny. Kdyby přece jen nastal závod s časem, bude o Jima dobře postaráno. Naši lidé mají jistou ruku a vědí, co dělají.“

Po kratičké pauze pokračoval. „Samozřejmě, lhal bych, kdybych tvrdil, že každá operace perfektně vyjde. Někdy pacienta ztratíme. Ale velmi zřídka.“

„A jakou šanci má Jim?“ neudržela se.

„Když se nestane nic výjimečného, vyměníme mu srdce za zdravé a to by mělo fungovat. Ale stoprocentní záruku dát nemohu. Myslím, že byste měli promluvit s doktorem Robbinsem, to je psychiatr na našem oddělení.“

„Psychiatr?“ podivila se Nancy.

„Ano,“ potvrdil McCandless. „Než dáme pacientovi nové srdce, chceme najisto vědět, že o něj bude dobře pečovat. Adéline, slečna Sawyerová vás tam zavede.“

Zvedli se a zamířili ke dveřím. McCandless je ještě upozornil: „Kdyby se Jimovi přitížilo, museli bychom ho možná nechat v nemocnici na delší dobu.“

„Ano, ano, samozřejmě.“

„Mimochodem, jak daleko je odsud k vám do Redmontu?“

„Osmnáct mil,“ řekl Campbell.

„Jak dlouho jedete autem?“

„Pětačtyřicet padesát minut, když je hustý provoz. Jinak půlhodinku, pětatřicet minut.“

„Dobrá,“ kývl McCandles.

„Proč se ptáte?“ zajímalo Nancy.

„Než se objeví vhodný dárce, potřebujeme vědět, jak rychle jste schopni přijet.“

„Podívejte, pane doktore, Jim by tu mohl zůstat třeba hned, jestli to bude lepší. Totiž, chtěla jsem říct, můžeme si vzít druhou půjčku.“

„Ne, to zatím opravdu není třeba,“ ujistil ji McCandless.

S ohledem na Campbellův zdravotní stav se však hospitalizace nedala úplně vyloučit.

Campbellovi odešli.

Allen McCandless se opět posadil a otevřel další svazek spisů. Pokoušel se soustředit na záznamy, ale nedokázal to. Znovu měl před očima obrázek Nancy Campbellové. Jak se dívala na manžela, jak s ním odcházela. Bez váhání by pro něj dýchala, tím si byl jist. V jejím pohledu se odráželo víc než strach ze ztráty živitele rodiny. McCandless v něm vyčetl lásku, obětavou, nezištnou. Takovou mu chtěla dát Maggie a on ji v záplavě pracovních povinností považoval za břemeno.

Maggiin nesobecký cit měl vliv i na jejich rozchod. Allenova sestra je pozvala na promoci jeho vlastního synovce. Maggie samozřejmě pozvání přijala. Jenže právě v den oslavy se objevil vhodný dárce. Nechtěl riskovat, že transplantát selže a on nebude k zastižení.

„Maggie, zatraceně, kolikrát jsem tě prosil, abys nikomu nic neslibovala. Mělas říct, že přijdeme, pokud to bude možné.“

„Ale je to přece tvoje sestra,“ namítala, „a tvůj synovec. Už jsme je tak dlouho neviděli.“

Nevydržel a vybuchl: „To není důvod! Rodina to musí pochopit! A jestli ne, tak je to jejich chyba!“

Kolikrát se mu už tahle hádka vrátila v bezesných nocích. Pokaždé dospěl ke stejnému závěru. Jak on, tak ohleduplný a chápající v případě pacientů, mohl být tak netolerantní k vlastní manželce? Pouto Jima a Nancy bylo mnohem silnější než mezi ním a Maggií. A nebyla to její vina, nýbrž jeho.

Zase se vrátil k Campbellově složce. Mladý muž pracoval jako zahradník, specializoval se na péči hlavně o stromy a keře. Dobrá práce na zdravém vzduchu, kterou ovšem nebude schopen dále provádět. Příliš velká fyzická námaha. Kdyby stál ve výšce šest osm metrů a náhodou omdlel, mohl by se pádem vážně zranit.

Posuzováno čistě prakticky: Jim Campbell zůstane bez práce právě v době, kdy finanční nároky vyšplhají na maximum. McCandles prolistoval svazek a našel záznamy o zdravotním pojištění. Tak tak postačí k pokrytí výdajů na vyšetření a operaci, jestli k ní dojde.

Ale co rodina? Co jejich potřeby? Allen McCandless přemítal. Kde vezmou každý rok šest tisíc dolarů na nezbytnou péči a léky? S výhledem na zbytek života. Bože, jak to lidé dokážou? I v normálním životě je mnohdy dost těžké vyjít. A takhle.

McCandless si připomněl, že je kardiolog, a ne sociální pracovník. Jedno po druhém. Pacienta Campbella zatím pozvou na pár dní kvůli vyšetření. Jestli se ukáže, že nové srdce nutně nepotřebuje a transplantace je jen jedna z možností, pak vezmou v úvahu i ostatní faktory, například finanční situaci.

Uvědomí doktora Kaplana, že zařadil Campbella mezi čekatele na transplantát, a požádá ho, aby Jamese poslal na kliniku k důkladnému vyšetření.

Na asfaltovou letištní plochu vjela záchranka v doprovodu dvou vozidel ochranky. Když zastavila, ze dveří vystoupil Harvey Strawbridge. V plášti se zvednutým límcem připomínal spíše agenta tajné služby než ředitele nemocnice. Stoupl si vedle auta, zaklonil hlavu a s očima upřenýma k obzoru vyhlížel očekávané vojenské letadlo.

Jeden z uniformovaných mužů stojících poblíž držel vysílačku a za okamžik Strawbridgea informoval: „Blíží se ze severozápadu.“

Vtom se už v dálce objevil tmavý bod a za chvíli letoun dosedl na zem. Strawbridge sledoval, jak letadlo roluje po doletové dráze. Ohlušující řev motoru utichl, jakmile pilot vypnul motory, a mohutný stroj zastavil pár metrů od sanitky.

Strawbridge se hned rozběhl ke spuštěným schůdkům. Nejprve spatřil elegantní vysokou blondýnu s velmi hezkou tváří a přirozeným půvabem. Následoval ji vysoký muž; letmý pohled na jeho hubený obličej, vpadlé tváře a tenké bledé rty, svědčil o chatrném zdraví. On sám svůj špatný zdravotní stav vědomě ignoroval a sestupoval důstojným rozhodným krokem člověka z nejvyšších vrstev.

Ještě než stanuli oběma nohama na pevné zemi, Strawbridge už zdravil: „Pane Forreste, pane Forreste, vítám vás. Ambulance je připravena,“ otočil se přitom na řidiče v sanitce a kývl na něj, aby přistavil auto blíž.

Nato Strawbridge hned napřáhl ruku k paní Forrestové. Na okamžik se na něj jen dívala a potom mu přece jen podala svou. Forrest se ozval: „Ksakru, nepotřebuju sanitku! Mohli jsme jet taxíkem.“

Strawbridge se ocitl v rozpacích a jen vysoukal: „Domnívali jsme se… lékař předpokládal, že to bude vhodnější,“ vysvětloval omluvně.

„Nejsem tak nemocný,“ bručel Forrest. „No, když už jste tady.“ Odstrčil zlehka ženinu ruku a bez opory zamířil k ambulanci.

Nasedl a Strawbridge se zeptal paní Forrestové: „Přivezli jste s sebou úplnou lékařskou zprávu, že?“

„Ano, samozřejmě.“

„V pořádku. Můžeme jet.“

Zlehka se dotkla Strawbridgeova rukávu.

„Winston nechce, aby se s ním zacházelo jako s nemocným,“ upozornila ho tiše.

Zatímco Forrestovi seděli v sanitním voze a odjížděli z letiště, energická sestra vedla Jamese Campbella a jeho ženu Nancy dlouhou chodbou kardiochirurgie. Míjeli je pacienti v pyžamech a županech, kteří bez zjevného cíle kráčeli kolem. Někteří měli na obličeji roušku.

Jenom se procházejí, pomyslel si Campbel a v duchu odhadoval: jsou už po operaci, anebo stále čekají na vhodného dárce? A… a doufají?

Najednou si uvědomil, že manželka má jeho kufřík s nejnutnějšími osobními věcmi. On sám měřil téměř sto devadesát centimetrů, byl dobře stavěný, se silnými kostmi. S opálenou tváří vypadal na pohled naprosto zdravě. A přece mu zavazadlo nesla jeho drobná žena. Pokusil se jí je vzít, sevřela však držadlo pevně oběma rukama a nakonec si přitáhla kufr k hrudi. Neměl ani dost síly, aby se jí ho pokusil sebrat.

Sestra už na ně čekala.

„Pane Campbelle, občas vám odebereme krev a pár dalších vzorků na rozbor.“

James stál ve dveřích a prohlížel si pokoj. První dojem nebyl zlý, naopak, barevné závěsy na oknech a jemná malba vkusně ladily a jistě návštěvníka trochu uklidňovaly. Široké okno umožňovalo výhled do otevřené krajiny s obrysy vysokých budov na vzdáleném horizontu. Na podobný obraz si už zvykl v jejich novém domě. Z postele se dala sledovat televize. Vedle lůžka stál malý noční stolek s telefonem a jak se ukázalo později vestavěnou ledničkou, v rohu viděl James křeslo, stojací lampu na malém stolečku. Za postelí zahlédl nainstalované přístroje, které v případě kolapsu přebíraly funkci životně důležitých orgánů a na něž mohl být pacient kdykoli napojen během pár vteřin.

„Jime,“ vybídla ho manželka, aby vstoupil dovnitř.

Překročil práh a ona ho následovala. Položila kufřík na postel a začala vybalovat nejnutnější… župan, pyžamo, holicí strojek. Najednou se zarazila.

„Panebože, co je tohle?“

„Nan?“ otočil se a zahlédl obálku. „Co tam máš?“

„To psal Jimmy,“ okamžitě poznala rukopis, „je to adresováno Váženému panu doktorovi.“

„Počkej, ukaž mi to,“ natáhl Campbell ruku. Podala mu obálku. Chvatně ji roztrhl a nahlas předčítal: „Vážený pane doktore, nevíme, jak se jmenujete, ale prý jste velmi hodný. A umíte léčit. Pomozte prosím našemu tatínkovi. Máme ho všichni moc rádi. James Campbell, Dorothy.“ Vedle pak dodatek Jimmyho rukou ‚To je moje mladší sestra‘.

Campbell měl v očích slzy.

„Ty děti. Co s tím uděláme?“

„Předáme doktorovi, co jiného,“ usmála se Nancy a vyrovnávala do skříňky zubní pastu, kartáček, tablety vitaminů. K posteli Jimovi nachystala domácí trepky. Doktor Kaplan jí vysvětlil, že potřebné léky manželovi naordinují až tady, v nemocnici.

Jim si stoupl k oknu a díval se ven. Všiml si, že pár stromů by potřebovalo prořezat. A kousek dál ta skupinka starých cedrů, ty by měli pokácet. Týden práce, odhadoval.

„Jime.“

Odvrátil se od okna a zjistil, že Nancy už skončila.

„Co teď? Mám si vzít pyžamo?“

„Já nevím. Raději počkej, třeba nám řeknou.“ Hlavou jí běželo: Takhle ho neznám, obyčejně bez váhání udělá, co považuje za správné. Pokaždé jsem se já řídila jeho radami. A teď je v koncích. Panebože, tohle je ještě horší, než když nám doktor Kaplan poprvé oznámil, že Jim má tu… tu kardiomyopatii. Bojím se, protože i on má strach.

Oba pořád stáli v rozpacích, protože v pokoji bylo jenom jedno křesílko. Jim se nakonec posadil na postel. Napětí bylo téměř hmatatelné. Mlčky, se stísněným pocitem, hleděli jeden na druhého.

Přestaň se na mě takhle dívat, prosila očima, nebo se rozpláču. Bojím se, miláčku. Mám strach. Nikomu to nemůžu říct, a tobě už vůbec ne. Celou noc jsem musela myslet na to, co bude dál. Jak to s tebou dopadne? Co děti? A já? Jime, ještě nikdy mi nebylo tak úzko. Kdybych se alespoň mohla někomu vypovídat. Včera ráno, když jsi odešel do banky vyměnit naše cenné papíry, jsem se zastavila u doktora Kaplana. Ani o tom s tebou nemohu mluvit.

Je tak hodný. Pokusil se mě povzbudit. Řekl: „Milá Nan, dneska se dějí takové zázraky, o kterých se nám v dobách, kdy jsem studoval, ani nesnilo. A lékaři jako McCandless a Slade jsou ti nejlepší. Skvělí doktoři a slušní čestní lidé. Udělají pro Jima, co je v jejich silách. Nemohl by se dostal do lepších rukou.“

Ale pak jsem se ho zeptala přímo: „Bene, zachrání ho?“ a on nedokázal odpovědět. Jenom opakoval: „Je v nejlepších rukou, Nan.“ Pak mě políbil na tvář. Kaplan měl pro mě víc pochopení než můj vlastní otec, když jsem se rozhodla provdat za tebe.

Jim Campbell seděl na kraji postele a nervózně si pohrával s prsty. Chtěl prolomit tíživé ticho a zeptal se: „Nač myslíš, miláčku?“

„Já? Na nic zvláštního,“ řekla a potom dodala, „doufám, že dětem nebude vadit, že jsem je nechala s paní Noonanovou.“

„Určitě jim bude celý den vyvařovat a péct. Miluje je,“ ujistil ji.

Znovu se rozhostilo ticho.

Seděl a předstíral, že se dívá z okna, ale občas na ni pokradmu pohlédl. Vypadala opuštěná a ztracená i v tom malém křesle.

Je vlastně holčička, napadlo ho. Malá, křehká. Když čekala Jima, divil jsem se, jak dokáže porodit tak velké dítě. Dokonce jsem požádal doktora Kaplana, aby doporučil císařský řez, ale Ben se jen smál. „Jime, je to ta nejsilnější ženuška, jakou jsem v životě viděl. O ni se bát nemusíte.“ No, teď bude muset být dlouho statečná. Hodně statečná. Neřekl jsem jí to. Nevěděl jsem jak. Ale včera, když jsem v bance vyměnil naše cenné papíry, jsem zašel za doktorem Kaplanem. Zeptal jsem se ho: „Doktore, jakou mám naději? Doopravdy. Čestně.“

Řekl: „Jime, kdyby na tom byl můj syn stejně jako vy, nejednal bych jinak. Svěřil bych ho do rukou McCandlesse a Sladea.“

„Ale jakou mám šanci, doktore?“ naléhal jsem znovu.

Odpověděl: „No, na procenta jsou vyhlídky velmi dobré. Nemocnice má slušné výsledky. Kolem osmdesáti procent jejích pacientů dostává nové srdce. Víc než polovina z nich žije déle než pět let. I mnohem déle.“

„Ale někteří se nikdy nedočkají, že ne?“

„Jamesi, chlapče, nic na světě není stoprocentně jisté.“ Poklepal mě po rameni; ještě teď jeho ruku cítím. Nedokázal mi lhát. Zkusil mi všechno podat v dobrém světle, ale nelhal. Bože, jen ať je silná. Doufám, že je opravdu statečná.

„Jime.“

Škubl sebou a podíval se na Nancy. „Ano?“

„Nač myslíš?“

„Hmmm, jenom… zajímalo by mě, jestli se tu pacienti smějí v neděli dívat na fotbal. Víš, jestli to není moc… moc vyčerpávající?“

„Ach, fotbal. Na fotbale snad nebude nic špatného,“ podařilo se jí vykouzlit úsměv.

Fotbal. Určitě nepřemýšlí o fotbale, ale o dětech a o mně. Panebože, chce se mi plakat, když ho vidím, jak se trápí.

Na otevřené dveře zaklepal mladý laborant v bílém plášti se soupravou na odběr krevních vzorků.

Oba automaticky rychle zavolali: „Dále.“

Drobný mladíček vstoupil do pokoje. Usmál se: „Jsem teprve první. Než skončí vyšetření, budete nás mít plné zuby.“ Pak dodal: „Neberte mě vážně. Dá se s námi vyjít, neukousneme vás. I když mně říkají Drákula v bílém plášti.“

Pochopil, že se marně snaží uvolnit stísněnou atmosféru. Pohlédl tedy na Nancy:

„Paní, jestli dovolíte.“

„Ach, samozřejmě. Promiňte.“ Okamžitě vstala.

„Dole v hale čekávají návštěvy,“ poradil mladík.

Už stála u dveří, ale vtom se otočila a vrátila se k Jimovi. Objala ho a políbila. Potom řekla laborantovi: „Promiňte. Doufám, že jsem nic nepokazila. Všimla jsem si, že pacienti na chodbách chodí s rouškou na obličeji.“

„Ti už mají po operaci a berou imunosupresiva. Nesmí dostat chřipku nebo nějakou infekci. Když jdou na kontrolu, nosí roušku, chrání je před nákazou. Vašeho muže se to zatím netýká, nedělejte si starosti. To až dostane nové srdce.“

„Až.“ opakovala Nancy.

„Pro většinu lidí najdou dárce,“ ujišťoval ji laborant.

Trochu povzbuzena jeho slovy vyšla Nancy Campbellová z pokoje a zamířila do prostoru pro návštěvy, aby se konečně vyplakala.

Allen McCandless kontroloval seznam kandidátů na srdeční transplantaci. Někteří pobývali v nemocnici, část lidí se ubytovala v blízkém okolí a zbytek zůstal doma a čekal na telefonu. Až se najde vhodný transplantát, zavolají z nemocnice, aby se pacient co nejdříve dostavil.

Celkem měl před sebou šestatřicet jmen seřazených podle naléhavosti případu. Vedle každého jména byly uvedeny nejdůležitější údaje. Krevní skupina. Hmotnost. Věk.

McCandless si s trpkostí uvědomoval, že z těchto třiceti šesti jich nejspíš pět šest zemře dříve, než se pro ně podaří najít vhodného dárce. Jednou z nich by mohla být i sympatická mladá matka, paní Brocková. Věk: dvacet let.

Sáhl pro druhý seznam. Na něm stála uvedena jména pacientů zatím nezařazených do programu. U nich ještě nedokončili celkové důkladné vyšetření. Zazvonil telefon.

„Ano, Claire?“

„Právě dorazil pan Forrest.“

„Forrest?“ podivil se na okamžik, než si uvědomil, o koho jde. „Ano, samozřejmě. Budu čekat.“

Claire odpověděla strohým: „Ano, pane doktore“, aby pochopil, že mu chtěla sdělit víc.

Brzy také věděl proč. Když se otevřely dveře, nestála v nich Claire, ale sám Harvey Strawbridge následován manželským párem.

„Allene, rád bych tě seznámil s panem a paní Forrestovými,“ začal. „Pane Forreste, pan McCandless bude mít osobně na starost váš případ. Patří v zemi ke špičce ve svém oboru. Jeden z nejlepších kardiologů.“

„Pan Crider mi řekl totéž,“ ozval se suše Forrest, jako by si raději McCandlesse otestoval sám.

„Polovina nemocnic na východě se mi ho snaží ukrást.“ Strawbridge se usmál, aby uvolnil upjatou atmosféru, ale Forrest nereagoval. Strawbridge tedy nasadil opět vážný výraz, ještě rychle pronesl: „Tak, když už jste se poznali…“ a zmizel.

Jakmile se dveře zavřely, McCandless si Winstona Forresta dobře prohlédl. Znal ho z fotografií v novinách, z televizního zpravodajství. Objevoval se v médiích vždy, když došlo k nějaké závažné události mezinárodního významu. Krize. Podepisování smluv. Forrest byl vždy druhý či třetí za prezidentem.

Srdeční příhoda způsobila, že Forrest vypadal starší a slabší než na svých pětapadesát. Stále však budil silný respekt. Muž, jehož rady považovala hlava státu za velmi cenné a pro státní politiku životně důležité.

McCandless napřáhl ruku, jednak aby Forresta přivítal a také aby si na pacienta sáhl jako lékař. Cítil Forrestovu ochablou dlaň. Určitě musel prodělat dost těžký infarkt.

„Prosím, pane Forreste, posaďte se.“

McCandless si všiml, jak je muž bledý a límeček jeho košile se zdál o dvě čísla větší. Pak se obrátil k paní Forrestové, která držela objemnou složku se zdravotními záznamy manžela. Vypadala mladší než její muž, McCandless odhadoval tak čtyřicet tři nebo čtyři. Vysoká, krásná žena s blond vlasy, v elegantním tvídovém kostýmku zjevně šitém na míru v luxusním salonu. Svým způsobem zanechávala v lidech hlubší dojem než sám Forrest.

Představila se: „Millicent Forrestová.“

Potřásli si rukama. Ve srovnání s manželem měla pevnější stisk. McCandless odhadl, že je rozhodná a vyrovnaná.

Dokonalá žena člena vlády, říkal si McCandless. Atraktivní, sebejistá. Jak jde, jak se chová. Kdybychom měli prezidentku, jistě by vypadala takhle.

Nahlas se zeptal: „To jsou zdravotní záznamy vašeho muže?“

Jako by se náhle upamatovala. „Ano. Ano, jistě. Tady.“

McCandless vzal spisy a zalistoval v nich; zatím jen zběžně, aby zjistil základní údaje. Detaily počkají. Prohlédl si poslední EKG. Odhalovaly rozsáhlé a závažné škody, které napáchal na Forrestově srdečním svalu poslední infarkt. Bez úspěšné transplantace může zemřít během následujících tří měsíců.

Kardiolog věděl, že pokud by testy potvrdily jeho podezření, vzal by Forresta na kliniku ihned. Na druhé straně, jedná-li se o pacienty se srdeční vadou, je potřeba i psychologické vyšetření. U člověka Forrestova typu, aktivního, věčně zaměstnaného, by dlouhá izolace v nemocnici mohla vyvolat depresi. Jen by se zvýšila nervozita a úzkost při čekání na vhodného dárce. Bylo by vhodnější ubytovat ho v domáckém prostředí někde v okolí.

Allen McCandless nejdříve odhadoval Forrestovy šance jako průměrné, ale nyní po úvaze spíše slabé. Pacient potřeboval nové srdce, čím dříve, tím lépe. Jenže vhodný dárce se nedá vypěstovat podle potřeb kliniky. Tady zasahuje sám osud.

Lékař cítil pronikavý pohled inteligentních chápajících očí Millicent Forrestové. Připadalo mu, že dokáže číst myšlenky.

Snažil se popsat situaci z lepší stránky a začal: „Máte štěstí, že ostatní vaše orgány nebyly po infarktu poškozeny v důsledku špatného krevního oběhu. Dlouhodobá kardiomyopatie obvykle způsobí patologické změny v játrech a ledvinách. Předpokládám, že u vás k těmto komplikacím nedošlo.“

Forrest nepohnul brvou. V hnědých očích jeho ženy však McCandless zahlédl stín pochybností. Nebyl si stoprocentně jistý, ale zdálo se mu, že je trochu nesvá. Znepokojilo ho to. Psychický stav pacienta hraje velmi důležitou roli jak při čekání, tak po operaci. A kdo by měl nemocného víc podpořit než jeho blízcí? Než žena?

Podrobně si musím přečíst hodnocení psychiatra Joshe Robbinse, rozhodl se.

„Myslím,“ řekl nahlas, „že bychom měli provést ještě vlastní vyšetření EKG, krevní obraz, angiogram. Takže vás musím požádat, abyste se několik dní zdržel na klinice.“

Forrest se pokusil odpovědět, ale namodralé rty se jen mlčky pohnuly. Ozvala se jeho manželka: „Počítali jsme s tím. Vzali jsme si pár věcí. Máme s sebou všechno, co potřebujeme.“

„A ta aktovka?“ vyzvídal McCandless.

Forrest se omluvně usmál. „Asi se to nesmí.“

„Jen to nepřehánějte,“ řekl lékař. Jestli je tak zesláblý, jak se domnívám, nebude mít chuť ani vytrvalost něco přehánět.

McCandless zvedl sluchátko.

„Claire, pošlete sem někoho, aby ukázal panu Forrestovi jeho pokoj. A řekněte Cliffordovi, že může začít s obvyklými odběry.“

Zavěsil a obrátil se k pacientovi: „Pane Forreste, na pár dní si budete připadat jako pokusný králík. Provedeme tolik různých testů, kolik jste jich asi ještě nikdy nezažil. Věřte, že chceme jen zmapovat co nejpodrobněji váš zdravotní stav. Někteří nemocní považují velký počet prohlídek a odběrů za znamení, že se jejich choroba zhoršila, ale není to pravda. Nenamlouvejte si prosím, že je vaše nemoc závažnější, než doopravdy je. Chcete se na něco zeptat?“

„Jen jedinou otázku. Kdy dostanu nové srdce?“

„Popravdě, pane Forreste, nevím. Nedokážu předvídat, kdy se objeví vhodný dárce. Až k tomu dojde, dostane srdce pacient stejné krevní skupiny a odpovídající velikosti.“

„Velikosti?“ podivil se Forrest.

„Srdce, které bilo v sedmdesátikilovém těle, není vhodné pro tělo o hmotnosti devadesát kilogramů,“ vysvětlil McCandless. „Takže i velikost je důležitá. Pokud vyhovuje a také krevní skupina je shodná, operujeme toho, kdo je v dané skupině první na seznamu,“

Claire Fieldingová v tu chvíli otevřela dveře.

„Pokoj pana Forresta je připraven.“

Manželé vstali a obrátili se ke dveřím. Kardiolog je zarazil: „Paní Forrestová, ještě okamžik. Potřebuji doplnit pár údajů.“

Forrest se otočil. V obličeji měl známý tázavý výraz. O čem se budou bavit za mými zády?

„Rutinní záležitost. Jedná se o pojištění,“ ujistil oba.

Winston Forrest, trochu klidnější, následoval Claire a společně vyšli na chodbu.

Jakmile zaklaply dveře, ozvala se Millicent: „Je to horší, než jste předpokládal, že?“

„Ne,“ odpověděl. „Jestliže mi jiný kardiolog pošle pacienta po infarktu a doporučí transplantaci, vím, koho přebírám. Pochybuji, že v případě vašeho manžela nastanou nějaké komplikace.“

„A jakou má naději na úspěch? Musím vědět, jak se k němu mám chovat.“

„Nemohu vám nic slíbit. Z centra evidence a výměny transplantátů se ozvou třeba už zítra, že se našel vhodný dárce. Mají působnost po celých Státech.“

„Aha,“ kývla. Zjevně měla na jazyku další otázku.

McCandless ji předešel. „Samozřejmě to může trvat týdny i měsíce, někdy dokonce déle. A my budeme všichni doufat.“

„Myslíte, že vydrží čekat měsíce?“

„Kdyby se jeho stav zhoršil, umístíme ho na oddělení intenzívní péče. Buďte klidná, uděláme, co je v našich silách.“

„Mohu být nějak užitečná já?“ otázala se. Teď si McCandless poprvé všiml, že má v očích slzy.

Nakonec nedokázala potlačit city. Doposud se přemáhala.

„Až poskytnete potřebné informace naší koordinátorce, rád bych, abyste promluvila s naším psychiatrem, doktorem Robbinsem.“

„Psychiatrem?“ nechápala. „Proč? Co se děje?“

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji. „Psychiatr hodnotí stav všech našich pacientů. Víte, transplantace je jen počátečním krokem léčby. Po celý zbytek života pak musí pacient dodržovat určitý řád.“

„Po zbytek života? Naznačujete snad, že manžel bude invalidní? To jsem nečekala.“

„Invalidní? Určitě ne,“ prohlásil rozhodně. „Měl by být schopen vrátit se ke svým obvyklým činnostem. Dokonce, z čistě fyziologického hlediska, by je měl s novým srdcem v těle vykonávat lépe. Účelem návštěvy u pana Robbinse je zjistit, zda je váš muž schopen unést transplantaci psychicky. Hodnotíme tak každého potenciálního příjemce.“

„Psychicky unést?“ opakovala po kardiologovi.

„Když se zařadíte mezi kandidáty, znamená to pro vás změnit dosavadní životní styl. První stadium představuje očekávání; nové srdce se neobjeví ihned. Prožíváte dny plné naděje, anebo deprese. Jakmile se najde vhodný orgán, je tu vlastní transplantace, velmi hluboký prožitek, jak po stránce fyzické, tak psychické. A po operaci nastává období celoživotní péče.“

„Celoživotní?“ zajímala se.

„Celoživotní,“ přisvědčil. „Každý den po zbytek života bude váš manžel muset užívat cyklosporin a ještě další léky. Všechny v pravidelných intervalech. Zpočátku bude chodit jednou týdně na kontrolu, potom přijdou měsíční a pololetní, které zahrnují i srdeční biopsii. Bude muset dodržovat dietu, hlídat si váhu a pravidelně cvičit. Nemůžeme si dovolit věnovat drahocenné srdce pacientům, kteří by o ně později nepečovali. Ale při správném režimu povede váš muž ještě aktivnější život než doposud.“

Všiml si, že ji nepřesvědčil tak, jak by si představoval.

„Mohu vás ohlásit u doktora Robbinse?“

„Ano. Zavolejte mu, prosím.“

Doktor Joshua Robbins se blížil čtyřicítce a nechal si narůst bradku, aby na svůj věk vypadal. Teď seděl u stolu, poklepával prsty na desku a přes silná skla brýlí zíral na Millicent Forrestovou.

Uvažovala nad odpovědí na jednu z rutinních otázek, kterou jí právě položil.

„Ano, řekla bych, že Winston ctí svůj ustálený řád. Je přesný, až puntičkář. Všechno musí mít své opodstatnění. Vytyčí plán, jímž se řídí. Ano.“

„V práci, nebo i v osobním životě? Víte, mám na mysli třeba užívání léků. Dodržuje stanovený čas?“

Zaváhala, než odpověděla.

„Ano, řekla bych že ano.“

„Napadlo mě, jestli věnuje i sobě tolik pozornosti jako své práci.“

„Podívejte,“ řekla rovnou, „nepovím vám nic, co by Winstona mohlo poškodit.“

Robbins si poznámku dobře uložil do paměti a pokračoval: „Členové vlády se často musí účastnit společenských akcí. Připusťme, že se nabízí více příležitostí dostat se k alkoholu. Člověk někdy podlehne a stává se závislým.“

„Winston není alkoholik!“ prohlásila rozhodně bez sebemenšího zaváhání.

„A co spánek? Spí pravidelně? Nemá problémy?“

„Stávalo se, když musel řešit nějakou velmi vypjatou situaci, například rukojmí v Iránu. Winston zastupoval ministra obrany, tehdy… probděl tenkrát celé noci.“

„Bral něco? Prášky na uklidnění například?“

„Ne, alespoň pokud se pamatuji.“ začala. Ale pak přiznala: „Vlastně ano. Náš lékař mu předepsal nějaké léky. Přemlouval ho, varoval Winstona, že se zhroutí, jestli si chvíli neodpočine.“

„Chápu,“ kývl Robbins. „A později? Poslední dobou?“

„Ptáte se, jestli je závislý na prášcích? Pokud vím, určitě ne.“

„Pokud víte!“ opáčil Robbins.

Millicent Forrestová zaváhala. Zvažovala, do jaké míry její odpověď ovlivní manželovy naděje na zařazení do léčebného programu.

„Winston a já… poslední dva roky jsme si nebyli tak blízcí.“

„Nebyli blízcí se dá chápat různě, paní Forrestová. Třeba byl váš manžel dlouho mimo domov v rámci pracovních povinností. Anebo jste spolu neměli žádný sexuální kontakt. Také to.“

Přerušila jeho úvahy.

„Žijeme odděleně a uvažuji o rozvodu.“

„A přece jste tady,“ namítl.

„Po pětadvaceti letech manželství mu to dlužím.“

„Máte děti?“

„Měli jsme syna. U námořnictva.“

„Měli?“

„Poslali ho do Bejrútu. Mírové složky,“ vysvětlila tiše. Nepodařilo se jí úplně potlačit nádech zlosti i ironie.

„Byl v budově, do které najelo nákladní auto s bombou,“ uvědomil si Robbins.

„Neměl žádný důvod tam být, ani u námořnictva. Měl devatenáct. Zrovna ho přijali na dvě prestižní univerzity na východě Států. Jenže chtěl vidět svět z jiné stránky, než začne studovat. Mít více ze života, tohle mi řekl. Poznat život. Jsem přesvědčena, že to byla jeho vzpoura proti otci.“

Zmlkla a zdálo se, že prozradila více, než zamýšlela.

Robbins jí dopřál chvilku, aby se vzpamatovala, a potom se zeptal: „Zhoršily se po této události u vašeho manžela problémy se spaním?“

„Ano.“

„A vaše vztahy ochladly přibližně v téže době?“

Neodpověděla, ale všiml si, že pevně semkla ruce.

„Předpokládám, že vám doktor McCandless vysvětlil důvody, proč se vás tak vyptávám.“

„Zmínil se, že Winston bude po zbytek života pravidelně užívat léky, chodit na kontroly, na biopsie.“

„Paní Forrestová, darované srdce je vzácná věc. Nikdy jich není tolik, aby se dostalo na všechny potřebné. Je pro nás vzácnější než zlato, doslova. Leží na nás velká zodpovědnost. Nesmíme si dovolit orgány plýtvat. Musíme se přesvědčit, že každý příjemce je ten pravý. Proto zjišťujeme co nejvíce. Jaké má zvyky? Je schopen podrobit se pravidelnému řádu? Je disciplinovaný? Schopný sebekontroly, ukázněný? Co jeho zázemí? Podpoří ho někdo, až na něj padne splín? Přijdou dlouhé chvíle čekání a nekonečná vyšetření, někdy strach a pocit beznaděje. Sám to nezvládne, potřebuje někoho, kdo ho povzbudí.“

„Chápu,“ řekla Millicent Forrestová.

„Obávám se, že nestačí jen situaci pochopit. Ztratili jste syna, vaše manželství se rozpadá. Chybějí nejbližší, o které by se váš muž opřel.“

„Pane Robbinsi, chcete naznačit, že můj manžel se nedostane na seznam vhodných kandidátů z osobních důvodů?“

„Bude to jistě jeden z určujících aspektů.“

Millicent se napřímila. Robbins ji obdivoval, jak se ovládá. Jistě svého muže vzorně reprezentovala při oficiálních příležitostech.

„Pane Robbinsi, můžete všem bez obav oznámit, že odložím na čas všechny své pracovní povinnosti a zůstanu zde s manželem po celou dobu léčení.“

„Vaše pracovní povinnosti? Kariéra?“ zajímal se Robbins. „Ve spisu se o nich nezmiňují.“

„Nepokládali jsme to za nutné,“ vysvětlila stručně. „Od Paulovy… od smrti našeho syna… když ho zabili, musela jsem něco dělat. Ptala jsem se sama sebe: Co dokážu? Co mohu nabídnout? Napadlo mě jediné. Za ta léta v diplomatických kruzích jsem dokonale poznala atmosféru oficiálních setkání. Takže jsem se rozhodla pro poskytování služeb v tomto oboru. Péče o účastníky konferencí. O malé skupiny i stovky návštěvníků. Ubytování, strava, odvoz, zasedací místnosti. Můj podnik se velmi rychle rozrostl. Ale to počká, až bude Winston opět v pořádku.“

Robbins přikývl.

Pochopila to jako pouhé gesto a znovu ho ujišťovala: „Přimět ho, aby na sebe dbal, bože, vždyť to dělám celá léta. Jinak by se jistě nedožil ani padesátky. Pořád je v práci, řeší nějaké problémy. Obětoval život vládě. Nikdy se mu nedostalo takového uznání, jaké by právem zasluhoval, ale to ho neodradí. V poslední době, kdy je poradcem prezidenta pro otázky státní bezpečnosti, to bylo ještě náročnější. Víc úkolů, stres. Slibuji, že ho neopustím, dokud to celé neskončí. Chci, abyste to přednesl i na vašem zhodnocovacím jednání.“

„A co dál? Až ho propustíme do domácího léčení? Co uděláte potom?“

„Pak… uvidíme.“

„Děkuji vám za upřímnou odpověď. Také ji musíme vzít v úvahu.“

Znovu si byla jistá, že oslabila Winstonovu šanci. Okamžitě dodala: „Doufám, že také uvážíte jeho význam pro národ.“

„Ano, zajisté, posoudíme všechna hlediska. Ale naším hlavním zájmem je samozřejmě pacient.“

„Řekli mi, že sem volali z Washingtonu,“ zmínila se.

„Také jsem slyšel.“

Vložil list s poznámkami do složky, z čehož usoudila, že rozhovor je u konce. Vstala.

„Děkuji vám, doktore.“

Odešla. Robbins se znovu posadil a přemýšlel: Nádherná žena, skutečně. Začal být zvědavý na setkání s jejím manželem.

Na kardiochirurgii hned vedle oddělení intenzívní péče bylo několik pokojů pro pacienty, kteří čekali na vstupní zhodnocovací vyšetření. Patřili sem i takoví, u nichž nebyla nutná pohotovost, ale nemohli domů.

Winston Forrest se právě svlékal v pokoji 607. Odložil civilní oděv a zeptal se sestry: „Musím nosit ten pitomý nemocniční hábit?“

„Ne, to není nutné,“ usmála se, „klidně si vezměte vlastní pyžamo.“

„Aspoň to. Poslední dobou, tedy po mém infarktu, jsem chodil celou dobu v těch zatracených hadrech. Myslím, že spousta lidí by se uzdravila mnohem dřív, kdyby nebyla vystavena takovému ponížení chodit s téměř holým zadkem.“

„Vždycky jsem si myslela, že jim to spíš pomáhá. Snaží se být co nejdřív z nemocnice pryč.“

Zprudka se otočil a zjistil, že se sestra směje. Zůstal zachmuřený a utrousil: „To patří k vaší práci? Vtipkovat s pacienty? Je to tu tak ponuré?“

Úsměv zmizel.

„Pane Forreste, vy byste si jistě svůj smysl pro humor měl zachovat. Čekání může být pěkně depresivní.“

„Promiňte.“

Do pokoje vešel Robbins v doprovodu Adeliny Sawyerové, koordinátorky transplantačního centra.

Malá a sporá Adeline zosobňovala zvláštní kombinaci laskavosti a razance. S úsměvem na tváři dokázala srovnat stovky detailů. S jednoduchým účesem hnědé vlasy nakrátko a v tvídovém kostýmku vypadala jako vystřižená z Praktické ženy. Budila dojem, že nemá čas na přílišné krášlení.

Po vzájemném představování Adeline řekla: „Pane Forreste, vyplňte prosím tyhle formuláře. Přijdu za chvíli a vezmu si je od vás.“ A zmizela.

Doktor Robbins kývl na sestřičku, aby je nechala o samotě.

„Pane Forreste, kdybyste cokoli potřeboval, zazvoňte a jsem u vás,“ připomněla ještě a také odešla.

Forrest byl trochu nesvůj, dokud nedopnul poslední knoflíček pyžamového kabátku. Vždycky se cítil divně nahý, dokonce i v přítomnosti lékaře. Robbinsovi to samozřejmě neušlo.

Muž, který má rád své soukromí. Uzavřený… je tohle pravá příčina rozpadu jeho manželství? Že není schopen svěřit se, dát průchod citům? Jaké to asi muselo být, když jim zabili syna, devatenáctiletého chlapce? Jak poznamenala jeho smrt manželství Forrestových?

„Musím si lehnout?“ dotazoval se Forrest.

„Ne, nemusíte. Jak se cítíte?“

„Jde to,“ řekl kvapně Forrest. Za chvilku přiznal: „Ale nijak vynikající to není.“

„Máte strach?“

„Ne. Bál jsem se, když se to stalo. Věděl jsem, že jde o infarkt. Bylo mi jasné, co to znamená. Říkal jsem si: Takhle skončím? Aniž bych někomu řekl poslední slovo?“

„Vaší ženě?“

Forrest šlehl vyčítavým pohledem po Robbinsovi, že narušil jeho soukromí.

„Ano, manželce,“ potvrdil.

„Jen málokomu je dopřáno vybrat si místo a čas,“ odtušil Robbins, „anebo příležitost pronést několik slov. Ale jsem si jist, že každý z nás si chystá několik vět, které by neměly být zapomenuty.“

„Chcete provést vyšetření?“ zeptal se Forrest.

„Nejsem kardiolog ani chirurg. Jsem psychiatr,“ vysvětlil Robbins.

„Aha. Jednou jsem někde četl, že po transplantaci srdce člověku tak na den dva trochu přeskočí v hlavě. Proto jste tady? Abyste se podíval, jak budu po operaci vyvádět?“

„Zajímal jste se o kardiochirurgii podrobněji?“

„Prošel jsem pár časopisů. Noviny. Žádné systematické studium.“

„Ale tenhle fakt vám utkvěl v mysli,“ poznamenal Robbins.

„Pamatuji si zvláštnosti. Ne záměrně, ale přesto. Připadalo mi divné, že výměna srdce, čistě somatická záležitost, má takový dopad na psychiku. Pokud ovšem tenhle orgán doopravdy není centrem lásky, citů a vášní, jak tvrdí básníci a romanopisci.“

„Jistě nefunguje pouze jako pumpa na krev,“ pokračoval Robbins. „Ale vámi zmíněnou teorii už poopravili díky novějším metodám. V období prvních transplantací byli pacienti drženi v přísné izolaci. Lékaři měli strach z nákazy. Pokoje spíše připomínaly vězeňské cely; utěsněné, bez oken. Takže se vyskytly případy pooperační demence. Psychotické projevy se zdály být přirozeným důsledkem pacientova strachu z odnětí vlastního srdce, obavy z operace a nejistoty z budoucnosti.“

„Tvrdíte, že jde o starou teorii,“ ozval se zvědavě Forrest.

„V současné době se pacient zotavuje v místnosti s velkými okny, má výhled ven. Televizi. Navštěvuje ho rodina. Pooperační psychóza vymizela. Tudíž padla i ona teorie.“

Forrest se mu zadíval do očí.

„To jste mi přišel říct? Anebo tu chcete profesionálně slídit?“

„To je ono,“ usmál se Robbins. „Abych použil vašeho obratu, mám v úmyslu trochu slídit, přesně.“

„Tak spusťte,“ vybídl ho Forrest. Přál si mít celou záležitost co nejdříve z krku.

„Vždycky mě zajímalo, jací jsou vysoce postavení lidé ve vládě. Čím se liší od nás, běžných smrtelníků?“

„Ne tak moc. Máme svou práci a tu děláme. Jakmile skončí oficiální večeře, žurnalisté a fotografové mají svůj materiál, zavřou se dveře a pak nastupuje jednání. Byznys. Někdy tichá dohoda, jindy zvýšený hlas. Občas musí člověk trochu přehrávat a předstírat větší zaujetí, než skutečně cítí. Ale v podstatě jde o to dospět k řešení a to potom prodat. Na co nejvyšší úrovni, pochopitelně.“

„Ne vždy se vám ovšem podaří obchod uzavřít, jak se vyjadřují podnikatelé.“

„Máme takzvané ‚rozhovory bez přetvářky‘. Něco jako Mayday, volání o pomoc. A svět mezitím klopýtá vpřed. Anebo taky do války,“ dodal ponurým hlasem.

„Máte nelehkou, nervy drásající práci. Žít stále s vědomím, že vaše rozhodnutí může mít drastické následky.“

„Nervy drásající? Občas. Nelehkou? Vždycky. Ale zvládáme ji.“

„Povězte mi, když vynecháme články v novinách, hodně jste přemýšlel o transplantacích?“

„Před vlastním infarktem nikdy.“ Forrest se zahleděl do dálky.

„A po něm?“ naléhal Robbins.

„Když vám doktoři oznámí, že s vaším srdcem je to velmi špatné, začnete samozřejmě hledat řešení. V mém případě je to buď smrt, nebo operace.“

„Věříte, že transplantace vás zachrání?“

Tentokrát se Forrest podíval Robbinsovi přímo do očí. Váhal s odpovědí.

Robbins mu četl myšlenky. Už tolikrát se setkal se stejným postojem. „Pane Forreste, mluvte upřímně. Vaše odpověď vás při celkovém hodnocení nepoškodí, nebojte se.“

„Dobře. V tom případě musím připustit, že nevěřím na sto procent. Slyšel jsem o nedostatku vhodných dárců. A v televizi vidí člověk případy, kdy pacient dostane na čas umělé srdce, zápasí o život, a než se objeví vyhovující orgán, stejně zemře.“

„Dost depresivní, že?“ přitakal Robbins.

Najednou Forrest poznamenal: „Kdyby žil Paul, možná mohlo být všechno jiné.“

„Paul?“

„Můj syn.“

„Ach ano.“

„Mluvil jste s mou ženou, ne?“ ujišťoval se Forrest.

„Jistě. Bolest z takové ztráty se dá těžko vyjádřit slovy.“

„Millie byla mnohem statečnější než já. Nenesla tolik viny. Já znal pozadí celé události, podílel jsem se na ní. Svolali nás, abychom vyřešili krizi v Libanonu. Zdálo se, že tamní občanská válka je nekonečná. Pak Izraelci zaútočili a bylo nutné obnovit mír. V Bílém domě existovaly dvě koncepce. Buď vyslat námořní jednotku jako vyjádření podpory, anebo nezasahovat vůbec a nechat situaci, aby se vyhrotila, jinými slovy zhoršila.“

„Tedy dva protichůdné přístupy,“ poznamenal Robbins. „Který z nich jste podporoval vy?“

„Věděl jsem dost o Středním východě, ale jeden můj známý, vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Washingtonu, měl ještě lepší přehled. Sám se zúčastnil záchranné mise v Entebbe… unesené letadlo plné rukojmích.“

„Všechny se podařilo osvobodit, vzpomínám si, s výjimkou jedné ženy.“

„Ano. Ben Yehuda se podílel nejen na plánování, ale sám se i aktivně zapojil do akcí. Do několika. Všechny byly tajné a nebezpečné. Zašel jsem za ním. Nikdy nezapomenu, co mi tenkrát radil. Wine, řekl, na Středním východě má šanci jen přesila. Vyšlete početnou armádu, anebo nikoho. Neuznávají ukázku síly. Jestli chcete něco řešit, musíte udeřit naplno.“

„Co jste udělal?“

„Na příštím zasedání se sešel celý sbor. Válečné námořnictvo, námořní pěchota, armáda. Předložili prezidentovi svůj plán. Vyšlou část námořnictva. Aby podtrhli mírový charakter mise, nebude jednotka vyzbrojena. Prezentovali detailní plány, mapy, tabulky. Řekl jsem jim, co mi radil Ben Yehuda, jak mě varoval před pouhou ukázkou síly. Zdůraznil jsem, že musíme počítat s nejhorší verzí. Ale přehlasovali mě. Jako civilista jsem proti výložkám neměl šanci. Neznám horší pocit, než když prohrajete, ačkoli víte, že máte pravdu.“

„Možná vědomí, že váš neúspěch stál Paula život.“

„Tehdy jsem netušil, že tam pojede. A že se nevrátí.“

„A potom?“

„Není dne, abych si nevyčítal, že jsem se nechal tak lehce odradit a neprosadil svůj názor. Měl jsem být razantnější. Kdybych tenkrát přiměl prezidenta, aby osobně promluvil s Yehudou, všechno možná skončilo jinak.“

„Takže si celou dobu dáváte vinu. Povězte mi, pane Forreste, souvisí to s vaším současným vztahem k manželce?“

„Doktore, jsem tady, aby mi voperovali nové srdce. Ne kvůli psychiatrickému vyšetření.“

„Léčba psychiky, manželské poradenství… jsme povinni udělat cokoli ve prospěch pacienta. Podpora rodiny je jedním z rozhodujících faktorů.“

„Myslím, že Millicent to pochopila. Od mého infarktu stojí při mně. Je to obdivuhodná žena.“

„Také velmi atraktivní,“ dodal Robbins.

„Ano,“ souhlasil Forrest s nádechem politování. Měla se mít lépe. A mohla. Co na mně viděla.

„Pane Forreste, po té tragédii v Libanonu, padla mezi vámi nějaká ostrá slova? Výčitky?“

„Bože, kolikrát jsem si přál, aby tomu tak bylo,“ povzdechl si Forrest. „Ale neřekla mi ani slovo. Přiznal jsem svůj neúspěch na jednání. Jen mě objala a políbila. Ale mlčela. Dodneška nevím, jestli mě obviňuje nebo ne. Mohla by, ale je tak citlivá a když vidí, jak mi je, nevyčítá. Proto přijela se mnou. Lituje mě. Bůh ví, že si takovou věrnost nezasloužím.“

„Pane Forreste, jak moc se vám chce žít?“ zeptal se Robbins přímo.

„Jak moc… proč myslíte, že jsem tady?“

„Po Paulově smrti, napadlo vás někdy spáchat sebevraždu?“

„Sebevraždu… ne, to ne. Nikdy.“

„Navštívil jste psychiatra?“

„Hmmm, ano, já… jednou, potom, co Paul umřel. Připadalo mi… cítil jsem… nevěděl jsem, co dál.“ Váhal. „A tehdy, ano, přemýšlel jsem o… o smrti,“ přiznal. Podíval se opět Robbinsovi zpříma do očí. „Vyškrtnou mě kvůli tomu ze seznamu?“

„Ne, vůbec ne. Jsme na občasné deprese u pacientů zvyklí. Před operací i po ní. Život v neustálém strachu z náhlé smrti musí deptat každou normální lidskou bytost.“

Zdálo se, že se Forrestovi ulevilo. Už už se chystal promluvit, ale ovládl se. Pohrával si s knoflíčkem pyžama a zíral někam do dálky.

Psychiatr uvažoval. Nezáleží na tom, jak důležití jsou. Tváří v tvář smrti je jen málokdo hrdina. Tomuto muži by mohlo prospět posezení s ostatními pacienty. Musím to připomenout Sawyerové.

A bude se snažit přesvědčit i paní Forrestovou.

Na naléhání své ženy se Jim Campbell oblékl na schůzku s psychiatrem tak, aby zanechal co nejlepší dojem. Vzal si svůj nedělní tmavomodrý oblek, bílou košili límeček byl až příliš naškrobený a kravatu s proužky ve dvou odstínech modré. Křeslo v Robbinsově kanceláři se zdálo těsné, když do něj Jim sedl. Nutil se do klidu, ale s nevalným úspěchem. Pravičkou si nervózně přejížděl čerstvě oholenou bradu.

Jako všichni pacienti se nejdříve snažil odpovídat ‚správně‘, tedy tak, aby se určitě kvalifikoval mezi vybrané čekatele.

„Tak, Jime,“ začal Robbins, „povězte mi, jak jste reagoval, když vás doktor Kaplan informoval o vašem zdravotním stavu.“

„Nebylo to úplně neočekávané. Tedy, něco jsem tušil, poprvé když mě přepadla slabost. Ležel jsem s nějakým virem, týden. Ani mi to tolik nevadilo, stejně pršelo a nepracoval bych. Ale mohl jsem dát do pořádku nástroje, opravit pár věcí. Jenže mi nebylo dobře, cítil jsem se dost mizerně. Nancy mi řekla, abych si odpočinul. Doktor Kaplan odhadoval, že je to virus a klid mi prospěje.

Ale když jsem se vrátil do práce, pořád jsem nebyl ve své kůži. Myslel jsem si: Stárnu? Ve třiceti? To snad není možné. Za pár let si najmu mladší, aby lezli po stromech, ale ne teď. Můj otec pracoval do sedmašedesáti, a jak!

Nan mi radila, abych šel znovu k doktorovi. Tentokrát mě důkladně vyšetřil, udělal testy. EKG, odběry, vzorky. Ale nic neříkal. Nancy se začala bát. A já taky, jen jsem to nedával najevo. Ona je moc starostlivá. Aby byly děti v pořádku. Dům. Já. Hodně čte, spoustu časopisů a tak. A potom přemýšlí a ze všeho si dělá hlavu. Řekl bych, že lidé mají míň starostí, když toho méně vědí.“

Robbins se usmál. Campbell se přidal.

„Asi to není moc rozumné, že?“

„No, někdy ve své praxi vlastně docházím ke stejnému závěru,“ přiznal psychiatr.

Campbell pokračoval. „Cítil jsem se pořád slabší. Do té neděle, před rokem, vlastně skoro před dvěma, byl jsem venku, za domem… víte, máme zahradu, pěstujeme si zeleninu, ale pořád ještě je u domu dost místa, abychom tam se synem prohnali balon. Je mu devět, ale šikovný kluk. Určitě se dostane do školního družstva. Nepřekvapilo by mě, kdyby mu později nabídli stipendium na některé univerzitě. A snad dokáže víc než jeho táta, získá diplom.“

Robbins mu připomněl: „Tak jste si kopali za domem.“

„Já se už od začátku potil. Připadalo mi to divné, protože nebylo horko. Vyběhl jsem, aby mi Jimmy nahrál. A vtom jsem zakopl a upadl. Vlastně jsem nezakopl, jen se mi podlomily nohy. Nemohl jsem dýchat. Ležel jsem a hlavou mi běželo: Něco se stalo. Asi mi nepomůže pár dnů v posteli. Možná umřu.“

„Potom jste se nechal prohlédnout?“

„Nan na tom trvala. Je taková drobná, má tichý hlas. Ale když si něco umane, musí být po jejím. Tak jsem šel k lékaři. Nepřekvapilo ho to. Jime, řekl, je čas na důkladné vyšetření v nemocnici. Poslechl jsem. Za pár dnů měl výsledky. Oznámil mi, že se potvrdilo jeho podezření. Kardio… kardiomy… nikdy to pořádně nevyslovím.“

„Kardiomyopatie,“ pomohl mu Robbins.

„Ano, to je ono. Kaplan mi vysvětlil, že se moje srdce pokazilo, ale v nemocnici nevědí proč. Ani on neví. Já si vždycky myslel, že fyzická práce venku na vzduchu srdci prospívá. V televizi vám pořád dokola říkají: ‚Udržujte si srdce v dobré kondici pohybem.‘ A já se v práci hýbám až dost. Nerozumím tomu.“

„Upřímně řečeno, Jime, ani lékaři neznají příčinu. Řekněte mi, pijete?“

„Pivo po večeři.“

„Jedno?“

„Jedno dvě, nikdy ne víc. Nancy by se to nelíbilo. A není to dobrý příklad pro děti.“

„Zmínil jste se v nemocnici o tom viru?“

„Prý to mohl zavinit, ale najisto nevěděli.“ Smutně dodal: „Teď na tom asi nezáleží, že?“

„Ne, teď ne,“ souhlasil s ním Robbins. „Co si vy myslíte o transplantacích?“

„Nevím,“ přiznal Campbell. Robbins ho pozoroval. V Jimových modrých očích neviděl strach, jen starost. „Kdybych byl sám, asi bych se operovat nenechal. Než sedět léta na vozíčku nebo ležet v posteli, to raději umřít. Chci být jako otec. Pracovat do posledního dne. Jenže mám děti. A Nan. Ještě je nemůžu opustit.

Před třemi lety jsme se nastěhovali do nového domku. Sám jsem ho postavil. Je z prefabrikátů, ale vylepšili jsme ho. Máme čtyři pokoje, velkou kuchyň. Všude moderní vybavení. Ale musíme splácet hypotéku. Když si pomyslím, že by se se mnou něco stalo, Nancy a děti… kam by šly? Mám nějakou životní pojistku, ale sotva by stačila na srovnání hypotéky. Určitě ne dětem na školné, nemohly by studovat. Kdybych je tu takhle nechal… nebojím se o sebe, ale mám strach kvůli nim. Pokud by šlo jenom o mě, čert to vzal.“

Podíval se na Robbinse a snažil se vyčíst z jeho výrazu nějakou odpověď. Psychiatr věděl, že musí ještě chvilku počkat, než přijde nezbytný dodatek.

„Asi mě vyškrtnete, ne? Myslím, pacient by měl být kvůli sobě celý žhavý, aby dostal srdce a mohl žít. Je to tak?“

„Neděláme rozdíl, jestli chcete žít kvůli sobě nebo svým blízkým. Hlavní je, že chcete. A my se snažíme vám pomoci.“

„Jakou mám naději?“

„Jime, nikdy nevíme, kdy se najde dárce. A kdo srdce dostane. Záleží na mnoha okolnostech. Krevní skupina, velikost. Jak naléhavý je stav pacienta. Nemohu vám nic slibovat.“

S Nancy Campbellovou pohovořil Robbins jen stručně. Shledal, že je to obyčejná mladá žena v jednoduchých šatech, nenápadně nalíčená. Tenká vrstva pudru nezakryla drobounké krůpěje potu. Byla očividně nesvá, chvílemi poposedávala na židli a nervózně si mačkala dlaně.

Najednou vyhrkla: „Jestli chcete vědět něco o Jimovi, ptejte se. Je dobrý manžel. Hodný na děti. A je pracovitý, čestný. A…“ Rozplakala se. Snažila se v kabelce najít kapesníček a Robbins jí nabídl papírový z krabice, kterou měl pro takové případy připravenou na stolku.

„Díky,“ vzlykla. Když se trochu ovládla, řekla omluvně: „Promiňte. Nechci Jimovi nijak uškodit.“

„Nebojte se,“ uklidňoval ji.

„Snáší to tak statečně, nestěžuje si… chtěla jsem říci… nechce, aby děti věděly, jak je doopravdy nemocný. Hraje si s nimi jako dřív, i když ho to určitě bolí. Ale nedá na sobě nic znát. Pořád musím přemýšlet…“ zradil ji hlas a znovu se dala do pláče. Pak chvilku seděla, oči sklopené, nervózně si pohrávala s prsty.

„Paní Campbellová?“ pobídl ji Robbins.

„Bojím se, že to přehání. Jednou ho to zabije. K čemu je takové předstírání?“ Znovu se rozplakala. „Budou mu to mít za zlé?“

Robbins jí stiskl ruku. „Podívejte se na mě.“ Chvilku jí trvalo, než byla schopna pohledět na něj svýma uslzenýma očima. Řekl: „Nepokouším se připravit Jima o nové srdce. Potřebuji se jenom ujistit, že o ně dokáže pečovat, až je dostane. Je spolehlivý, vytrvalý? Má ustálené zvyky? Bude schopen užívat pravidelně všechny léky?“

„Ach, dohlédnu na něj,“ prohlásila bez zaváhání.

„A když náhodou budete jinde? Víte, musíme věřit pacientovi, nejen jeho nejbližším.“

„Na Jima se můžete spolehnout,“ řekla přesvědčivě.

„Dobrá,“ kývl Robbins. „Co váš společný život? Jak se k sobě chováte? Hodně se dohadujete? Je podrážděný, protože se nechce smířit se svou nemocí? A jestli je mrzutý, co vy? Jak na to reagujete?“

„Vycházíme dobře,“ odpověděla až příliš rychle. Čekal. Věděl, že se za chvíli dozví více, jen je třeba dopřát jí trochu času. „Jen poslední dobou…“ zaváhala a zmlkla.

„Poslední dobou?“ vybídl ji Robbins jemně.

„On je velmi… vášnivý.“ Snažila se najít vhodná slova. „Sex je pro něj moc důležitý. Vždycky byl, hned jak jsme spolu začali chodit. Jimmy… náš syn, počali jsme ho před svatbou. Věděli jsme, že se vezmeme, už předtím, než k tomu došlo. Ale ne hned. Jim se chtěl nejdřív osamostatnit, založit si vlastní firmu. Aby dokázal zabezpečit rodinu. Až bude starý, říkal, syn bude pokračovat. Tak jsme se sňatkem nespěchali. Ale jak jsem říkala jeho silná orientace na sex… miluju ho, a tak… vždyť víte.“

„Ano, jistě.“

„Nedošlo k žádnému skandálu, nic takového. Vzali jsme se, když jsem byla ve druhém měsíci. V kostele. Měli jsme hezký obřad. Ano, opravdu krásný,“ řekla tiše, jak se jí vybavily vzpomínky. „Teď, když je nemocný, některé noci ani nespím, kdyby mě potřeboval. Občas probírám staré fotografie. Zkoušela jsem najít nějaký náznak nemoci, jestli se nedala poznat dříve. Ale on na všech vypadá skvěle. A tehdy… nikdy mu to neslušelo víc. Opálený v obličeji, jak pracoval venku. Poslední dobou…“

„Už podruhé jste použila výrazu ‚poslední dobou‘,“ připomněl jí.

„Snažím se…“ začala pomalu, „… nechci… nenechám ho, aby mě miloval… tedy fyzicky,“ vyhrkla.

„Bojíte se?“

Přikývla. Slzy jí už zas tekly proudem po tvářích.

„On si možná myslí, že ho nemám ráda jako dřív, ale to není pravda. Chtěla bych se s ním milovat. Ale mám strach, že ho to zabije. Znáte jistě ty případy, kdy třeba starší muži zemřou na infarkt, když mají styk s mladou milenkou. Jimovo srdce, zdá se mi, je stejně unavené a slabé. A tak si myslím, že by se mu mohlo stát něco podobného. A… a moje tělo nereaguje. Ani se nesnažím, nechci, aby umřel. Jak bych vysvětlila dětem, že jejich otec je mrtvý kvůli mé žádosti?“ Teď už plakala bez zábran. „Takový život jsem nečekala,“ řekla najednou. „Všechno bylo tak nádherné. Jim, jeho firma. Náš dům. Děti. A teď se budu celý život starat o invalidu. Jestli vůbec nějaký čas zbývá.“

„Paní Campbellová, vidíte všechno až příliš černě.“

„Nerozumíte mi. Jim si může najmout na práci pomocníky, pochopitelně, ale když není šéf natolik zdatný, aby byl i on denně venku, lidé brzy pochopí, že se obejdou bez něj. Takže si založí vlastní podnik a přetáhnou zákazníky k sobě. Za rok za dva, Jim sám to říkal, nám nezbude nic. Já se budu muset vrátit do práce.

Jenže stejně nevydělám tolik, sotva z toho vyžijeme. A kolik účtů se mezitím nakupí. Nevím jak dál. Připadám si jako v pasti. Úplně bezmocná. Někdy si…“

Hřbetem ruky si osušila slzy. „Někdy, hlavně v noci, když spí a já zašívám dětem džínsy anebo dopírám prádlo, říkám si, že prostě uteču. Ale nikdy bych to neudělala. Neodejdu od dětí ani od Jima. Nedokázala bych to. Jen se mi tohle občas zdá jako jediné možné řešení. Víte, snažím se vám vysvětlit, že si neumím představit, co bude dál. Nevidím budoucnost pro děti, pro Jima, ani pro sebe. Nemůžeme se spolehnout na rodiče. Moje matka stěží vyjde se svou penzí, spíš jsme jí donedávna trochu vypomáhali. Je mi zle, když na to myslím. Bojím se, že to Jim na mně pozná, že mu tím ublížím. Nejsem pro něj dost dobrá. Jsem k ničemu, k ničemu. Nezvládnu to. Nedokážu se postarat o invalidu.“

Robbins jí znovu stiskl ruku a přiměl ji, aby se mu ještě jednou podívala do očí.

„Paní Campbellová, proč si proboha myslíte, že z Jima bude invalida?“

„Až tohle celé skončí.“

„Jestli se pro něj najde vhodný dárce, dostane srdce mnohem lepší, než je celé jeho tělo. Bude je muset začít cvičit, aby si zvyklo. Po čase se vrátí do práce silnější než v posledních dvou letech.“

Zahleděla se Robbinsovi do očí, dokud si nebyla úplně jista, že mluví upřímně. Za chvíli pokračoval.

„Všechno má svá pro i proti. Nečekejte procházku růžovým sadem, jak se říká. Uvidíte jiné pacienty vracet se po operaci domů a řeknete si: Tohle srdce mohlo zachránit Jima. Ale neměla byste pravdu. Nový orgán musí splňovat i zvláštní požadavky, které se u jednotlivých lidí liší. Budete v duchu závidět každému, kdo jej dostane a vrátí se domů mnohem zdravější. Ale jsem si jistý, že brzy dojde i na vás, tedy na Jima.“

Zdálo se, že se jí ulevilo. Osušila si oči.

„Bydlíte prý v okolí, takže se pan McCandless rozhodl nechat Jamese doma.“

„Ano.“

„Dobrá. Je lepší, když rodina zůstane co nejdéle pohromadě. Jim bude samozřejmě občas jezdit na kontroly, ale jinak budete spolu.“

„Jsme moc rádi, oba. Jim tolik visí na dětech.“

„Chápu,“ kývl. „Děkuji vám, paní Campbellová. Co jste mi řekla, je velmi užitečné.“

„Neublíží to Jimovi, že ne?“ zeptala se, než vstala.

„Ne, vůbec ne, buďte klidná,“ ujistil ji. „Váš muž má všechny důvody, proč žít: ženu a děti, kteří chtějí, aby s nimi zůstal. Takže abych se vyjádřil jako psychiatr, Jim je vhodným kandidátem pro transplantaci.“

Když Nancy Campbellová odešla, doktor Joshua Robbins se znovu posadil. Mírně se pohupoval a zvažoval, jak nadiktuje zprávu. Sáhl po složce označené CAMPBELL, JAMES. Prošel zdravotní záznamy a osobní údaje.

Ačkoli se specializoval na psychiatrii, byl natolik zběhlý v kardiologických termínech, že si dokázal vytvořit dosti přesný obrázek o pacientovi, odhadnout jeho stav a možnosti.

Bylo zřejmé, že v tomto případě se v důsledku oslabené srdeční činnosti snížil krevní oběh. Následně došlo k částečnému poškození ostatních vnitřních orgánů; játra a ledviny fungovaly jen omezeně, takže pro Jima bude čekání závod s časem. Pokud by se jeho stav a tím i vyhlídky na přežití výrazně zhoršily, mohl by se s vidinou transplantace rozloučit, neboť jeho šance na přežití by byly mizivé.

Chudák Nancy, pomyslel si Robbins, její strach vůbec není marný. Má oprávněný důvod k obavám.

„K zubaři?“ zeptal se udiveně Jim Campbell Adeliny Sawyerové, koordinátorky transplantačního centra. „V životě jsem neměl s chrupem problémy. Proč mám jít k zubaři?“

Nancy ho v obavách, aby nevzbudil ani náznak nevole, mírnila: „Jime, prosím.“

„To je v pořádku,“ zareagovala Sawyerová, „chceme, aby se pacienti ptali. Čím více vědí, tím lépe, alespoň nezůstanou v nejistotě. Takže, paní Campbellová, pokud jde o zubaře: zkontroluje, zda váš manžel nemá nějakou skrytou infekci v zubech nebo v dásních. Mohou se vyskytnout, aniž by to pacient zaznamenal.“

„A co to má společného se srdcem?“ otázala se Nancy.

„Až Jim dostane nové, bude muset dodržovat přísný režim a pravidelně brát imunosupresiva, aby jeho tělo transplantovaný orgán neodmítlo. Tyhle medikamenty tlumí imunitní systém, který jinak vytváří obranné látky proti infekcím. Kdyby měl James nějakou skrytou infekci, projevila by se, což by bylo velmi nebezpečné. Životu nebezpečné. Je tedy důležité všechno ověřit.“

Nancy vzhlédla k manželovi a očima zaprosila: Vydrž, Jime, jen ať už to máme za sebou.

Jim Campbell přikývl. „Kde je zubní? Pojďme hned!“

Nastoupili do výtahu. V přeplněné kabině Jim nedosáhl na tlačítko, aby zvolil správné poschodí. Vysoký seriózně vyhlížející muž v obleku, s poněkud zachmuřeným výrazem a tenkou linkou semknutých namodralých rtů, stál nejblíže k ovladači.

Jim ho požádal: „Promiňte, mohl byste prosím zmáčknout devítku?“

„Už se stalo,“ odpověděl úsečně.

Výtah pokračoval v cestě nahoru. Zastavil téměř v každém poschodí a v kabině se střídali muži i ženy z laboratoří v bílých pláštích, anebo lidé z operačních sálů zahaleni v zeleném. Všichni měli visačky se jménem. Zdravili se, někteří prohodili pár přátelských slov, sdělili si pár novinek, domluvili společný oběd.

S každou novou zastávkou Jimův a Nancyin neklid rostl. V uzavřeném prostoru bylo stále plno lidí. Konečně zdviž dorazila do devátého patra a Nancy s Jimem vystoupili. Starší muž v doprovodu krásné, na první pohled inteligentní ženy, zjevně manželky, je následoval. Obě dvojice se rozhlédly a zapátraly po směrovkách na stěně.

„Tady je ZUBNÍ KLINIKA doprava,“ všimla si Nancy.

Campbellovi i Forrestovi zamířili chodbou k ordinacím.

Sestra už je očekávala. Požádala obě ženy, aby se posadily do čekárny, a oba muže odvedla úzkou chodbou k příslušným lékařům.

Nancy Campbellová, polekaná a nejistá, se snažila vyhnout očím své atraktivní sousedky. Když se přesto jejich pohledy střetly, plaše se usmála. Millicent úsměv opětovala. Navenek vypadala sebejistě, ale nijak příjemně se necítila.

Ženy nenápadně sledovaly jedna druhou a navzájem se hodnotily.

Bože, je tak sebejistá, pomyslela si Nancy Campbellová. Chová se jako královna. A jak se oblékla. Jako ze žurnálu. Nic příliš nápadného. Dobrý vkus. Kvalita. A je tak klidná. Jenže její muž není závislý na cizím srdci, aby mohl žít. Nevím, proč přišla, ovšem podle toho, jak je klidná, to nebude nic závažného. Ne tolik jako v Jimově případě. Panebože, doufám jen, že zubař nic nenajde. Odmítli by člověka kvůli zubům? Ty se přece dají spravit kdykoli, ale srdce… Bože, jen ať nic nenajdou.

Millicent seděla vzpřímeně, trochu ztuhlá. Občas zalétla pohledem k ženušce naproti.

Pročpak tu asi jsou? Ten urostlý mladý muž, bezpochyby její manžel, najisto nepotřebuje nové srdce. V jeho věku?

A ona, božínku, je tak mladičká. Ne víc než třiadvacet, čtyřiadvacet. Tolik mi bylo, když měl Paul pět.

Vypadá obyčejná, ale vlastně je dost hezká. Ne jako filmová hvězda. Ani tvářička z obrazovky. Nenápadná čistá a přirozená krása. Takhle jsem musela vypadat, když jsem v sedmnácti odešla z Iowy na východ na vysokou. Jistě, sedmnáct. Nejspíš jsem byla víc naivní a nesmělá, než se zdá ona. A ze všeho nejméně připravená plnit povinnosti manželky diplomata. Ale zvládla jsem to. Rozhodla jsem se, že budu vzorná žena vládního činitele. Naučila jsem se stylově oblékat, náležitě vypadat, ztotožnit se s rolí. Celých dvacet let trvalo, než jsem to dokázala. Ale dokázala.

A stejně bych všechno vyměnila za možnost být znovu v jejím věku. Protože tentokrát bych se zařídila jinak. Žila bych svůj život, ne Winstonův. Můj syn by nezemřel. A muž by teď byl zdravý pětapadesátník. Ne člověk, který má nemocné srdce, protože se až příliš intenzívně věnoval své práci a čelil mnoha krizím ve vládě. Stáli bychom na prahu našich nejlepších let. Jen kdybychom bývali žili jinak.

Proč jim to proboha tak dlouho trvá?

Klid, Millicent, nerozčiluj se. Ať se cítíš jakkoli, musíš být trpělivá. Chápající. Rozumná. Co by řekli lidé? Žes Winstona opustila, když tě nejvíc potřeboval.

Ne, to tedy ne!

V tu chvíli se Winston vrátil a přerušil běh jejích myšlenek. Tázavě na něj pohlédla.

„Jsem v pořádku,“ oznámil. Ušklíbl se: „Vypadá to, že umřu s perfektním chrupem.“

„Winstone, to není legrace,“ napomenula ho.

„Co nás čeká dál?“

„Slečna Sawyerová nám říkala, že máme jít zpátky na pokoj,“ připomněla mu.

„Tak pojďme.“

Když odcházeli, Nancy ještě zaslechla Forrestův hlas: „Podívej, Millie, přemýšlel jsem o tom. Jestli je toho na tebe moc.“ Dveře se zavřely, takže konec už nezaznamenala. Jim se objevil krátce nato, také bez problémů.

„Tak, myslím, že mé zuby obstály,“ usmál se.

Forrestovi se vrátili a službu konající sestra se otočila k Millicent: „Paní Forrestová, teď přijdou laboranti a odeberou potřebné vzorky. Bude tady dost rušno. Nechtěla byste si sednout do čekárny? Máme tu pěknou pohodlnou místnost na konci chodby, ukážu vám kde.“

Millicent se dlouho pohybovala ve společnosti, kde nepadaly přímé rozkazy, a proto okamžitě pochopila, že nejde o otázku. Nechala se vést.

Vzala do ruky starý otřepaný časopis a snažila se soustředit na čtení, ale cítila, že by to nedokázala, ani kdyby zářil novotou. Někdo vstoupil. Millicent zvedla oči a spatřila mladou ženu, která seděla v čekárně na zubním. Překvapilo ji, že se znovu setkávají.

„Neříkejte mi, že také.“ vyhrkla, ale vzápětí se ovládla, jak byla zvyklá. „Promiňte, že se ptám, ale váš manžel také čeká na nové srdce?“

„Ano,“ přikývla Nancy.

„Tak mladý?“ neudržela se Millicent. „Kolik mu je?“

„Dvaatřicet.“

„Co se mu stalo?“

„Nevědí. Začalo mu slábnout srdce. Ale doktoři říkají, že má naději,“ pokusila se Nancy o úsměv křehký, opatrný, na okamžik zazářil a vzápětí znovu zmizel, takže nejvýraznější ve tváři zůstaly tmavě hnědé oči.

Považovala za slušnost projevit také zájem.

„A váš manžel? Je to váš manžel, že?“

„Ano, je,“ odpověděla Millicent. „Winston je můj muž. Měl vážnou srdeční příhodu. Infarkt. Došli k závěru, že transplantace je jeho jediné východisko.“

„Tahle nemocnice má velmi dobré výsledky,“ pronesla Nancy a snažila se, aby to znělo přesvědčivě. Chtěla dodat odvahy sobě i své společnici. „Četla jsem statistiku. Sedmdesátiprocentní úspěšnost. Přes sedmdesát procent,“ dodala ihned.

„Sedmdesát čtyři,“ upřesnila Millicent.

„Ano, sedmdesát čtyři, máte pravdu.“ Nancy se znovu zkusila pousmát, tentokrát ale bezúspěšně.

Je tak napjatá, tolik se bojí, uvědomila si Millicent. Raději by měla mluvit. Uvolní se.

A tak se zeptala: „Máte děti?“

„Dvě.“

„Chlapce? Děvčata?“

„Jednoho chlapce. A děvče. Syn je starší.“

„Ach, to je pěkné. Myslím, že každá dívka by měla mít staršího bratra. Jako vzor a ochránce.“

Vyrušila je mladá drobounká bledá blondýnka v růžovém županu a pantoflíčcích stejného odstínu zdobených chomáčky jemného chmýří. Zjevně neočekávala, že by v místnosti někoho našla.

„Ach, promiňte, jestli vás ruším.“

„Ne, vůbec ne,“ ujistila ji Millicent. „Když na věc přijde, my jsme sem vpadly. Jen pojďte za námi.“

Považovala za nutné vysvětlit jim důvod své přítomnosti.

„Padá na mě taková tíseň… klaustrofobie, když je člověk pořád zavřený ve čtyřech stěnách. I když má televizi. Ty věčné seriály stejně všechno spíš zhorší. Celý den koukat na nereálné lidi, jak řeší vymyšlené problémy. Moc vám to nepomůže, když máte spoustu vlastních opravdových starostí.“

„Rozumím. Vím přesně, jak to myslíte. Máte úplnou pravdu,“ řekla Nancy.

Mladá žena si přitáhla župan a posadila se.

„Co děláte tady na transplantačním oddělení?“ ozvala se Millicent.

„Čekám,“ pokrčila rameny.

„Nač?“

„Jako všichni ostatní na nové srdce.“

„Vy? Taková mladá?“ nechápaly.

Smutně se pousmála.

„Ano, taková mladá. Mám doma půlroční holčičku a měla bych se o ni starat. A namísto toho jsem tady. A čekám. Jenom čekám. Na něco, co se možná ani nestane.“

Tiše se rozplakala. Ruka se jí třásla, když se snažila najít papírový kapesníček. Nancy jí nějaké podala. Žena chtěla poděkovat, ale nedokázala to. Zabořila obličej do dlaní; styděla se, že se neovládla.

Po chvilce se trochu uklidnila. Osušila si oči a vykouzlila úsměv, tentokrát přesvědčivější.

„Nesmím se takhle chovat před cizími lidmi. Každý, kdo sem přijde, má svých vlastních problémů nad hlavu, nemusím ho unavovat svými.“

Nancy se opatrně otázala: „Co se stalo? Tedy s vaším srdcem, že se tak pokazilo?“

„Vypadá to, že jsem vzácný případ. Během těhotenství mě můj lékař upozornil na všechna možná nebezpečí, ale slovem se nezmínil o tom, že po porodu mi může selhat srdce. Kardio… něco.“

„Kardiomyopatie,“ doplnila Nancy.

„Že porod někdy vyvolá změny v organismu, to ano. Takže jsem jedna z mála, u které to odneslo srdce. Člověka moc neutěší taková výjimečnost. Zvlášť když by chtěl být doma se svým děťátkem. Moje holčička… hýčkala bych ji, koupala, přebalovala. Miluju ji. Nekonečných devět měsíců jsem se na to těšila. A teď se o ni starají babičky. Je moje! Já jsem její matka.“

Znovu skončila v slzách. V tu chvíli vešla sestra.

„Paní Forrestová, už se můžete vrátit. Manžel by s vámi chtěl mluvit.“

„Děkuji,“ odpověděla Millicent. Pak se obrátila ke svým společnicím. „Myslím, že se budeme vídat častěji, takže bychom se mohly představit. Jsem Millicent Forrestová. Můj manžel je ten důstojně vyhlížející muž, má pokoj na konci chodby.“

Nancy vstala a podala jí ruku.

„Já jsem Nan Campbellová. Mého muže jste už viděla.“

Křehká blondýnka si potřásla rukou s Millicent i Nancy.

„Jmenuji se Sally Brocková. Promiňte, že jsem plakala. Snažím se to vydržet, ale dnes… nevím, neovládla jsem se. Asi mám svůj horší den.“

Na chvíli spojily ruce všechny tři. Millicent řekla: „Budeme si pomáhat, abychom měly všechno brzy šťastně za sebou. Určitě to půjde líp. Jenom musíme věřit. Tak, hlavu vzhůru!“

Už se chystala k odchodu, když si Nancy vzpomněla: „Váš muž se jmenuje Winston. Winston Forrest… to je známé. Je to někdo hodně důležitý, že?“

„Má drahá, každý je nějak důležitý. No, půjdu. Win čeká.“

Dvě mladší ženy osaměly. Sally se posadila do ušáku a snažila se pravidelně dýchat.

„Není vám špatně?“ polekala se Nancy. „Bolí vás něco?“

„Ne, ne, občas tohle zkouším, třeba trochu posílím srdce,“ vysvětlila. Potom přiznala: „Já vím že ne. Ale přesto. Jenže to, které mám, se nelepší. Ani když je cvičím, ani v klidu. Spíš naopak. Slábne.“

„Chápu,“ kývla Nancy. „S Jimem je to stejné.“

„Budete dnes večer s námi?“ Sally mluvila o skupinové terapii.

„Nevěděla jsem, že je dneska schůzka.“

„Je. Oba byste měli přijít. Člověk se potom cítí líp. Je dobré promluvit s ostatními pacienty, vyslechnout jejich zkušenosti. Opravdu to pomáhá.“

„To Jimovi prospěje,“ přemýšlela nahlas Nancy, „třeba to posílí jeho sebedůvěru. Jistotu.“

„Tu potřebujeme všichni,“ souhlasila Sally. „Jestli nedokážeme věřit, že všechno dobře dopadne, tak nám už nezbude nic.“ Přiznala se: „Já hodně pláču. V noci. Když jsem sama. Myslím na svou holčičku. Nedovolili Billovi, aby mi ji sem přinesl, měli strach z infekce. A tak spoustu času propláču.“

Znovu přemáhala slzy. Nancy už už chtěla natáhnout ruku a pohladit ji, ale zarazila se. Sally nakonec opět nabyla rovnováhy.

„Když má člověk čas přemýšlet, představuje si, jaké to bude, až ho začnou operovat. Podle toho, co jsem slyšela od ostatních, od těch, kteří už to mají za sebou, vás prý nejdříve pomalu uspávají. Cítíte, jak postupně ztrácíte vědomí. Až nakonec nevnímáte nic. Takhle tam ležíte několik hodin, dokud vám nevezmou vaše nemocné srdce a nedají vám nové. Potom se zase zvolna probouzíte. Víte, já se bojím, že mě uspí a už se neproberu. Že mě předtím nenechají políbit mou dcerušku na rozloučenou. Ani Billa. Nebudu mu moci říct, jak ho miluji. A nepoděkuji babičkám, jak moc mi pomohly. Mám strach, že se nestihnu připravit na odchod a budu pryč. Navždycky.“

„Doktor McCandless říkal, že tohle se stává jenom velice zřídka,“ pokoušela se ji Nancy povzbudit.

„Jenže moje nemoc je taky vzácná,“ namítla Sally prostě. „Jestli mám odejít, chci se rozloučit. Alespoň s Billem a mou maličkou.“

Najednou rázně vstala. „Promiňte. Máte vlastní starosti. Mých už bylo dost.“

Zamířila ke dveřím.

„Uvidíme se večer?“ zeptala se Nancy přátelsky.

„Ano. Určitě.“

Skupinová terapie kandidátů na transplantaci se konala v malém jednacím sále kardiologického oddělení. Účastnili se jí jak pacienti ubytovaní v nemocnici, tak ti, kteří bydleli v soukromí. Místnosti vévodil dlouhý stůl z tmavého dřeva. Kolem něj kdosi nakupil celou sbírku židlí a křesílek různého tvaru i materiálů.

Když dorazili Winston s Millicent, seděla tu jen hrstka lidí. Otevřela mu dveře a chtěla mu dát přednost, ale naznačil, aby vstoupila první.

„Nejsem tak nemocný,“ bránil se.

Tenhle postoj dobře znala. Vždycky důkladný, předpisový, rezervovaný. Kdyby se nemohl převléknout do svých civilních šatů, nepřišel by vůbec. Nepřipustil možnost, že se dostaví v pyžamu a v županu.

Rozhlédl se kolem a ona spatřila ten známý povýšený pohled, jímž hodnotil přítomné pacienty a jejich rodiny. Jako by mu četla myšlenky.

Pěkný rozdíl ve srovnání s Bílým domem, se zdobenými sály v Ženevě; se starožitnými stoly a pohodlnými luxusními křesly s měkkým opěradlem. A hlavně lidé. Jak daleko jen mají tihle ke společenským vrstvám, s nimiž jsem zvyklý jednat.

Millicent doufala, že manžel neutrousí nějakou kritickou poznámku nahlas. Při oficiálních jednáních byl přímo učebnicovou ukázkou diplomatického taktu, ale v soukromí se s ním leckdy dalo těžko vyjít. Ulevilo se jí, když ve dveřích spatřila Campbellovy. Přátelsky se pozdravila s Nancy a podala ruku Jimovi. Využila příležitosti, aby je představila Winstonovi, a přála si, aby v sobě vykřesal alespoň jiskřičku zájmu. Stěží to zvládl.

Postupně přicházeli další účastníci, pacienti v doprovodu svých nejbližších. Sally Brocková se objevila po boku postarší paní.

„Bill musel dnes zůstat déle v práci. Tohle je moje matka,“ vysvětlila jim.

Představování přerušila Elaine Duncanová, vysoká, štíhlá, tmavé pleti. Nancy v ní poznala ženu, s níž absolvovali vstupní pohovor. Podrobně se jich tehdy vyptala na rodinné zázemí, finanční situaci, pojištění. Chtěla dokonce vědět, zda by mohli každý rok vydat šest tisíc dolarů na Jimovu léčbu.

Elaine se usmála a celý obličej se jí rozzářil. Jiskrné černé oči, zářivě bílé zuby, dokonce i malý dolíček v pravé tváři vypadaly vesele.

„Dnes mezi sebou máme nové účastníky. Určitě jim rádi zodpovíte všechny otázky, doufám, že budou chtít vědět co nejvíc. Ale nejdříve bychom si měli poslechnout Charlieho Evanse.“

Obrátila se k malému muži středního věku, který seděl u vzdáleného konce stolu.

Pod obnošený modrý seržový oblek si vzal lehkou šedou pletenou vestu. Límeček u košile měl čistý, i když maličko pokrčený, a kravatu si zřejmě uvázal ve spěchu.

S proslovem trochu otálel, a tak ho Elaine Duncanová pobídla: „Charlie? Neříkejte mi, že nám nemáte co povědět první den s novým srdcem.“

„No, ano. Trochu mě to zaskočilo. Tedy, mám na mysli, ráno po kontrole, cyklosporin, srdeční biopsie a tak, mi oznámili, že nemusím na cvičení. A že mohu jít ven, doopravdy ven. Sám. Poprvé jsem se šel projít. ‚Podívejte se po okolí‘ řekl mi pan McCandless. Do dneška to bylo pořád stejné: do nemocnice na testy, cvičení a zpátky do pokoje. Někdy jsem se cestou zastavil pro menší nákup, ale nic víc. Měl jsem svůj vyšlapaný chodníček a z něj jsem neuhnul ani o krok. Ale dnes jsem poslechl pana McCandlesse. ‚Vyjděte si ven, Charlie, vyzkoušejte nové srdce. Jako byste zajížděl nové auto.‘

A tak jsem šel. Namísto obvyklých dvou bloků do svého pokoje jsem se pustil opačným směrem. Vydal jsem se po Central Avenue a zjistil, že všude kolem jsou kopečky. Nahoru a dolů, když pokračujete dál. Copak sejít, to je snadné, ale šplhat se vzhůru, to bylo horší. Pěkně jsem se zapotil.“

Jeden z posluchačů ho přerušil: „Jako se starým srdcem?“

„To je právě zvláštní, Georgi, necítil jsem srdce, ale nohy. Nadřel jsem se, vážně. Musel jsem se zastavit a odpočinout si. Několikrát. Napadlo mě, božínku, čekal jsem, že si budu připadat jako nový člověk, po operaci se mi tak ulevilo. A najednou tohle! Tak jsem se nakonec vrátil do nemocnice a zašel za doktorem McCandlessem. Naštěstí měl zrovna volnou chvilku. Ptal jsem se: ‚Dostal jsem nové srdce? Anebo mi tohle taky vyměníte?‘

A on se jenom smál. Řekl mi: ‚Charlie, problém je v tom, že vaše srdce je nyní lepší než celé tělo. Dříve jste se nemohl tolik pohybovat, odvykl jste námaze. Vaše nohy zeslábly a svaly ochably. Vnitřní orgány se tolik neprokrvovaly. Teď budete muset tělo vytrénovat, aby novému srdci stačilo. Za půl roku se dostanete do formy. Nohy, paže, všechno ostatní. Zase starý Charlie Evans. Anebo spíš úplně nový.‘ Tak si představte moje srdce je v lepší kondici než já sám.“

Mnoho posluchačů se zasmálo spolu s Evansem.

Elaine Duncanová využila pauzy a vybídla je: „Nechcete se zeptat, jak se Charlie cítil před operací a jak je mu nyní?“

Nancy zvedla ruku.

„Ano, paní Campbellová?“

„Čekání. Ráda bych věděla, jak jste se vypořádal s čekáním.“

Kdosi poznamenal: „Musíme být trpěliví. Trpělivě trpět,“ pokusil se o žertovný tón. Pár sousedů se ze slušnosti připojilo, ale většina zůstala zticha.

Charlie pokračoval vážně: „A, čekání. To je těžké. Chvilku je vám dobře a naráz přijde deprese. Stokrát za den. Někdy ráno otevřete oči a máte pocit, že se to nikdy nezmění. Zvedáte sluchátko, abyste se ujistili, že telefon funguje; mají připravené srdce, jen se nemohou dozvonit, napadne vás. Bydlím dva bloky od nemocnice, a tak mi dokonce přidělili pager. Čtyřikrát jsem ho odnesl zpátky v přesvědčení, že přestal fungovat. Jinak by přece dávno volali! Určitě pro mě existuje vhodné srdce. Musí být!

Pochopitelně bylo všechno v pořádku, tedy s telefonem i vysílačkou. Jen srdíčko nikde. Proto se neozývali. Bože, kdyby tak lidé věděli, jak se tu nemůžeme dočkat, jistě by jich víc souhlasilo s darováním orgánů po smrti.

Jsou i jiné dny, samozřejmě. Jdete do nemocnice, doktoři jsou spokojení s vaším stavem. Sepíšou hezké hlášení a vám připadá, že máte dost času. Že se dožijete dne, kdy najdou vhodného dárce.“

Odmlčel se na okamžik a setřel si potem orosené tváře.

„Na čekání si musíte zvyknout, naučit se s ním žít. Mně moc pomohlo vzpomínat na domov. Věděl jsem, že na mě stále myslí žena a obě dcery. Nenavštěvovaly mě moc často, manželka pracuje a děvčata chodí do školy. A… vlastně si nemůžeme dovolit takové vydání, máme štěstí, že náklady na operaci uhradili z pojistky. Ale vím, že jsou v duchu se mnou. A je jen otázkou času, kdy budeme zase pohromadě. Je to něco podobného jako ve Vietnamu. Byl jsem si jistý, že když to přežiju a vrátím se do Států, bude tam na mě žena čekat. Tady je to stejné. Jestli zůstanete naživu dost dlouho, vaše přání se splní.“

Elaine Duncanová opět využila pauzy a poznamenala: „Pomůže vám samozřejmě i vědomí, že více než sedmdesát procent našich pacientů nové srdce dostane. Téměř čtyři ku jedné, že se objeví i pro vás. To nejsou špatné vyhlídky.“

Nancy Campbellová se trochu naklonila a stiskla Jimovi ruku. Vidíš, přesvědčovala ho pohledem, říkala jsem ti. Určitě to vyjde.

Jim měl ale na jazyku jinou otázku. Obrátil se k Charliemu. „Jaké to je?“

„Vy jste nový, že? Nikdy jsem vás tu nezahlédl. První den?“

„Ano, jsem tu poprvé,“ přitakal Jim.

„Páni, znám ten pocit! První den mě také doprovázela žena.“ Usmál se. „Zdráhala se uvěřit, že se o mě sestřičky dobře postarají. Stačil den, aby se ujistila o opaku. Já si zvykal trochu déle. Tak obrovská nemocnice. Víte, také mi leželo v hlavě, že se kolem mě točí pořád tolik lidí. Elaine, Adeline koordinátorka, doktoři, spousta doktorů. Nejen pan McCandless, Slade, Robbins, to je psychiatr, ale mnoho jiných, lékaři, asistenti, terapeuti, muži i ženy v bílých pláštích, a já se v duchu ptal: Jsou tu všichni kvůli mně? Obětují svůj čas i schopnosti, aby mě zachránili? Zasloužím si to vůbec? Kdo vlastně jsem? Dokud to šlo, provozoval jsem malé občerstvení vedle dálnice. Když se můj stav zhoršil, nestačil jsem. Žena musela nastoupit do práce. Byla to nejhorší prohra v mém životě. A tady jsem si říkal: Proč by se měli zabývat takovou nulou?

Ale povím vám, Rockefellerovi by se nedostalo kvalitnější péče. Vy všichni máte obrovské štěstí, že vás zařadili do programu. Záleží na vás. Na každém z vás. Dělejte, co vám řeknou. Důvěřujte jim. A jednou se budete cítit jako já dnes. Jako noví lidé.“

Jim Campbell trpělivě poslouchal, ale když Charlie Evans skončil, ozval se znovu: „Víte, tohle jsem neměl na mysli. Chtěl jsem… jaké to je, když se chystají vyndat vám vaše srdce a víte, že jestli nové nezačne fungovat, pak už nebude nic… vy nebudete nic… tenhle obrázek mívám v noci před očima. Ležím na operačním stole s otevřeným hrudníkem a místo srdce mám jen prázdné místo. Díru.“

Evans zalétl pohledem k Elaine Duncanové, pak znovu pohlédl na Jima a řekl: „Tohle se nestane… hmmmm.“ Zatápal v paměti po jméně.

„Campbell. Jim Campbell,“ pomohl mu James.

„Tak to není, Jime. Elaine, povězte mu to. Anebo by měl promluvit s doktorem McCandlessem,“ navrhl Evans.

„Ale Charlie, vždyť postup dobře znáte. Jen všechno Jimovi vysvětlete,“ pobídla ho.

„Dobrá. Takže, Jime, jak i mně říkali, nezačnou vás samozřejmě operovat, dokud nebudou mít připravené srdce právě pro vás. Ať se děje cokoli, musí vědět, že bude do hodiny na sále. Opravdu nemáte důvod se bát.“

„To je tak přesně načasované?“

„Nejen na hodiny, ale na minuty,“ ujistila ho Elaine.

„Trochu se mi ulevilo,“ připustil Jim. Ještě jednou oslovil Charlieho. „A potom? Co člověk cítí?“

Evans se usmál. „Probudíte se a díváte se své ženě přímo do očí. A víte, že jste to dokázal.“

„Není to divné, mít v těle cizí srdce? Je to jiné? Uvědomujete si, že není vaše vlastní?“

„Uvědomujete si, že je vám lépe, o moc líp. Hned. Představte si, Tess mi povídá: ‚Měl by ses kouknout, Charlie. Vypadáš úplně jinak. Máš tak zdravou barvu. Nejsi ani trochu bledý jako předtím.‘ A poprosila sestru, aby nám přinesla zrcátko, a já si prohlížel svůj obličej. Bože, i já to viděl! Tváře, rty. Jako by mi to srdce patřilo odjakživa. Prostě jen začalo bít. A vy si najednou musíte zvyknout, že už nejste invalida. Už předtím jsem se zmínil, že vaše srdíčko je teď v lepší kondici než vy. Musíte ho dohnat.“

„Také bych to rád zažil,“ řekl Jim téměř šeptem.

„Jen vydržte, chlapče, dejte osudu šanci.“

„Co budete dělat teď?“ zajímala se Millicent Forrestová, přestože Winstona zjevně netěšilo, že se zapojila do hovoru.

„Teď?“ zamyslel se Charlie. „No, nějaký čas zůstanu tady blízko, budu chodit často na kontroly. Ale potom se vrátím domů a otevřu si znovu svůj podnik. Občerstvení U Charlieho. Doktoři mi řekli, že dokážu pracovat jako dřív. Dokonce víc než za posledních pár let. A má žena už nikdy nebude muset roznášet jídlo k cizím stolům.“

Elaine měla na tváři široký úsměv. Všiml si toho.

„Myslíte, že to nezvládnu?“

„Ale ne, dokážete to, Charlie, o tom nepochybuji. Jenom byste si měl uvědomit, že během několika posledních let se vaše žena i dcery spíše staraly o vás. A teď se vracíte domů jako hlava rodiny. Jenže ony by možná raději dál pečovaly o vás, ne naopak. Takových případů jsem už viděla. Manželky a děti mnohdy prohlašovaly: Víc se nám líbilo, když jsme rozhodovaly a staraly se o něj.“

„Tess? Amy? Florence? Ne, určitě to takhle brát nebudou,“ řekl bez váhání, ale po chvilce méně přesvědčivě dodal: „Mohly by?“

„Stává se to. Já jen, abyste si potom nepřiběhl stěžovat,“ varovala ho s přehnaně vážným výrazem.

Oba se rozesmáli. Vtom se ozval pager. Elaine ihned zvážněla. „Promiňte,“ omluvila se a vyběhla z místnosti.

K Charliemu se zatím obrátil nenápadný plaše vyhlížející čtyřicátník. „Pane Evansi, snad přijdu brzy na řadu, měl bych se zdržovat v blízkosti nemocnice. Nemohl byste mi dát vědět, až se budete chtít odstěhovat? Víte, zatím se mi nepodařilo najít nějaké slušné ubytování za rozumnou cenu.“

„Samozřejmě, ale zkuste promluvit i s Elainou. Nemocnice vychází pacientům vstříc a myslím, že by vám mohla něco zprostředkovat.“

„Určitě to udělám,“ ozval se vděčně chlapík.

„Tak, lidičky,“ rozhlédl se kolem sebe, „nevím, jestli se ještě někdy sejdeme takhle pohromadě. Každým dnem mě mohou propustit a objevím se tady jen jednou za měsíc, na kontrolu. Chci vám všem říct, až budete někdy projíždět po dálnici, odbočte na výjezdu dvacet sedm, na Huntsford. U Charlieho vám připravíme skvělý oběd, zvu vás. I kdybyste měli naspěch, alespoň na kávu. Anebo si sednout a popovídat. Rád vás uvidím. Bude to jako s kamarády z vojny. Koneckonců, jsme všichni na jedné lodi. Co vy na to? Platí?“

Všichni kromě Winstona Forresta zaburáceli: „Platí!“ Krátce nato se vrátila Elaine Duncanová.

„Dnes budeme muset končit,“ oznámila. „V Milwaukee mají možná vhodného dárce, takže celý tým má pohotovost. Těším se, že vás zítra zase uvidím.“

Millicent Forrestová doprovodila manžela zpátky do pokoje. Nepřál si, aby mu pomáhala, ale zároveň bylo jasné, že její oporu potřebuje. Millicent stačil letmý pohled, aby pochopila, že považuje právě ukončené setkání za naprosto ztracený čas. Než ho stihla srdeční příhoda, navštěvoval jen důležitá mezinárodní jednání s lidmi „na úrovni“.

Dokud Millicent neotevřela dveře pokoje, zarytě mlčel. Potom suše poznamenal: „Připomeň mi, abychom se projeli po dálnici. A nesmíme zapomenout odbočit na výjezdu sedmadvacet. Huntsman.“

Tiše prohodila: „Huntsman je tvůj krejčí v Londýně. Říkal Huntsford.“

„Dobrá, Huntsford!“ zavrčel, podrážděný, že ho opravila. „Objednáme si Specialitu osamělého šoféra? Proč ne? Půjde to na účet podniku.“

Věděla, že jakákoli odpověď vyvolá jen další sarkastické poznámky. Posadil se na postel. Pokoušela se ho v duchu omluvit. Nemá vztek na Charlieho. Zneklidňuje ho jeho vlastní stav, proto je podrážděný. A vybíjí se na Evansovi.

„Mám zapnout televizi?“ nabídla mu po chvilce. „Měli by dávat zprávy.“

„Zprávy?“ opáčil nazlobeně. „Ty žvásty, co vysílají, tomu říkáš zprávy?“

Nikdy nebyl příznivcem televizních novin, tím méně od chvíle, kdy jedna stanice zveřejnila jeho návrhy na osvobození rukojmích zadržovaných v Libanonu. Tehdy jeho plány nevyšly a on vinil z neúspěchu média.

Sáhl po jedné z mnoha složek, jež si vymínil vzít s sebou. Už sám pohyb ho namáhal, takže nakonec stáhl ruku zpět a lehl si. Prázdný pohled upřel ke stropu.

„Sedmdesát procent. Dokonce přes sedmdesát,“ řekl.

„Prosím?“

„Netvrdila ta žena, že více než sedmdesát procent pacientů dostane nové srdce?“ připomněl jí.

„Aha, slečna Duncanová. Ano, přes sedmdesát,“ souhlasila Millicent.

„No, alespoň v tom je nějaká naděje,“ pronesl a znovu se odmlčel.

Po dlouhé pauze přerušila ticho Millicent.

„Ty asi nikdy nezajdeš k Charliemu, ale důležité je, že on se vrátí zpátky do práce. Znovu bude žít. Na to se má člověk těšit.“

„Přestaň mě chlácholit,“ zabručel. „Právě teď se děje tolik věcí. Důležitých. Dohoda se Sověty. A já tu ležím zavřený jako v kleci, odříznutý od světa. Cožpak sis toho nevšimla? Ani jeden telefon, celý den! Nikdo mi nezavolal!“

„Nechtějí tě teď zatěžovat,“ namítla.

„Ksakru, je mi jasné, o co se snaží! Chtějí mě obejít. A postupně se mě zbavit úplně!“

„Proto ti zařídili pobyt na klinice? A dopravili tě sem zvláštním letadlem? Proto se prezident postaral, abys dostal nejlepšího specialistu v oboru? Winstone,“ řekla tiše, „nedovol, aby tě ovládl strach. Nepodezřívej své lidi a nerozčiluj se. Počkej. Vydrž a stejně jako ostatní dostaneš nové srdce. Chce to jen nějaký čas. Buď trpělivý.“

Jako vždycky Winston ukončil rozhovor sarkastickou poznámkou. Chvíli nato měl, také jako obvykle, výčitky svědomí. Doma by se Millicent odreagovala myšlenkami na svůj podnik, plánovala by změny v jídelníčcích, porovnávala aktuální ceníky. I teď vzala do ruky účetní listiny, které jí poslali z kanceláře, a probírala se čísly.

Winstona znervózňovalo ticho a pokusil se ji vyprovokovat.

„Jaká ironie,“ prohodil. Tiše se dál zabývala svými přehledy. „Hm, zdá se, že dneska tě ironie nezajímá,“ konstatoval.

„Ani dnes, ani jindy,“ odpověděla. Znala jeho nálady do puntíku. Zvláště když vypadal jako provinilý kluk a chtěl, aby mu odpustila. Věděla také, že ho musí chvíli ignorovat. Potom se přestane tvářit uraženě a bude z něj zase snesitelná bytost.

Začal znovu. „Když jsem mluvil o ironii, měl jsem na mysli, že si po celá léta stěžuješ, jak málo se ti věnuji. Že buď skládám věci do kufru, abych odjel, anebo se vracím a vybaluji. ‚To je dobře, Winstone, že ti došly čisté košile. Jinak by ses doma ani neukázal‘, povědělas mi jednou.“

Vzhlédla od sloupců s čísly.

„Ano,“ pokračoval, „pamatuji si to. Nejsem tak bezcitný, za jakého mě máš. Mám jen víc práce než ti okolo, to je všechno.“

Vrátila se ke své zprávě. Slyšela naléhavý tón.

„Millicent, snažím se s tebou mluvit. Alespoň by ses mohla pokusit mě poslouchat.“

„Slyším tě, Winstone.“

„Říkáš mi Winstone jedině tehdy, když máš vztek,“ ohradil se.

„Ano?“ ani nezvedla oči.

„Prosím tě, nemohla bys na chvilku odložit ten zatracený přehled?“

Vyčítavě na něj pohlédla, takže se stáhl a tiše pokračoval: „Není jednoduché mluvit se ženou, která má nos zabořený do papírů.“

S přehnaným důrazem odložila seznamy.

„Ano, Winstone? Cos říkal?“

„Snažil jsem se ti vysvětlit, Millie,“ začal vlídně, „že si po léta stěžuješ, jak na sebe nemáme čas. Že jsem stále zaneprázdněný a nenajdeme chvilku, abychom si promluvili. No a teď tu sedíme, jen my dva, a mluvit není o čem. Přinejmenším se mi zdá, že ty nemáš o čem. To se mi zdá ironické.“

„Dobře, Winstone. Budeme si povídat. Kde začneme?“

„Především bych chtěl slyšet všechno, co sis po celé ty roky nechávala pro sebe.“

„A zajímá tě to doopravdy? Skutečně, Winstone?“

„Proč bych se jinak ptal?“

„Dobře. Jestli to vážně chceš vědět, začnu hned. Jak mám spočítat, kolikrát jsem byla nespokojená? Ty cesty, náhlé, do všech možných konců světa, neměla jsem je ráda. Recepce, na kterých jsem musela hrát důstojnou hostitelku, zaujatě poslouchat, nemohla jsem je vystát. Stala jsem se profesionální manželkou diplomata ačkoli jsem o takovou kariéru nikdy neusilovala.“

„Žádná žena si nevedla tak dobře jako ty. Prezident se o tobě vždycky pochvalně vyjadřoval. ‚Winstone‘ říkával mi, ‚vaše okouzlující manželka jistě přijde také, že?‘ Millie, jsi velmi důležitá, opravdu. Myslel jsem si, že to víš.“

„Winstone, o to jsem nikdy nestála. Nesnažila jsem se být důležitá, toužila jsem, aby mě někdo miloval.“

„Miloval,“ opakoval zamyšleně. Byla to výčitka i výzva. „Millie, jestli neužívám sladká slovíčka a přikrášlené fráze, mám pro to dobrý důvod. Denně se pohybuji v prostředí, kde skutečný význam slov zůstává skrytý. Věty pozbývají původního smyslu a mnohdy znamenají pravý opak. Člověk si jich snadno přestane vážit. Tolikrát jsem byl nucen lichotit a předstírat, někdy jsem sám nedokázal určit hranici mezi pravdou a lží. Slova jsou jako falešné mince. Pocity, na těch záleží. A vždycky jsem byl přesvědčen, že mě znáš. A víš, co cítím. Alespoň dříve jsi mi rozuměla.“

„Dříve,“ pronesla smutně. „Myslím, žes to vystihl přesně, Winstone. Dříve. Naše manželství, společný život, to všechno bývalo. Ale zůstalo tak málo! Myslím, že když Paul…“ Neměla sílu pokračovat. Oči se jí zalily slzami. Otočila se, aby ji neviděl plakat.

Winston Forrest řekl tiše: „Millie, přemýšlím o něm mnohem častěji, než tušíš. Kdykoli potkám mladého muže v uniformě a vidím jich spousty, vybaví se mi Paul. Jednou, ve Frankfurtu nebo snad Wiesbadenu, řešili jsme nějaké vojenské problémy. Seděl tam důstojník od námořní pěchoty, bože, přísahám, zdálo se mi, že je to Paul. Tehdy už byl rok po smrti. Chtěl jsem s tím chlapcem promluvit, zeptat se ho, odkud je, ale nebyl čas. Prezident pospíchal a já musel s ním. Nikdy jsem neměl možnost něco se dozvědět, ale moc často na něj vzpomínám.“

„Tos mi nikdy neřekl.“

„Jaký by to mělo smysl? Abys znovu plakala?“

„Třeba by mi pomohlo to slyšet, podělit se s tebou o ten zážitek. Měla jsem podobné pocity. Ale kdykoli jsem se snažila s tebou mluvit, spěchal jsi. Pokaždé se objevilo něco závažného. Přestaly mě zajímat důležité události.“

„Millie, co kdybych ti slíbil, že všechno bude jinak. Až dostanu nové srdce, skončím. Rezignuji na svou funkci. Mám toho dost. Léta cestování. Neustálé vypětí. Pořád být prezidentovi po boku, přiběhnout na zavolání. Chci vědět, co budu dělat příští týden, příští měsíc. Dovolit si luxus vstávat v neděli až k obědu, najíst se a v klidu si vypít kávu, přečíst Timesy a Post, aniž bych se musel znepokojovat, jaký význam mají události z první stránky pro prezidenta a pro národ. Chci mít klid a svobodu, myslím, že mám na ně právo. Obojí si určitě zasloužím.“

Byla to jeho prosba, ale nereagovala. Po chvíli pokračoval.

„Když jsem dostal první záchvat, jediné, nač jsem pomyslel, bylo, kéž bych tě měl nablízku. Millie, říkal jsem si, kdybys tak mohla přijít. Moc bych ti toho chtěl povědět! Víš, tolik to bolelo, byl jsem si jistý, že umírám. Blesklo mi hlavou: Millie mi vždycky říkala, že nemáme čas si promluvit, a měla pravdu. To je konec. Ale potom mi začali pomáhat a bolest ustoupila. Uvědomil jsem si, že jsem v dobrých rukou, a poznal jsem, že jsem mimo nebezpečí. Bylo to varování, došlo mi. Je čas skončit. Rezignuji. Vyžijeme z mé penze. Koupíme si hezký byt na okraji Washingtonu. Budeme mít spoustu času pro sebe. Všechno ti vynahradím, Millie. Můžeme cestovat, ale společně a pro zábavu. Vrátím se na ta místa, kam jsem jezdil, ale neměl čas je poznat. Pokaždé jsem viděl jen letiště, pár vojenských objektů a honosné zasedací místnosti. Tentokrát budeme turisté. Vezmeme si auto, vynecháme dálnice a autostrády, vydáme se někam mimo velká města, poznáme lidi. Najíme se v hospůdkách, nepotřebujeme okázalá menu v luxusních hotelech. Jen ty a já, nebudeme už muset sedět u stolu pro dvacet lidí. A když si objednáme víno, okusíme místní, ne značkový výběr.“ Nadechl se. „Řecko. Pojedeme do Řecka. Nikdy jsem se tam nedostal, ani nevím proč. Rád bych se tam jednou podíval. Můžeme jet sami, půjčíme si obyčejné auto, žádnou limuzínu s průvodcem. Jen my dva, docela sami. A podíváme se na ostrovy. Dopřejeme si okružní plavbu a pak si najmeme malý člun. Millie, hodně jsem o tom přemýšlel. Uděláme to tak.“

Znělo to spíš zoufale. Odpověděla neurčitě ve snaze vyhnout se falešnému slibu. Namítla: „Ani nevíme, jestli ti dovolí cestovat. Doktor McCandless se zmínil o pravidelném denním režimu.“

„To není problém,“ vyhrkl okamžitě. „Vezmu si léky do zásoby. Na měsíc, na dva. Jak jsem pochopil, jde jen o to brát je v určitých intervalech. Nezáleží na tom, kde budeme.“

„A kontroly každý měsíc?“ připomněla mu.

„Ty nechceš,“ konstatoval zklamaně.

„Wine, raději bychom to měli nejdříve probrat s doktory. Řeknou nám, co můžeš a co ne.“

„Prostě nechceš jet,“ trval na svém. „No, možná ještě změníš názor. Máme čas. Něco jsem už četl. Lidé s transplantovaným srdcem prý žijí i pět let, častokrát i déle, mnohem déle. Dokonce snad dokážou vyměnit srdíčko i malým dětem a dospívajícím. Nepouštěli by se do něčeho podobného, kdyby neměli perspektivu delšího života. Takže máme dost času.“

V tu chvíli vstoupil do pokoje muž v uniformě leteckého důstojníka. K zápěstí měl řetízkem připevněnou koženou aktovku s tajnými materiály.

„Pan Forrest?“

„Ano, kapitáne.“

„Kdybychom mohli zůstat na pár minut o samotě, pane,“ vyzval nepřímo Millicent k odchodu.

„Paní Forrestová,“ představil Forrest manželku. „To je v pořádku.“

„Pane? Lituji, ale dostal jsem jasné pokyny,“ řekl úsečně mladý důstojník.

„Ano, jistě. Chápu. Millie, omluvíš nás?“

Jakmile odešla, kapitán odepjal kufřík, odemkl jej a vyndal listiny. „Pane, prezident a velitel štábu by uvítali, kdybyste se mohl vyjádřit k následující situaci.“

Forrest se natáhl pro tenkou složku a kapitán pokračoval: „Materiály byly zredukovány na nejnutnější, abychom vás zbytečně nepřetěžovali,“ vysvětlil.

„Kčertu, ještě přece neumírám! Jsem jen… jen trochu unavený, to je všechno!“ zavrčel Forrest.

Nedokončil ani první odstavec a už mu bylo jasné, že se vskutku jedná o delikátní záležitost mezinárodního významu. Předmětem diskuse mezi prezidentem a velitelem ozbrojených sil byla otázka prohloubení amerického vlivu v oblasti Perského zálivu a možný útok na íránské ostrovní ropné základny. Problematické zůstávaly dohady, jaký dopad budou mít případná opatření na ceny ropy na světových trzích.

Forrest dočetl první stránku, když se najednou zprudka otevřely dveře a do místnosti vstoupil McCandless v bílém plášti.

„Kapitáne, kdo vám dal povolení navštívit pana Forresta?“

„Doktore, tohle je urgentní záležitost nejvyššího stupně,“ vložil se do hovoru Forrest.

„Obávám se, že urgentní záležitosti vás přivedly až na naše oddělení.“

„Promiňte, pane, ale jednám podle pokynů Bílého domu,“ vysvětlil mladý kapitán.

„Nu, propříště, ať už vás pověří kdokoli, tady v nemocnici se nejdříve poradíte se mnou a já zvážím, jestli je vhodné pana Forresta obtěžovat.“

„Ano, pane!“

„Co mám tedy udělat teď?“ ptal se Forrest.

„Už jste stejně začal, tak si to pročtěte do konce. Jistě byste byl v mnohem větším napětí, kdybyste nevěděl, co v těch papírech je.“

Forrest se staral: „Až skončím, musím předat své hlášení do Washingtonu.“

„Dobrá. Máte jeden telefonní hovor. Ale zkraťte to.“

O dva pokoje dál ležel na posteli Jim Campbel. Odpočíval, složené paže mu zakrývaly část obličeje. Nancy seděla v křesle v rohu a upírala pohled na manžela. Ráda by prohodila něco veselého, ale nic kloudného ji v tu chvíli nenapadalo. Jim prolomil ticho první.

„Sal Candeleria,“ řekl a po kratičké pauze dodal: „Anebo snad Al Shekata. Kterýkoli z nich.“

„Kterýkoli co?“ nepochopila Nancy.

„Sál bude nejlepší. Má pro tu práci cit. Víš, rád pěstuje rostliny, rozumí jim. Kdyby sis mohla vzít Sála, bylo by to skvělé.“

„A co by měl dělat?“

„Vypracoval jsem smlouvu, mám ji napsanou. Seznam zákazníků, těch spokojených, pro které by Sal mohl pracovat. Dohoda s tebou bude, že si vezmeš Sala jako partnera. Ty získáš zakázky a povedeš účetní knihy. Stejně jako pro mě. On se postará o práci. A potom po dvou letech mu prodáš svou část, ale on ti bude vyplácet podíly ze zisku. Ty mu dál povedeš účetnictví, aby tě nepodváděl. Tohle zabezpečí tebe i děti přinejmenším na osm devět let.“

„Osm devět let?“ opakovala udiveně.

„Nemusíš sáhnout na pojistku. Ani na peníze na školné pro děti.“

„Ale pojistka… Jime, co mi to tu povídáš?“

Prudce vstala a přistoupila k lůžku. Zadívala se na něj zpříma, on si však stále zakrýval oči rukama.

„Jime?“ hlas se jí maličko zachvěl. „Jime! Podívej se na mě!“

Pomalu odkryl tvář.

„Jime? Co se mi to snažíš namluvit?“

„Mám plány, Nan. Přemýšlel jsem co dál. Konec konců musím se postarat o děti.“

„Jenže ty počítáš s nejhorším,“ vytýkala mu.

„Člověk se stará, až když se dostane do úzkých. Dokud se mu vede dobře, není o čem přemítat.“

Upřel zrak kamsi do okna; nehledal světlo, ale chtěl se vyhnout jejímu pohledu.

„Jime?“ naléhala.

Vztáhl k ní ruku. Uchopila ji, ale on se pořád ještě neotočil.

„Víš, miláčku, mám takový pocit… nepodaří se to.“

„Ne, drahoušku, tak nemluv.“ A znovu se topila v slzách.

„Nan, holčičko, neplač prosím.“

„Ty se předem vzdáváš a mně říkáš, abych neplakala? Co ode mě čekáš?“

„Měla bys myslet na děti. Žij pro ně. Všechno naplánuj. Udělej, co ti povídám. A vezmi za partnera Sála Candeleriu.“

„Jime, nenechali by tě tady, kdybys neměl naději. Vzpomeň si, co řekl doktor Kaplan, když nás sem poslal. Jime, jestli vás přijmou, je půl bitvy vyhráno. Tak počkáme, ať ukážou, co dovedou.“

„Mají větší počet pacientů než nových srdcí. Vždycky bude víc nemocných.“

„Ale většina je dostane,“ přesvědčovala ho. „Ten chlapík, Charlie, také se dočkal. A povídal přece, že se cítí mnohem líp než předtím. I pro tebe se najde.“

„Ale jestli se nedostanu na řadu…“

„Nechci takové řeči poslouchat!“ přerušila ho plačtivě.

„Nan, děťátko, musím na to myslet. Oba bychom měli.“

„Přestaň! Nemluv tak! Pokud zase začneš…“

V slzách vyběhla ven.

„Nan! Miláčku!“ volal za ní.

Dveře se znovu otevřely, ale tentokrát v nich stála sestra.

„Až budete něco potřebovat, pane Campbelle, nekřičte. Stačí stisknout to černé tlačítko. Co jste chtěl?“

„Nic, opravdu,“ ujistil ji.

„Zdálo se mi, že jste volal.“

„Děkuji, jsem v pořádku. Skutečně nic nepotřebuji.“

„Dobře. Ale příště použijte zvonek.“

Nancy Campbellová běžela k místnosti pro návštěvy a ulevilo se jí, když tam nikoho nespatřila. Svezla se do křesla v rohu a tiše vzlykala. Za chvilku si uvědomila, že kapesník nechala v kabelce v Jimově pokoji. Otřela si slzy dlaní a vtom jí někdo podal papírový ubrousek. Vzhlédla. Clonou slz uviděla hezkou vlídnou tvář Millicent Forrestové.

„Tohle by se vám mohlo hodit.“

„Díky.“ Nancy se pokoušela zadržet další slzy, ale marně.

„Jen se vyplačte,“ vybídla ji Millicent. „Vím, jak vám je, sama ten pocit dobře znám. Člověk se snaží udržet pevný horní ret, chovat se jako hrdina. Když mi umřel syn, všichni očekávali, že budu statečná matka. Symbol národa. Nikdy na ten den nezapomenu. Skládali vlajku, která pokrývala rakev. Však to znáte z televizní obrazovky. Tam ovšem matky a manželky nepláčou, když ji přebírají. Slzy nejsou na místě. Možná by snížily význam oběti. Na pohřbu hrdiny by i pozůstalí měli truchlit statečně, myslím.

Nepřála jsem si přijmout vlajku se suchýma očima, chtěla jsem plakat. I kdyby jen na protest. Ale za ta léta prožitá v diplomatických kruzích, kde jsem musela používat vhodná slova v pravou chvíli, vždycky na správném místě… nedokázala jsem to. Stála jsem tam jako ty ženy z obrazovky a neuronila ani slzu. Později mi došlo, že to nebyla odvaha, co zadrželo můj pláč, ale naopak. Zbabělost. Strach. Obava, co si pomyslí okolí. A tak jsem se vyplakala až v pokoji. Sama. Dlouho a častokrát jsem Paula oplakávala. Jenže byl mrtvý. Pryč. A váš manžel přece žije.“

„Vzdal se. Plánuje můj život a sám uvažuje o smrti.“

„Zvláštní,“ řekla Millicent. „Tak mladý a vzdává se. Winston je ve středním věku a mluví o naší budoucnosti. Důchod. Cestování. Jen my dva, znovu jako pár.“

Nancy se na ni překvapeně podívala.

„Připadá mi, že to všichni vědí. Winston a já spolu nežijeme. Možná se necháme rozvést. Budu s ním, jen dokud nebude mít nejhorší za sebou. Doktoři říkají, zvláště psychiatr, že pacienti před transplantací potřebují oporu rodiny, citové zázemí.“

Pokusila se změnit téma hovoru. „Napadá mě, jestli byste neměla promluvit s doktorem Robbinsem o manželových pocitech.“

„Také jsem o tom přemýšlela. Jenže potom jsem se bála, aby mu to neuškodilo. Kdyby doktor shledal, že je Jim v depresi, třeba by ho vyloučil ze seznamu čekatelů.“

„To jsou asi zbytečné obavy. Robbins nám dokonce nabídl poradenskou službu, pokud jde o náš vztah. Mám dojem, že by vašemu muži pomohl změnit názor.“

„Já… budu o tom uvažovat,“ řekla váhavě Nancy.

„Váš manžel může mít pochopitelně svůj špatný den. Nakonec, nastoupil do nemocnice, podrobil se četným prohlídkám, tolik lidí ho vyrušovalo, žádné soukromí. Slyšíte hlasy na chodbě za zavřenými dveřmi a hádáte, o čem si asi povídají. Třeba si jen domlouvají společný oběd, ale vy znejistíte. Jistě hovoří o vás. A určitě to není nic optimistického. Všechno je zpočátku vyčerpávající. Ale až ho definitivně zařadí do programu, bude se cítit lépe.“

Millicent Forrestová měla v úmyslu Nancy povzbudit, ale viděla, že se jí to nepodařilo. Podala jí tedy dalších pár kapesníčků.

„Přišla jsem sem vybavená, chtěla jsem se vyplakat,“ vysvětlovala. „Ale mám pocit, že můj čas ještě nenastal. Klidně si je vezměte.“

Usmála se a Nancy se to po chvilce úsilí nakonec také povedlo.

„Děkuji vám. Jste na mě hodná. Příliš laskavá.“

„Člověk nikdy není příliš laskavý. No, vraťte se zpátky a zkuste, jestli by se názor vašeho muže přece jen nedal změnit.“

Nancy přikývla. Znovu se jí na rtech objevil úsměv. Vyšla na chodbu.

Přicházela ke dveřím Jimova pokoje a všimla si, že jsou otevřené. Slyšela hlasy a poznala doktora McCandlesse.

„Pročetl jsem podrobně všechny vaše záznamy, Jime. Nejsou tak zlé.“

„Co znamená ne tak zlé?“

„Játra a ledviny nejsou postiženy tak, jak jsem se obával. Pár nálezů tam je, jistě, ale nic v takovém rozsahu, abychom vás vyloučili z našeho programu.“

„Znamená to, že jsem přijatý mezi uchazeče o nové srdce?“

„To nezáleží jen na mně, rozhoduje celá komise. Doktor Slade, jeho chirurgický tým, mí kardiologové, kolega Robbins, my všichni dohromady. Schůzka se koná v pondělí odpoledne. Ale vypadá to dobře, Jime, doopravdy.“

„Neutěšujete mě jen tak, že ne, doktore?“

„Jime, u nás neříkáme něco jenom tak. Jste tady. Patříte k našim pacientům. A to znamená zatraceně hodně!“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak Nancy zaslechla, jak se McCandless zeptal: „Co je tohle? Sázky? Výpočty?“

„Čísla. Pracoval jsem na jistém finančním plánu.“ Ale dál to nerozváděl.

„To je ono, Jime. Naplánovat budoucnost,“ povzbudivě se usmál doktor.

„Správně. Přesně tak. Plány do budoucnosti.“

McCandless se málem srazil s Nancy, když vycházel z pokoje. Mile se usmál a pokračoval směrem k sesterně. Nancy si nejprve důkladně otřela oči a teprve potom vstoupila. Nedala na sobě znát, že vyslechla celý rozhovor, a nenuceně se optala Jima: „Všimla jsem si doktora McCandlesse. Copak ti chtěl?“

„Řekl mi, že mám naději. Prý dobré vyhlídky.“

Pomalu roztrhl papíry nejdříve napůl a pak ještě na čtvrtiny.

„Je taková milá,“ ozvala se najednou Millicent Forrestová.

Její muž pozvedl hlavu od složky, na kterou se snažil už hodnou chvíli soustředit pozornost. „Kdo?“

„Víš, ti mladí. Campbellovi, James a Nancy. Seděla jsem s ní v čekárně. Je opravdu moc sympatická. Příšerně vystrašená, pochopitelně, není divu.“

„Musí to být hrozné, v jejich věku,“ přitakal.

„Když jsme spolu mluvily, nemohla jsem se zbavit pocitu, že takhle nějak by vypadala Paulova dívka,“ přiznala tiše.

„Millie.“ Forrest nasadil mírně vyčítavý, ale přitom laskavý tón, vyhrazený pro takové okamžiky. „Nemá smysl probírat se minulostí.“

„Nemůžeš mi zakázat, abych o něm přemýšlela,“ bránila se.

„Nikam to nevede, jen se zbytečně trápíš. A pláčeš,“ namítal.

„Anebo máš výčitky?“ zadívala se na něj.

„Netuším, kam míříš,“ snažil se vyhnout odpovědi.

„Ty víš, proč se přihlásil dobrovolně.“

„To je jen tvoje představa,“ řekl rozhodně. „Paul se nikdy nezmínil.“

„Nemusel. Celý život se ti snažil vyhovět. Přál si, abys byl na něj hrdý. Ale ty ses obklopil důležitými lidmi, pořád zaměstnaný, stále jsi něco řešil. Myslím, že když se dal odvést, byla to jeho forma protestu. Jeho způsob jak…“

Oba najednou zaslechli z chodby nezvyklý ruch. Vyběhla, aby zjistila, co se stalo. Forrest si pevněji ovinul župan a pokusil se vstát z postele. Náhlý pohyb byl ale příliš namáhavý, a tak znovu ulehl na bok. Zprudka oddychoval.

Hned jak Millicent vyhlédla ze dveří, málem se srazila s houfem sester a asistentů, který se hnal chodbou k jednotce intenzívní péče. Dva muži spěšně přiváželi vozík s pohotovostním vybavením. Millicent se trochu váhavě vydala za chvátajícími lidmi. Byla zvědavá, ale zároveň cítila, že mezi ně nepatří.

Prosklenou stěnou pokoje spatřila shluk plášťů obklopujících pacienta. Bránili jí ve výhledu, přesto však vnímala vypjatou atmosféru koordinované aktivity a obav. Kdosi ještě přibíhal. Téměř nešetrně o ni zavadil; poznala doktora McCandlesse. Nezaznamenal ji, spěchal rovnou k nemocnému. Hlouček se rozestoupil. Lékař se dal do práce a Millicent sledovala jeho zdánlivě zuřivé pohyby.

Někdo k ní pomalu přistoupil.

„Co se stalo?“ slyšela známý hlas. Nancy Campbellová.

Aniž odvrátila pohled od dění v pokoji, odpověděla Millicent: „Pacient má problémy. Něco velmi závažného. Snad ho zachrání.“

Obě pozorovaly resuscitaci mlčky. Horečné úsilí postupně opadlo a vzduch se naplnil očekáváním prohry. McCandless se vynořil z hloučku pohotovostního týmu. Nancy mu z obličeje vyčetla porážku. Tentokrát neuspěli. Když vycházel ze dveří, přidal se k němu jeho asistent. Míjeli Nancy i Millicent, ale ani si jich nevšimli. Obě ženy zaslechly útržek hovoru.

„Kčertu! První na seznamu. Stačilo jakékoli srdce AB, běžná velikost. Takhle ho ztratit! Kruci!“

„Nejdřív volali z Milwaukee, už jsme mysleli, že ho máme. A na poslední chvilku jeho žena odmítla.“

„Takže pohřbili další funkční orgán. Proč to lidi nepochopí? Jak mohou?“ rozčiloval se McCandless.

Nancy a Millicent se na sebe podívaly. Ani jedna nepromluvila. Obě ovšem věděly, co si myslí ta druhá. „Až přijde řada na manžela, bude pro něj k mání vhodné srdce?“

Chirurg Christopher Slade psal zprávu o svém nejnovějším případu, jímž byl pacient Michael Boyko, stáří čtyřicet jedna, stavební dělník. Transplantovali mu srdce jedenadvacetiletého mladíka, který utrpěl smrtelná zranění při autonehodě.

Navzdory neočekávaným komplikacím, které se u Boyka po operaci vyskytly, pokračovala nyní jeho rekonvalescence úspěšně a Slade věřil, že ho během tří týdnů propustí do domácího léčení.

Jelikož Boykovy počáteční problémy byly neobvyklé, zvažoval chirurg možnost zmínit se o nich v lékařském měsíčníku Circulation. Ze zahloubání ho vytrhl telefon. Sekretářka ohlásila návštěvu senátora Bridgemana.

Bridgeman? probíral se pamětí Slade. Kde se tu bere? Proč? Pokud má zdravotní problémy, měl bych být poslední v řadě, s kým se setká. Nemocný nezačíná rozhovorem s chirurgem.

Nicméně muž čekal a sekretářka se naléhavým hlasem dotazovala: „Mám ho uvést, pane doktore?“

„Ano. Jistě. Ať jde dál.“ Slade odložil žlutou složku a vstal.

Dveře se otevřely a senátor Bridgeman, rozložitý bělovlasý muž, vstoupil. Lékař v něm okamžitě poznal jednoho z politiků, kteří v poslední době kralovali na televizních obrazovkách. Návštěvník energicky přešel k Sladeovi, usmál se a zahřměl: „Pane doktore, je mi potěšením!“

Chirurga okamžitě napadlo: Nejde agitovat, ale neodpustí si okázalý vstup.

„Už nějaký čas sleduji vaši kariéru. Skvělá práce! Musíte být pod neustálým tlakem, když máte osudy lidí doslova ve vlastních rukou.“

„Děkuji,“ odpověděl Slade opatrně.

„Proto jsem se rozhodl zaintervenovat ve prospěch jedné své voličky. Vím, že vy jste ten pravý.“

Mluví stále jako na mítinku, ale nejspíš to k politice patří. Úspěšní musí předstírat, že každé jejich slovo má váhu.

Nahlas řekl: „Pane senátore, jestli máte na mysli někoho ze seznamu čekatelů, obávám se, že vás zklamu. Moje místo je u operačního stolu, tam za pacienta přebírám plnou odpovědnost. Výběrem vhodných kandidátů a konečným zhodnocením jejich zdravotního stavu je pověřen kardiologický tým v čele s kolegou McCandlessem.“

„A, chápu.“ Senátor mírně ochladl. „Pan… pan McCandless je předpokládám přítomen.“

„O poschodí níže,“ ujistil ho Slade.

„Ach, ano. O patro níž. A pan McCandless má na starosti všechny pacienty, kteří čekají na transplantaci?“

„Je to přesně ten muž, jehož hledáte,“ kývl Slade. Byl docela zvědavý, oč vlastně senátorovi jde.

„Myslíte, že je teď u sebe?“

Lékař pochopil a sáhl po telefonu. „Irmo, dejte mi prosím doktora McCandlesse.“

Za okamžik uslyšel známý hlas.

„Chrisi? Co se děje?“

„Doktore McCandlessi, mám tu muže, který by s vámi rád promluvil,“ nasadil Slade oficiální tón, „myslím, že ihned. Můžete ho přijmout?“ Bridgeman horlivě pokyvoval hlavou, jako by chtěl zdůraznit naléhavost svého poslání. Slade mluvil dál. „Poslat dolů? Díky, doktore.“

Opakované formální oslovení mělo McCandlesse varovat před neobvyklou a možná ne příliš vítanou návštěvou. Aby se zbytečně nezdržoval, požádal sekretářku: „Claire, doneste mi krůtí sendvič s troškou tatarské. A čaj, prosím. Ušetříme čas. Zvláště jestli se Slade nemýlí.“

Uběhlo sotva pár minut a dveře McCandlessovy kanceláře se téměř rozlétly. Senátor Bridgeman vstoupil, stejně jako před chvílí nahoře, s neutuchající energií.

„Pane McCandlessi, jsem potěšen, že se s vámi mohu setkat!“ zahlaholil. „Sleduji pozorně práci vašeho týmu. Skvělé výsledky!

Jste chloubou našeho státu! Pokud se týká odborné expertizy, řadíme se díky vám k New Yorku, Pennsylvánii a Californii. Nemáte možná ani ponětí, jak často je vaše jméno zmiňováno na důležitých místech.“

„Zásluhy patří celé skupině, pane…,“ nedokončil McCandless v rozpacích.

„Bridgeman! Senátor Bridgeman,“ napověděl mu muž. Ačkoli nedal nic najevo, dotklo se ho, že ho kardiolog nepoznal.

„Ach ano, senátor Bridgeman.“ Podobně jako před chvílí Sladeovi, začaly se i McCandlessovi okamžitě honit hlavou otázky. Proč přišel? Oč mu jde? S tak okázalým nástupem. Něco se děje, o tom není pochyb. Nahlas prohodil: „Jak říkám, pane senátore, všechno je týmová práce. Jsem jen jedním z mnoha. Za úspěchem stojí mnoho šikovných a talentovaných lidí.“

„Skromnost vám sluší, doktore. Padne vám jako ulitá, jako šitá na míru,“ rozplýval se příchozí. „Očekával jsem ostatně něco podobného, podle všeho, co se mi o vás doneslo.“

McCandles se začínal bavit. Pobídl proto senátora, zvědavý, kam až je ochoten zajít.

„A copak se vám doneslo?“

Jako by se s ním chtěl podělit o tajemství, Bridgeman se naklonil blíž a spiklenecky vysvětloval: „Hádám, že vám nemusím zdůrazňovat, že žárlivost v poslaneckých kruzích je pouhým stínem řevnivosti mezi lékaři, ne? Takže když ostatní doktoři nemají nic než slova chvály pro jednoho z nich, bude jistě výjimečný.“ Po malé odmlce pokračoval: „Jistě víte, že jsem při každé příležitosti podporoval zdravotní výzkum a hlasoval pro reorganizaci péče o občany.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil McCandless a snažil se rozpomenout, jestli senátor skutečné říká pravdu.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání a bez vyzvání vstoupila Claire s krůtím chlebíčkem v průhledné fólii a konvičkou vroucího čaje na malém podnose.

„Promiňte,“ omluvil se McCandless.

„To je v pořádku, doktore. Znám cenu vašeho času. A vím, pod jakým stresem neustále jste. Denně se setkáváte se smrtí. To je hrozný úděl.“

Letmým pohledem zavadil o sendvič, který si McCandless vybaloval. Usmál se: „Je hezké vidět lékaře, který nejen poučuje, ale sám se také svými pokyny řídí. Spousta doktorů vám zakáže tisíc věcí, ale sami se cpou jako vepři. V neděli je vídávám ve venkovském klubu. A občas na recepcích ve Washingtonu. Oceňuji člověka, který svoje rady vyzkouší na vlastní kůži.“

McCandless se pokusil o úsměv, ale s nevalným úspěchem. Nalil si čaj. Proč se už nevyjádří? přemýšlel.

„Doktore…“ spustil Bridgeman. Následovala významná řečnická pauza. Konečně!

„Doktore, máte neobvyklý případ. Já vím, samozřejmě, všichni vaši pacienti stojí na hranici mezi životem a smrtí, ale tahle záležitost je skutečně výjimečná. Existují nepopiratelné hodnoty, které je nutno brát v potaz.“ Pak se vyjádřil srozumitelně: „Vidět nejen samotného pacienta, ale i jeho rodinu.“

„Nikdy při hodnocení nevydělujeme pacienta z okruhu jeho nejbližších,“ namítl McCandless.

„A nemluvňata? I s těmi se počítá?“

Kardiolog nemusel dlouho přemýšlet. Na seznamu čekatelů figurovalo jediné odpovídající jméno: Sally Brocková. Okamžitě přestal jíst. Pokud se jednání má týkat jí, věnuje senátorovi plnou pozornost.

„Představte si, doktore, jaké to je. Devět měsíců těhotenství, porod a ona se nesmí s dítětem ani potěšit. Nakrmit ho, polaskat se s ním. Je snad v životě matky něco horšího?“

„Ne,“ dal mu McCandless za pravdu. „Smím vědět, jak jste se o případu Sally Brockové dozvěděl?“

„Závojem slz,“ zadeklamoval opět senátor.

„Sally vám volala?“ Souhlas by McCandlesse určitě překvapil.

„Sally ne. Její matka. Nedokážu vám popsat, jak to ovlivní muže v mém postavení. Telefonovala mi čtyřikrát. Zoufalá. Plakala. Zachraňte mi dceru, je tak mladá. Nezaslouží si umřít! Přiznám se, doktore, ty úpěnlivé prosby člověka nenechají klidně spát. Cítí se povinován pomoci té nešťastné mladé ženě, jakkoli to jen půjde.“

„A můžete nějak zasáhnout?“ zeptal se McCandless. „Víte, kde sehnat vhodného dárce o hmotnosti zhruba čtyřicet pět až padesát pět kilogramů se zdravým srdcem skupiny AB? Pokud ano, řekněte mi o něm. Taky bych ji co nejdříve rád propustil domů, aby se potěšila se svou holčičkou. Nepřeji si to o nic méně než její matka.“

„Tedy,“ promluvil senátor s převahou muže, jenž ovládl situaci. „Vzpomínáte si, jak před pár lety jistý otec oslovil lékaře specialisty přítomné na konferenci a požádal o pomoc při hledání vhodné ledviny pro svou dcerku? Anebo prezident Reagan vyzval veřejnost jménem chlapce, jehož život závisel na úspěšné srdeční transplantaci. A že toho hocha zachránili? Pamatujete se?“

„Ano, opravdu si to vybavuji,“ potvrdil McCandless.

„Mám tedy v úmyslu využít veškerého svého vlivu a apelovat na veřejnost ve prospěch Sally Brockové. Spustíme kampaň v médiích. Mám styky, dozví se o ní celá země. Konečně, jak by se mohli otočit zády k mladé ženě, kterou nemoc odloučila od prvního děťátka? Vsadím se, že získáme vhodný orgán za pár dnů. Možná za pár hodin!“

„Tohle máte v úmyslu,“ řekl suše McCandless.

„Jen potřebuji informace o jejím zdravotním stavu. A svolení, že se mohu odvolávat na vás; rovněž povolení zveřejnit jméno vaší kliniky. Jistě se pro tu statečnou dívku, tedy mladou ženu, najde vhodné řešení velmi brzy.“

McCandless neodpověděl hned, což senátora povzbudilo a dodal: „Celým národem pohne tak vřelé gesto. Lidi to vzpruží. V poslední době není situace příliš růžová, samé nepříjemné zprávy. Nevydařená prezidentská kampaň, kandidáti, kteří se osočují navzájem, kritizují současnou vládnoucí stranu. Řadový občan musí mít dojem, že se v tomhle státě neděje nic pozitivního. Chybí nám důvěra, povzbuzení, optimismus! Tradiční americká hrdost! To je to pravé!“

„A vy máte v úmyslu ji lidem navrátit,“ konstatoval kardiolog.

„S vaší pomocí ano!“ živě souhlasil Bridgeman. „Všechno jsem promyslel. Zveřejnění výzvy. Volná telefonní linka. Provázanost s místními televizními okruhy. Jsem odhodlán plně se případu věnovat. Já i můj tým. Budeme bojovat za Sally Brockovou, aby byla co nejdříve doma, u manžela a své holčičky.“ Pak s jistotou položil poslední dotaz: „Mohu počítat s vaší pomocí, doktore?“

„Obávám se že ne, pane senátore.“

Bridgeman naráz zrudl. Odpověď ho očividně šokovala.

„Doktore, nemohu uvěřit svým uším! Odmítáte mou pomoc pacientce, jejíž život máte ve svých rukou? Všechno, co pro ni mohu udělat? Kdybyste slyšel její matku, jak naléhá, prosí.“

McCandless se ho pokusil přerušit: „Senátore, mnohokrát za svou kariéru jsem byl svědkem podobných kampaní. Znám takové výzvy. Ale existují určité hranice, které musíme respektovat.“

Bridgeman měl ovšem v zásobě další argumenty.

„Možná si dobře neuvědomujete úplný význam celého podniku. Například pokud se týká pověsti nemocnice. Dostanete se do povědomí tisíců lidí. A vaše vlastní popularita. Vaše jméno bude skloňováno v každém vysílání. Samozřejmě, potěšilo by mě, kdybyste se na obrazovce objevil se mnou. Pokaždé, když onemocní někdo vysoce postavený – první dáma, bývalý prezident – okamžitě se objeví lékař a vysvětluje situaci. Občané mají právo na informace. Přesně podle ústavy. První dodatek,“ upřesnil.

„Neznám podrobnosti znění ústavy. Ale pokud jde o mě osobně, nelíbí se mi, když diskuse o zdravotním stavu pacienta probíhá před kamerou. Je to soukromá záležitost.“

„V takovém případě bych vás nenutil vystupovat v televizi. O zpravodajství bych se postaral sám. Vy byste mi jen poskytl nezbytné údaje, použil bych je ve výzvě.“

McCandlessovi neušlo, že se muž začíná potit. Zjevně neočekával tak vytrvale odmítavý postoj.

„Pane senátore, nejde o to, jestli se objevím ve večerníku. Podstatné je, zda případ vůbec zveřejnit.“

„Chcete říci, že vám na té mladé ženě nezáleží?“ zaútočil Bridgeman.

„Senátore, nic by mě nepotěšilo víc, než kdybychom dostali telefonát, a třeba i z opačného konce Států, že mají pro Sally vhodného dárce. Zmobilizoval bych ihned svůj tým a udělal všechno pro to, abychom ho převzali co nejdříve.“

„Ale pochopte, já se vám přece snažím pomoci!“ naléhal politik.

„Nerozumíte mi, pane senátore.“

„To si pište, že vám nerozumím! Odmítáte účinné řešení, které vám nabízím.“ Bridgeman nesouhlasně zavrtěl hlavou tak rázně, že si pocuchal pracně upravený účes.

„Pokouším se vám vysvětlit, pane senátore, že pro distribuci orgánů existuje jednotný ustálený postup. Kliniky ho dodržují, je spravedlivý a správný. Dává všem rovnou šanci.“

„Příliš pomalu ovšem.“

„Protože vhodných orgánů není nikdy dostatek,“ zdůraznil McCandless. „V téhle zemi je jistě více mladých žen nebo i dětí, které potřebují srdce od dárce vážícího kolem padesáti kilo. Neznám jejich přesný počet, ale mnohé určitě čekají déle než Sally Brocková. Anebo jsou v horším zdravotním stavu. Jinými slovy, jejich situace je naléhavější. Sally teď ještě není na řadě.“

„Ale mohla by být! Seženeme pro ni srdce dříve,“ namítl Bridgeman.

„Kdybychom to udělali, zkusí to i ostatní. Systém se promění v džungli, kde o lidských životech budou rozhodovat peníze a postavení. Nechci mít podíl na něčem takovém,“ řekl McCandless.

„Kristepane, nikdy bych nepředpokládal…“ Vypálil poslední dávku: „Jedno vám řeknu, doktore. Nenechám se zastavit!“

„Mohu vám jen poradit, abyste změnil názor. Je to vaše věc.“

„Dobrá, já… ještě to zvážím. Poradím se se svými lidmi pro styk s veřejností.“

„Povězte jim, co jsem vám řekl,“ připomněl mu McCandless.

„Spolehněte se,“ ujistil ho senátor, dávno rozhodnutý nikdy se o dnešním rozhovoru nezmiňovat. „Zklamal jste mě. Opravdu jste mě velmi zklamal.“

Bridgeman odešel. Jiskřičky podezření a zvědavosti nedovolily McCandlessovi, aby se hned vrátil k práci. Sáhl po sluchátku.

„Claire, dejte mi prosím Lawrence Greena.“

„Teď?“ podivila se. „Jistě bude u soudu.“

„Zkuste to.“

Za pár minut zazvonil telefon.

„Pan Greene je na lince.“

„Larry,“ začal McCandless, „ty jako právník budeš mít jistě lepší přehled. Já to nesleduji. Kdy začíná volební kampaň? Senátora Bridgemana mám na mysli. Prodloužení jeho mandátu.“

„V listopadu, Macu. Proč?“ vyptával se soudce. „Chce, abys ho podpořil?“

„Nepřímo,“ přiznal lékař. „Je to docela zajímavé.“

„Povídej,“ vybídl ho Greene.

„Tím se vysvětlují jeho snahy zasáhnout v případě jedné mé pacientky. Pomoc člověku.“

„Macu, o čem mluvíš?“

„Škoda, žes u toho nebyl, Larry. Mimochodem, máš už pro mě něco nového?“

„Maggiin právník mi volal. Nedaří se mu jí vysvětlit, že nejsi milionář. Má v plánu pustit se do podnikání. Bižuterie, myslím. A nutně potřebuje peníze. Ale nelam si s tím hlavu, to se vyřeší.“

„Larry, nenaznačila… nechce si to ještě rozmyslet?“

„Smír? Ne, nezmínila se o ničem takovém. Je pevně rozhodnutá.“

„Jistě. Chápu. Když vezmu v úvahu její odchod,“ kapituloval McCandless.

Zavěsil. Mohl si být jistý dvěma věcmi. Maggie ještě nepodepsala rozvodovou smlouvu. A senátor Bridgeman měl v úmyslu využít případu Sally Brockové ve prospěch své politické kariéry. I když si McCandless z hloubi duše přál, aby se pro ni našel vhodný dárce, věděl, že se nesmí snížit k neprofesionálním praktikám a porušit pravidla lékařské etiky.

Každý musí čekat, až přijde na řadu.

Jeho návštěvník znovu rozvířil pocity, které ho pokaždé nad seznamem kandidátů na transplantace přepadly. Nejintenzívnější byly, když pacient zemřel během čekání na nový orgán.

Ksakru, kdybych přece jen vystoupil veřejně, mohl jsem promluvit za všechny nemocné. Upozornit lidi. Mnozí třeba ani netuší, že takový problém existuje. Nedostatek orgánů k transplantacím. Kolik zdravých jich přitom denně pochovají! A mohly by zachránit jiné životy. Jsme sentimentální, ve jménu víry zahrabáváme nenahraditelná srdce, která by sloužila jiným, živým. Je to hra na život a na smrt. Na náhodu, na štěstí. Kdybychom nebyli tak svázaní předsudky, nehazardovali bychom tolik s tím nejcennějším, se životem.

Pravidelná zhodnocovací porada transplantačního týmu se konala každé pondělí odpoledne, pokud samozřejmě nenastala nějaká výjimečná situace. V případě, že se vyskytlo vhodné srdce, všechno ostatní šlo stranou. Okamžitě probíhaly předoperační přípravy. Jedna skupina vyjela převzít požadovaný orgán, druhá se postarala o příjemce.

Jelikož nebyla vyhlášena pohotovost, sešli se v zasedací místnosti v obvyklém obsazení. McCandless se třemi kardiology, Slade, dva chirurgové, psychiatr Robbins, koordinátorka Sawyerová, Elaine Duncanová a několik dalších lidí. Podle programu měli vyhodnotit výsledky testů a prohlídek, jimž se podrobili noví pacienti. Potom definitivně rozhodnou, zda je zařadí do seznamu čekatelů na transplantaci. Zjistí také, jestli u ostatních nenastaly nějaké změny, které by vedly k přesunům v pořadníku.

V každém ohledu se jednalo o běžnou pracovní schůzku.

Později se přece jen ukázalo, že tak úplně obyčejná není. Sotva McCandless pronesl pár úvodních vět, vešel neočekávané Harvey Strawbridge. Jelikož hlavní kardiolog nedokázal potlačit nespokojený výraz, ředitel považoval za nutné vysvětlit důvod své přítomnosti.

Usmál se ve snaze zmírnit napjatou atmosféru a spustil: „Napadlo mě, že bych se mohl dozvědět více o způsobu výběru pacientů. Doneslo se mi, že lidem chybí potřebné informace. Domnívají se dokonce, že jde o nějaký tajný rituál.“

Allen McCandless, stále rozladěný Strawbridgeovým příchodem, šikovně vsunul složku Winstona Forresta pod ostatní a začal probírat případy jeden za druhým. Pacientka Brevoortová Andrea. Věk: jedenačtyřicet. Kardiomyopatie. Vyřazena ze seznamu vhodných kandidátů z důvodu vážného poškození ledvin i jiných vnitřních orgánů. Lékařskou zprávu podepsal urolog Carl Wycliff.

„V tomto případě bychom plýtvali novým orgánem, bohužel,“ vyjádřil se specialista zachmuřeně, ale bez zaváhání. Finální rozhodnutí.

Následovala další a další. U dvou nemocných měl závěrečné slovo psychiatr.

O jednom prohlásil Robbins: „Nejsem přesvědčen, že opravdu skončil s alkoholem, jak tvrdí. Mám dojem, že nevydrží ani půl roku pravidelné pooperační rutiny. Je mi velmi líto jeho rodiny, ale můj konečný výrok zní: ne.“

Takhle pokračovali. Prošli jedenáct případů, osm z nich klasifikovali jako nevyhovující.

Na řadu se dostal pacient James Campbell. Všichni se shodli, že s ohledem na věk, aktuální zdravotní stav a rodinné zázemí je vhodným kandidátem. Ozvala se pouze Elaine Duncanová: „Mohly by nastat menší finanční problémy, ale myslím, že i tady se dá později najít řešení.“

„Pokud nemáte nějaké další výhrady, zařazuji Jamese Campbella mezi čekatele. Z výsledků vyšetření vyplývá, že ho zatím můžeme nechat doma. Zároveň maličko ulehčíme jeho rodinnému rozpočtu.“

Zbývala jediná složka. „Ach, mám tu ještě jednoho uchazeče,“ předstíral McCandless překvapení. „Pacient Forrest. Winston Forrest.“ Na vteřinku zalétl pohledem ke Strawbridgeovi.

Ředitel seděl vzpřímeně, ruce sepjaté, nervózně si pohrával s palci. Tak, už se dost zpotil. Teď se ještě chvilku pobavíme, pomyslel si McCandless.

„Obávám se, že zde bude problém.“ Neušlo mu, že Strawbridgeovi přeběhl po tváři stín. Pokračoval.

„Na první pohled se pan Forrest jeví jako pravděpodobný kandidát pro transplantaci. Prodělal srdeční infarkt, bez výrazného poškození ostatních vnitřních orgánů, k němuž došlo například u paní Brevoortové. Vezmeme-li však v úvahu jeho osobní život, nutně se nabízí otázka, jak dál. Jeho manželství se octlo v krizi a on sám se vyjádřil cituji: Jestli má můj život pokračovat takhle, není oč usilovat. Zdá se být příkrý a netrpělivý. Jestliže mu dáme nové srdce, jaké jsou vyhlídky?“

Chris Slade, jehož Strawbridgeova neohlášená návštěva také poněkud rozladila, si přisadil: „Víš, Macu, připomíná mi to ten případ, je to dva roky, pamatuješ? Nevzpomínám si na jméno, muž něco přes padesát, jako Forrest. Také komplikace v soukromém životě. Měl milenku. Jednou jsem přišel na kontrolu, ležel na intenzívní péči, pár dnů po operaci, a vidím: obě ženy se tam hádají. Slyšel každé slovo. Nic příjemného. Od té doby mám jisté pochybnosti o pacientech, kterým chybí vyrovnané rodinné zázemí. V případě Forresta bych váhal, opravdu váhal.“

Strawbridge už se nedokázal déle ovládat. Vyskočil a zaprotestoval: „Mohl bych vám ukázat stručné hlášení z Bílého domu a FBI. Pravda, jeho manželství teď prochází poněkud složitějším obdobím, řekněme, ale jiná žena neexistuje. Případ zmíněný kolegou Sladeem rozhodně není relevantní. Uvede někdo z vás opodstatněný důvod, jenž by bránil přijetí pana Forresta?“

Všichni předstírali, že zvažují pro a proti. Jelikož byli s případem dopodrobna obeznámeni a věděli, že Forrest kritéria splňuje, jeden po druhém hlasovali pro jeho další léčbu. Strawbridge se uklidnil a s pocitem zadostiučinění se rozhlédl po sále: „Tak, to už je lepší,“ konstatoval. Poté vypochodoval na chodbu.

Osazenstvo uvnitř se s chutí zasmálo.

Jakmile schůze skončila, Allen McCandless v doprovodu Adeliny Sawyerové zašel za Jamesem Campbellem.

Jimovi i Nancy se zjevně ulevilo, když vyslechli konečné rozhodnutí.

„Vraťte se domů a odpočiňte si. Dodržujte pokyny, které dostanete od slečny Sawyerové. A vezměte si tohle,“ podal mu malou černou věcičku. „Pager. Jakmile se ozve signál, zavolejte nám. Mějte jej pořád při sobě, i když půjdete spát. Berte ho i na krátkou procházku, nikdy ho neodkládejte. Tak zůstaneme neustále v kontaktu a nebude problém vás zastihnout, až bude třeba.“

„Jinými slovy, až se najde vhodný dárce,“ poznamenala Nancy optimisticky.

„Ano. A také když uznáme, že je to nutné.“

„Pane doktore, jaké mám vyhlídky?“

„Jime, hledáme pro vás srdce, potřebujeme dárce o hmotnosti kolem sedmdesáti až osmdesáti kilogramů. Vaší skupinou O máme poněkud zúžený výběr, ale závažná překážka to není. Jsem optimistický a vám bych doporučil totéž.“

McCandless si uvědomoval, že Campbellovi chtějí slyšet něco přesvědčivějšího, ale nikdy nevzbuzoval falešné naděje ani u pacientů, ani u jejich blízkých.

V duchu zhodnotil Jimovy šance jako slušné. Doba čekání by se ovšem mohla prodloužit vzhledem ke skutečnosti, že srdce typu O se dalo implantovat nejen příjemci stejné krevní skupiny, ale i ostatním A, B, AB.

„Tak, Jime,“ pobídl ho nakonec, „domů. Nepřepínejte se a pravidelně docházejte na kontroly k doktoru Kaplanovi. Budu s ním v kontaktu, ano?“

„Platí,“ souhlasil Campbell.

„Slečna Sawyerová vám teď dá brožurku s pokyny, o nichž jsem se už zmínil. Najdete tam i všechny odpovědi na nejdůležitější otázky, které vám jistě leží v hlavě. Stručně je zde vysvětlený postup transplantace. Rady, čeho se vyvarovat po operaci. Dieta, kterou byste měl dodržovat. A základní informace o lécích, jež vám předepíšeme. Testy a prohlídky, jimž se nevyhnete nejdříve v týdenních intervalech, později přijdete vždy po čtrnácti dnech, pak jednou měsíčně a nakonec se uvidíme jen každého půl roku. Přečtěte si všechno, co vás čeká před operací i po ní. Oba. Protože,“ otočil se k Nancy, „od vás, mladá paní, očekávám, že na tohoto muže dohlédnete. Souhlasíte?“

„Ano,“ slíbila vážně Nancy bez váhání.

Další návštěva ho čekala v pokoji na konci chodby. Našel Forresta ve stavu napjatého očekávání. Prudce sebou trhl, když McCandless vstoupil.

„Pane Forreste, mám pro vás dobrou zprávu. Jste zařazen do našeho léčebného programu,“ oznámil nemocnému i jeho ženě.

Forrest, po létech praxe v diplomatických kruzích zvyklý potlačovat navenek jakýkoli náznak citu, zachoval nehybnou tvář. Zato jeho manželka se rozzářila.

On se nakonec suše zeptal: „Co mám udělat teď?“

„Máte trvalé bydliště ve Washingtonu, váš návrat domů by situaci komplikoval. Od Adeliny Sawyerové dostanete manuál s instrukcemi. Také vám pomůže najít vhodné ubytování v okolí nemocnice, abyste byl k zastižení, až přijde vaše chvíle.“

„A přijde?“ opáčil.

„Obvykle ano,“ přikývl McCandless. „U více než sedmdesáti procent.“

„Ano, slyšel jsem,“ přerušil ho Forrest. „Sedmdesát čtyři procenta čekatelů dostanou nové srdce. Jenže člověk v mém stavu nemá asi příliš mnoho času.“

„Chápu, jak vám je, ale…“ začal lékař, ale Forrest ho ani teď nenechal dokončit větu.

„Opravdu chápete? Jste si jist, že můžete porozumět? Musel byste to prožít na vlastní kůži. Cítit, jak z vás život uniká, vědět, že odcházíte. Nechcete, aby to skončilo tak náhle. Ještě máte spoustu plánů. Tolik byste měl splatit.“

McCandless pochopil, že poslední věty patřily Forrestově ženě. Zasáhl tedy taktně, aby předešel trapnému okamžiku.

„Díváte se na všechno příliš pesimisticky, pane Forreste. Nemáme důvod mluvit o odchodu. Vaše vyhlídky jsou dobré. Zdravé srdce nulové krevní skupiny vám přidá alespoň deset let života. Spíše víc.“

„Typ nula? To je má krevní skupina?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil kardiolog.

„Měl bych si to ještě pamatovat z Koreje.“

„Byl jste v Koreji?“

„Ano.“ Chvíli uvažoval a pak pomalu dodal. „Než jsem přijel k vám, bál jsem se… dělal mi starosti můj věk. Přemýšlel jsem, kolik musí člověku být, aby se mohl ucházet o nové srdce.“

„Před několika lety by to byl opravdu problém.“ Věděl, že Forrest potřebuje povzbuzení. Pokračoval. „Teď běžně operujeme pacienty od kojeneckého věku po pětašedesátníky. Samozřejmě posuzujeme celkový stav a vyhlídky do budoucna. Chuť žít.“

Ještě než odešel, cítil vděčný pohled Millicent Forrestové.

Kráčel chodbou a přemítal. Nevšední žena. Velmi pohledná. Důstojná. Má pěknou postavu. Každý muž by byl šťasten s manželkou jako ona. Co ksakru nefunguje? Kvůli čemu se rozcházejí? A proč tedy přijela? Doprovází muže, aby mu pomohla překonat zřejmě nejtěžší období jeho života. Pozoruhodná žena.

Kdyby se něco takového stalo mně, vrátila by se Maggie? Obdivuhodná žena, tahle paní Forrestová.

Allen McCandless se usadil ve své kanceláři a pomalu se pohupoval na otáčecí židli. Kontroloval doplněný seznam pacientů přijatých do péče kardiologického transplantačního centra. Napočítal třicet osm jmen.

U každého byla stručná charakteristika, především krevní skupina. Číslo vedle jména udávalo prioritu. Jedničku měly nejnaléhavější případy, nejméně urgentní desítku. V dalším sloupci bylo zaznamenáno datum přijetí a počet týdnů strávených čekáním. Některá jména stála v pořadníku pouhé dva týdny, jiná dokonce třiašedesát.

Zkratka v předposlední kolonce znamenala diagnózu pacienta a do koncové se zapisovala optimální hmotnost potenciálního dárce.

Třicet osm jmen. Osmatřicet řádků. Třicet osm životů, uvědomoval si McCandless. Podobně jako jeho svěřenci i on hledal útočiště ve statistice. Přes dvě třetiny z nich dostanou nový orgán. A zbytek zemře.

Podle záznamů ve složkách připsal dvě nová jména.

Krev. sk. Priorita Jméno Přijat Diagnóza Hmot. dárce

O 5 Forrest 17489 CAD 68 80 kg

O 5 Campbell 17489 ICM 68 80 kg

Předá teď aktualizovaný seznam Claire, aby ho zanesla do počítače a kopie rozeslala všem členům transplantačního týmu.

Nemocnice byla od Redmontu vzdálena osmnáct mil, z toho jedenáct představovaly městské ulice. Nancy chtěla řídit a snažila se Jima přesvědčit: „Doktor McCandless říkal, aby ses nepřepínal.“

„Nancy, sedět za volantem lehké dodávky, která má navíc automatiku, není žádná námaha,“ ohradil se.

„Já budu řídit,“ trvala na svém.

Během jízdy mlčeli a čas od času zalétli zrakem k ciferníku v palubní desce. Oběma běžely hlavou stejné úvahy. Až… jestli zavolají, jak dlouho potrvá jízda? Pokud to bude brzy ráno, to jsou silnice plné, hlavně kolem té nové továrny, nemožný úsek, jenže se nedá nijak objet.

Jejich pohledy se střetly ve zpětném zrcátku. Nemuseli si nic vysvětlovat. Nancy chtěla zmírnit napětí.

„Neříkali, že na cestu budeme mít celou hodinu?“

„Někdo to myslím povídal, ale nevím kdo,“ odtušil. V ruce svíral malou černou věcičku, která ho nyní bude provázet na každém kroku. Jeho spojení se životem. Cítil, jak se mu potí dlaně.

„Nedělej si starosti, drahoušku. Až přijde čas, zvládneme to,“ prohlásila přesvědčivým tónem.

„Děti… co jim řekneme?“

„Pravdu. Tatínek musí na operaci. Když z nemocnice zavolají, prostě pojedeme. Paní Noonanová se o ně ráda postará.“

Odbočila do Oak Street. Zhruba v polovině vjela na příjezdovou cestu k jejich skromnému jednopatrovému domku. Díky vkusně upravenému okolí působil mnohem impozantnějším dojmem a zdál se nákladnější, než ve skutečnosti byl. Vystoupili a Jim poznamenal: „Měli bychom zavolat doktoru Kaplanovi.“

„Jen co se trochu usadíš,“ souhlasila.

Z úložného prostoru vyndal svůj malý kufřík.

„Počkej, vezmu ho,“ řekla Nancy okamžitě.

„Prokrista, miláčku, není to těžké.“

„Jime!“ napomenula ho vyčítavě.

„Dobrá, dobrá,“ zabručel.

Vydal se po kamenném chodníčku ke vchodu.

„Tati!“ ozvalo se najednou. Jedenáctiletý Jimmy se rozběhl přes trávník k otci. James si dřepl, aby chlapce mohl obejmout. Ten se mu okamžitě pověsil kolem krku.

Nancy vykřikla: „Jimmy, to nesmíš!“

Chlapec, nadšený otcovým příchodem, sebou překvapeně trhl. Dokonce i Jim vypadal, jako by se ptal: Copak se člověk nemůže přivítat se synem? Až takhle daleko jsme došli?

Cítila se provinile a začala chlapci vysvětlovat: „Miláčku, tatínek na sebe chvíli bude muset být opatrný, víš?“

„Ale já jen…“

„Jimmy!“ zarazila ho. „Přestaň se se mnou dohadovat.“

Obvykle se synem takhle stroze nemluvila, takže už nic nenamítal. Otočil se, sebral tašku, kde ji předtím pohodil, a šel ke dveřím.

„Nemělas na něj být tak přísná. Nemyslel to špatně. Stačilo pár slov, jistě by to pochopil.“

„Já vím. Je mi to líto.“ I ona zvedla kufřík a zamířila k domku.

Ještě než ji následoval, rozhlédl se kolem sebe.

Jak dlouho si budu moci tohle dovolit? Vidět trávu, stromy, ulici, Jimmyho? A Dorotku. Co se stane, až odejdu? Všechno zůstane na svém místě. Kromě mě. Jistě, nejdříve jim budu chybět. Jsou zvyklí vyhlížet mě, když chodím z práce. Komu poběží naproti, až umřu? Přemýšlel jsem, jak promluvit s Nancy. Jen kdyby mě dokázala vyslechnout a neplakala. Asi by bylo dobře, kdyby… je mladá, hezká. Určitě by se našla spousta mužů, kterým by se líbila. A chtěli by se s ní oženit. Rád bych jí řekl: Ať je to kdokoli, musí milovat děti. Potřebují na někoho čekat. Těšit se, že se večer vrátí. Ano, musí milovat děti.

Z úvah ho vytrhl Nancyin hlas.

„Jime?“ Stála ve dveřích a čekala na něj. Nadechl se a vykročil.

Doma samozřejmě zamířil ke schodům, jak byl zvyklý.

„Ne, drahoušku,“ uslyšel za sebou.

Překvapeně se otočil.

„Doktor McCandless říkal, že nahoru a dolů po schodech několikrát denně by mohlo být příliš namáhavé.“

„Nejsem přece invalida. Alespoň zatím ještě ne!“ bránil se.

„Jime, prosím tě.“ V očích se jí objevily slzy.

„Dobře, jistě,“ souhlasil a sedl si do křesla v obývacím pokoji. Připadal si najednou unavený a skleslý.

Nancy se posadila vedle a vzala ho za ruku. Byla poddajná a měkká. „Jime, než se ozvou z nemocnice, budeš spát na gauči v pracovně. Můžeš používat koupelnu pro hosty. Víš, abys nemusel nahoru dolů po schodech.“

Kývl.

„Měli jsme tenkrát koupit ten dům, co se ti tolik líbil. Přízemní, bez schodiště, vzpomínáš? Trochu jako ranč. Teď by přišel vhod.“

„Jenže byl moc nákladný,“ namítla. „Tenhle nám vyhovoval a zase bude.“

Znovu přikývl. Neušlo jí, s jakou námahou dýchá.

Vtom se rozlétly dveře zadního vchodu a už se k nim hnala Dorotka: „Mami! Tati! Viděla jsem u domu auto.“

Padla Jimovi do náruče. Nancy se tentokrát ovládla a neokřikla ji. Dorotka stiskla otci dlaň, pak se vymanila z jeho náruče a běžela ke schodům.

„Jimmy! Jimmy!“ Když se bratr objevil, vrátila se k rodičům a dychtivě se ptala: „Tak co? Přečetl si to?“

„Co přečetl, broučku?“ nechápal James.

„Náš vzkaz přece! Tvému doktorovi!“ připomněla mu.

Přes Dorotčinu hlavu pohlédl na manželku.

„Hned jak jsme dopis našli, dali jsme ho panu McCandlessovi.“

„A co řekl, tati? Co povídal?“

Jim si posadil holčičku vedle sebe a kývl na Jimmyho, aby přisedl z druhé strany. Oba je objal kolem ramen a začal vysvětlovat:

„Přiznal, že je to nejmilejší psaní, které kdy dostal. A slíbil, že vašemu tatínkovi dá to nejlepší srdce, jaké může být.“

„Hurá! Pomohlo to!“ Dorotka se dychtivě obrátila k bratrovi. „Náš dopis pomohl! Věděla jsem to!“

„Určitě,“ ujistil ji James a znovu zalétl pohledem k ženě. „Znamená to ale, že za nějakou dobu, snad brzy, mě doktor zavolá a já budu muset odjet do nemocnice. Může to být třeba i časně ráno, nebo když odjedete do školy, anebo v noci. Zůstane tu s vámi paní Noonanová, dokud nepřijede maminka zpátky. Ale slibte mi, že budete ty nejhodnější děti v celém Redmontu. Platí?“

„Ach, paní Noonanová je prima. Nikdy nám nic nezakáže,“ zajásal Jimmy.

„Nesmíte ji ale zbytečně trápit. Musíte ji poslouchat. A po celou tu dobu si říkejte, že vašemu tatínkovi dají nové srdíčko. Potom se vrátí domů a všechno bude jako dřív. A večer, až se budete modlit, přidejte pár slovíček i za mě.“

„Spolehni se, tati,“ slíbil hned Jimmy. Maličko zaváhal a podíval se na otce: „Tatínku, ta operace… není to nebezpečné?“

„Ne, Jimmy, dnes už ne. Víš… teď takhle léčí každý den. Každý den,“ opakoval spíš pro sebe.

„To je dobře, tatínku,“ přitiskla se k němu Dorotka.

Heritage Acres byly dokonale udržované komfortní byty pro seniory vyšší střední vrstvy. Ačkoli inzeráty v novinách věk obyvatel nezdůrazňovaly, vážný zájemce se vždy včas dozvěděl další podrobnosti. Žádné rodiny s dětmi. Pokud sem šla vnoučata na návštěvu za prarodiči, rozumělo se samo sebou, že je to nakrátko a po celou dobu se vydrží chovat ukázněně.

V případě Forrestových se vyskytla jiná komplikace. Nikdo z usedlíků nebyl mladší padesáti let, to byla další podmínka. Winston Forrest věkem vyhovoval, ovšem jeho žena měla teprve čtyřicet čtyři a navíc vypadala mnohem mladší. Pronajímatel se okamžitě ohradil. Pomohla až intervence koordinátorky Sawyerové. Zdůraznila, že Forrestovi zde budou jen dočasně, nejdéle čtyři pět měsíců. Navíc přítomnost tak významné osoby, jakou je poradce prezidenta, by mohla být později pro Heritage Acres dobrou reklamou.

Když před skupinou domů v tudorovském stylu zastavila dlouhá černá limuzína, sousedé nenápadně vykukovali za záclonami, aby si prohlédli novou dvojici.

Spatřili tedy nejdříve Winstona Forresta, který se snažil setřást pomocnou ruku své ženy. Kráčeli vedle sebe ke vchodu. Po chvíli dovolil, aby se do něj zavěsila, a za okamžik vešli dovnitř. Řidič zatím vyložil zavazadla.

V domě zamířila Millicent s mužem ze všeho nejdříve k pohovce v obývacím pokoji. Čalounění s hnědým a modrým vzorem nevypadalo zle.

Není to špatné, říkala si. Děsila jsem se, jak to tu bude vypadat, ale majitel má vkus. Proč tu není? Umřel? On nebo ona? Anebo cestuje po světě?

Mezitím řidič přivlekl zavazadla a čekal na další pokyny.

„Paní?“ vytrhl ji z přemítání.

„Tudy, myslím,“ zvolila jedny dveře, o nichž se domnívala, že vedou do ložnice. Následoval ji. Míjeli malý pokoj pro hosty. „Položte sem ty červené kufry. A šedé tam.“

Vstoupila do ložnice a shledala, že je také velmi hezky zařízena. Posadila se na okraj manželské postele. Zdála se jí dost pevná, aby člověka nebolela záda. Když se Winston vracíval ze služebních cest, téměř pokaždé si stěžoval na lůžka. Příliš měkká. Trpěl bolestmi zad. Tahle postel mu jistě bude vyhovovat. Odhrnula přehoz a přejela dlaní čistotou zářící, vonící povlečení. Barvy ladily s hustým kobercem i závěsy na oknech.

Vrátila se do obývacího pokoje a našla Winstona nehnutě sedět ve stejné poloze. Trochu namáhavě dýchal.

„Wine, nechceš si chvilku odpočinout? Zdřímnout si? Mám ti najít pyžamo?“

„Nejsem invalida! A nepřeji si, abys tak se mnou zacházela!“ prohlásil rozhodně.

„Tak si aspoň na půl hodinky lehni,“ přesvědčovala ho znovu.

Cítil, že mu krátký odpočinek prospěje, a nebránil se. Zvedl se, ale když se mu pokusila pomoci, odsunul jí ruku stranou. Sledovala ho tedy, jak jde do ložnice, připravena zaběhnout za ním, kdyby přece jen něco potřeboval.

Obdivovala ho. I tady se pohyboval stejně vznešeně jako jindy, když měl na sobě bílou košili a frak anebo oblek s jemným proužkem. Připadalo jí, že se snad takový narodil jako významná osobnost. A je také rozhodnut důstojně zemřít.

Vešla za ním do ložnice a zastihla ho, jak se potýká s botami, poklekla k němu, rozšněrovala tkaničky a vyzula ho. Chtěla mu pomoci na postel, ale znovu se vzepřel. Stanovil si svá pravidla a od nich neustoupil.

Za pár minut usnul. Když si byla jista, že oddechuje pravidelně, vytratila se tiše z ložnice, aby vybalila svá vlastní zavazadla.

Ve velkém kufru hned nahoře měla pečlivě zabalenou Paulovu fotografii ve stříbrném rámečku. Kdykoli se na ni podívala, pokaždé ji napadalo totéž: Tak mladý, takový hezký chlapec. Jak mu to sluší.

Postavila momentku na noční stolek a začala na postel vyrovnávat ostatní věci.

Vyšla ven a rozhlížela se, kam by mohla zajít na nákup. Ochotní sousedé ji odvezli autem do nejbližšího supermarketu. Když se Winston probudil, měla už nakoupeno a v bezvadně vybavené kuchyni chystala oběd. Nahlédl dovnitř právě v okamžiku, kdy potírala kuřecí řízky jemnou vrstvou nízkokalorického tuku.

„Zase kuře?“ Téměř se lekla, protože ho neslyšela přicházet.

Pootočila hlavu a naoko přísně řekla: „Je mi líto, ale dny, kdys měl oze gras, kaviár a skotskou jsou nenávratně pryč.“ Rozesmála se.

„Co je na tom tak k smíchu?“ zeptal se mrzutě.

„Jen si vzpomínám na staré časy, jak jsme začínali. Jedli jsme jako králové na recepcích a slavnostních obědech a doma se odbývali špagetami nebo hamburgrem, protože tě tehdy tak málo platili.“

„Ale užili jsme si tenkrát. Bylo nám dobře, ne?“

„Ano, to ano, máš pravdu,“ souhlasila. V hlase cítil slabý nádech smutku. To všechno bývalo. Obrátila list. „Pečené kuře. A salát s citrónovou zálivkou. Zelené fazolky a nakonec lehké želé. S umělým sladidlem, ovšem.“

„Úžasné,“ zhodnotil menu sarkasticky. „No, podívám se zatím na televizi, abych věděl, o čem nám zas budou lhát.“

Odšoural se z kuchyně. Pozorovala ho a uvědomila si, jak na něm kalhoty doslova visí. Musel shodit pěkných pár kilo, co je nemocný.

Bože, jen ať si pospíší s tím novým srdcem, aby nebylo pozdě.

Bylo dlouho po půlnoci.

V ložnici v patře rodinného domku Campbellových se Nancy převracela v posteli. Nemohla usnout. Všude bylo takové ticho, že dokonce slyšela i elektrické hodiny, které jindy nevnímala. Zvedla hlavu a podívala se na displej. Tři sedmnáct.

Cítila únavu a přesto nedokázala spát. Zírala do stropu. V hlavě jí bušila jediná věta, stále dokola se opakovala dvě slova konečné stadium… konečné stadium.

Tenhle obrat použil doktor Kaplan, když si je oba posadil do kanceláře a vysvětloval výsledky klinických testů, které přišly z místní nemocnice.

Na stole před sebou měl rozložené Jimovy kardiogramy, vedle číselné údaje z laboratoře. A také tu stál svitek filmu, zrovna takový, na kterém měl Jim negativy dětí z loňských Vánoc.

Když ale lékař vložil roličku do přístroje a převinul, viděla před sebou chaotické pohyby nemocného lidského srdce.

„Pošlu všechno do Lékařského centra, na kliniku,“ oznámil jim. „Toto je bezpochyby konečné stadium.“

„Co to znamená?“ zeptala se.

Kaplan by nejraději na tento dotaz neodpověděl, ale oba Campbellovi ho pozorovali a mlčky čekali.

„Nan, má drahá, to znamená, že pro Jima není jiné východisko než transplantace.“

„A kdyby nechal práce a jen odpočíval?“

„Obávám se, že by to nepomohlo,“ odpověděl Kaplan. Protože chápal, co Jimovi nejspíš běží hlavou, obrátil se k němu. „Jime, musíme se tomu postavit čelem. Neexistují žádné léky, které by pomohly. Vaše srdce ochablo a bude den ode dne slábnout. Bez ohledu na to, jaké medikamenty zvolíme. Operace je jediný možný způsob.“

Než se Nancy stačila rozplakat a Jim zmohl na jakoukoli reakci, Kaplan rychle dodal: „Naštěstí je to jen osmnáct mil do nemocnice, možná dvacet, do jednoho z nejlepších transplantačních center v zemi. Mám tam známého kardiologa, skvělý lékař i člověk. Allen McCandless. Zavolám mu. Osobně s ním promluvím, aby se o vás postaral.“

„Pomůže?“ zeptala se Nancy přímo.

„Až uvidí výsledky a cineangiogram, nepochybuji, že Jima přijme mezi své pacienty.“

Jim hlesl tiše: „Nikdy by mě nenapadlo, že já… že bych… připadalo mi, že transplantace jsou jen pro lidi z televizní obrazovky. Že se lidí jako já netýkají.“

Lékař ho poklepal po rameni a otcovským hlasem pronesl: „Jime, o většině transplantací se neví. Jen v tomhle státě jich provádějí dvacet týdně. Každý týden. Dnes už se implantují orgány tak často, že nejde o senzaci. A je to dobře, protože lékaři mohli zdokonalit techniku. Pracují efektivněji, už to nejsou experimenty. Mají zkušenosti. Je to rutina, Jime.“

Snažil se jim pohlédnout do očí, aby viděl, zda je dokázal přesvědčit. Bohužel, úplně se mu to nepodařilo.

„Nu, předám tenhle materiál McCandlessovi. Brzy budeme moudřejší.“

„A co jestli Jima nepřijmou?“ napadlo Nancy.

„Nan, nepředbíhejme. Víte co? Promluvím s McCandlessem ještě dnes večer. Vysvětlím mu všechny podrobnosti, než dostane na stůl lékařskou zprávu. Souhlasíte?“

„Dobře,“ svolila Nancy.

Kaplan ji pohladil po tváři. Byl to citlivý starší pán, ale nedokázal působit tak přesvědčivě, jak by si mnohdy přál.

Teď se tedy Nancy převalovala v posteli obklopena tichem spícího domu. Od chvíle, kdy poprvé slyšela termín konečné stadium, uplynulo teprve dvanáct dnů, ale jí se zdálo, že to byly celé věky. A všechno ostatní, co prožili předtím, jí připadalo jako z filmu. Jiný čas, jiné životy. I období, kdy si Jim všiml prvních symptomů, se propadlo někam hluboko do vzpomínek.

Zavrtěla se. Zdálo se jí, že zaslechla nějaký zvuk z Jimmyho pokoje. Vstala, aby se na syna raději podívala. Děti. V poslední době, kdy Jim pracoval už jen pár hodin a nakonec přestal úplně, ani ony nespaly klidně. Ačkoli byly hodné a nezlobily, i na ně se přenášela napjatá atmosféra a podvědomě vnímaly i nejistotu a strach rodičů.

Vyklouzla z postele a nakoukla do Jimmyho ložnice. Ležel na boku stočený do klubíčka, pokrývku zmuchlanou v nohách postele. Vzala ji, srovnala, potom ho zlehka zakryla a políbila na čelo.

Dorotka ležela na zádech, nohy nepokrčené a paže podél těla, zlaté vlasy rozprostřené na polštáři. Spala. Oddechovala mělce, ale pravidelně. Nancy ji chvilku pozorovala. I v šeru bylo vidět, jak je hezounká. Krásné dítě, pomyslela si. Není tak obyčejná jako já.

Po špičkách sešla ze schodů. Zastavila se u dveří pokoje, který teď obýval Jim. Zatajila dech a naslouchala. Ujistila se, že skutečně spí, a vklouzla do ušáku v sousední místnosti. Jim v něm sedával, když se občas díval v televizi na fotbal. Zkřížila ruce na prsou a umiňovala si, že zadrží pláč. Děsila se pomyšlení, co by se stalo, kdyby Jim náhodou umřel. Jak dlouho by jim zůstal tenhle dům? Byla však pevně odhodlaná už neplakat.

Ulicemi kolem Heritage Acres pravidelně kroužila v autě noční hlídka soukromé bezpečnostní agentury. Světelné kužele protínaly ulici jako signály majáku, část paprsků vytvářela na stropě pronajatého bytu Forrestových barevnou hru.

Millicent světlo nejdříve polekalo. Už chvíli předtím se probudila a v prvním okamžiku ji napadlo: Zloděj. Svítí si baterkou. Co mám udělat? Policie vždycky radila klidně ležet a předstírat spánek. Nedokázala však nečinně čekat. Tiše vstala a přešla k oknu. Nepatrně rozhrnula závěsy, jen na dva prsty, a zahlédla již jen červená zadní světla služebního auta, odbočujícího do vedlejší ulice.

Když už byla vzhůru, rozhodla se zkontrolovat manžela. Spal, ale svezl se z pyramidy dvou polštářů v nemocnici mu doporučovali mít vysoko pod hlavou. Odpočíval na boku, jednu ruku pod hlavou, druhou podél těla. Dýchal sice trochu namáhavě, ale vypadal stejně lépe, než očekávala.

V kuchyni uvařila trochu vody na kávu, bez kofeinu, samozřejmě. Zalila ji a přestěhovala se s hrníčkem do obývacího pokoje. Usadila se před obrazovkou, pustila noční film a ztlumila zvuk na minimum. Sotva rozuměla dialogům, ale jelikož se nesoustředila na zápletku, nijak to nevadilo.

Podobně jako mnoho dalších lidí i ona za ta léta přivykla, že televize běží stále. Byla kulisou, na níž čas od času oko spočinulo bez ohledu na obsah.

V domě na Oak Street si najednou Nancy Campbellová uvědomila, že ji někdo pozoruje. Zvedla hlavu a spatřila manžela stojícího ve dveřích.

„Jime?“ oslovila ho překvapeně. Hned se polekala, že se asi vzbudil, protože ho něco bolí.

„Zdálo se mi, jako bych slyšel nějaké zvuky,“ vysvětlil. Vešel do pokoje a sedl si na pohovku naproti ní.

„Promiň, že jsem tě probudila,“ omlouvala se.

„To nic. Alespoň mohu chvíli přemýšlet. Víš, když mi děti přišly dát pusu na dobrou noc, byl jsem si jistý: musím se z toho dostat. Ten doktor… McCandless… je přesně takový, jak nám ho vykreslil Kaplan. Rozumí své práci. A vůbec všichni tam vědí, co dělají. Podaří se mi to.“

Potěšilo ji, když ho slyšela takhle mluvit.

„Když jsme odtamtud odjeli, pomyslel jsem si, jsou to jenom pocity, nepomohou mi. Ale dnes, když jsem viděl Dottie a Jimmyho, říkal jsem si: Bůh jim nenechá umřít tátu. To nedovolí. Nemůže. Moje děti nebudou vyrůstat bez otce. Zvládnu to. Uzdravím se!“

Naklonila se k němu a pevně ho objala.

„Jistěže to dokážeš!“

V hloubi duše jí však zůstal střípek strachu, který nedovolil úplně zapomenout. Téměř čtvrtina jich zemře během čekání na vhodný orgán.

Nancy stála na zápraží a dívala se, jak si James Campbell junior a jeho sestra Dorothy vykračují do školy. Měli na sobě pláštěnky s kapucou a gumovky, protože hned ráno se spustila pěkná jarní sprška. Hřálo ji, že syn pochopil vážnost situace a choval se velmi slušně, což je u jedenáctiletého kluka nabitého energií dost vzácné. Pomáhal sestře a dokonce ochotně přiložil ruku k dílu i v domě, jako by se snažil v rámci možností zastoupit nemocného otce.

Ukázalo se, že s malým Jimmym není zdaleka tolik problémů, kolik jich Nancy očekávala. Týdny plynuly snad až příliš klidně – vytoužený telefonát z nemocnice nepřicházel. Jima jen několikrát volali kvůli ověření zdravotního stavu a dvakrát ho koordinátorka Adeline Sawyerová pozvala na skupinové posezení pacientů. Přijal a v obou případech se ukázalo, že mu návštěva prospěla. Vrátil se vždy plný optimismu a mnohem jistější.

Jenže mezitím nezbývalo než čekat. Někdy na něj padl splín. Zrovna před dvěma dny měl jednu ze svých horších nálad. Než se s ním večer rozloučila, aby odešla nahoru do ložnice, zeptal se: „Už devět týdnů. Jak dlouho to ještě potrvá?“

Čímž ve skutečnosti mínil: jak dlouho to mohu vydržet?

„Teď vím,“ pokračoval, „co měl ten chlapík. Charlie… jak se jmenoval?“

„Myslíš toho, který mluvil na schůzce v nemocnici? Charlie Evans.“

„To je on. Charlie Evans. Vzpomínáš, jak povídal: jsou dny, kdy si říkáte, že váš pager nefunguje, že vás jistě shánějí, ale nemohou se dovolat? Teď teprve chápu, co měl na mysli. I mně to tak připadá,“ přiznal.

Nancy tedy pozorovala, jak děti odcházejí, dokud na konci ulice nezahnuly za roh a nezmizely jí z očí. Už už zavírala dveře, aby se vrátila do kuchyně a připravila Jimovi snídani, když k domku zajelo auto. Poznala ho hned, zastavilo u nich už tolikrát předtím; za dne, večer nebo v noci, kdykoli ji přepadla panika, že se manželovi přitížilo, a zavolala doktora Kaplana.

Auto se zdálo stejně staré jako sám lékař, bylo však s láskou pečlivě udržované, vždycky nablýskané. Nancy napadlo, že se o ně doktor stará lépe než o sebe, alespoň pokud se týkalo vzhledu. Kaplan vystoupil trochu neohrabaně z vozu a vytáhl nezbytný černý kufřík.

„Nan, drahoušku,“ blížil se k ní po chodníčku, „potřebovali mě kousek odsud, tak jsem si řekl, že se rovnou zastavím i u vás. Nenašel by se pro unaveného starého pána šálek horké kávy?“

Snažil se nedat najevo svou starost o Jima, ale Nancy stejně neoklamal. Přistoupila však na jeho hru a usmála se.

„U nás se můžete kdykoli ohřát, Bene, vždyť to dobře víte.“

„A kdyby tak zbyl i jeden vynikající medový koláček, které občas upečete, hmmm.“

„I ten bude,“ ujistila ho.

„Nu, pak je škoda tratit čas venku. Pojďme,“ vybídl ji.

Vypil půl šálku kávy a konečně řekl: „Když tu tak sedím, možná bych se mohl mrknout na Jima.“

Pokusil se, aby jeho návrh zněl spontánně, ale Nancy zvážněla. „Bene, volal vám doktor McCandless?“

„Ne, nejsem tu na jeho pokyn. Přijel jsem sám. I kdybych nenavštívil sousedy, Jim je můj pacient a mám právo být zvědavý.“

„Být zvědavý, nebo mít obavy?“ přerušila ho Nancy.

„Propána, nepřeme se o slovíčka. Jaký je v tom rozdíl? Jim je můj přítel, tak se musím starat. Chtěl bych se na něj podívat. Mohu?“

„Samozřejmě. Promiňte, Bene.“

Vstal. Nebyl o moc vyšší než ona, takže jí hleděl téměř rovně do očí. Stiskl jí dlaň.

„Nancy, musíme držet pohromadě. Cítím, že se mu to podaří, že to dokáže. A je na nás, abychom ho přesvědčili, že všechno zvládne. Ano?“

Slzičky v očích. „Ano,“ řekla.

„Tak, a teď jdu za ním!“

Kaplan dokončil běžnou prohlídku, poslechl si srdeční ozvy, nechal ho párkrát nadechnout a vydechnout, aby prověřil plíce. Jeho vycvičenému uchu neušlo, že Jimův stav se od posledního setkání změnil, a ne k lepšímu. Nedal však na sobě nic znát.

„Tak, Jime, není to nejhorší,“ prohlásil nakonec. „Věřím, že se už brzy dočkáme. Poslal jsem dokonce McCandlessovi a Sladeovi vzkaz, že chci být u toho, až začnou operovat.“

„A dovolí to?“ zajímalo Nancy.

„A kdo by si troufl mě zastavit?“ holedbal se lékař. Usmál se. „Samozřejmě, pustí mě tam,“ dodal pak klidně.

Během prohlídky Jim mlčel. Až když si potom zapínal košili, vyhrkl: „Jak dlouho, doktore?“

„Hned jak se objeví vyhovující srdce, ozve se ten nejkrásnější signál na světě a čekání skončí,“ odpověděl Kaplan tak optimisticky, jak jen situace dovolovala.

„A jestli se nenajde žádné, kolik týdnů nebo měsíců mi zbývá?“

„Jime, slíbils mi, že o tom už přemýšlet nebudeš,“ ozvala se vyčítavě Nancy.

„Ale stejně, mám právo se zeptat… vědět.“

„Samozřejmě,“ vložil se do hovoru doktor. „Zatím je všechno v pořádku. Času je dost. Jime, určitě to srdce najdou, jsem si jistý.“

Nancy ho vyprovázela ven. Zastavil se za dveřmi a tiše se zeptal: „Nestěžoval si Jim v poslední době na nějaké bolesti? Nebo problémy s dechem?“

„Ne, neříkal nic. Proč?“

„Jen se ptám. Napadlo mě, že by to mohla být příčina té jeho dnešní deprese. No, každopádně kdyby se něco změnilo, hned mi dejte vědět. V kteroukoli hodinu. Ve dne, v noci, to je jedno. Ano?“

„Čekáte, že se něco přihodí?“ otázala se přímo.

„Čekám? Ne, to ne. Jenže člověk nemá nikdy úplnou jistotu,“ připustil. Zlehka ji políbil na tvář. „V každém případě platí, co jsem řekl. Ve dne, v noci, kdykoli.“

Nancy se dívala za odjíždějícím starým autem. Něco našel, jistě, ale nechtěl mi o tom říci. Určitě je to zlé, jinak by mi přece nic netajil.

Ovládla se, nasadila optimistický výraz, vykouzlila úsměv a vrátila se do kuchyně.

Millicent Forrestová vyhlédla z jídelny a ohlašovala: „Snídaně je hotová.“ Když nedostala žádnou odpověď, ztuhla a rozběhla se k manželově pokoji. Našla ho skrčeného v křesle, oči zavřené. Na podlaze ležel blok a zlaté plnicí pero, které mu kdysi daroval prezident, jak ostatně potvrzovalo i vyryté věnování.

Vyděsila se. Téměř bez dechu zvolala: „Winne! Winstone!“ Poklekla a snažila se ho zvednout.

Otevřel oči a nevrle zabručel: „Co je? Co se děje?“

„Myslela jsem.“ V posledním okamžiku se naštěstí zarazila.

„Začal jsem sepisovat memoáry,“ prozradil. „Protože nevím, kolik času mi ještě zbývá, zdá se mi, že je to poslední dobrý skutek, který mohu věnovat téhle zemi.“ Kývl směrem k bloku na podlaze. „Asi jsem zadříml. Nějak mi schází energie. Už to není jako dřív. Už.“

Millicent s obrovským ulehčením vydechla. „Snídaně. Snídaně je na stole.“

„Jistě. Snídaně.“

Vstal. Nedovolil, aby mu pomohla. Napřímil se. Důstojně jako obvykle přišel ke stolu v malé jídelničce. Pozorovala ho. Lépe mu není, ale hůř snad také ne, odhadovala.

Když skončili, oblékl si khaki kalhoty a vlněnou košili, obul boty se silnější vzorovanou podrážkou a prohlásil, že se půjde ven projít. Nezakazovala mu to. Věděla, že si to sám rozmyslí, protože je příliš slabý. Za chvíli ho opravdu viděla na verandě, jak se usazuje do křesla. Tvář vystavil dopolednímu slunci. Pozorovala ho mezerou mezi závěsy v jeho pokoji. Dýchal mělce a pravidelně, ačkoli se zdálo, že každý nádech ho stojí jisté úsilí.

Opláchla nádobí a poklidila pár věcí. Potom vyšla za ním a posadila se vedle něj. Zeptala se, co by si dal k obědu.

„Moc velký výběr nemám, že? Bílé maso nebo kuře, pochopitelně bez tuku. A něco zeleného. Cokoli. A taky nasucho. Bez soli. Žádné máslo. To se budu mít! Není to zrovna oběd jako v Bílém domě, viď?“

Mlčeli. Potom se najednou ozval: „Věnuji je Paulovi.“

„Věnuješ mu co?“ nepochopila.

„Paměti. Paulovi a všem mladým mužům, kteří padli, protože my jsme selhali. Proto musím dostat nové srdce, abych dokončil svou knihu.“

„Určitě se to podaří. McCandless mě ujistil, že máš dobré vyhlídky.“

„Zatímco čekám, připravím si osnovu. Začal jsem už ráno, ale usnul jsem. Jedna dvě kapitoly budou z raného období. Napíšu o nás. A jak jsem se dostal do vlády, první roky. Cestu nahoru. První mise v zámoří. Vzpomínáš si? To bylo ještě za Kennedyho, ohromná doba. Jenom dva a půl roku. Pamatuješ, kde jsme tenkrát byli?“

„Na to nikdy nezapomenu. Vila v Bernu, setkání u francouzského velvyslance. A večírek před velkou oslavou Dne díkůvzdání na počest amerického kontingentu v Evropě.“

„Ano, snažil se trochu utužit vztahy. Panebože, když člověk vidí, kolik chyb se napáchalo. S podivem, že se nám podařilo dojít takhle daleko,“ ušklíbl se hořce. „Do dneška jsem si neuvědomil, že toho musím tolik vypovědět. A jak málo času mám.“

„Doktor McCandless řekl, že po transplantaci můžeš žít klidně dalších patnáct roků, možná víc,“ připomněla mu.

„McCandless. Sympatický mladý muž,“ poznamenal sarkasticky. „Sympatický mladý muž? Je mu čtyřicet, třeba i o něco víc. A já o něm mluvím jako o mladíkovi. Je mi teprve padesát pět. Ale připadám si mnohem starší.“

Opět se rozhostilo ticho. Až po dlouhé pauze ji požádal: „Millie, podala bys mi blok a pero?“

„Myslíš, že bys měl psát?“

„Jenom si udělám pár poznámek,“ odpověděl. „To mě nevyčerpá, ne?“

Nechala ho na verandě s psacími potřebami, aby se mohl pustit do práce. Neušlo jí, že písmo je poněkud roztřesené, dost odlišné od úhledných řádek, na jaké byla za ta léta zvyklá.

Pokoušela se jednou rukou odemknout domovní dveře, zatímco na druhé měla zavěšenou velkou tašku s potravinami a zeleninou. Konečně se Millicent podařilo otočit klíčem a otevřela.

„Winstone?“ Žádná odpověď. Postavila nákup na kuchyňskou linku a vyšla se podívat na terasu. Nebyl tam. Vtom zaslechla zakašlání z ložnice. Ach, jen aby se nenachladil a nechytil nějakou chřipku. To by mu ještě chybělo. Rychle vběhla dovnitř a spatřila ho ležet v nohách postele. Přerývavě dýchal, spíše lapal po dechu.

„Winstone!“

Popadla ho za zápěstí a nahmatala pulz. Na okamžik si nebyla jistá, jestli ten chaotický tep patří jí nebo jemu. Zkusila se soustředit. Jeho byl nepravidelný a velmi rychlý.

Mezi namáhavými vdechy ze sebe vypravil: „Bolí mě, tady.“ Sáhl si dlaní na hrudník. Tolik sípal a chrčel, že se vyděsila. Umírá.

Jen na vteřinku zaváhala. Rozhodla se, že menším rizikem je nechat ho na minutu dvě samotného a zavolat doktoru McCandlessovi.

„Paní Forrestová, soustřeďte se, prosím vás, a odpovězte mi.“

„Ano, jistě. Promiňte.“

„Řekl, že má bolesti? V hrudníku?“

„Ano.“

„A má rychlý nepravidelný pulz?“

„Ano. Alespoň mně to tak připadalo.“

„A kašle? Lapá po dechu?“

„Ano.“

„Dobře. Raději ho vezmeme k nám,“ rozhodl McCandless. „Hned posílám ambulanci.“

„Doktore, co je mu? Má nový infarkt?“

„Myslím že ne, ale pro jistotu ho prohlédnu. Záchranka tam bude za chvilku. Připravte ho na cestu, prosím.“

Winston Forrest ležel na bílém vyšetřovacím stole. McCandless, lehce předkloněný, mu přejížděl stetoskopem po nahém hrudníku. Nemocný muž namáhavě polykal vzduch a chvílemi se jeho tělo otřásalo záchvaty kašle. Když si byl lékař jistý diagnózou, zavolal asistenta.

„Převezte ho na pokoj a dejte mu kyslík. A udělejte EKG. Za hodinu se na něj přijdu podívat.“

V menší kanceláři seděl za stolem McCandless a naproti němu Millicent Forrestová.

„Co se stalo, doktore?“ ptala se.

„Jedna z komplikací, k nimž občas u vážnějších případů dochází.“

„Ale není to další infarkt, že ne?“

„To s určitostí potvrdí až EKG, ale myslím že ne.“

„A co se dá dělat?“

„Stabilizujeme ho. Odstraníme z hrudníku tekutinu, která vyvolává kašel a dýchavičnost.“

„Bude to…“ zarazila se.

Domyslel si snadno, nač se chtěla zeptat. „Bude to mít vliv na jeho další léčbu?“ dokončil za ni.

„Vyřadíte ho? Je to s ním už tak zlé?“ odvážila se nakonec.

„Ne,“ ujistil ji. „Samozřejmě ale zůstane pořád pod dohledem, aby se jeho stav dále nezhoršoval.“

„Mohu za ním?“

„Teď právě mu odvodňují hrudník. Raději počkejte.“

„Jistě. Samozřejmě.“

„V čekárně je pár časopisů. Anebo jste si něco přinesla?“

„To mě ani nenapadlo. Všechno se seběhlo tak rychle. Jen jsem chtěla, aby se co nejdříve dostal do dobrých rukou.“

„Chápu,“ přikývl. „Víte, měla byste si zvyknout, že teď budete většinou jen čekat.“ Tázavě na něj pohlédla. „Zůstane tady, dokud se neobjeví dárce,“ vysvětlil.

„Přinesu si nějaké čtení,“ rozhodla.

„Anebo vyšívání,“ vzpomněl si. „Viděl jsem v čekárně spoustu žen, které si takhle krátily čas. Jednou mě napadlo, že by se z těch deček a ubrusů dala poskládat dálnice. Představte si takový barevný pruh napříč celého státu. Vyšíváte?“

„Ne.“ Podívala se na něj pozorněji. Zdálo se jí, že jen nechce, aby odešla.

„No, tak vám bude muset stačit čtení. Jednou jsem tu měl pacientku a její manžel si každý den nosil s sebou notebook. Psal průvodce. Představte si: denně seděl u manželčiny postele a sepisoval rady, jak se orientovat v neznámých dalekých krajích.“ Zasmál se při té vzpomínce.

Všimla si, že když se zasmál, nezdál se tak unavený. S úsměvem na tváři tolik nevypadá jako vážný proslulý kardiolog. Vynikne jako muž. Prohlížela si ho pozorněji. Košile si nechává prát, jsou až příliš naškrobené. Winston by si takové nikdy neoblékl.

McCandless cítil, že ho hodnotí. Maličko znervózněl.

„Raději se půjdu podívat, jestli už skončili,“ řekl.

Čekala ve společenské místnosti. Seděla tu ještě jedna žena, kterou Millicent před časem viděla na setkání pacientů. Usmály se na sebe a prohodily pár slov. Rozhovor však vázl a brzy uvízl na mrtvém bodě.

Millicent vzala do ruky časopis z vedlejšího stolku. Bylo to staré číslo s odřenou titulní stranou, z něhož někdo už vytrhl pár listů. Přesto se snažila soustředit na text. Brzy se ale přistihla, jak jen bezděky obrací stránky. Nakonec magazín odložila. Když se po chvíli rozhlédla, druhá žena už byla pryč. Na chvilku si připadala provinile, ale zároveň se jí ulevilo, že je sama.

Připadalo jí, že uplynulo několik hodin. Ve skutečnosti netrvalo ani dvě, než dovnitř nahlédl McCandless. Rychle vstala.

„Jak je mu?“

„Odpočívá. Udělal jsem pro jistotu ještě jeden kardiogram. Nebyl to infarkt. Jenom obvyklá komplikace, jak jsem předpokládal.“

„Mohu se za ním podívat?“

„Ano. Sháněl se po vás.“

„A jak se… jakou má náladu?“

„Vylekalo ho to, řekl bych. Pochopitelně. Když má člověk vážné problémy se srdcem, každá taková příhoda ho přinutí myslet na nejhorší.“

„Ale už je v pořádku, že?“

„Relativně ano. Jestli ho budeme moci operovat dost brzy, vydrží to.“

„Dost brzy?“

„Během několika týdnů,“ upřesnil. „Jděte za ním. Chce vás vidět.“

Našla manžela napůl sedícího v posteli, zapřeného polštáři. Do nosu měl zavedené hadičky. Od hrudníku se táhly vodiče osciloskopu; křivka na obrazovce graficky znázorňovala srdeční činnost. Obličej se mu leskl potem, ale oči měl živé a bystré jako pokaždé. Natáhl ruku. Když ji stiskla, cítila, jak je studená.

„Polekal jsem tě, viď?“ zeptal se. „Odpusť.“

„To je v pořádku. Máme štěstí, že bydlíme tak blízko nemocnice.“

„Ten doktor. McCan.“

„McCandless,“ opravila ho.

„Ano. McCandless. Asi ztrácím paměť na jména. Řekl mi, že tu budu muset zůstat. Až do operace.“

„Je přesvědčený, že je to nejlepší řešení,“ potvrdila.

„Vypadá to, že je ze mě chráněný druh. No, už jsem zažil příjemnější pocty,“ poznamenal hořce.

Pokouší se žertovat, ale moc se mu to nedaří. Vždycky vtipkoval, a dobře. Teď se snaží, ale vyznívá to naprázdno. Chudák. Pořád je to můj muž! Je to zvláštní. I když jsme v poslední době žili každý sám, musím se nutit, abych si uvědomila, že je mezi námi konec. Myslela jsem, že jsem se už přes to přenesla. Teď vidím, že zdaleka ještě ne. Je můj muž. Přeji si, aby žil! Ano, chci, aby zůstal naživu!

Stiskla mu ruku. Byla stále chladná.

Bojí se? Vystrašilo ho to, jak se domnívá doktor?

Někdo zlehka zaťukal na dveře.

„Pane Forreste, nemáte chuť na něco k jídlu?“

„To už je tak pozdě?“ podivil se. „Ani nemám hlad.“

„Zkuste to. Nepřemáhejte se, ale třeba vám tohle přijde k chuti,“ řekl příjemný mladík v bílém plášti. Přivezl k posteli tácek s jídlem. Upravil polohu lůžka, aby Forrest seděl, a potom sundal nerezové poklice z talířů s pokrmy.

Forrest si prohlížel večeři. Kousek ryby, toast a jablečné pyré. Vedle miska s pudinkem neurčité barvy; jistě bude bez chuti, protože není sladký a vedle šlehačky ani neležel.

„Hmmm,“ zabručel sarkasticky, „to je všechno pro mě?“

Mladík se usmál.

„Jakmile trochu pookřejete, i jídlo bude lepší.“

„No, aspoň se mám na co těšit,“ prohodil, ale ničeho se nedotkl.

Chlapík je nechal o samotě a Millicent se zeptala: „Mám ti nějak pomoci?“

„Zpropadeně, ne!“ Vzal vidličku a pomstychtivě bodl do ryby. Ruku měl nejistou a plátek masa mu vyklouzl. Mrštil příborem, jen to zazvonilo.

Bez jediného slova nabrala kousek masa a chtěla ho krmit. Odvrátil se.

„Wine.“ přemlouvala ho.

„Ksakru, jestli se nedokážu sám najíst, tak je pozdě, dost pozdě!“

„Winstone!“ naléhala.

„Nemám hlad,“ zavrčel.

„Taky jsi mi tak pomáhal,“ připomněla mu.

„Jenže to bylo něco jiného,“ namítal.

„Proč myslíš?“

„Doktor Flood tenkrát řekl, že když nezačneš jíst, propadneš depresím. Mně nic takového nehrozí,“ ohradil se. „Je mi jen mizerně. Všude kolem život běží dál, svět je plný událostí a já tu trčím na posteli tisíce mil od Washingtonu. Žádné zprávy. Pravdivé, samozřejmě. Rozhoduje se o tolika důležitých věcech a beze mne. Jsem úplně mimo!“

„Budou se muset bez tebe na chvilku obejít,“ ozvala se mírným hlasem.

„Prezident říkal… naposledy, když se mnou mluvil. Winstone, uzdrav se. Potřebuji tě. A co víc, důvěřuji ti. Takže se dej brzy do pořádku, ať jsi co nejdříve zpátky.“

„Však budeš,“ uklidňovala ho. „Teď se najez.“ Znovu mu podala k ústům sousto ryby.

Nakonec poslechl. Žvýkal maso mechanicky jako navztekaný kluk.

„To říkal doktor Flood?“ vrátila se k jeho poznámce.

„Ano.“

„Myslela jsem, že to byl tvůj nápad.“

„Nenapadlo by mě to. Byl jsem tehdy s rozumem v koncích. Když přišla ta zpráva… o Paulovi… nechtěl jsem jít domů. Nevěděl jsem, jak ti to mám říci. A potom… neočekával jsem, že bys… že to bude takové. Vždycky jsi bývala tak silná. Nic tě neporazilo. Až tenkrát.“

„Zapomínáš, Winstone, že když jsi odjížděl pryč, zůstali jsme s Paulem pokaždé sami. Žila jsem pro něj. Jen jsem o tom nikdy předtím nepřemýšlela. Dokud se to nestalo.“

Přestala mu podávat pyré; ani si toho nevšiml.

Otevřely se dveře. Očekávali, že služba přišla pro nádobí, a trochu je překvapilo, když se objevil McCandless. Snažil se vypadat optimisticky.

„Tak jak se vede?“ zeptal se. Sklouzl pohledem na tácek. „Nejste při chuti? Nedělejte si z toho hlavu, to se občas stává. Alespoň vám do rána pořádně vytráví a dáte si vydatnou snídani.“

„Smažená vejce na másle? Croissanty s džemem? Pravou kávu se smetanou?“ vyjmenoval Forrest přesně to, co mu už od prvního infarktu upírali.

„No, ne tak docela,“ usmál se McCandless. „Ale budete mít takový hlad, že vám to možná tak zachutná.“

Lékař předstíral, že se jen náhodou podíval na osciloskop. Millicent pozorně sledovala jeho hubený obličej, ale jeho výraz se nijak nezměnil. Změřil Forrestovi tlak.

„Dobře, dobře, dobře.“ opakoval automaticky. „Ráno uděláme další testy. Krevní obraz a podobné nezbytnosti. Ale nic až tak nepříjemného.“ Znovu přejel pohledem po nedojedené večeři. „Nechám to odnést. Nemá smysl, abyste se přemáhal.“ Otočil se k Millicent. „Dnes večer už se nic nového nepřihodí. Váš muž si potřebuje odpočinout.“

Pochopila to jako povel k odchodu. Je zproštěna služby. Vzala plášť a kabelku, políbila manžela na dobrou noc a vyšla na chodbu. Na okamžik se zastavila. Za chvíli se objevil i McCandless.

Než se stačila zeptat, promluvil sám.

„Já vím. Všichni příbuzní pacientů pokaždé čekají na lékaře, aby jim svěřil, co nemocnému zatajil. Vězte, nemám žádná tajemství. Byla to obvyklá komplikace, k nimž dochází v průběhu několika týdnů nebo i měsíců po vážné srdeční příhodě. Teď je stabilizovaný. Pokud se stav nezmění, bude schopen operace, až se najde dárce.“

Přikývla a zamířila chodbou ke schodišti. Odevšad se ozývalo cinkání příborů a sbíraného nádobí. Zbývalo jí pár metrů k výtahům, když slyšela McCandlessův hlas.

„Paní Forrestová.“

Otočila se a čekala. Teď jí nejspíš přece jen sdělí něco závažného.

Došel k ní.

„Hádám, že jste tu sama. Napadlo mě, jestli byste se mnou nechtěla zajít na večeři?“

Překvapil ji.

„Na večeři?“ opakovala. „Nepřemýšlela jsem o jídle,“ přiznala upřímně.

„Pak je nejvyšší čas. A řekněte ano.“

„Jestli mě litujete, nemusíte.“

„Lituji sebe, proto vás zvu.“

Neodpověděla, jen kývla hlavou.

Potěšilo ho to.

„Dobrá,“ řekl. Zjevně se mu ulevilo. „Ještě se podívám na pár pacientů a potom můžeme vyrazit. Pokud ovšem nebudou mít nějaké problémy.“

Restauraci našli blízko kliniky. Jmenovala se Chez Raimond. Millicent si zkusila představit, jak asi vypadá uvnitř. Když vešli, shledala, že skutečnost splňuje její očekávání. Maitred s pochybným francouzským přízvukem, nápoje podávané ve vysokých sklenkách, jež se tvářily jako křišťál, menu na velkých zdobených listech. Vedle francouzských názvů byl u každého pokrmu v závorce uvedený anglický překlad.

Zpočátku se oba cítili trochu rozpačitě. Přišel číšník a McCandless objednal: „Nejdříve pití,“ rozhodl, „Rob Roy pro mou…“ zarazil se, ale pozdě. Millicent si pochopitelně všimla. Obrátil se na ni: „Co si dáte, paní Forrestová?“

„Vodku s ledem.“

Opakoval: „Vodku s ledem pro dámu. A pro mě skotskou. A sodu prosím.“

Jakmile byla obsluha pryč, Millicent se zeptala: „Asi nejste dlouho rozvedený, že?“

„Ne tak dlouho, abych se zbavil starých zvyků,“ přiznal.

„A ne tak dlouho, abyste si zvykl večeřet sám,“ dodala.

Chtěl jí všechno vysvětlit.

„Nerozešli jsme se ve zlém. Žádná nevěra. Ani obvinění. Prostě dva dospělí lidé se rozhodli jít dál každý svou vlastní cestou.“

Viděl jí na očích, nač myslí.

„Vlastně, ona byla tou dospělou, která se rozhodla. A pokud jde o mě, nemohu jí to mít za zlé. Koneckonců, byla dost sama. Nemáme vlastní děti. O jedno jsme přišli. A nechtěli jsme žádné adoptovat.“

Přinesli jim pití. Beze slova si přiťukli a okusili. Vycítila, že on se musí vypovídat, a tak jen seděla a čekala. Za chvíli opravdu začal.

„Maggie se na nějaký čas vrátila učit. Ale nebylo to ono. Kdykoli jsem se zmínil o adopci, prohlašovala: chci své vlastní. Kdybych byl pozornější, víc si jí všímal, možná… snad bych pochopil. Takhle to vyšlo najevo až v kanceláři u právníka.“ Na okamžik se odmlčel.

„‚Allene začala tehdy‘, vždycky mě oslovovala Allene, když šlo o něco velmi závažného, ‚Allene, skutečným důvodem, proč si nepřeji dítě adoptovat, je, že nechci, aby žilo stejně jako já. S partnerem, který je věčně pryč.‘ Nikdy předtím jsme o tomhle nemluvili. Kdyby… změnil bych se. Snažil bych se udělat cokoli.“

Millicent se na něj pozorně zadívala, zatímco on upíral pohled na orosenou sklenku, aby se vyhnul jejím očím. Ještě neskončil, domyslela si.

„Ne, není to pravda. Musel bych žít úplně jinak. Vzdát se práce, kterou miluji. Tu nejistotu, nepravidelnou dobu. Věděla, že kdybych byl donucen volit, vybral bych si práci, ne manželství. Zbavila mě té tíhy a rozhodla sama.“

Tohle určitě ještě nikdy nikomu nesvěřil. Z jakého důvodu právě mně? A proč teď?

Zjevně se mu ulevilo, když se Maitre ď přišel zeptat na další přání. „Už jste si vybrala?“ zeptal se McCandless, obličej skrytý za jídelním lístkem. „Našla jste něco oblíbeného?“

Donesli jim večeři a on se teprve rozpomněl: „Víno. Zapomněl jsem na víno.“

„Děkuji, pro mě ně,“ odmítla.

„Dobrá. Ani já nemusím. Popravdě řečeno, nerad dělám něco jen proto, že se to v dané situaci předpokládá. Vlastně dost neochotně se podvoluji pravidlům,“ přiznal.

„Obzvlášť v manželství?“ zeptala se, ale nezvedla oči od talíře.

Blýskl po ní pohledem. Připadala mu neobyčejně krásná. Blondýna s jemnými, pravidelnými rysy. Vyzařovala z ní důstojnost a zkušenost vypěstovaná léty ve společnosti vysoce postavených lidí.

„Řekl bych,“ pokusil se o vysvětlení, „že vstupovala do manželství a věděla, do čeho jde. Mladý doktor, začínající kardiolog. Nejdříve téměř veškerá moje praxe sestávala ze záskoků za starší kolegy. Později bude z mladíka konzultant, ale v době, kdy jsme se brali, jsem dělal, k čemu mě zavolali. Musel jsem být k ruce ve dne v noci. Ale tím jsem se netajil.“

S pocitem, že se tak zbavil viny, pokračoval v jídle. Chvíli ho nechala, ale potom se ozvala znovu.

„To bylo na začátku. A potom?“

Neochotně pozvedl zrak a jejich pohledy se střetly. Čekala.

„Jakmile jsem se dostal do transplantačního týmu, čas pro mě přestal existovat. Kdo mohl předpokládat, že jednou v noci se v Černých horách Jižní Dakoty spustí liják, dojde k nehodě a o pár hodin později bude po ruce srdce vhodné k operaci? Takže bylo najednou potřeba dvakrát tolik lidí na pohotovosti. Představte si: máte život i smrt ve svých rukou. A tak to šlo pořád. Volali mě během večeře, nebo oslavy, dokonce… dokonce i když jsme se milovali.“

Podíval se jí zpříma do očí. „Ano, i uprostřed milování. Slyšíte ten zatracený signál a vyskočíte jako starý hasič, hned jste na nohou a pádíte k ohni. Maggie se přes to nedokázala přenést. Nejistota. Samota. Hodiny a hodiny v prázdném bytě. V kanceláři v nemocnici jsem měl náhradní oblečení, kdybych se náhodou den dva nedostal domů.“

Cítila, že od ní čeká slova porozumění, jenže ona znala totéž z druhé strany. Jako Maggie i ona léta sdílela podobný osud, a proto ho teď nemohla omlouvat.

„Zvláštní,“ zamyslel se. „Teď, když je Maggie pryč, mi připadá, že mám času spoustu. A snad začínám chápat, jak jí bylo.“

„Mluvil jste s ní o tom?“

„Pokusil jsem se. Ale myslím, že mi nevěřila.“ Položil vidličku. „Vlastně nevím, proč vám to celé povídám.“

„Já ano. Chcete odpuštění. Jenže já znám ty pocity. Vím přesně, jak se cítila ona.“

„Myslel jsem, že právě proto pochopíte.“

Jejich oči se znovu setkaly. V ten okamžik si uvědomila, že četl zprávu doktora Robbinse o jejím vlastním manželství.

„Musel jsem. Je to součást profilu vašeho muže, nezbytná pro celkové hodnocení. Podmínky jsou stejné pro všechny uchazeče.“

„Ano, samozřejmě.“ Měla najednou nepříjemný pocit, připadala si jako nahá.

„Mohl jsem něco udělat? Aby zůstala?“

„Asi jste se pokusil o to, o co většina.“

„Prosím?“

„Nejspíš jste sliboval. Upřímně. Ale nikdy jste nedodržel slovo. Jako třeba: Až skončí tenhle případ, vezmu si dovolenou. A pojedeme spolu někam. Budeme mít na sebe spoustu času.“

Hájil se: „Před čtyřmi lety jsme vyjeli na okružní plavbu na jedné z těch zábavních lodí. Celých jedenáct dní.“

„Jedenáct dní, před čtyřmi roky,“ opakovala Millicent s kapkou sarkasmu v hlase. „Ale pořád ještě jste v tomto ohledu galantnější než Winston. Nikdy jsme neměli celých jedenáct dnů pouze pro sebe. Dokonce ani když Paul zemřel. Sama jeho smrt vyvolala poplach v Bílém domě.“

„Tohle jsem si také přečetl ve spise vašeho muže. Věděla jste, že vašeho syna posílají do Bejrútu?“

„Ne. Dokud mi nenapsal. Od té chvíle mě pronásledovala zlá předtucha. Nevydržela jsem na jednom místě v klidu. Přecházela jsem po domě a nemohla se toho pocitu zbavit. Potom se Winston jednou brzy ráno vrátil domů. Ještě nebylo ani sedm. Chtěl mi to říci dřív, než se všechno dozvím ze zpráv. Vypadal zničený, bledý. Díval se na mě, ale neviděl mě. Sesunul se do ušáku v obývacím pokoji, dlaně mezi stehny, vrtěl hlavou. Do smrti budu mít tu scénu před očima. ‚Paul‘, řekl tehdy. ‚Paul. Co se stalo s Paulem? Pověz mi to!‘ vykřikla jsem. Neodpověděl. Jen seděl, kýval hlavou ze strany na stranu a šeptal: ‚Byl tam, jeden z těch.‘ ‚Kterých?‘ nechápala jsem. ‚Ten náklaďák s výbušninami. Prorazil bariéru. Vjel do velitelství námořní pěchoty. Všechno vybuchlo. Celé stovky… stovky.‘ opakoval pořád. ‚Pěchota. Vojáci. Neměli nejmenší šanci… čas… nemohli… a Paul. Paul tam byl taky.‘ Paul. Zprvu mi to nedocházelo. Nevěřila jsem tomu. Vždyť jsem zrovna den předtím našla ve schránce jeho druhý dopis. Nemohl umřít! Jenže byl mrtvý. Mrtvý.“

Prozradila víc, než chtěla. Pokusila se pokračovat v jídle. Večeře už dávno vychladla. Anebo ztratila chuť.

Nakonec řekla tiše: „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás tímhle obtěžovat.“

„To nic, to je v pořádku,“ uklidňoval ji kvapně. „Už se mnou dlouho nikdo tak otevřeně nepromluvil. Pochopitelně, setkávám se s pacienty a jejich rodinami. Většinou mě přesvědčují, proč si jejich otec, manželka nebo manžel zaslouží nové srdce více než ostatní. Pokaždé je to stejné prosím, zařaďte mého milovaného na první místo. Jeden otec mi kdysi řekl: ‚Doktore, dejte mého syna na první místo a nebudete litovat, dokážu ocenit dobrou vůli.‘ Jako by se jednalo o zboží na trhu a my prodávali srdce těm, kteří si je za peníze mohou dovolit.“

Allen si uvědomil, že odbočil. Připomněla mu, o čem začal.

„Zmínil jste se, že s vámi už dlouho nikdo nemluvil otevřeně.“

„Ano, měl jsem na mysli, aniž by tím sledoval své zájmy. V poslední době mám spoustu věcí, o které bych se s Maggií rád podělil. Jenže tu najednou není.“

Tiše se ho zeptala: „A když tu byla, povídali jste si občas?“

Musel přiznat: „Až teď mám ten pocit, že s ní potřebuji mluvit, poslouchat ji, mít ji nablízku. Máte pravdu, předtím mě to nenapadlo.“

„Uvědomila jsem si, že já s Winstonem spolu hovoříme také mnohem častěji než dříve. Pochopitelně, ten infarkt ho donutil zmírnit tempo.“

„A co vás znovu sblížilo? Jeho srdeční příhoda?“

„Nevím, co bude dál, ale teď mě potřebuje. A vy? Pokusíte se s Maggií začít znovu?“

„Zřejmě ne. Už má jiného muže. Podle toho, co se mi doneslo, je to docela vážné. Je zástupcem ředitele v bance. Pravidelná pracovní doba. Každý večer je doma včas. Prý hraje velmi dobře squash. A myslím, že si Maggie váží a má ji rád. Ona si to zaslouží.“

Talíře před nimi zůstaly skoro plné, ale číšník pochopil, že skončili. Obsluha odnesla nádobí. Maitre ď jim nabídl zákusky a kávu, ale neměli chuť ani na jedno.

„Odvezu vás zpátky do nemocnice, abyste si mohla vzít své auto,“ navrhl jí.

„Nepřijela jsem autem. Ráno záchrankou,“ připomněla mu.

„Ach, jistě,“ upamatoval se. „Takže domů.“

Během jízdy dlouho mlčeli. Nakonec prolomil ticho.

„Doufám, že jsem vám nezkazil večer.“

„Jsem ráda. Alespoň jsem nemusela být tolik hodin sama.“

Znovu seděli mlčky.

„Jaká ironie,“ ozvala se najednou. „Maggie si stěžovala na osamělost a já poznala druhou stranu mince. Ani to není legrace. Manželka diplomata, to je zaměstnání na plný úvazek. Vláda dostává dva lidi za jedny peníze. Muž má titul, pevný plat a různé výhody. A žena funguje jako neplacená síla. Společenské záležitosti, to je úděl manželek politiků. Večer co večer se setkáváte s lidmi, musíte je bavit anebo se nechávat bavit. S většinou z nich byste se běžně nestýkal, ale etiketa si to žádá. Čajové dýchánky a párty při různých příležitostech, recepce. Do Washingtonu přiletí cizí diplomat na jednání a vy se musíte postarat o program jeho ženy. Provést ji po městě po památkách, které znáte nazpaměť, pak na oběd a nakupovat. Večer pak pohostit a zabavit oba, samozřejmě. Stojí to úsilí i čas. Seznámit se s cizími zvyky, abyste někoho z hostů neurazil. Znát v kostce obsah jednání, protože si nesmíte dovolit žádné faux pas. Jste v podstatě také diplomat, až na jediné, nedostáváte plat. Ale co je nejhorší? Všechno jde na úkor vašeho soukromého života. Rodinného soužití. Proto jsme také neměli druhé dítě.“

Vydechla. Samotnou ji trochu zaskočilo, jak se rozpovídala. Jenže jedna myšlenka vyvolávala další a další. Zdálo se, že jí rozumí. Pokračovala tedy.

„Po celou tu dobu jsem čas, který měl patřit Paulovi, věnovala jen tak na oltář vlasti. A jestli Winston nebyl vzorný otec, já to synovi, bohužel, nevynahradila. Tehdy… po tom, co se stalo v Bejrútu… ptávala jsem se mnohokrát, proč se nechal odvést, byla to jeho vzpoura i proti mně? Dodneška si nedokážu odpovědět. Když mi tu říkáte, že Maggie si vás nikdy moc neužila, měla jsem snad já Winstona až příliš? Ne, rozhodně ne. Protože první, komu vždycky zůstal věrný, byl úřad, Bílý dům a prezident.“

McCandless poznamenal tiše: „Možná to jinak nejde. Neexistuje rovnováha mezi soukromím a prací. Pro většinu z nás je dnešní způsob života příliš hektický. Snad se vyvine nějaký jiný druh lidských bytostí, který to zvládne lépe.“

„Třeba,“ přitakala. „Vezměte nás dva. Vcelku inteligentní lidé. A, odhaduji, oba máme svá přání, tužby, plány. Nic nereálného. A přesto naše manželství ztroskotala, anebo téměř, moje má možná ještě šanci. Vás je mi líto, doktore. Za posledních pár měsíců jsem si tolikrát připadala opuštěná, že se dokážu vžít do vašich pocitů.“

Vtom se ozval jeho pager a oběma se svým způsobem ulevilo. Ihned odpověděl.

„Pohotovost. Musím se vrátit do nemocnice, promiňte,“ omluvil se. „Zavolám vám taxi, jestli vám to nevadí?“

„Jistě, to je v pořádku.“

Otočil auto.

„Napadlo mě.“ začala, ale zarazila se.

„O čem jste přemýšlela?“ pobídl ji.

„Jen, kolikrát se asi tohle stalo, když jste jeli společně se ženou. Příjemná restaurace, dobré jídlo, společná cesta domů, asi se těšila, že strávíte konečně klidný večer a naráz je všechno pryč. Zavolají vás na sál a ona se vrátí sama.“

„Znáte to.“

„Zažívala jsem něco podobného. Když se ohlásil prezident, Winston musel jít.“

„Je dobře, že jste se vy dvě nikdy nesetkaly. Jak byste nás asi pěkně pomluvily!“

Pak už pokračovali mlčky.

Zaparkoval auto a skoro se rozběhl ke vchodu s nápisem Pohotovost. Stěží mu stačila.

„Řeknu ochrance, aby vám objednali taxi,“ omluvil se potom.

Vešli a málem se srazili s Harveyem Strawbridgeem. Zřejmě tu na McCandlesse čekal.

Kardiolog mu krátce vysvětlil: „Harve, mám pohotovost. Zastavím se později.“

„Já jsem volal.“ McCandless se na něj udiveně podíval. „Musíme si promluvit. Hned teď.“

Strawbridge zalétl očima k Millicent Forrestové a potom znovu k chirurgovi. Ačkoli nepadlo ani slovo, z jeho pohledu se dala vyčíst jasná výtka. McCandless si ho sám vyložil jako nařčení z neprofesionálního jednání. Strawbridge považoval za nutné odůvodnit svou přítomnost na klinice.

„Dostal jsem vzkaz, že pan Forrest je zpátky na oddělení. Chtěl jsem zjistit, co se děje, ale už jste byl pryč. Na večeři, předpokládám.“ V poslední větě zazněl vyčítavý tón. „Takže jsem se rozhodl počkat.“ Vyznělo to stejně, jako by McCandlessovi přečetl přímé obvinění.

„Pan Forrest je mimo nebezpečí, jeho stav je stabilizovaný. A protože paní Forrestová tu zůstala sama a navíc ještě trochu otřesena po všem tom chaosu, vzal jsem ji na večeři. Zdálo se mi, že to potřebuje.“

„Samozřejmě. Všestranná péče,“ pokýval hlavou ředitel, ale neusmíval se.

Aby se vyhnul rozepři v její přítomnosti, McCandless se otočil k Millicent Forrestové a nabídl jí: „Teď vás odvezu domů.“

Strawbridge okamžitě zasáhl: „Macu, rád bych s vámi mluvil. Hned, pokud vám to nevadí.“

„Měl jsem v úmyslu nejdříve odvézt paní Forrestovou.“

Rozladilo ji, jak se ti dva špičkují, a nebylo jí příjemné Strawbridgeovo podezírání.

„To není nutné,“ řekla. „Než půjdu, zastavím se ještě u Winstona.“

Strawbridge, už na odchodu, se ještě ujistil: „Tak u mě v kanceláři, ano, Macu?“

Odkráčel chodbou a Millicent se tiše ozvala: „Doufám, že jsem nezavinila nějaké nedorozumění.“

„Ne, naopak. Díky, že jste trochu zpestřila jinak nudný večer. A dokonce se zdá, že ještě neskončil.“

„Omlouvám se. Zavolám si taxíka.“

„Ne, to skutečně nemusíte. Nebude to dlouho trvat. Počkejte a já vás opravdu odvezu.“

Millicent Forrestová tiše pootevřela dveře manželova pokoje. Ležel na posteli zády ke dveřím, s hlavou odvrácenou od stínítka stolní lampy. Pozorně naslouchala. Dýchal nepravidelně a namáhavě, ale spal. Ulevilo se jí. Podívala se na hodinky a tiše za sebou zavřela. Mohla odejít.

Zaslechla, jak ji někdo šeptem oslovil.

„Paní Forrestová?“

Spatřila za sebou mladou sestřičku.

„Stalo se něco, paní Forrestová? Návštěvy po půl deváté nejsou povoleny.“

„Náhodou jsem se vrátila s panem McCandlessem, tak jsem se chtěla podívat na manžela.“

Ze sestřina výrazu, který se jí na okamžik mihl ve tváři, Millicent usoudila, že mladou ženu napadlo totéž, co Strawbridgea.

Rychle vysvětlila: „Přijeli jsme ráno záchrankou a doktor McCandless mě vezl domů. Zavolali ho zpět, takže jsem se vrátila také. A…“

Nijak tím vzniklé napětí nezmírnila.

„Pan McCandless se musel postarat o případ. Jestli ho uvidíte, až skončí, vyřiďte mu prosím, že jsem si vzala taxi.“

„Jistě. Spolehněte se,“ slíbila sestra, ale stále se tvářila pochybovačně.

Millicent Forrestová si připadala provinile. Vydala se k výtahům a zdálo se jí, že v zádech cítí pohled mladé sestřičky. Odolala však pokušení otočit se, aby se přesvědčila.

Proč mám dojem, že dělám něco nepatřičného? Vyvolala to sestra? Anebo Strawbridge? Provinila jsem se nějak? A proti čemu! Miluji snad Winstona víc, než jsem si myslela? Považovala jsem to za loajalitu, a zatím je to láska? Jsou naše životy natolik propojeny, že to ani mé rozhodnutí nemůže ovlivnit?

Lidé dnes s takovou lehkostí hovoří o rozvodech. Ale uvědomují si vůbec, jak je to nesmírně těžké, oddělit najednou všechny city, které vás s tím druhým spojovaly? Co se vzpomínkami? Některé zůstávají tak živé, jako by se všechno událo včera.

První setkání s Winstonem. Celá její třída se tehdy shromáždila v auditoriu, kde měli vyslechnout přednášku týkající se aktuální situace v jihovýchodní Asii. Očekávala, že se na pódiu objeví někdo ve středních letech, aby jim vysvětlil oficiální linii americké vlády a obhájil účast Spojených států v nechvalně proslulém válečném konfliktu.

S překvapením zjistila, že řečník ještě nemá třicet. Byl vysoký a hezký, po všech stránkách velmi přitažlivý muž. Na první pohled typ, který má před sebou slibnou kariéru. Důležité poslání. Zaujal ji. Položila mu několik otázek, spíše kvůli němu samému. Když skončil, připojila se k hloučku, jenž ho obklopil.

Cítila ihned, že ani ona mu není lhostejná. Láska na první pohled, ať to zní jakkoli. Bylo jí necelých osmnáct. Odešla ze školy a provdala se za něj.

První roky, těch počátečních pár let ve Washingtonu, byly úžasné. Recepce a večírky bez konce. Chodili bezmála na všechny, s výjimkou posledních dnů jejího těhotenství. Setkání s řadou zajímavých chytrých osobností jí dala mnohem víc než měsíce ve školní lavici.

Postupně si však zvykla a párty, obědy i matiné zevšedněly. I jídelníčky se beznadějně opakovaly. Co se dříve jevilo skvělé, stalo se po čase jen povinností. Winstona teď častěji vysílali na jednání do zahraničí. Zdálo se jí, že některá se nekonečně vlečou. Víc a víc soustředila pozornost na Paula. Stal se ústředním bodem jejího života.

Nakonec zůstal jediným pojítkem mezi nimi. Když zemřel, vypadalo to, že i jejich soužití končí. Nemohla se nikdy úplně zbavit pocitu, že Winston nepřímo zavinil Paulovu smrt.

A přece nyní, cestou z nemocnice, znovu sama uprostřed noci, si uvědomila, jak silné city k manželovi stále chová.

Jestliže přijala McCandlessovo pozvání do restaurace, bylo to především proto, že se chtěla dozvědět podrobnosti o Winstonově zdravotním stavu. Postupně s ubíhajícím večerem se pak s doktorem vzájemně vypovídali ze všeho, co jim leželo na srdci.

Znala stejně jako on pocit osamění po letech prožitých po boku důvěrně známého člověka. Věděla, jaké je to těšit se, až se jeho kroky ozvou u dveří. Nemuset pochybovat, že tu bude dnes, zítra, za týden, za měsíc. Bez téhle jistoty nezbývalo nic, jen samota a prázdno.

Ani McCandlessovi teď nebyly takové pocity cizí. Naučil se nakrátko zaplašit stesk. Jednoduché triky například číst si u jídla, ať v restauraci, nebo doma. Noviny byly příliš neskladné, ale malý magazín dokonale řešil problém, i když ne na dlouho.

Zmínil se, že při jídle obvykle čte odborné časopisy. Vyplnil čas a navíc stačil sledovat zajímavosti v oboru.

Poznamenala, že když obědvá či večeří sama, sní mnohem méně, než dříve ve společnosti s Winstonem. Chytil se toho. „Ano; jíst s někým je zážitek, kdežto najíst se sám je pouhá nutnost pro zachování života a zdraví. Člověk se snaží mít to co nejdříve za sebou.“

Shledali, že mají mnoho společného.

Než taxi zastavilo u dveří jejího dočasného domova, uvědomila si ještě jednu skutečnost. Allen McCandless jí byl ve srovnání s Winstonem bližší věkem. Také vysoký, příjemný, musela si přiznat. Vybavilo se jí, jak vyprávěl o svých začátcích. V očích se mu objevil takový zvláštní lesk. A jak mluvil! Vypadal… najít to správné slovo… ano, oddaný, to je ono. Oddaný své práci.

Proč ne, pomyslela si, když mu naslouchala. Má v rukou dar života. Při pohřbech kněz nikdy neopomenul zdůraznit: ‚Pán dává a Pán bere.‘ A teď jsou muži jako McCandless, kteří zastaví ruku Nejvyššího: ‚Ne, Pane, ještě není čas tohoto muže povolat.‘

Proč mám tedy pocit viny? uvažovala. Protože, napadlo ji vzápětí, Winston má tytéž kvality. Také je oddaný své práci. Kolikrát mi říkal, zvláště po návratu z nekonečných jednání se Sověty v Ženevě či jinde: ‚Nezapomeň, drahá, jestliže neuspějeme, začnou padat bomby.‘

Nezveličoval. Winston byl muž s důležitým posláním, sloužící věrně své zemi. A pokud mohl svým jednáním zastavit bomby, pak jistě sloužil celému lidstvu.

Když v ložnici zhasla malou lampičku, trápilo ji stále: Proč ty dva srovnávám?

Než našla uspokojivou odpověď, přemohl ji spánek.

Strawbridge seděl v mohutném křesle, nohy na stole. V kanceláři už bylo šero, nechal svítit jen stolní lampu. Jakmile McCandless otevřel dveře, okamžitě se postavil a začal přecházet po místnosti.

„Měl jste mi zavolat, Macu!“ začal vyčítavě.

„Požádat o dovolení odejít na večeři?“ zeptal se kardiolog jízlivě.

Strawbridge se ohradil: „Neměl jsem v úmyslu vám něco vytýkat. Jste rozvedený muž. Ona je přitažlivá žena. Cokoli děláte je jen vaše věc. Ale měl jste mě uvědomit, že je Forrest zpátky na klinice!“

„Byla to obvyklá záležitost a postaral jsem se o něj. Odpočívá a jeho stav je uspokojivý. V tuto chvíli se nedá dělat nic jiného. Musíme počkat.“

„Počkat, ksakru!“ vybuchl Strawbridge. „Tohle je příležitost! Teď ho můžeme přeřadit na jedno z prvních míst na seznamu!“

„Co vy víte o kritériích?“

„Občas se na pořadník podívám. Spočítám jména. Odhaduji, kolika z nich se podaří dostat náhradu. Chci být v obraze. Zdá se mi, že Winston Forrest je dost dlouho na konci!“

„Postupuje vzhůru stejně jako ostatní, po každé provedené transplantaci.“

„Ale ne dost rychle. Teď má možnost postoupit. Umístěte ho na čelo potenciálních příjemců skupiny 0.“

„Nemohu. Ne bez výsledků vyšetření,“ namítl McCandless.

„Výsledky? Výsledky vyšetření?“ vyštěkl Strawbridge. „Půjdete-li do detailů, všechno je diskutabilní. Jde jen o úhel pohledu. Dva kardiologové se podívají na stejné údaje a oba dojdou k rozdílným závěrům. Ostatně, děje se to pořád. K čemu tedy další názor?“

„Právě teď a právě tady jsem jediný, jehož rozhodnutí platí. Pokud ovšem nechcete jiného hlavního kardiologa.“

„Macu. O ničem takovém v žádném případě nemluvím. Neexistuje druhý, kterého bych na tom místě rád viděl. Ale myslím si, že musíme uvažovat trochu prakticky.“

„Ano, já vím. Dotace na výzkum, peníze na nové křídlo.“

Strawbridge ho zarazil.

„Zrovna teď mám na stole váš požadavek.“

„Imatron. Mnohem kvalitnější diagnostický přístroj. Přesnější než dosavadní skenování,“ doplnil ho McCandless.

„Ano, to je ono. Imatron. Pouhých jeden a půl milionu dolarů,“ poznamenal uštěpačně ředitel. „Problém s vámi doktory je v tom, že se nikdy nedíváte dál než na bezprostředně následujícího pacienta. Nedošlo vám, jak by se naše nemocnice prezentovala na veřejnosti, kdyby se rozneslo, že jsme transplantovali srdce jednomu z nejvýznamnějších mužů ve státě? Poradci prezidenta?“

„Domníval jsem se, že sem Forresta poslali právě proto, aby se o jeho případu moc nemluvilo“, poznamenal McCandless suše.

„Samozřejmě, ale až bude po všem, klidně sem můžeme pozvat celý svět. A hrdě oznámit, že pro záchranu klíčového člověka z Bílého domu si vybrali naše centrum. A ne Stanford, Pittsburgh ani New York, ale nás!“

McCandless znovu rýpl: „Už máte promyšleno, kde uspořádat tiskovku? V malé zasedačce, nebo v auditoriu?“

„Sakra, Macu! Uvažujte chvíli rozumně! Nežádám vás o nic neprofesionálního. Jen tvrdím, že Forrestův stav se zhoršil, a tudíž by měl mít nárok na přední místo na seznamu.“

„Až to bude nutné, přeřadím ho,“ prohlásil kardiolog rozhodně. „Ale ne dřív.“

Chystal se k odchodu. Strawbridge neskončil. Stroze vyštěkl: „Je ještě jiný způsob!“

McCandless se na něj podíval.

Existuje možnost vyhledat potřebný vhodný orgán pro vybraného recipienta, pouze pro něj. McCandlesse pobouřila už sama skutečnost, že si Strawbridge dovolil o něčem takovém s ním hovořit. Ale ovládl se. Čekal, co je ředitel ochoten podniknout.

„Prezident by jistě mohl svolat krátkou tiskovou konferenci a zveřejnit výzvu. Anebo by se mohl zmínit během rozhovoru.“

„Už jste to někomu v Bílém domě navrhl?“

„Ne, ještě ne.“

„Pak vám radím: nepouštějte se do toho. Naším oborem je medicína, ne jednání s veřejností. Winston Forrest bude operován, až přijde jeho čas, tak jako ostatní. Jestli se jeho stav zhorší, pak ho přeřadíme. Jestli ne, bude čekat.“

„Kolik času mu zbývá, pokud se nenajde vhodný orgán?“

„Původně jsem řekl půl roku. Nyní s přihlédnutím k současné komplikaci mu dávám tři měsíce.“

„Takže by mohl o pár příček postoupit, ne?“

„Za dva dny budeme moudřejší.“

Strawbridge nebyl spokojen.

„A co kdyby prezident vydal obecně platnou výzvu? Tedy zdůraznil, že platí nový zákon, který přikazuje nemocnicím, aby evidovaly potenciální dárce a žádaly o potřebné orgány. A media by se mohla postarat o spojení s Forrestem.“

„Myslím, že žádné nemocnici v tomhle státě není potřeba nový zákon připomínat,“ namítl McCandless.

„Copak vás nedokážu přesvědčit? Tohle může být pro kliniku nejlepší příležitost, jakou kdy dostaneme!“ naléhal znovu celý nervózní, jak se nedokázal vyrovnat s McCandlessovým postojem.

„A je to nutné? Mohu vám poradit, jak zaplatit Imatron a vybudovat nové křídlo, dokonce dvě nebo tři. Najděte si nějakého ománského šejka, jehož dítě potřebuje novou ledvinu nebo srdce. Postaví vám tady Tádž Mahal, stačí říct. Jenže tomu se právě snažíme vyhnout. Je mi jedno, jestli je to dítě dělníka, anebo arabský princ. O tom, kdo přijde na řadu, rozhoduje jen jeho zdravotní stav. Jak akutní je potřeba operace. To je důležité. A takhle to bude, dokud jsem hlavní kardiolog.“

„Ksakru, Macu.“ spustil znovu Strawbridge.

McCandless ho přerušil.

„Jste úplně stejný jako senátor Bridgeman! Nezapomínejte ale, že zdaleka neexistuje jen on! Ještě tam sedí devětadevadesát jiných. A stovky kongresmanů. Co kdyby se všichni najednou začali ohánět svým politickým vlivem?“

„Já ale mluvím jen o jediném muži o Forrestovi!“ bránil se Strawbridge.

„Pokaždé to začíná stejně. Pak přijdou další. A právem se budou dožadovat. Pamatujete, tenkrát otec veřejně požádal… a už to nezastavíme. Je mi líto, Harve. Cením si vaší snahy ve prospěch nemocnice, ale nejde to, bohužel. Jediným určujícím kritériem jsou výsledky testů.“

„Dobrá, dobrá,“ stáhl se ředitel nakonec. Ne úplně, jak se za chvíli ukázalo. Tišším hlasem pokračoval. „Nechtěl jsem to znovu vytahovat na světlo, Macu, ale jistě si pamatujete, jak jsem se za váš tým postavil tenkrát po té nepříjemnosti. Ten případ, AIDS.“

„Byla to výjimečná situace. Nikdo z oboru tehdy nedokázal předvídat takový vývoj událostí.“

„Nijak vás neobviňuji, Macu,“ ujistil ho Strawbridge, ačkoli jeho hlas prozrazoval pravý opak.

McCandless považoval za nutné hájit sebe i své lidi.

„Než jsme to srdce přijali, nechali jsme provést testy. Na přítomnost rakovinných buněk i na AIDS. A výsledky byly negativní. Neměli jsme žádný důvod nevěřit, že dárce je v pořádku. Tenkrát nikoho nenapadlo, že po tolika transfuzích budou výsledky vždycky negativní. Teď už je to všeobecně známá skutečnost. Poučili jsme se. To bohužel k medicíně patří.“

„A co soudní řízení, které následovalo? Taková publicita! Ano, tak se kliniky učí. Bohužel. Tak draze získávají zkušenosti.“

„Nikdy jsme netvrdili, že jsme neomylní. Mohu vás ale ujistit, že se taková chyba už nikdy nestane!“

„Neměl jsem v úmyslu všechno zase vyhrabávat. Jen mě napadlo, že tohle by byla příležitost. Forrest je naše šance jak se příznivě prezentovat v očích veřejnosti a zahladit ten nepříjemný dojem z minulosti.“

„Promiňte, Harve, je mi to opravdu líto, ale musí čekat. Doufejme jen, že se dostane na řadu co nejdříve.“

Následující odpoledne si McCandless za stolem ve své kanceláři prohlížel cineangiogramy pořízené před několika hodinami. Soustředěně sledoval nepravidelné pohyby poškozeného srdečního svalu Winstona Forresta. Vyrušil ho telefon. Aniž odvrátil pohled od projektoru, natáhl se pro sluchátko. Než ho stačil zvednout, drnčení se ozvalo ještě dvakrát.

„Ano, Claire?“

„Volají z Bílého domu,“ sdělila mu stručně.

„Pane McCandlessi,“ poznal jasný hlas Katherine Breedové. „Oznámili mi, že jste právě ukončil řadu nových testů včetně angiogramu.“

„Cineangiogramu,“ upřesnil. Stěží potlačil zlost, že někdo vynesl informace staré pár hodin. Strawbridge nemarnil čas.

„Došel jste k nějakým novým závěrům?“

„Právě na tom pracuji.“

„Mohl byste naznačit, jaké jsou vaše další plány?“

„Já osobně, nebo počkáte deset minut a budete je mít od obvyklého spolehlivého zdroje? Pana Harveye Strawbridgea, řekněme?“

Přešla jeho sarkastickou poznámku a pokračovala: „Prezident má zájem o co nejpřesnější zprávy. Nejlépe tedy od vás osobně.“

„Můžete mu oznámit, že vzhledem k materiálu, který mám před sebou na stole, uvažuji o přeřazení Winstona Forresta na jedno z předních míst v našem pořadníku. Ale předtím musím výsledky zkonzultovat se svým transplantačním týmem.“

„Jistě si uvědomujete, že prezident by uvítal brzké uzdravení pana Forresta. Zastává velmi důležitou pozici a o jeho významu pro celý národ není třeba diskutovat.“

„Vím to, paní Breedová. Kolega Strawbridge se zajisté postará, abych nezapomněl.“

Opět na jeho jízlivou poznámku nezareagovala.

„Mohu tedy prezidentovi říci, že pan Forrest bude mezi prvními na seznamu kandidátů?“

„Vyřiďte mu, že zvažuji tuto eventualitu. Ovšem nic vám neslibuji, dokud se neporadím s ostatními.“ Po chvilce dodal: „Nepřipadá vám, paní Breedová, že naše konverzace spíše připomíná oficiální zprávu pro tisk, než rozhovor dvou normálních lidí?“

Odmlčela se. V nastalém tichu vycítil napětí.

„Ujistěte prezidenta, že pro pana Forresta dělám, co je v mých silách, a budu i nadále pokračovat.“

„Ano, jistě. Samozřejmě,“ odpověděla úsečně.

Přesto si neodpustil: „Povězte mi upřímně, existuje pan Breed? A mluvíte s ním stejně jako se mnou? Anebo je jen vymyšlený? Abyste odradila spoustu mužů, které zaujal váš hlas a dikce?“

Zasmála se, ale jen krátce, jako by si dopřála malý luxus.

„Ne, doktore, není žádný pan Breed,“ přiznala. „Ale je to nejkratší a nejspolehlivější způsob, jak si ušetřit další zbytečné komplikace.“

„A měl by tedy fiktivní pan Breed nějaké námitky, kdybych vám zavolal, až se dostanu do Washingtonu?“

„Nenapadá mě teď, že by mohl.“

„A nezašla byste se mnou na večeři?“

„Možná ano. Pokud se ovšem nezhorší situace v Perském zálivu nebo v Nicaragui, na Filipínách nebo v jižní Africe. Anebo…“

„Mohl bych připravit sendviče a snědli bychom je u vás v kanceláři,“ navrhl.

Zasmála se znovu, tentokrát ulehčeně a skoro přirozeně.

„Doktore, jak vás tak poslouchám, zavolejte. Nějak to jistě zvládneme.“

První příslib rande od chvíle, co Maggie odešla. Třeba ještě není všechno ztracené. Jistě, vyvedl jsem na večeři paní Forrestovou. Ale to byla jen shoda okolností, ať už si Harve myslel cokoli. Ačkoli ‚podezříval‘ by byl mnohem vhodnější výraz. Jenže jako obvykle se mýlil. Co může být lepším důkazem, než že o ní přemýšlím jako o paní Forrestové? Ani jsem se jí nezeptal na křestní jméno.

Každopádně je to ale velmi atraktivní žena.

Znovu se vrátil ke znepokojujícímu Forrestovu cineangiogramu. Ještě jednou si celý pomalu promítl a rozhodl se promluvit se Sladeem a ostatními z týmu. Zřejmě bude nevyhnutelné přeřadit Forresta na vyšší místo v seznamu, pravděpodobně úplně na začátek. Transplantace je jeho jediná naděje, ale musí být operován co nejdříve.

Natáhl se po sluchátku, ale telefon se rozdrnčel dříve, než se jej stačil dotknout.

„Ano, Claire?“

Namísto sekretářky však uslyšel Kaplanův hlas.

„Macu? Ben. Jsem dole na pohotovosti. Můžete přijít?“

„Jistě, Bene. Děje se něco?“

„Jim Campbell. Zrovna jsme dorazili. Pospěšte si, Macu!“

„Ať ho převezou nahoru na intenzívní, okamžitě. Hned jsem tam!“

Jim Campbell seděl na posteli a McCandless mu přejížděl stetoskopem po hrudníku. Ben Kaplan stál poblíž a snažil se uklidnit Nancy, která se celá třásla.

McCandless poslouchal Campbellovo srdce. Zvedl hlavu a zeptal se: „Co přesně se stalo?“

„Povězte mu to, holčičko,“ vybídl Kaplan Nancy.

„Byla jsem v kuchyni a ohřívala si trochu mléka. Nemohla jsem usnout, doufala jsem, že to pomůže. Doktoru Kaplanovi se nelíbí, když beru prášky na spaní.“

„Nan, drahoušku, jen řekněte, co se stalo Jimovi,“ ozval se laskavým hlasem lékař.

„Stála jsem v kuchyni. A vtom jsem to zaslechla. Jim lapal po dechu. Jako když se člověk topí. Znělo to asi… asi takhle.“ Vydala zvuk, jako by se měla každým okamžikem udusit. Vyděšená bytost, která se nemůže nadechnout a ze všech sil bojuje o život. „Běžela jsem do pokoje, objala ho. Pak jsem mu začala dávat umělé dýchání. Mezitím jsem volala na Jimmyho. ‚Jimmy, pojď sem dolů, tatínek tě potřebuje.‘ Řekla jsem mu: ‚Najdi v seznamu doktora Kaplana a zavolej mu. Ať hned přijede.‘ Snažila jsem se pomáhat Jimovi, dokud se neobjevil lékař.“

McCandless ukončil prohlídku. Skládal manžetu tlakoměru. Podíval se na Kaplana. „Bene?“

„To je celé. Problémy s dýcháním. Mělký dech. Tekutina v plicích. Takže jsem se rozhodl pro převoz sem.“

Starý lékař mluvil opatrně, jeho slova měla Jima uklidnit. Pohled určený McCandlessovi byl výmluvnější. Situace je mnohem vážnější. Nancy to vycítila.

„Pane McCandlessi?“

„Teď je v pořádku,“ ujistil ji kardiolog. „Zvýšený krevní tlak, což se dá v takovém případě předpokládat. Ale přísun kyslíku je dobrý. Dobrý.“

Nancy se pohybovala v lékařském prostředí už dost dlouho na to, aby spoléhala na slůvko dobrý. Zvláště když jí ho někdo opakoval. Vůbec ji neuklidnilo, spíše naopak. Ale také se naučila být zticha v přítomnosti nemocného manžela.

Věděla, co se od ní očekává. Políbila Jima a nechala McCandlesse s Kaplanem o samotě. Sama se vydala ke společenské místnosti. Starý doktor jí stejně nakonec poví celou pravdu.

Když byla bezpečně z doslechu, Kaplan začal.

„Tak, Macu?“

„Obával jsem se, že k tomu dojde, Bene.“

„A jeho vyhlídky?“

„Záleží na pulmonárním cévním odporu.“

„Předtím dosahoval jen čtyř jednotek,“ poznamenal Kaplan.

„Teď bude hodnota pravděpodobně mnohem vyšší,“ předpokládal McCandless.

„Jaký máte krajní limit?“

„Jestli naměříme sedm, budeme ho muset vyškrtnout ze seznamu.“

„Vyřadit.“ Kaplan zavrtěl hlavou. Oba věděli, že takové rozhodnutí by pro Jima znamenalo konec. Rozsudek smrti.

„Nemohl bych jinak, Bene. I kdybychom našli vhodné srdce, při tak vysokém cévním odporu by nefungovalo. Nemůžeme si dovolit ztratit kvalitní orgán.“

„Zatím ještě žádné hodnoty neznáme. Třeba má jen šest. Anebo méně. Pojďme, zjistíme to hned.“

„Ano, jdeme.“

Jamese Campbella převezli do malé ordinace. McCandlessův asistent právě chystal k měření pulmonárního cévního tlaku SwanGanzův katetr velmi tenkou, ohebnou žlutou plastovou hadičku zakončenou úzkou pevnou násadkou. Uvnitř byl schovaný průhledný balónek, který se dal v případě potřeby nafouknout.

McCandless a Kaplan přistoupili k bílému vyšetřovacímu stolu, kde ležel Campbell. McCandless nahmatal zkušenými citlivými prsty na pacientově krku tepnu a stlačil místo za ní, aby našel i žílu.

„Jehlu.“

Asistent mu podal širokou jehlu. Vpíchl ji Campbellovi do krku a dále do krční žíly. Jí pak protáhl katetr a opatrně ho zaváděl až k pacientově nemocnému srdci. Každý pohyb sledovali lékaři na monitoru.

Nancy Campbellová seděla zatím ve společenské místnosti. Nezbývalo jí než čekat, až celý zákrok skončí. Byla napjatá a zadržovala slzy; dobře věděla, že špatný výsledek vyšetření by znamenal Jimův konec. Upírala nepřítomný pohled kamsi do dálky, nevnímala žádný skutečný obraz.

Za chvíli vešla Millicent Forrestová. Chtěla si na pár minut oddechnout, protože celou dobu bděla u manželova lůžka. Okamžitě pochopila, že Nancy potřebuje trochu útěchy.

„Nancy,“ oslovila ji tiše.

Překvapeně zvedla hlavu; neslyšela předtím Millicent přijít. Teď už se neovládla a rozplakala se. Millicent ji objala a mladá žena se pokusila přestat, ale marně.

„Jen se vyplačte. Potom mi povězte, co se stalo.“

Když se Nancy utišila, Millicent jí podala kapesník. Mladá žena si osušila slzy a vylíčila Jimův noční záchvat. Popsala znovu ty nekonečné hrozné chvíle, kdy byla bez sebe strachy, že manžel umře dřív, než stačí přijet pomoc. A teď ji děsí možná ztráta poslední naděje, kdyby Jima vyřadili ze seznamu čekatelů.

Millicent ji utěšovala. „Nejdříve se za ně bijeme, aby se dostali do vybrané skupiny. Potom se bojíme, jestli je nevyřadí. Celou tu dobu se trápíme, zda se vhodný dárce objeví včas. Musíme si ale opakovat, že sedmdesát až osmdesát procent čekatelů dostane nové srdce.“

„Já vím. Tohle jsem si do včerejška také říkala. Jenže jestli ho vyloučí ze seznamu, nezbude mu už nic. Vůbec nic.“

„Prožila jsem si totéž s Winstonem. Nevyškrtli ho. I vašeho muže tu nechají, uvidíte.“

Doufala, že se jí podařilo Nancy přesvědčit. Sama se však nedokázala zbavit tísnivého pocitu. Jestli jejího manžela vyloučí, co potom? Jak se jí podívám do očí?

V nevelké ordinaci upírali McCandless a Kaplan stále pohled na obrazovku. Sledovali pohyb katetru uvnitř Jimova těla, přesněji, v jeho krční žíle. Po chvíli pronikla sonda do pravé srdeční předsíně a McCandless ji pečlivě navedl k třícípé chlopni, protáhl do komory a orientoval dál až k poloměsíčité chlopni a tou do plicní tepny. Tudy proudí krev do plic, kde se obohatí kyslíkem; plicní žilou se vrací do levé části srdce. Prostřednictvím aorty a následně tepen a kapilár se čerstvá okysličená krev dostane ke všem orgánům těla.

Pokud levá strana srdce v důsledku nějaké poruchy ochabne, v plicích vzniká odpor, který působí proti tlaku krve proudící ze srdce. Jestliže je hodnota plicního cévního odporu příliš vysoká, pravá komora nového zdravého srdce nebude schopna pracovat efektivně a transplantovaný orgán selže.

McCandless stál před klíčovým rozhodnutím. Pokud bude hodnota cévního plicního odporu vyšší než sedm na Woodsově stupnici, musí Jima Campbella vyloučit z léčebného programu.

Ben Kaplan, napjatý závažností celé situace, nespustil oči z monitoru. Dokázal si jasně vybavit první Jimovu návštěvu ve své ordinaci. Jako by se to seběhlo včera. Mladý muž si stěžoval na únavu a nedostatek energie.

„Nevím, Bene. Poslední dobou mi chybí jiskra. Nan mi řekla: Jdi se nechat prohlédnout. Nejspíš o nic nejde, ale pro jistotu, ať se na tebe doktor podívá. Tak jsem tady.“

Ben Kaplan tedy provedl rutinní vyšetření. Jim mu vyprávěl o Nancy, o dětech, o podmínkách v Redmontu poté, co tam zavřeli ocelárnu. Lékař mu zatím změřil krevní tlak, pulz, proklepal hrudník, poslechl srdce, plíce. Výsledky běžné prohlídky ho znepokojily, a tak se rozhodl pro důkladnější vyšetření. EKG. Zátěžový test. Diagnóza nevypadala příliš povzbudivě, ale v duchu se stále utěšoval, že přinejhorším se Jim podrobí operaci a nové srdce ho vrátí zpět k rodině a práci.

Nikdy by ho nenapadlo, že se Jimův stav natolik zhorší a ohrozí i tuhle krajní možnost. Život Jamese Campbella a osud jeho rodiny závisí teď na hodnotách, které naměří ten žlutý plastový hádek v jeho plicní tepně.

Zkušený lékař si najednou uvědomil, že si v duchu říká: Ksakru! Jen pro jednou, dej nám tu správnou odpověď. Ne přesné číslo. Správnou odpověď. Dej mu šanci! Jemu i jeho rodině. Dej jim ještě možnost!

S očima přilepenýma na obrazovce pozoroval, jak kardiolog opatrně vede katetr plicní tepnou až do vzdálené větve. V ten okamžik na McCandlesse pohlédl a pokusil se z jeho výrazu vyčíst, k jakému závěru dospěl.

Nancy zatím ve společenské místnosti vyprávěla Millicent o dětech, hlavně o Jimmym, který se tolik podobal otci.

„Mají dokonce stejnou chůzi,“ dodala právě Nancy.

„Ach, to znám,“ souhlasila Millicent. „S Paulem to bylo totéž. Dokonce když jsem ho poprvé vedla do školky, dalo nám doma oběma dost práce mu vysvětlit, že nepotřebuje diplomatku. Winston totiž nikdy neodcházel z domu bez ní.“

Millicent se zasmála. Nancy se k ní pokusila připojit, ale bez valného úspěchu. Její smích vyzněl hluše a nuceně, vypadalo to, že má znovu pláč na krajíčku.

„Poslední dobou mi dělá starost, že ho snad Jimmy napodobuje i ve všem ostatním,“ přiznala Nancy. „Nechce si chodit hrát ven. Zůstává v pokoji a leží na posteli. Zrovna jako Jim. Bojím se. Chová se jako nemocný muž. Kdyby… kdyby se náhodou s Jimem něco hrozného stalo, co by Jimmy udělal potom?“

„Myslím, že tak mladý chlapec by nepropadl těm nejhorším představám,“ zavrtěla hlavou Millicent, ale v duchu se vyděsila mnohem víc, než dala najevo. Vzpomněla si na vlastního syna, jak ho otázky kolem smrti a umírání v útlém věku trápily. „A promluvila jste se svým lékařem, Nancy?“

„Doktor Kaplan tvrdil, že se nikdy tímhle problémem nebudeme muset zabývat. Tak proč si dělat starosti? Samozřejmě, takhle mluvil do včerejška. Kdoví, co řekne teď. Anebo co najdou.“

Z chodby k nim dolehl Kaplanův hlas.

„Macu, oba jsou inteligentní mladí lidé. Můžete s nimi o všem mluvit otevřeně. Vysvětlete, co jste zjistil.“

Nancy automaticky vstala a natáhla ruku k Millicent, jako by hledala ochranu a pomoc. Když lékaři vstoupili do místnosti, očekávaly obě ženy s napětím jejich verdikt.

„Nan, drahoušku, Mac doktor McCandless vám chce podat dokonalý obraz situace. Má, jak se říká, světlé i stinné stránky. Ať vám to vysvětlí.“

„Nancy, právě jsem u Jima provedl kardiální katetrizaci, abych změřil plicní cévní odpor, zjednodušeně tlak, jímž působí plíce proti srdci. Pokud by byl příliš velký, nové srdce by nepomohlo.“

Millicent Forrestová cítila, jak Nancy ztuhla. McCandless pokračoval.

„Naštěstí hodnota nepřesahuje povolený limit, takže váš muž zůstává na seznamu čekatelů.“

Nancy téměř neslyšně vydechla: „Díky bohu.“

„Ovšem vzhledem ke včerejší příhodě a s vyhlídkou na možné opakování doporučuji pobyt v nemocnici, dokud se nenajde vhodný orgán. Je to rozumné, řekl bych.“

„Rozumné,“ hlesla Nancy. „Myslíte bezpečnější,“ přeložila si jeho termín.

„Bezpečnější,“ potvrdil McCandless.

„A jestli… jestli se to Jimovi stane znovu? Co potom? Co by… tedy kdyby…“ Nedokázala nahlas vyslovit, co ji tolik trápilo.

McCandless však odpověděl.

„Bude v nejlepších rukou, se spolehlivým vybavením.“

Nancy mlčela. Kaplan ji jemně vyzval: „Nan, holčičko, zaskočte se podívat na Jima. Povězte mu všechno, pak mu dejte pusu a já vás odvezu domů.“

„Jistě. Hned.“ Mechanicky kývla, stále jako omámená surovou skutečností, ať už ji servírovali jakkoli opatrně. Teprve po chvíli vykročila. U dveří se ještě jednou otočila na McCandlesse.

„Jak dlouho? Jak dlouho může čekat?“

Kaplan se pokusil pomoci.

„Nan, drahoušku, to se dá jen hádat.“

Ale kardiolog odpověděl bez zaváhání.

„Na to vám mohu dát odpověď. Hodnota plicního cévního odporu je v limitu. Játra a ledviny jsou funkční, vyhovující. Posudek psychiatra je kladný. Vhodný kandidát. Žádné předchozí selhání plic, žádné vředy. Nic, co by nám bránilo v operaci. Naopak, jedno velké plus navíc: má milující manželku. A rodinu, která ho potřebuje. Já osobně si těchto hodnot velmi cením. Když si váš manžel odpočine, dočká se nového srdce. Bude v pořádku. A teď ho jděte na chvilku navštívit. Hlavně nezapomeňte: dokáže to. Dočká se operace!“

Mladá žena vypadala odhodlaně. Kaplan ji následoval, než však za sebou zavřel, ohlédl se na McCandlesse a pokývnutím mu poděkoval.

Jakmile za dveřmi utichla ozvěna jejich kroků, Millicent se usmála na lékaře.

„To bylo velmi milé, doktore.“

„A také pravdivé,“ doplnil. „Nekupuji přízeň rodiny za falešné sliby. Pokud Campbellovo srdce výrazně nezeslábne, zvládne to. Samozřejmě, vhodný dárce se musí objevit v dohledné době.“

„Takže nebude jedním z těch pětadvaceti procent,“ dodala Millicent.

„Nedokážeme zachránit všechny. To neslibuji. Ale jednou, až konečně přestaneme zdravá srdce pohřbívat, pak ano. Ale do té doby jsme jen hazardní hráči.“

„I Winston,“ řekla tiše.

„Paní Forrestová, velmi si vážím toho, že jste včera přijala mé pozvání na večeři. I když jsem si znovu uvědomil, jak jsem osamělý. Je marné si namlouvat, že jsem volný. Pánem svého času. Že mohu sledovat novinky v oboru, studovat nejnovější literaturu. Není třeba ohlížet se na Maggii, hlídat hodinky, abych stihl oběd. Anebo lovit v paměti, jestli jsem nevynechal nějaké pozvání do společnosti. Musím přiznat, že na ni myslím mnohem častěji, než když jsme žili spolu. Tohle je asi ze všeho nejsmutnější.“

„Doktore, když jste promlouval k Nancy, nepokusil jste se tím sdělit něco i mně?“

Překvapeně na ni pohlédl.

„Řekl jste: Jedno velké plus navíc. Má rodinu a milující ženu,“ připomněla mu. „Měl jste na mysli naše problémy? Má to znamenat, že ho připravím o jeho naději?“

„Připravíte o naději.“ opakoval udiveně.

„Že mám jeho život ve svých rukou. Pokud ho nedokážu milovat jako dříve, cítit to, co kdysi.“ Hlas se jí zlomil. „Ne, nic se nedaří.“

Doposud ji bral jako silnou odolnou osobnost, která se vyrovná i s nepřízní osudu, aniž dá své city najevo. Teď cítil, že nemá daleko k pláči.

„Když jsem hovořil s Nancy Campbellovou, mluvil jsem opravdu jen k ní. Ale jestli chcete slyšet hodnocení vaší situace, povím vám je.“

„Celou pravdu? Upřímně?“

„Celou pravdu a upřímně,“ prohlásil rozhodně. „Stav vašeho manžela je vážný. Jestli se nové srdce najde do měsíce, má dobré vyhlídky. Pokud jde o citové zázemí, pacient s podporou rodiny má samozřejmě výhodu. Mluvím o skutečných pevných vztazích, nemám na mysli přetvářku. Ve vašem případě mu můžete lásku nahradit přátelstvím. A vy jste loajální, o tom není pochyb.“

Po krátké odmlce se tiše zeptala: „Proč se tedy nemohu zbavit pocitu viny?“

„Bohužel, nejsem schopen vám odpovědět. Na to musíte přijít sama.“

Chvíli se díval, jak odchází dlouhou chodbou k manželovu pokoji.

Kardiolog se vrátil do své kanceláře. Na stole rozložil zdravotní záznamy dalšího potenciálního kandidáta na transplantaci. Žádost poslal k posouzení kolega ze sousedního státu. McCandless zhasl světla a promítl krátký film se záznamem činnosti pacientova srdce. Byl zabrán do práce, ale vyrušilo ho lehké zaťukání na dveře.

„Já vím, Claire, ta schůzka. Trochu jsem se opozdil. Ale zrovna jsem.“

Přerušil ho plačtivý hlas.

„Prosím vás, nepřičítejte to na vrub Jimovi, ale musela jsem se zastavit, než odjedu,“ omlouvala se Nancy Campbellová. „Musela.“ Zbytek věty už utopila v slzách.

McCandless se otočil a rozsvítil lampu na pracovním stole. Stála u dveří a celá se třásla. Přistoupil blíž, objal ji kolem ramen a odvedl ke křeslu. Sám se posadil naproti ní.

„Nechci vás rušit,“ omlouvala se přerývaně mezi vzlyky, „ale… jenom mám strach. Bojím se.“

Na okamžik ho napadlo, zda by jí neměl dát nějaké sedativum, ale zavrhl tu myšlenku. Tohle byla upřímná bolest, hluboká, nepředstíraná. Droga takový cit neumlčí, jen oddálí chvíli, kdy se dostane z nitra na povrch.

Vzal ji za ruku a cítil, jak je chladná.

„Nic se neděje, Nancy. Ptejte se na cokoli.“

„Nejdříve… ublíží Jimovi, že jsem za vámi šla?“

„Vždyť tu nejsme na okrasu. Slečna Duncanová i Adeline Sawyerová vám přece řekly, abyste se ptala kdykoli na všechno, co potřebujete vědět.“

„Ale také nás nabádaly, abychom byli silní a spolehliví, abychom pomáhali pacientům překonat dlouhé čekání. Povzbuzovali je.“

„Protože nejistota je v těchto případech poněkud jiná, než v běžných podmínkách. Většinou dokážeme nemocným říci, kdy a jak jejich lék zabere. Určíme, kolik času věnujeme vlastnímu zásahu, stanovíme dobu nezbytnou na zotavení. Ale tady musíme čekat na příležitost. Nevypočitatelná souhra okolností. Může to být zítra, pozítří, příští týden.“

„Anebo,“ ozvala se, „nikdy?“

„To neví žádný z nás. A pacientovi nezbývá než nepropadnout beznaději.“

„Jim to dokáže. Určitě to zvládne,“ řekla rozhodně. „Spíš mám strach ze sebe samé. Nevím, jestli na to stačím.“

Letmo se podívala, jak McCandless zareaguje.

„Co jiné manželky? Jak se se vším vypořádají?“ vyptávala se. „Chtěla bych být jako ty, které vydržely po boku svých mužů až do konce. Jim si to zaslouží. Je tak hodný. Vždycky tvrdě pracoval. Na první pohled se lidem může zdát velký, hrubý, ale není. Je něžný, milý. A miluje děti. Nedovedu si představit lepšího otce. Jestli se mu něco stane…“

Zarazila se. Bála se, že by ji znovu přemohl pláč. McCandless natáhl ruku a zlehka jí na chvilku špičkami prstů pozvedl bradu, takže mu hleděla přímo do očí.

„Nan, dělám tuhle práci už devět let. Za tu dobu jsem se hodně naučil. Ne z odborných knih, ale vím mnohem víc o lidech. K nám chodí jen ti, kterým už nic jiného nebývá.“

„Já vím,“ zašeptala. „Konečné stadium.“

„Ano, konečné stadium. A ti, kteří nemocné doprovázejí ať už manželky, manželé nebo děti si uvědomují, jakým problémům budou muset čelit. Peníze. Obavy z budoucnosti. Strach, co by se mohlo stát a s jakými následky.“

„V noci úzkostí nespím,“ přiznala. „Měli jsme tolik plánů s dětmi. Že vystudují, půjdou na vysokou. Ale teď.“

„Rozumím,“ přikývl McCandless. „Řeknu vám, co jsem za těch devět let pochopil. Ženy, které své muže opravdu milují, procházejí stejnými stadii. Zpočátku pochybují o sobě. Obávají se, že nemají dost sil. Ale časem poznají, že jsou schopné čelit nepřízni osudu. Jsou odolnější, nepoddají se obavám. Ještě jsem tu nezažil, aby manžel nebo manželka opustili toho druhého v tísni. I vy to dokážete. Ujišťuji vás, nemusíte se bát, že zklamete.“

„Nepoškodila jsem nějak Jima, že jsem za vámi přišla, viďte?“ ubezpečovala se znovu.

„Je lepší, když víme, jak ho manželka miluje,“ uklidnil ji McCandless.

Teprve po chvilce přikývla a dokonce se pokusila o úsměv.

„Děkuji vám,“ řekla tiše.

„Kdykoli budete potřebovat, zeptejte se. Adeline, Elaine, slečna Duncanová i doktor Robbins, já, všichni vám odpovíme,“ slíbil. „Mám nápad. Příště přiveďte děti. Samozřejmě je nepustíme na pokoj intenzívní péče nebo k ostatním pacientům, ale vysvětlíme jim, co se teď děje s tatínkem. Ať se zbytečně nebojí. Děti mají bohatou fantazii, zejména když se cítí ohrožené. Tak je vezměte s sebou.“

„Kdyby to nevadilo.“ špitla.

„Určitě ne!“ odpověděl bez váhání.

„Už mě to napadlo, jenže jsem…“

Chápavě se usmál a doplnil: „… si netroufla se zeptat. Tak, teď už víte, že není důvod se bát. Klidně je doveďte. Odpovím jim na všechny otázky,“ slíbil. „Tak, teď se vraťte k Jimovi. Má štěstí, že si vybral takovou manželku. Taky bych si podobnou přál.“

Odešla. Mohl se dál věnovat nemocnému srdci na snímcích. Sledoval pohyby svalu na projekčním plátně. Kolik žen, jako je ona, už jsem viděl! pomyslel si. Nejdříve si nevěřily, všechno se jim zdálo nesmírně těžké. Ale vyrovnaly se s představami, ztížené podmínky je posílily. Když přišel čas, aby se jejich partner vrátil domů, byly připravené začít znovu. Mnohá manželství taková změna poznamenala. Namísto poslušné slabé ženy, kterou je třeba chránit, čekala na muže dominantní osobnost, jež se mu v mnoha směrech vyrovnala. Dvojice nebo rodina musela vytvářet nové vzájemné vztahy, začít od začátku.

Jestliže z pohledu lékaře, zvláště chirurga, byl McCandlessův obor složitý a tím úžasný, neméně komplikovaná se jevila lidská dramata. S nimi ostře kontrastovala prázdnota jeho vlastního soukromého života, jaký už téměř dva roky vedl.

Bill Brock měl šestadvacet a vypadal o pár let starší. Právě nyní čekal s ustaraným výrazem ve tváři na nemocniční chodbě na svou ženu Sally. Doktor McCandless mu navrhl, aby se posadil do společenské místnosti, ale on nevydržel v klidu. Pochodoval celý nervózní kolem Sallyina pokoje, kde zatím kardiolog prováděl nutné vyšetření.

Jakmile Bill zaslechl vrznout dveře, okamžitě se otočil a zamířil k lékaři. Nedočkavě ho chytil za ruku a odvedl pár kroků od pokoje, Sally z doslechu.

„Tak co, doktore?“ zeptal se. „Měl jsem pravdu?“

„Je to trochu horší,“ připustil McCandless.

Billy Brock zachmuřeně přikývl.

„Víte, zdálo se mi, že hůř dýchá. Proto jsem vás obtěžoval,“ omlouval se.

„To není obtěžování, Bille, proto jsem tady.“ Mezitím si srovnal, jaké jsou vyhlídky. Nic optimistického, bohužel. Pokud se nenajde nové srdce co nejdříve, samozřejmě. A to se nezdá příliš pravděpodobné.

„Co dál? Co uděláme?“ naléhal Bill. „Tedy, jaký je další krok?“

„Další, první nebo poslední, jsou stejné. Čekat. A doufat.“

„Víte,“ začal váhavě Brock, „trochu jsem četl. A mluvil s lidmi.“

Najednou se rozhodl vynechat celý úvod a pokračoval: „Tedy, zašel jsem k našemu doktorovi. Řekl mi, že byste Sally mohli voperovat umělé srdce. Víte, nepomohlo by, dokud se neobjeví pravé?“

McCandlessovi bylo mladíka líto. Stejně jako mnozí jeho vrstevníci hledal oporu v berličkách typu víte a tedy, když nedokázal vyjádřit svůj strach.

„Bille, pojďme se posadit do mé kanceláře,“ vyzval ho. Znepokojovalo ho, jak Brock přijme jeho názor.

Ještě si ani nesedli a Bill už se ptal: „Můžete takové umělé srdce udělat?“

McCandless se usadil u stolu a mírně se naklonil dopředu. Díval se mladému muži zpříma do očí.

„Synu, rád bych vám něco vysvětlil. Mohli bychom použít mechanické srdce, to je pravda. Ale jen v krajním případě. Není to zrovna nejlepší řešení.“

„Ale udrželo by ji naživu, alespoň než se objeví živé srdce,“ přesvědčoval ho mladík. „Pár týdnů navíc, třeba i měsíc. Protože… protože podle toho, jak vypadá dnes, jistě moc času nemá. Ona…“ Musel přestat mluvit, aby se nerozplakal.

„Její stav se zhoršuje rychleji, než jsem předpokládal,“ pokračoval McCandless. „Přes všechno, co jsme schopni pro ni udělat. Bohužel, je to dáno typem její choroby.“

„Tak jí dopřejte pár dnů navíc.“

„Můžeme vyoperovat nemocné srdce a vyměnit je za mechanické. Ovšem pokud bude mít problémy, i kdyby se našlo náhradní živé srdce, nemusí fungovat. Víme z praxe, že přechod z mechanického srdce na lidský transplantát nebývá úspěšný. Když ho použijeme přímo, bude mít mnohem větší naději.“

„Jestli se ale vhodné srdce najde,“ zdůraznil Bill. „A jestli ne… tedy… nevím, co mám dělat, co si mám myslet… máme děťátko… víte? Tedy… kdyby mi někdo řekl, jak to Sally ublíží… nikdy bych netrval na dítěti. Mohli jsme… tedy… žili bychom spolu bez dětí. Kdybych to věděl předem, tedy, nikdy bych… ani bych se jí nedotkl.“

To už vzlykal nahlas a ani se nesnažil slzy potlačit.

„Synu, za nic nemůžete. Nikdo by nedokázal předpovědět, jaké následky bude porod mít,“ tišil ho McCandless.

Mladý muž se několikrát přerývaně nadechl a snažil se ovládnout.

„Pořád jen myslím na to, co bude dál. Víte, bloumám po domě jako cizinec. Bez ní to není žádný domov. Nedokážu klidně sedět nebo spát. A je tu naše děťátko. Chodí k nám moje máma a tchýně.

Domluvily se, že se budou střídat. Ale když se večer vrátím z nemocnice, odejdou k sobě domů. Víte, aby se postaraly o vlastní rodinu. A já zůstanu s holčičkou. Je to taková pusinka sladká. Nejhezčí na světě. A už mě pozná. Směje se na mě. A když mám v ruce láhev, abych ji nakrmil, ví, co přijde. Chovám ji v náručí a povídám jí, hlavně jak ji mám rád. Myslím, že to se má dětem říkat, i když vám nerozumějí, ne? A pořád jí opakuju: ‚Neboj se, miláčku, maminka se už brzy vrátí. A bude zrovna tak silná a zdravá jako dřív.‘ Tohle jí říkám. Jenže když se jí dívám do očí, vrtá mi hlavou: ví, že lžu? Poznají děti pár měsíců staré, že je obelháváte?“

„Myslím že ne, Bille. A s trochou štěstí to vlastně ani nebude lež. Každou minutu mi na stole může zazvonit telefon.“

„Zatím se ale neozval,“ namítl mladík.

McCandless nedokázal odpovědět.

„Víte, co je nejhorší, doktore?“ vyhrkl Brock. Chvilku otálel. „Někdy hlavně v noci, když se převaluju na posteli, kde lehávala Sally přemýšlím. Co když Sally umře? Co si počnu s holčičkou? Nastěhujeme se k mé matce? Anebo k Sallyině? A takhle už žít stále? Víte, znám se. Kdyby k tomu došlo, určitě bych si říkal: Nebýt dítěte. Chápete?“

„Bille, možná byste měl promluvit s doktorem Robbinsem.“

„Co mi poradí? Že nemám dítě nenávidět?“ Ztuhl, hned jak to vyslovil. Odvrátil hlavu, aby se vyhnul McCandlessovu pohledu.

„Víte, občas, hlavně kolem půlnoci, říkám si, celý život bych té malé dával vinu. Nebýt jí… rozumíte? To by bylo hrozné. Ten pocit. Nesnesitelné pro mě i pro ni. Ale nemůžu přísahat, že se to nestane. A to mě děsí ze všeho nejvíc. Chci ji mít rád. Ne obviňovat.“

„Nebudete, Bille. Nezáleží na tom, jak je vám teď, ale budete ji mít rád, věřte mi. Je přece Sallyina, je to část Sally. Zatím se nevzdávejme. Běžte teď za ní a povzbuďte ji trochu. Zapomeňte, že vám je mizerně, myslete na ni.“

„Dobře. Díky, doktore.“ Mladík si otřel poslední slzy. „Je mi líto, že jsem na vás hodil všechny své starosti. Jistě máte dost vlastních problémů. Ale někdy je toho na jednoho moc, víte?“

„Bille, přijďte kdykoli. Však ke mně do kanceláře trefíte,“ rozloučil se lékař s mladým mužem.

Allen McCandless si na sesterně prohlížel denní zdravotní záznamy pacientů. Sestra čekala na pokyny.

BERGMAN, William. CLYMEROVÁ, Anna. FORREST, Winston. BROCKOVÁ, Sally. CAMPBELL, James.

„Sestři, zařiďte, aby se Brocková, Forrest a Campbell více pohybovali. Nesmějí pořád ležet, musí trochu chodit. Žádnou velkou námahu, ale aktivní pohyb. Prospěje jim fyzicky a zvedne jim náladu.“

„Dobře, pane doktore.“

Zamířil k výtahu, ale potom si to rozmyslel. Prošel chodbou až k pootevřenému vzdálenému pokoji. Uvnitř běžela televize. McCandless zaklepal na dveře.

„Pane Forreste?“

„Pojďte dál, doktore.“

Winston Forrest na lůžku napolo ležel, zpola seděl. Na bledém obličeji se mu odrážely paprsky světel z obrazovky.

Musel být v mládí velmi hezký, uvažoval McCandless. Po takových mužích dívky touží. Proč mě zajímá, kvůli čemu se do něj zamilovala a jak časem její city ochladly?

„Prosím, doktore?“ vybídl ho Forrest.

„Jen mě napadlo, že bych se mohl na chvilku zastavit. Jak se cítíte?“

„Docela dobře. Trochu slabý. Hned se zadýchám,“ přiznal po chvilce. „Je mi zle… z televize,“ pokusil se o vtip. „Panebože, k tomuhle jsou denně odsouzeny ženy v domácnosti?“

„Obávám se že asi ano,“ přikývl kardiolog, zatímco měřil Forrestovi pulz. Zdálo se, že nemocný ho neposlouchá. Seděl bez zájmu, nezúčastněně.

Ostatní pacienti byli anebo se snažili vypadat v přítomnosti lékaře aktivní a plní elánu, jako by jejich optimismus mohl hned odměnit novým srdcem. Forrest budil dojem, že je mu všechno jedno. Možná se však po tolika letech v diplomatických kruzích ani nedovedl chovat jinak. Potlačování emocí bylo součástí jeho práce. Anebo jeho nemocné srdce oslabilo nejen tělo, ale i ducha.

„Pane Forreste, rád bych, abyste se každý den prošel. Třeba jen po chodbě. A když budete mít chuť, tak i do solária.“

„Chápu. Předejdeme zápalu plic,“ dodal.

„Četl jste o tom?“ zajímalo McCandlesse.

„Ne. To kvůli matce. Rok byla upoutaná na lůžko. Potom zemřela na pneumonii.“

„Kolik jí bylo?“

„Šestaosmdesát.“

„A váš otec?“

„Sedmdesát dva. Chřipka.“

„Máte dobrý kořínek. Kvalitní genetický základ.“

„Tak proč jsem tady?“ opáčil Forrest. „Je mi teprve čtyřiapadesát.“

„Mohl bych uvést hned několik příčin: stres, nesprávné stravovací návyky, alkohol. Ale popravdě, nevíme. Jen se domýšlíme. Hádáme a někdy měníme odpovědi. V několika posledních letech například nejasnosti kolem účinků cholesterolu. S jistotou můžeme tvrdit jediné: nevíme.“

„V mém oboru je to stejné. Když se něco nevyvede, vybouchnou rozhovory… nakonec i když se dohoda odsouhlasí a podepíše, pokaždé situaci dodatečně rozebíráme. Měli jsme se zachovat jinak? Jak jsme mohli postupovat? Jak se problémy jeví z jiného úhlu? Kdybychom tehdy použili jiné fráze, vyloučili média, a tak dál. Nikdy s určitostí nevíme.“

„Tak dobře tenhle pocit znám,“ souhlasil s ním McCandless.

„Kde je solárium, o kterém jste se zmínil?“

„Hned za dveřmi doprava. Projdete až na konec chodby a tam doleva.“

„Mohu tam jít sám? Nelíbí se mi, že mě doprovází sestra nebo sanitář, jako bych se měl každým okamžikem složit,“ zabručel. „Jen trochu důstojnosti.“

„Můžete tam sám. Kdyby vás přece jen přepadla slabost, podél stěny je zábradlí. Stačí zavolat. I kdyby to urazilo vaši důstojnost.“ Forrest šlehl po McCandlessovi vzteklým pohledem, ale pak přece jen povolil a dokonce se i usmál.

„Člověče, ksakru, tady jste v nemocnici,“ připomněl mu lékař. „Bojujete o život. Nedívejte se na pomoc jako na urážku na cti.“

„Asi máte pravdu. Pokusím se,“ slíbil. McCandless vstal a odcházel. Ještě než vyšel na chodbu, Forrest zavolal: „Doktore?“ Lékař se otočil. „Kolik jste toho řekl mé ženě?“

Otázka McCandlesse zaskočila. Ví Forrest, že jsme spolu povečeřeli? Řekla mu to sama? Nakonec proč ne, vždyť není co tajit, uvažoval. Proč tedy ten divný pocit?

„Přesně to, co vám. Váš zdravotní stav. Šance na nové srdce: tři ku jedné. Ovšem bez záruky, pochopitelně.“

„A potom?“ naléhal Forrest.

„Potom?“ nebyl si McCandless zcela jist, kam Forrest otázkou míří.

„Jak mi bude po operaci?“

„Budete fit. Určitě v lepší kondici než teď.“

„A jak dlouho? Odhadnete, kolika let bych se mohl dožít?“

„Vezmeme-li v úvahu současnou úroveň naší práce, řekněme věku vašeho otce. Možná i vyššího.“

„To je dost dlouhá doba,“ přemítal Forrest nahlas. Jeho manželství. Millicent. Zůstane. „A tentokrát vezmu všechno za jiný konec. Začnu úplně jinak.“

McCandless naslouchal se smíšenými pocity a zmohl se na pouhé: „Tak nezapomeňte, zítra vstaňte a jděte se projít.“

Solárium vypadalo trochu jinak, než by si člověk podle názvu představoval. Byla to velká místnost, jejíž tři skleněné stěny směřovaly na sever, východ a západ. Přímé sluneční paprsky sem neměly přístup, pouze přes sklo. Několik pohovek bylo pokryto barevnými přehozy s tartanovým vzorem. Domáckou atmosféru mělo umocnit pár karetních stolků s hnědočerveným povrchem. Ze stojánků poblíž pohovek zářily barevné časopisy. Ve srovnání s ostatními poněkud komisně vyhlížejícími prostorami vyvolávalo solárium docela příjemný pocit.

Forrest se rozhlédl kolem sebe a bez váhání si vybral malý stolek nejdále od televize. Když k němu dorazil, objevil nějakého mladého muže, který si do malého notesu poznamenával řadu čísel.

„Nebude vám to vadit?“

Muž vzhlédl.

„Vadit? A co?“

„Když se sem posadím.“

„Samozřejmě že ne. Sedněte si,“ vybídl ho mladík a vrátil se ke svým cifrám.

Forrest si zakládal na své schopnosti určit charakter člověka podle drobných stop. Tenhle je přesný, pečlivý a důsledný, usoudil při pohledu na rozložitého třicátníka. Zdál se mu příliš mladý, než aby patřil mezi pacienty. Možná mu ani třicet není.

Za chvíli ho přemohla zvědavost.

„Promiňte, kolik je vám let?“

Mladý muž udiveně vzhlédl.

„Mně?“ Potom ale odpověděl: „Dvaatřicet. Proč?“

„Jsem jen zvědavý.“

Forrestovi připadalo slušné, aby se představil.

„Jsem Forrest. Winston Forrest.“

V očích mladšího muže se mihl záblesk poznání. Kde mě asi spatřil? Nejspíš na obrazovce nebo v novinách, usoudil. Nenávidím ten pohled. Lidé jsou přesvědčeni, že mě znají, ale není to pravda. Překvapuje mě, že si pamatuje jméno. Jednou mi jakási žena řekla, že jsem jí tolik povědomý, určitě jsem prý vystupoval v nějakém televizním seriálu. Vypadá to, že jsem známý, ale ne zase tolik. No, raději ho nebudu trápit.

„No, asi jste mě už viděl. Často. Ve zprávách v televizi například. Někdy až příliš často,“ pokusil se Forrest o lehký tón.

Jenže mladík odpověděl: „Vy jste mě také potkal.“

„Ano?“

„U zubaře. Přišli jsme tam zároveň.“

Forrest upadl do rozpaků a narychlo se snažil předstírat, že se rozpomenul. „Ach, samozřejmě, u zubaře.“

„Jim. Jim Campbell,“ pomohl mu James.

„Jim Campbell. Ano, už se mi to vybavilo.“

„Vaše a moje manželka se tady zřejmě vídají ve společenské místnosti. Zmiňovala se o vás.“

„A, jistě.“ Forresta se takový nelichotivý způsob upamatování dotkl. Sebral ze stolku balíček karet a bezmyšlenkovitě je začal míchat.

„Chcete si zahrát?“ všiml si Jim.

„Zahrát?“ opakoval udiveně Forrest. Teprve pak si uvědomil, co má v rukou.

„Žolíka?“ navrhl James.

„Mladý muži, nemáte ponětí, do čeho se pouštíte. Tímhle jsem strávil půl života na palubě různých vojenských letadel.“

Nabídl balíček Jimovi, aby sejmul, ale ten odmítl.

„Abyste nelitoval,“ varoval ho Forrest a rozdal. „Když člověk cestuje tak často jako já na důležité konference, mezinárodní jednání, vrcholné schůzky, je nejlepší pokud máte hotové všechny přípravy, pádné argumenty, přesné plány, co kdy řeknete, jak budete s bodrým výrazem lhát, a chcete si trochu oddechnout dát si partičku žolíka a něco dobrého k pití. Věřte mi, zrovna teď by sklenička nebyla marná. Tady je to ovšem proti pravidlům, hádám.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Jim a rovnal si karty.

Pustili se do hry. Jeden po druhém si brali vždy po jednom listu z balíčku uprostřed stolu a vedle jeden odkládali.

„Pracuji ve státní službě. A vy?“

„Léčím.“

„Vy jste lékař?“ otázal se Forrest překvapeně.

„Léčím stromy, dá se říci,“ vysvětlil Jim. Obvykle si vždycky takhle zažertoval. „Ošetřuji stromy, mám zahradnickou firmu.“

„Pak není divu. Vypadáte jako člověk, který tráví hodně času venku.“ Forrest si vzal další kartu a vyměnil ji za jednu z vějíře v ruce.

„Baví vás to?“

„Moc. Člověk je pořád na vzduchu. A pohybuje se. Žije. Věřte mi, tady si připadám jako ve vězení.“

„To já také.“

„Nejenom že…“ začal Jim, ale rozhodl se nejprve položit karty. „Osm,“ prohlásil.

„Dostal jste mě.“ Forrest prohlédl své listy. „Deset, třináct, sedmnáct, jednadvacet, třiadvacet.“

Oba se rozhlédli kolem, kam by mohli zapsat výsledek. Jim si vzpomněl na svůj notes.

„Zapíšeme to sem.“ Vytrhl první papír, na který si poznamenal řadu čísel, pečlivě ho složil a schoval do kapsy županu.

Forrest načrtl dva sloupce a poznamenal skóre.

„Nejenže co?“ připomněl Jimovi.

„Jaké co?“ podivil se Campbell.

„Než jste bodoval, řekl jste: ‚Nejenže‘, ale nedokončil jste větu. Při mé práci je často důležitější to, co zůstane nevyřčeno.“

„Aha.“ Jim na chvilku zaváhal. Sáhl po kartách a pokračoval. „Mluvení mi nikdy nešlo, ale práce se mi vždycky dařila. Ještě ve škole mi pan Higgins říkával: Jime, ty máš šikovné ruce. A cit pro dřevo. Půjde ti řemeslo, uvidíš. Určitě ho tehdy ani nenapadlo, že se budu starat o živé dřevo. O stromy, keře. Ani mě ne. Ale na střední škole jsem v posledním ročníku chodil na brigádu k Abneru Burnsideovi. Pečoval o stromy a trávníky v naší čtvrti. Jenže zestárl. Už nebyl tak rychlý a ohebný. Kdysi před léty spadl ze stromu, asi ze sedmi metrů, a polámal si kyčel. S věkem se to postupně zhoršovalo. Dali mu na vybranou: buď musí na operaci a nechat si dát umělý kloub, anebo je konec s prací. A tehdy jsem se objevil já. Tak se mi ta práce líbila, že jsem po střední dál studovat nechtěl. Pomáhat něčemu živému růst, to se mi zdá nejúžasnější na světě. Vezměte si třeba dospělý strom, padesát let trvá, než je statný a košatý. A najednou začne schnout. Umírá. Ale vy ho můžete zachránit. Odřežete staré větve, některé zkrátíte, naroubujete mu nový život. Prohlížíte ho jako skutečný lékař svého pacienta. Uzdraví se? Anebo už je odepsaný, přes veškerou vaši snahu? Řeknu vám, s člověkem to zamává, když některý kácejí. Cítíte takový smutek, úplně to bolí. Slyšíte, jak praskají větve. To je ten nejhorší zvuk. Neměl jsem takových hodně, ale po každém mi zbyl smutek, jako když vidíte umírat přátele.“

„Chápu,“ souhlasil Forrest. Už hodnou chvíli nemyslel na karty. „Mně se to stalo, když jsem byl kluk. Také jsem přišel o svůj strom.“

„Opravdu?“ zeptal se překvapeně Jim.

„Ano. Když jsem byl malý, bydleli jsme v malém městě kousek od Detroitu. Typické městečko. Tiché. S ulicemi lemovanými statnými jilmy. Někde se větve nahoře dotýkaly a tvořily nad cestou vysokou zelenou klenbu. Jedna lékárna, patřila tehdy doktoru Wetherallovi. Nebyl opravdový lékař, ale všichni mu tak říkali. Lidé si k němu chodili pro rady a pro léky na běžné nemoci. Také prodával točenou limonádu. Měli jsme i jedno kino, tenkrát stačilo. Teď nejspíš provozují deset sálů.“ Nadechl se a pokračoval.

„Bydleli jsme na Freemont Street, rohový pozemek. To se považovalo za výsadu vyšší třídy. Ale nebyli jsme bohatí, vedlo se nám jen o trochu lépe než průměrným rodinám. U domu stál rozložitý javor. Když mi bylo asi sedm, trápil jsem otce tak dlouho, až mi udělal houpačku. Zavěsil ji na jednu silnou větev. Nemohl jsem se houpání nabažit. Na jaře, v létě, dokonce i v zimě. Čím jsem byl starší, tím jsem byl odvážnější. Chtěl jsem létat co nejvýš. Mým snem bylo podívat se ze sedačky do oken v poschodí. Nikdy se mi to nepodařilo.

Třetím rokem v létě se městečkem přehnala silná bouře. Nad naší střechou se křižovaly blesky, dokonce i matka se bála. Najednou se ozvala rána, hlasitý praskot a vzápětí jsme ucítili, jak se něco pálí. Večer, až se otec vrátil z práce, jsme se šli podívat na napáchanou škodu. Javor byl doslova rozervaný v půli. Část koruny blesk odřízl od zbytku a moje houpačka se zachytila ve větvích.“

Forrest se probral a vzpomněl si znovu na karty. Natáhl ruku k balíčku, zaváhal však a nechal ji klesnout.

„Otec mi řekl: Wine byl zvyklý mě tak oslovovat, Winstonovi nikdy nepřišel na chuť. Takové jméno se ani moc nehodilo pro dítě z rodiny jako naše, znělo trochu domýšlivě a nabubřele, ale matka si je přála. Tedy Wine, povídá, víš, že ho budeme muset skácet, viď? Vhrkly mi slzy do očí. Stiskl jsem rty odhodlaný neplakat. Neušlo mu to. Synku, ten strom je moc zničený. Nedá se mu pomoci. Jestli ho tu necháme, spadne sám, možná i na dům. Tohle bychom přece nechtěli, nebo ano? Ne, tati, to ne.

Za tři dny pak přijelo pár mužů s navijákem na korbě velkého nákladního auta. Vyskočili ven s pilami a sekerami. Chtěl jsem se dívat, ale nevydržel jsem a utekl pryč. Běžel jsem ke škole, kde hráli velcí kluci na hřišti košíkovou. Sedl jsem si a pozoroval je co nejdéle. Když jsem se musel vrátit, javor už zmizel. V zemi zela veliká díra po pařezu. Dřevo rozsekali na polínka. Hodí se nám, rozhodl otec. Sebral jsem houpačku a schoval ji ve sklepě. Pokaždé, když jsme rozdělali oheň a pálili javorové dřevo, bylo mi, jako by hořela i část mého dětství. Rozumím vám tedy, když mluvíte o stromech.“ Tiše, téměř zahanbeně dodal: „Roky jsem o tom nepřemýšlel… celá léta.“

„Bydlíme v takovém městě,“ ozval se po chvíli Jim.

„Ano? Domníval jsem se, že už ani neexistují.“

„Malé, tiché. Se supermarketem, samozřejmě. Ale jinak je to malé městečko. Na střední školu jezdí mládež do Hightstownu. Je skoro takové, jaké jste popsal. Ulice se stromořadím kolem. Jen jilmy ne, ty vyhubil mor. I malou lékárnu byste našel. Kino je až v Highstownu.“ Jim se usmál „No, když o tom tak přemýšlím, moc toho z dřívějška nezůstalo.“

„Někdy mě napadá,“ prohodil Forrest, „že bych si přál, aby se ta doba vrátila. Právě skončila válka a my z ní vyšli jako nejsilnější na světě. Pomáhali jsme ostatním státům postavit se na nohy. Zdálo se, že konečně bude klid a mír. Pochopitelně, moc jsme nesledovali počínání Rusů na východě Evropy. Národ se radoval, že se naši vojáci vrátili a všechno vypadalo báječně. Bylo štěstí žít tenkrát jako dítě v Americe. Nic nebylo nemožné. Když jste byl mladý a měl vůli jít za svým snem, dosáhl jste ho. Později jsme se ale začali navzájem vzdalovat. Pomalu. Plíživě. Potichu. Aniž si kdokoli stačil všimnout. Než jste se nadál, rozpoutala se bitva na život a na smrt s jinou velmocí. Obě strany až po zuby vyzbrojené nukleárními bombami. Mír zůstal zachován jen ze strachu, že se navzájem vyhubíme úplně.“

Forrest měl pocit, že musí mladého muže oslovit jménem.

„Promiňte, říkal jste… Joe Campbell?“

„Jim. Jim Campbell.“

„Jim,“ opakoval Forrest. „No, Jime, vaše generace nikdy nezažila takový klid a mír jako my tehdy po válce. Když jste se narodil, už jsme asi vedli válku v Koreji. Pardon. Pořádkový zásah. A brzy nato Vietnam.“

„Minul mě jen o pár let,“ poznamenal Jim.

„Víte, Jime, chci říci, že vaše generace nikdy neměla příležitost v klidu užívat života. A teď.“ Forrest si uvědomil, co má na jazyku, a zarazil se.

Ale Jim větu dokončil.

„Ano. A teď trčím tady a kdoví, jak to celé dopadne.“

„Máme prý naději tři ku jedné,“ připomněl Forrest.

Jim zavrtěl hlavou.

„Vy tomu nevěříte? Zatím s námi mluvili upřímně, ne? McCandless, Sawyerová, Slade. I ostatní.“

„Ano, já vím. To Jimmy.“

„Jimmy?“

„Můj syn. Děti jsou zvědavé. Když všichni otcové ráno odcházejí a váš zůstane doma, je to divné a začnete o tom přemýšlet. Napadají vás různé otázky. Proč je můj tatínek pořád doma? A proč si se mnou nehraje jako dřív? Jsem si jistý, že ho trápí i další otázka, jen ji nedokáže vyslovit. Jestli tatínek nebude pracovat, co se s námi stane? Ještě dříve, než se začal ptát, pokusil jsem se mu všechno vysvětlit. Jak lékaři dnes umí vyjmout nemocné srdce a nahradit je novým. Něco už věděl z televize. Tohle bylo jednoduché. Dokud se ovšem nevyptával sám. Tati, vyjde to pokaždé? Tehdy jsem se uchýlil k procentům. Pověděl jsem mu o pravděpodobnosti tři ku jedné, sedmdesáti procentech a tak. Nepřesvědčil jsem ho.

Později jsem náhodou vyslechl, jak totéž vysvětluje sestřičce, ta je mladší. Ihned mi bylo jasné, že se musím pokusit přiblížit mu všechno znovu, ale nějak zjednodušeně, aby pochopil. Lámal jsem si hlavu a nemohl na nic přijít. Až mě konečně napadlo řešení. Jimmy miluje baseball. Sám je celý žhavý do hry a také nevynechá jediný televizní přenos. Jak přijde sobota odpoledne, nemůžeme ho odtrhnout od obrazovky.

Tak jsem se jednou posadil vedle něj a dívali jsme se na zápas spolu. Začal jsem: ‚Jimmy, vsadím se, že nevíš, jaký průměr má Don Mattingly!‘ ‚Ale vím‘, on na to pyšně. ‚Tři padesát čtyři. Jenom Boggs je lepší, tři sedmdesát jedna. Boggs je nejlepší na světě!‘ A tak jsem mu řekl: ‚Synu, uvědomuješ si, že moje šance na uzdravení je dvakrát taková jako Boggsův průměr? Dvakrát lepší než nejlepší na světě!‘

Zaujalo ho to, chvíli přemýšlel, no a pak namítl: ‚Tatí, Boggse i Mattinglyho někdy vyautují. Co když vyautují tvého doktora?‘“

Forrest chápavě přikývl.

„Na to je těžké najít uspokojivou odpověď, co?“

„Takže to je můj důvod, proč nejsem unesený jejich statistikou. Pokaždé si vzpomenu na syna. Co bude, když mého doktora vyautují?“

„Rozumím vám,“ ozval se tiše Forrest. „Na jedné straně jsem rád, že na mně není nikdo závislý.“

„Máte ženu,“ namítl Jim.

Forrest znovu obrátil pozornost ke kartám.

„Promiňte, zdržuji hru.“ Vybral si list z balíčku a jeden odložil. Náhodou zalétl pohledem ke vchodu a Jim z jeho výrazu pochopil, že spatřil někoho známého. James se už už chystal zabalit hru, ale Forrest si toho všiml.

„Ne, počkejte, to bude jen okamžik.“ Za chvilku už se ozvalo: „Pane Forreste, jen zůstaňte sedět. Nenechte se rušit.“

Forrest přesto vstal a představil návštěvníka.

„Jime, seznamte se s panem Strawbridgeem. Řídí celé tohle centrum. Strawbridgi, toto je Jim. Jim Campbell.“

„Pane Campbelle,“ formálně a rychle si potřásli rukama. Strawbridge spěchal, aby Forrestovi sdělil pravý důvod návštěvy. „Forreste, určitě vás bude zajímat tohle: dopoledne volal ministr obrany. Doneslo se mu, že jsme vás hospitalizovali. Ujistil jsem ho, že jde čistě o preventivní opatření. Evidentně se mu ulevilo.“

„Dobře, dobře,“ řekl Forrest. „Možná bych mu mohl napsat pár řádek. Anebo zavolat. Jen sdělit, jak se věci mají.“

„To bude nejlepší,“ souhlasil kvapně Strawbridge. „A třeba se zmíníte, jaké se vám u nás dostává péče.“

„Určitě,“ slíbil Forrest.

Strawbridge se usmál a dal najevo, že jeho poslání končí.

„Nechtěl jsem vás dlouho rušit. Klidně pokračujte,“ kývl směrem ke stolku.

Ještě ode dveří jim s úsměvem zamával. Forrest učinil totéž a zamumlal, že mu Jim stěží rozuměl: „Kdyby raději kolem mě pořád tolik nepoletoval. Připadám si bezmocnější, než ve skutečnosti jsem.“

„Tak to asi chodí, když jste tak významná osobnost, ne, pane Forreste?“

„Vliv, to je ono, Jime. Vliv. Jde mu o peníze. Chce získat příspěvky od vlády.“ Neměl chuť se dále nepříjemným tématem zabývat a vzpomněl si: „Nedohodli jsme sázky. Dolar za každý bod?“

V očích mu vesele zablýsklo a Jim poznal, že žertuje.

„A proč ne po dvou dolarech?“ navrhl s úsměvem.

„Tak jedeme! Jste na řadě, Jime,“ vybídl ho Forrest. Hra ho začala opravdu těšit.

Do oběda stihli několik kol a Jim vedl o jedenáct tisíc devět set šedesát čtyři dolary.

„Počkejte zítra,“ bručel naoko Forrest. „Všechno vyhraju zpátky a ještě pár set navrch!“

„A vy byste si chtěl zahrát i zítra?“ zeptal se Jim. Zalichotilo mu to.

„Sejdeme se tady. V deset. Jestli mi ovšem zrovna nebudou chtít měnit srdce, samozřejmě.“

Oba se zasmáli.

„Tak zítra v deset,“ rozloučil se Jim.

Winston Forrest se díval, jak odchází. Sympatický mladík, říkal si. Když člověk vidí takového šikovného muže, který má dvě děti a manželku, nemůže se sám litovat. Bože, přál bych mu, aby mu to vyšlo. Sedmdesát procent. Musím si opakovat tohle číslo. Sedmdesát procent. Jak to povídal synovi? Dvakrát větší pravděpodobnost úspěchu než u Boggse? To si musím pamatovat.

Jak se město postupně rozrůstalo a rozšiřovalo se i lékařské centrum, z úrodné půdy se stávaly stavební parcely. Přímo před očima se měnil charakter oblasti. Zemědělství ustoupilo do pozadí a přednost dostal rozvoj realit. Nové domy rostly jako houby po dešti. Beton a asfalt pokrývaly stále více pěstebních ploch. Po dvou desetiletích prudkého průmyslového rozvoje jste nejbližší obdělávané pozemky našli patnáct mil od centra, ne ovšem rozlehlé lány pšenice jako dříve. Až na několik procent půdy oseté potravinářskou kukuřicí se na většině pěstovala zelenina pro trh. Zelinářství v okolí města utěšeně vzkvétalo.

Dětství a později mužný věk Carla Digbyho byly neoddělitelně spjaty s hospodařením na farmě. Teď patřil k nejúspěšnějším pěstitelům zeleniny v celé oblasti. Vhodným střídáním plodin si za pomoci manželky a občas i dvanáctiletého syna zajistil stálý příjem během celého roku s výjimkou nejchladnějšího období.

Carl Digby byl uvážlivý a prozíravý muž. Udržoval své hospodářství v pořádku. Stejně tak na poli rostly saláty, lilky, okurky i všechny ostatní plodiny ve vyrovnaných pravidelných řádcích. O své stroje se staral stejně pečlivě jako žena v domácnosti o rodinné stříbro. Když začal být některý z nich opotřebovaný, prodal ho a nahradil jiným, novějším. Až přijde čas přenechat hospodaření synovi, bude jeho firma kvalitně vybavená, moderní a zisková. Měl samozřejmě půjčky, ale i reálnou vizi, jak dluhy dále neprohlubovat. Chtěl být co nejdříve vlastním pánem, aniž by podstatná část majetku patřila bance.

Carl měl svůj velký den. Přivezli mu nový traktor, mnohem větší a výkonnější než ten předchozí. Nedaleko od domu ho právě skládali z velkého nákladního auta. Celý se leskl, červený nátěr zářil jako oheň. Carlovi dva pomocníci stáli vedle a pozorovali, jak stroj vonící novotou pomaloučku sjíždí z korby po dvou tlustých prknech. Když dosedl, silné pneumatiky se zabořily do měkké tmavé půdy.

Digby se uvelebil na místě řidiče, nastartoval motor, zařadil a pomalu se rozjel směrem k polím. Asi po třiceti metrech obrovský traktor obrátil a vracel se zpět. Stroj se mu líbil. Citlivě reagoval při řízení, přesně tak, jak sliboval inzerát v časopise Farm Journal. Jeho ovládání ho stálo sotva polovinu námahy, jakou vyžadoval starý. Carl Digby usoudil, že udělal dobrý obchod. Za šestatřicet měsíců traktor splatí a už mu zůstane. Při ohleduplném zacházení by možná mohl vydržet déle a sloužit i synu Bertramovi.

„Tak, chlapi, zpátky do práce,“ zavolal na pomocníky. Vrátili se na pole a on zatím podepsal potvrzení o převzetí zásilky. Nákladní auto vyjelo na státní silnici a za chvíli zmizelo z dohledu.

Hannah Digbyová sledovala dění oknem z kuchyně, kde připravovala manželovi a jeho dvěma brigádníkům oběd. Usmála se, když viděla, jak je Carl pyšný na nový stroj. Každý nový přírůstek do vybavení potvrzoval jeho schopnosti. I nové auto, které nedávno koupili a díky němuž nemuseli do kostela v neděli jezdit dodávkou dokazovalo, jakým je Carl úspěšným hospodářem. Jiní farmáři si mohli stěžovat, někteří zkrachovali, ale Carl Digby všem předvedl, že umí jít s dobou. Nejenže se udržel nad vodou, také vydělával. Hannah měla radost, že je spokojený. Pozorovala ho, jak venku obchází traktor, a byla šťastná. Carl má novou hračku, napadlo ji. Až se Bert vrátí ze školy, to teprve bude!

Od oběda uběhlo už několik hodin, když pár kroků od Digbyova statku zastavil školní autobus. Dvanáctiletý Bertram přes rameno zavolal na chlapce: „Tak zítra!“ a vyskočil ze dveří. Vykročil ke vratům. Vtom si všiml nového traktoru a rozběhl se co nejrychleji. Dychtivě se vydrápal k volantu. Stěží na něj dosáhl oběma rukama, musel se naklonit. Připadal si jako král na trůně.

Hannah krmila vzadu na dvorku jejich dva psy. Zahlédla Bertrama a pomyslela si: Jeden jako druhý, oba jsou úplně stejní, velký i malý. Usmála se. Naplnila druhou misku a vrátila se do domu.

Bert se uhnízdil na sedátku a prohlížel si páčky a pedály. Byl jako omámený. Nasával vůni oleje a nového kovu. Nemohl odolat nutkání hned je vyzkoušet.

Natáhl ruku po startéru. Nešel otočit, ale nakonec přece povolil a motor naskočil. Zařadil. Chlapec byl zvyklý na starý stroj, kde šlo všechno ztuha, a tak dupl na plyn vší silou. Traktor vyrazil mnohem razantněji, než předpokládal. Neodradilo ho to, spíše naopak. Stočil volant.

Zamířil k nízkému hliněnému valu, podél něhož proudila při silných lijácích voda. Kola hned vyjela nahoru, pro Berta neočekávaně rychle. Znovu trhl volantem, aby se dostal zpátky na rovný podklad. Starému traktoru takové ovládání vyhovovalo. Nový, citlivější, se okamžitě otočil, ale příliš prudce a převrhl se. Berta, který vypadl ze sedátka, zmáčkl pod sebou.

Hannah zatím lemovala závěsy. Po chvíli přešla k oknu. Vyhlédla právě v okamžiku, kdy se traktor převracel. Syna nikde neviděla. Vyběhla na zápraží. „Berte! Bertrame!!“ Zvedla hlavu k polím, kde pracovali všichni tři muži: „Carle! Carle!“

Pomocí lana a dodávky na zeleninu se jim podařilo traktor zvednout. Hannah se s pláčem vrhla k synovi a snažila se mu otřít z tváří krev.

Digby křikl na jednoho z brigádníků: „Přivezte auto! Honem!“

Sklonil se a vzal nehybného krvácejícího syna do náruče.

Za čtyřiatřicet minut dorazili na středisko. Lékař, který sem zajížděl jen na pár hodin, byl naštěstí přítomen.

Carl Digby se snažil uchránit manželku od pohledu na synovu poraněnou hlavu. Lékař sundal obvaz a okamžitě se rozhodl napojit chlapce na respirátor. Pak provedl několik neurologických testů, aby orientačně zjistil rozsah poškození mozku.

Digby pochopil, že syn je v kritickém stavu, pokud vůbec ještě žije. Objal ženu a přitiskl její tvář ke své hrudi. Opozdil se však. I ona viděla, jak se doktor tváří, a z jeho výrazu vyčetla totéž co její muž.

Dítě bude nutné převézt do Univerzitního lékařského centra, kde udělají vše pro jeho záchranu. Pokud je ale pozdě, jak se lékař obával, mohl by být potenciálním dárcem některého důležitého orgánu.

V každém případě určil krevní skupinu. Chlapec měl typ A.

Záchranka s Bertramem Digbym uháněla k městu. Lékař stále sledoval známky života, zatímco chlapcovi rodiče mlčky seděli vedle řidiče. Neplakali, ještě stále doufali.

Allen McCandless prohlížel pacienty, kteří docházeli na pravidelná pooperační vyšetření. Někteří už žili s novým srdcem celý rok, jiní pár týdnů. Měl za sebou prvních dvanáct lidí a v ordinaci právě seděl William Crozier, mladý stavební dělník, jehož operovali před čtyřmi měsíci. Cítil se dobře a na kontrolu přicházel dvakrát týdně. Návštěvy ho neomezovaly ani v zaměstnání, protože pracoval na směny.

Jako všichni ostatní si s sebou nosil balíček s léky. Jelikož pacienti museli dodržovat přesný rozvrh, měli medikamenty vždy a všude. Nezaskočila je potom nehoda nebo dopravní zácpa či jiná nečekaná událost.

Hned po příchodu odnesl Crozier do laboratoře svůj krevní vzorek na cyklosporinový test, jehož výsledek už ležel na lékařově stole. Zatímco McCandless poslouchal Crozierovo srdce a plíce, zeptal se: „Měřil jste si dnes teplotu?“

„Dělám to každé ráno,“ odpověděl. Nad horním rtem se mu objevilo pár krůpějí potu. Našel doktor něco?

McCandless ho uklidnil.

„Cyklosporin je v normě. Je to dobré, dobré. Kdybyste měl zvýšenou teplotu, víte, co dělat?“

„Vím. Vezmu si tylenol,“ řekl Crozier bez váhání a dodal: „Nikdy ne aspirin. Ředí krev.“

„Správně. A jak jíte? Dodržujete dietu?“ vyptával se kardiolog dál.

„Snažím se. Netučné neslané jídlo. Žádný alkohol,“ vyjmenovával muž, ale McCandless ho přerušil. „Opravdu žádný?“

Crozier hned neodpověděl. Pak neochotně přiznal: „Někdy se večer dívám na baseball a dám si pivo. Ale ne moc často.“

„Bille, zdůrazňoval jsem vám a sestry také, i Adeline Sawyerová žádný alkohol. Ani pivo. Musíte užívat cyklosporin, aby nedošlo k odhojování vašeho nového srdce. Cyklosporin ale může vyvolat otravu jaterních buněk. Jakýkoli další jed, alkohol například, vás ohrožuje na životě. Chápete?“ Chvilku Croziera nechal a potom obrátil list: „Dobrá. Na dnešek jsme si domluvili biopsii, nemám pravdu?“

„Máte,“ přikývl pacient.

„Tak jdeme na to,“ zavelel lékař a Crozier ho následoval do malé operační místnosti, kde už na ně čekal Boyd Angstrom, Sladeův asistent. Za chvíli se pustil do práce. Hrdelní žílou pomalu zavedl Crozierovi do srdce tenký plastový katetr. Pozoroval jeho pohyb na monitoru a jakmile pronikl k srdeční tkáni, chystal se asistent odebrat nepatrný vzorek na rozbor. Vtom zazvonil telefon. Oba muži se zamračili a sestra okamžitě zvedla sluchátko. Angstrom nastavil miniaturní skalpel umístěný ve špičce katetru.

Změny provázející odhojování transplantátu se dají zjistit rozborem tkáňového vzorku příslušného orgánu. Konečný výsledek stanoví patolog; Angstrom a McCandless museli zajistit odběr.

Angstrom ještě nedokončil práci, když oba vyrušila sestra.

„Pane McCandlessi, na úrazovou pohotovost teď přivezli chlapce a chtějí, abyste ihned přišel.“

Kardiolog tušil, co to znamená. Většinu vhodných dárců životně důležitých orgánů tvořily právě oběti nehod. Okamžitě vyrazil.

Na chodbě oddělení úrazové pohotovosti se vystřídaly stovky tváří. Jiní lidé, ale stejné pohledy: strach, naděje, zoufalství, překvapení, pochybnosti. Kolik jich už McCandless viděl! Jako student, později rezident a nakonec jako lékař. Ženy obvykle plakaly, muži, sami bezradní, se je pokoušeli utišit a povzbudit. Teď tu potkal Carla Digbyho s manželkou.

McCandless okamžitě odhadl podle věku, že obětí je nejspíš mladistvý; nevěděl, zda dívka či chlapec. Děti, napadlo ho, není jednoduché je dnes vychovávat. Drogy, bláznivé jízdy o závod.

Vešel do sálu, kde se lékař skláněl nad nehybným tělem Bertrama Digbyho. Zastavoval krvácení z rány na hlavě. McCandless bleskově zhodnotil situaci. Žádné známky života. Chlapcovo tělo fungovalo jen díky podpůrným přístrojům.

Mladý rezident mu řekl: „Myslel jsem, že bude lepší, když přijdete. Pro případ, že byste chtěl sám promluvit s jeho rodiči.“

„Provedli jste všechny testy?“

„Ano. Negativní. Bez reakce. Poslal jsem pro neurologa, abychom měli stoprocentní jistotu. Řekl bych, že mozek je mrtvý.“

McCandless se v takových chvílích nemohl zbavit smíšených pocitů. Sám zachraňoval životy, ale uzdravení jedněch musela často předcházet smrt jiných. Snažil se objektivně zhodnotit situaci. Hochovi je dvanáct, možná třináct. Hmotnost kolem padesáti kilogramů. Okamžitě se mu vybavil žhavý kandidát: Sally Brocková. Věděl ovšem, že než zahájí přípravy k operaci, musí informovat centrální evidenci v Richmondu ve Virginii.

Ze všeho nejdříve potřebují vyjádření neurologa. Zákon předepisoval, že lékař, který hodlá použít jakýkoli orgán k transplantaci, není oprávněný prohlásit pacienta za mrtvého. Opatření zabraňovalo chirurgům vyslovit ukvapené závěry ve stresových situacích.

„Krevní skupinu jste určil?“

„Poslali výsledky rozboru. A.“

„Pokaždé provádíme kontrolní test.“

„Já vím. Za chvíli tu bude zpráva z naší laboratoře.“

McCandless přikývl. Šel k telefonu a vytočil linku Adeliny Sawyerové.

„Addie, oznamte Richmondu, že tu máme chlapce, krevní skupina A, kolem padesáti kilo.“

„Sally! Sally Brocková!“ neudržela se Adeline.

McCandless pokračoval. „Řekněte jim, že ale máme i vhodného příjemce. Jistě je vhodnější a bezpečnější provést oba zásahy na jednom místě. Zdůrazněte, že Sally je urgentní případ. A hned potom mi zavolejte. Ať zatím začnou s přípravami na operaci. Potrvá to několik hodin, takže okamžitě.“

„Ano, doktore!“ odpověděla Adeline rázně.

„Jakmile se objeví neurolog, promluvím s rodiči.“

Neurolog provedl každý test třikrát. Chtěl si být stoprocentně jist, že až podepíše vyjádření, bude aktivita mozku nulová. Na konec kývl na McCandlesse. Bylo to tiché smutné gesto, ale nezvratné. Mozek Bertrama Digbyho navždy přestal pracovat. Jakmile ho odpojí od respirátoru, zastaví se činnost všech ostatních tělních orgánů.

Na McCandlessovi teď bylo, aby vyšel ven za rodiči dítěte a požádal je o souhlas k vynětí ledvin, jater, srdce a plic z těla jejich syna, který ještě ráno dostal ve škole jedničku z občanské výchovy.

Nahoře na oddělení intenzívní péče se bleskurychle rozneslo, že Sally Brocková půjde na operaci. Mluvili o tom pacienti v soláriu. Novina se donesla i do společenské místnosti pro návštěvy. Winston Forrest a jeho žena se o tom dozvěděli krátce poté, co Millicent zaslechla z chodby vzrušený hovor a vyběhla zjistit, co se děje. Okamžitě se vrátila do pokoje, aby se podělila o své dojmy s Winstonem.

„Wine, není to báječné? To Brockovic děvče. Sally Brocková. Dostane srdce!“

„To je skvělé! Povím ti, bylo mi jí moc líto. Taková mladá a ztrácela se ze dne na den. A tolik se jí stýskalo po dceři. Copak takoví jako já, ale mladí by měli dostat příležitost.“

„Dočkáš se, uvidíš,“ ujišťovala ho Millicent.

„Odkud to víš?“

„McCandless mi říkal, že naděje je velká.“

„McCandless,“ zavrčel, „vypadá to, že jeho hlavní úlohou tady je povzbuzovat nás.“

„Ale ne. Je to praktický realistický člověk. Nikoho by nekrmil falešnými sliby. Ani pacienty, ani jejich rodiny nebo přátele.“

„Nějak dobře ho znáš.“

„Trochu jsme o tom všem mluvili. U večeře. Dvakrát.“

„Ale?“

Těžko se dalo odhadnout, zda to byl výraz překvapení či nesouhlasu.

„Nedávno se rozvedl a těžko si zvyká, že sedá ke stolu pořád sám. Myslím, že to byla vzájemná lítost. Také jím nerada o samotě.“

„Řekni mi, Millie, jestli to vyjde tedy, jestli i mně dají nové srdce víš, jestli odsud vyjdu zdravý… také nebudu chtít jíst pořád sám.“

„Pokusím se. Jsem ochotná zkusit to, Winstone.“ Víc by mu nedokázala slíbit bez pocitu viny.

Jim Campbell seděl v soláriu sám u stolku a míchal listy na pasiáns. Pokaždé když Forresta navštívila Millicent, přišel James o partnera do hry. Karty mu chyběly, ale mnohem víc se mu stýskalo po Forrestově vyprávění. Vykládal úžasné historky. Příhody z doby jeho působení ve vládě. Poznal v životě tolik významných osobností! Prezidenty. Ministry a předsedy vlád. Jakmile jste k němu jednou pronikli blíž, překvapilo vás, jaký má smysl pro humor.

James usoudil, že Forrestovy nevlídné projevy jsou spíše důsledkem jeho nemoci než trvalým povahovým rysem. Býval to velmi zaměstnaný muž, řešil závažné problémy, důležité pro celý národ. A teď je zavřený v nemocnici a jen čeká. Čekání. Nic než čekání. Čekání na nové srdce, anebo čekání na smrt.

Aby ospravedlnil vlastní bezmoc, pomyslel si: Forrest si alespoň užil života. Jistě má kolem padesátky, nebo i víc. Hned bych bral takovou možnost, žít do padesáti. Pětadvacet let s Nancy. Abych viděl Jimmyho, až z něj bude dospělý muž. To já mám důvod nadávat světu. Kdybych tohle slůvko se vrací pořád dokola kdybych dostal šanci jako teď Sally… kéž by.

McCandless si prohlížel v pokoji Sally Brockové výsledky jejích posledních laboratorních testů. Nejdříve zkontroloval nejdůležitější hodnoty: žádná infekce ani zvýšená teplota. V opačném případě by museli transplantaci odložit a nové srdce poskytnout jinému příjemci.

Naštěstí pro Sally to nebylo nutné. McCandless si znovu poslechl její srdce, plíce, změřil pulz a krevní tlak.

„Řekli jste to Billovi? Zavolal mu někdo?“ ptala se několikrát celá nedočkavá.

„Nebojte se, už sem jede.“

„A má,“ zaváhala, „… přiveze mi mou holčičku?“

„Ne, Sally, je mi líto, ale prý má trochu rýmu, nechci riskovat komplikace.“

„Rýmu? O tom se mi nezmínil.“ Sally začala nabírat k pláči. „Zatajuje mi pravdu. Nechce mě polekat, a tak mi nic neřekne. Je nachlazená… moje holčička.“

„Sally, nic to není, všem malinkým dětem občas teče z nosu, věřte, že první rok nejméně stokrát. Nejsem pediatr, ale tohle opravdu nic není. Vaše dceruška bude v pořádku, za to vám ručím, nebojte se o ni.“

„Až… až se uzdravím… a ona taky… dovolíte mi, abych se na ni podívala?“

„Sally, za tři čtyři týdny vás pustíme domů. I s novým srdcem,“ připomínal jí.

„Domů.“ vzdychla. Krátké slůvko, do něhož se vešla všechna touha, naděje i sny.

Adeline Sawyerová měla na lince centrální evidenci v Richmondu. Rozhovor trochu připomínal konverzaci pilota s naváděcí věží.

„Věk dárce: dvanáct let, sedm měsíců. Příčina smrti: těžké poranění hlavy. Konečné vyjádření neurologa: smrt následkem poškození mozku a mozkového kmene.“

Začala zrovna diktovat další podrobnosti, když k ní přiběhl laborant, celý udýchaný. Mávla na něj, aby ji nerušil, ale nenechal se odbýt.

„Addie! Prosím tě, přestaň!“

„Počkej chvíli, volám do Richmondu!“

„Jakou krevní skupinu jsi jim dala?“

„Áčko samozřejmě. Podle zprávy,“ zamávala papírem.

„Addie, nemá A, má AB.“

AB? Okamžitě v ní zatrnulo. Sally má A. Dárce s krevní skupinou AB může poskytnout orgány k transplantaci pouze příjemci typu AB.

Vzpamatovala se a nadiktovala správný údaj do telefonu. Srdce malého Digbyho teď dostane někdo jiný odpovídající hmotnosti a velikosti, možná stovky mil odsud. První člověk na seznamu v centrální evidenci, jehož krevní skupina je shodná s Bertramovou. AB.

Jakmile ukončila rozhovor, zavolala McCandlessovi. Spolu se Sladeem měli před sebou prosvícené rentgenové snímky a všechny výsledky rozborů. Anesteziolog si dělal poznámky. V takovou chvíli nesměl nikdo McCandlesse rušit. Když se rozdrnčel telefon, nevrle štěkl do sluchátka: „Ano? Co je?“

„Došlo k omylu. Nešťastná chyba.“

„A jsou snad jiné?“ odsekl.

„Ten chlapec. Digby. Nemá skupinu A.“

„Cože? Jak to myslíte, nemá A?“ Ostatní v místnosti se po sobě podívali. Údiv brzy vystřídalo zklamání, když slyšeli: „Prosím? AB? Víte to určitě?“

„Omyl byl v záznamu, který poslali s ním. Zjistili to u nás v laboratoři. Má AB.“

„Jistě. Rozumím. Ještě štěstí, že provádíme kontrolní odběry,“ McCandless se marně snažil zakrýt rozčarování.

„Mám jí to říci?“ zeptala se Adeline.

„Ne, Addie, zajdu za ní.“ Zavěsil. „Jak jste právě slyšeli, vážení, chlapec má krevní skupinu AB, bohužel. Dnes už nemůžeme pro Sally nic udělat.“

Vyšel na chodbu. V místnosti se rozhostilo prázdné ticho. Všichni mladou matku znali a nikdo z nich nedokázal úplně potlačit pocit lítosti a zklamání.

Allen McCandless kráčel chodbou na oddělení intenzívní péče v křídle vyhrazeném srdečním a cévním chorobám. Odevšad bylo cítit vzrušenou, téměř radostnou atmosféru vyzařující z pacientů, mezi nimiž se roznesla zpráva o Sallyině připravované operaci. Než vstoupil, slyšel v pokoji Billův hlas: „Miláčku, když jsem se bavil s doktorem, řekl mi, že ta změna se pozná hned. Před operací jsi bledá, těžko se ti dýchá.“

„Jako teď,“ ozvala se Sally.

„No, a potom se probudíš, máš růžové tváře a jsi zdravá. Je to jako zázrak,“ mluvil nadšeně.

„Jsem zvědavá, jaké to je, když tě uspí. Nikdy jsem ještě na operaci nebyla. Se Sarah to bylo jiné, to mi nedali žádné anestetikum. Ale tohle.“

„Nic to není, miláčku, vůbec nic. Víš, ještě na vojně, museli mi vyndat slepé střevo. Jednoduše mi píchli injekci a už jsem spal.

Pak se člověk probere a je to. Bude to skoro stejné, jen ti něco vezmou a něco dají. Úplně nové srdce!“

„Řekli ti od koho?“ napadlo ji.

„Nevím jistě, ale snad to byl chlapec, asi dvanáctiletý.“

„Chlapec… jen dvanáct let… co se mu mohlo stát?“

„Prý nějaká nehoda.“

„Bože. Je to smutné,“ vzdychla se smíšenými pocity. Chvíli přemýšlela. „Bille, myslíš, že to poznám? Že to bude jiné?“

„Určitě, holčičko, vždyť kvůli tomu jsi tady. Musí to být jiné. Mnohem lepší,“ ujišťoval ji.

„Ne, tak jsem to nemyslela. Víš, je rozdíl mezi mužským a ženským srdcem? Změní mě to? Dají mi chlapecké srdce.“

„Myslím, že to nevadí. Hlavní je, že bude zdravé a vrátíš se domů. Sarah je úžasná. Čím dál chytřejší a hezčí. A už mě pozná. Hrajeme si spolu. Někdy je taková legrační, třeba když si chytá palec u nohy. Však uvidíš. Přivítá tě skvělá dcera, až se vrátíš. Doktor McCandless mi říkal, že tě pustí za tři týdny. Tři týdny, představ si!“

„Tři týdny,“ laskala ta dvě slova. „Tři týdny.“ Někdo zaklepal.

„Pojďte, jsme připraveni,“ volal Bill. Myslel, že jsou to sanitáři kvůli převozu. Otočil se a spatřil McCandlesse. „Nazdárek, doktore!“ vítal ho, ale vtom si všiml lékařova vážného obličeje.

„Doktore?“ oslovila ho Sally.

„Sally, Bille, musím s vámi mluvit. Došlo k chybě.“

„K chybě?“ přerušila ho. „K jaké chybě? Vždyť jsem na řadě, ne? Už mi dali nějaké prášky. Nemůže tu být žádná chyba! Čekala jsem přece tak dlouho.“

Její muž se nenechal tolik unést emocemi.

„Co se stalo, doktore?“

„Dárce nemá skupinu A.“

„Není A? Ale vždyť říkali.“

Sally vyhrkla: „Nemusí mít A. V mé brožuře píší, že to může být i nula. Ta je pro každého. Pro kohokoli!“

„Sally, ten chlapec má AB. Dárce s krví AB může poskytnout orgány zase jen někomu se stejnou skupinou. I to je v poučkách,“ řekl McCandles tiše.

„Ano.“ zašeptala. Propukla v pláč. Manžel ji objal.

„Miláčku, to nic,“ konejšil ji, „když to nevyšlo dnes, určitě příště.“

„Žádné příště už nebude,“ vzlykala. „Nikdy… žádné příště není… nedostanu svou maličkou… už ji neuvidím.“

„Holčičko, prosím,“ držel ji Bill v náručí.

McCandless jen stál, těžko jim mohl nějak pomoci. Kdybych dostal toho fušera z laboratoře, zakroutil bych mu krkem!

O něco později převezli srdce Berta Digbyho do Denveru, kde je transplantovali čtrnáctileté dívce trpící kardiomyopatií neznámého původu.

Zklamání se plíživě neslo chodbami a brzy proniklo do všech koutů kardiochirurgie. Jelikož se pacienti i jejich rodiny prakticky denně vídali na chodbách, v soláriu nebo společenské místnosti, navzájem se znali. Spojoval je stejný osud a svým způsobem tu na přechodnou dobu tvořili jednu velkou rodinu. Prožívali spolu svá trápení nebo sdíleli radost. Pokud měl někdo štěstí a dostal vytoužené srdce, pookřáli i všichni ostatní. Štěstí jednoho dodalo každému novou naději. Příště to třeba budu já, říkali si. Zvrat, k němuž došlo v případě Sally, způsobil rozčarování u všech pacientů.

Následujícího rána se Millicent Forrestová a Nancy Campbellová vypravily za Sally, aby ji trochu povzbudily. Vhodné srdce se jistě brzy najde, jen musí být ještě chvilku trpělivá.

Přes veškerou snahu a optimistické úsměvy se jim však Sally přesvědčit nepodařilo.

Pár dnů nato zjistila sestra při pravidelné ranní obchůzce pacientů u Sally zrychlený pulz. Okamžitě uvědomila McCandlesse a ten se ihned dostavil.

Už první rychlé vyšetření ho znepokojilo. Nejen rychlý pulz, ale i dechové obtíže. Zvuky ve stetoskopu potvrdily přítomnost značného množství vody v hrudní dutině. Pohmatem se přesvědčil, že Sallyiny krční žíly jsou výrazně rozšířené.

Nařídil dávku diuretika a medikamenty ke zvýšení hladiny draslíku. Sestra bude pacientku sledovat a každou hodinu mu podá zprávu.

Ani ne za padesát minut ho pager odvolal z učebny, kde právě přednášel mladým stážistům. Doběhl k telefonu.

„Pane doktore, přijďte honem nahoru. Brocková. Myslím, že začala fibrilovat!“

Víc nepotřeboval slyšet.

„Odvezte ji hned na intenzívní. Jdu tam.“

Rozběhl se ke schodišti. Neměl čas čekat na výtah.

Nahoře dostaly události spád. Sally naložili na lehátko, přemístili do pokoje intenzívní péče a připojili osciloskop. Mezitím dorazil i McCandless.

Sally se na něj vyděšeně podívala. Pochopila, že její stav je vážný.

„Zavolejte mi Billa.“ Zalapala po dechu.

„Klid, jen zůstaňte v klidu.“

Přejížděl jí po hrudníku stetoskopem. Tachykardie. Ventrikulární tachykardie. Ještě nefibrilovala, ale hrozilo, že každým okamžikem začne. Jak poslouchal, Sallyino srdce se najednou divoce rozbušilo.

„Defibrilátor!“

Přiložil jí obě části na hrudník. „Teď!“

Její drobné tělo se na moment vzepjalo a zase kleslo na lůžko. McCandless vzal znovu stetoskop. Dlouhou chvíli stál a počítal, dokud si nebyl úplně jistý, že se srdce uklidnilo.

„Takhle je to lepší,“ poznamenal.

Sám však klidný nebyl. Od komorové fibrilace, třebaže krátké, je k smrti pouze krok.

Pohladil Sally po tváři. Strach v očích vystřídala teď únava. Zdála se klidná.

Zůstal v místnosti a sledoval osciloskop. Jelikož křivka na obrazovce ubíhala stále v pravidelném rytmu, odešel.

Cestou se zastavil v sesterně.

„Sežeňte Billa Brocka. Co nejdříve.“

Sestra na něj tázavě pohlédla.

„Příště bychom nemuseli mít takové štěstí,“ řekl.

Netrvalo ani hodinu a Bill Brock zlehka otevřel dveře Sallyina pokoje. Jeho žena napůl spala. Muž se tázavě podíval na sestru. Kývla. Bill přistoupil k posteli.

Tiše zašeptal: „Sally… miláčku.“

Otevřela oči. Pokusila se o úsměv, ale nedokázala to. Chytil ji za ruku. Cítil, jak je chladná. Vzal tedy její drobnou dlaň do svých, aby ji zahřál.

„Je ti dobře, holčičko?“

„Hmmm,“ zamumlala. Nerozuměl, ačkoli mu šeptala skoro do ucha.

„Všechno se teď spraví,“ ujistil ji. Pak přidal laskavou lež: „McCandless říká, že budeš v pořádku.“

Zavřela oči. Domníval se, že usíná. Vtom ale začala divně dýchat a to ho vylekalo. Křivka na obrazovce začala divoce vyskakovat v nepravidelných intervalech. Vyběhl na chodbu, aby přivolal pomoc.

Sestra už věděla, co se stalo, protože oscilační křivku všech pacientů na oddělení musela sledovat na monitorech ve služebním pokoji. Než k ní Bill doběhl, uvědomila McCandlesse.

„Sally Brocková znovu fibriluje!“

„Hned jsem nahoře.“

Resuscitační tým už stál v pokoji. McCandless nasadil elektrody a ujistil se, že na hrudi i na zádech dokonale přiléhají. „Teď!“

Jeden šok. Vzápětí další. Bez úspěchu. „Ještě jednou!“ Marně. Pokusili se počtvrté.

Sallyino téměř dívčí tělo se pokaždé vypjalo a zdálo se, že reaguje. Na obrazovce však ubíhala rovná linka. Zvuk oscilátoru oznamoval zástavu srdeční činnosti.

McCandless začal ženě rytmicky stlačovat hrudník, zdánlivě nekonečně dlouho, než uznal, že veškerá snaha je marná.

Bill Brock se sklonil nad lůžkem. Vzal ženu do náručí.

„Sally, lásko… holčičko moje malá.“

Allen McCandless, poražený a s pocitem viny, vyšel z pokoje.

Vrátil se do kanceláře a posadil se ke stolu. Vyndal diktafon, aby nadiktoval poznámky k případu pacientky Sally Brockové. Nebyl s to soustředit se na práci. Rozhodl se záznam odložit na ráno.

Vyšel na parkoviště a zahlédl Millicent. Nasedala právě do vozu.

„Paní Forrestová,“ zavolal.

Zastavila se a otočila po hlase.

„Počkejte chvilku, můžete?“

Přikývla.

Když k ní došel, zeptal se: „Nevadilo by vám… tedy, jestli už nemáte jiný plán… nezašla byste na večeři?“

Znělo to spíše jako prosba než pozvání. Původně se chystala sníst jen něco malého a dát si horkou lázeň. Potřebovala se uvolnit a odpočinout si od místa, kde život a smrt jsou stále na vážkách. Dnes Sally, zabolelo ji, dvacetiletá matka na samém prahu života dospělých.

Tušila, že lékař si zabírá smrt mladé ženy. Odpověděla tedy: „Nejenže mám volno, ale dokonce snesu i vaši společnost.“

„Výborně,“ oddechl si.

Tentokrát ji vzal do malebné italské restaurace. Jak Millicent brzy shledala, majitel i jeho žena McCandlesse dobře znali. Oba se s ním srdečně přivítali. Romeo, malý statný mužík, je uvedl k rohovému stolu, který stál trochu stranou, aby měli klid. Věděli, že doktor má rád soukromí.

Romeo počkal, dokud se neobjevil číšník, a potom s významným mrknutím určeným McCandlessovi dvojici opustil. Význam jeho gesta pochopil kardiolog až později: Romeo předpokládal, že se ženě dvoří, a schvaloval jeho volbu.

Ačkoli se Romeo všemožně snažil, aby byli spokojeni, výborné jídlo bylo pro McCandlesse utrpením. Pro Millicent zase bylo utrpením se na něj dívat. Neřekla však ani slovo. Léta s Winstonem ji naučila trpělivosti. Když se vracíval z mezinárodních konferencí nebo měl za sebou těžký den v kanceláři, ještě doma v něm vřely dojmy, ačkoli se je snažil potlačit. Nakonec se stejně musel vypovídat, jen vždycky potřeboval čas. Na základě zkušenosti tedy předpokládala, že s McCandlessem to bude podobné. Nemýlila se. Za chvíli odložil vidličku a dal najevo, že se nemíní nutit dál do jídla.

„Je to moje vina,“ začal,

Oba mlčeli. Neptala se. Nepřela se s ním. Nakonec znovu přerušil ticho.

„Nikdo to netuší, ale je to má vina,“ opakoval.

Číšník sklidil ze stolu a nabídl: „Kávu? Cappuccino?“

„Kávu prosím,“ vybrala si Millicent.

McCandless neřekl nic, tak ho číšník vybídl: „Doktore?“

„Hm? Co?“ probral se.

„Kávu,“ objednala Millicent za něj. „S odstředěným mlékem místo šlehačky.“ Pamatovala si, že tohle si dával, když spolu jedli.

„Ano, ano,“ potvrdil. „Kávu a odstředěné mléko.“ Uvědomil si, že Millicent se zachovala stejně jako dříve Maggie, když se ponořil do vlastního světa a zapomněl na okolí.

Všímavá pozorná žena, pomyslel si.

Když byla káva na stole a on stále mlčel, pobídla ho jemně: „Sally Brocková?“

Vzhlédl k ní a v očích se mu objevil záblesk hněvu. Četla mu myšlenky. Věděla, že za všechno může on? Nemohla. Nikdo kromě něj o tom neměl ponětí.

„Nabídli mi, že seženou srdce pro Sally,“ řekl pomalu. „Zdravé srdce skupiny nula nebo A.“

„Jenže to nebylo A, ale AB, pokud vím,“ namítla.

„Nemluvím o tom chlapci. Jiné srdce. Kdekoli v téhle zemi se mohlo najít zdravé fungující srdce vhodné právě pro Sally Brockovou. Jedinou překážkou jsem byl já! Já, který jsem jí celou tu dobu sliboval, jak se uzdraví. A když přišlo na věc a já se měl odchýlit od svých zásad, jen je trochu obejít, řekl jsem ne! Jakým právem jsem takhle rozhodl? Nešlo o mou ženu. Ani o matku mého dítěte! Jakým právem jsem si hrál na nejvyššího soudce?!“

Millicent ho udiveně sledovala.

„Senátor. Senátor Bridgeman!“ Jako by se měla dovtípit ostatních souvislostí.

Konečně mu došlo, že mu nerozumí.

„Senátor Bridgeman ke mně přišel do kanceláře, před několika týdny. Nabídl mi, že v televizi zorganizuje rozsáhlou kampaň, aby se pro Sally Brockovou našel dárce. Na tom by nebylo nic špatného. Patřila nakonec k jeho voličům. On, chápavý senátor, zařídí pomoc. Bude to dojemný příběh: mladá dvacetiletá žena, novopečená matka, která tolik touží žít, držet v náručí svou malou dcerku. Chtěl z toho samozřejmě vytěžit politický kapitál pro sebe, protože se snaží o znovuzvolení. Ale já, puntičkářský vzorný McCandless, jsem mu řekl: ‚Ne, to by nebylo fér. Porušili bychom zásady. Vyvolali bychom anarchii v kardiochirurgii. Už tak je dost nepořádků. Nesmíme přidávat další.‘ Odmítl jsem.“

„Jestli jsou ta pravidla dohodnutá a dodržují je všechna centra, potom.“

Nepřál si, aby ho rušila.

„Neměl jsem právo na takové rozhodnutí! Nejednalo se o můj život. Já jsem svým odmítnutím nic neriskoval! Mohla dnes být doma se svou holčičkou!“

Neušlo jí, jak se mu třesou ruce rozčilením. Také si toho všiml a rychle je schoval pod stůl. Chvíli seděl tiše a potom řekl: „Promiňte. Neměl jsem vám to povídat. Netýká se vás to. Jen se mi zdálo, že mi porozumíte.“

„Mám jistou zkušenost se situací, kdy je muž nucen učinit rozhodnutí a pak nést následky.“

„Nikdy jsem se neprosil o takovou zodpovědnost. Můj otec byl lékař na malém městě, to on ve mně vzbudil touhu stát se lékařem. Ale on nebyl nikdy nucen k tak obtížné volbě. Stanovil diagnózu a předepsal lék. Příliš komplikované případy předával specialistům. Nikdo mu za celý život neporučil: ‚McCandlessi, máte právo určit, kdo má žít a kdo zemře. Vybírejte!‘ Ale nyní…“ Nedokončil. Najednou vyhrkl: „Je pozdě. Zdržel jsem vás déle, než jsem zamýšlel. Je mi líto.“

„Mně ne. Mohla bych teď promluvit já?“

„Jistě.“

„Berete si to moc osobně.“ Dál se nedostala.

„A neměl bych?“ skočil jí do řeči. „Mám snad být jako někteří v naší branži a záměrně falšovat údaje? Uvádět horší stav pacientů, aby se dostali na čelo seznamu kandidátů na operaci? Odebírat víc orgánů, než mi po právu patří?“

Chvíli počkala, až se trochu uklidnil, a potom se tiše ozvala: „Měla jsem jen na jazyku, že ne vaší vinou žijeme ve věku, kdy technika pádí dopředu tak rychle, že jí etika nestačí.“

Pohlédl na ni a zvažoval, zda jsou to pouhá slova, anebo opravdu mluví upřímně. Dojala ho. Tahle žena by mi rozuměla, chápala by mě víc, než kdy dokázala Maggie. Proč tolik důležitých věcí v životě přichází tak pozdě? Anebo vůbec?

Romeo i jeho manželka se s nimi srdečně rozloučili. Před restaurací si majitel odvedl McCandlesse na chvilku stranou. „Doktore,“ zašeptal, „je to krásná žena. Máte štěstí!“

„Romeo, myslím, že jste se trochu spletl,“ chtěl mu lékař vysvětlit situaci.

„Doktore, při našem řemesle stejně jako při vašem si musíme všímat lidí. Vyznám se, věřte mi.“

Když už byli skutečně na odchodu, McCandless se ještě jednou otočil. Jeho známý stál ve dveřích s širokým úsměvem na rtech. Zvedl pravici a vztyčeným palcem naznačoval, že si doktore vybral správně.

V autě seděli beze slova, až konečně on prolomil mlčení.

„Bylo hezké, že jste se obtěžovala mě poslouchat.“

„To nic, mám léta praxe.“

Znovu jeli chvíli tiše, pak se ozvala ona: „Něco se najednou stalo?“

„Prosím?“ podivil se.

„Tam u stolu. Pořád jste mluvil, tak citlivě a uvolněně. A když jsme odešli, zase jste se stáhl do své ulity.“

„Opravdu?“ vyhnul se odpovědi. Nemohl jí přiznat, co říkal Romeo.

„Anebo je to ten druh ticha, které Maggie nenáviděla?“

„Ne, tohle není ono. Jen jsem přemýšlel,“ nechal větu nevyřčenou.

„Přemýšlel? O čem?“ zajímalo ji.

„Před čtyřiadvaceti roky na vysoké, čím jste tenkrát chtěla být?“

„Tehdy? Vášnivá divoká šedesátá léta. Mysleli jsme si, že změníme svět, svrhneme vládu a napravíme škody. Já v té době potkala Winstona, to byla moje největší změna. Byl ambiciózní; jeho zájmy se staly mými. Jeho realita mou realitou. Už mi nepřipadalo tak snadné řídit běh světa.“

Nic neřekl.

„Jak vás napadlo zrovna tohle?“

„Jen tak, byl jsem zvědavý.“

„A na co?“

„Pohrával jsem si s myšlenkami. Třeba co by se stalo, kdyby Winston tenkrát do školy nepřišel a vy ho neslyšela přednášet. Nepotkala ho. Co by se stalo? Do koho byste se zamilovala? Koho byste si vzala?“

„Nevím,“ přiznala. „Chtěla jsem studovat psychiatrii. Poté, co napravím svět, samozřejmě,“ usmála se. „Ano, nejspíš dětskou psychiatrii. Pracovala bych s problémovými dětmi.“

„To byste musela mít medicínu,“ připomněl jí. „Nestudovala jsem špatně,“ ujistila ho.

„O tom nepochybuji.“ Rozvíjel dál své teorie: „Šla byste na vysokou, poznala nějakého mladíka, provdala se za něj.“

„Jako vy a Maggie?“

„Ne, s námi to bylo trochu jiné. Jako rezident jsem praktikoval na kardiologii. Zaskakoval jsem za šéfa, když přednášel studentům. Mezi pacienty patřil i Maggiin otec. Jednou odpoledne jsem se na něj zašel podívat a ona tam zrovna seděla. Taková náhoda! Zdržela se ve městě jen ten den, potom se musela vrátit na východ, kde vyučovala. Ale to setkání mi stačilo. Byla krásná a milá. Kdyby jí tehdy neonemocněl otec, anebo já neměl službu… zvláštní. Člověk pečlivě plánuje a nakonec o jeho budoucnosti rozhodují drobné náhody.“

„A potom?“

„Uzdravil se.“

„Myslím vás a Maggii. Co bylo dál?“

„Zjistil jsem si, kde bydlí. Poslal jsem jí pár řádků, jak se daří jejímu otci. Odepsala a děkovala mi, že jsem mu zachránil život. Dostal by se z toho tenkrát i bez mého zásahu, ale nepřesvědčoval jsem ji. Pak začala naše láska na dálku. Jakmile bylo trochu volna, létal jsem za ní. Jednou jsem to dokonce spočítal. Před svatbou jsme měli rande všehovšudy šestkrát čtyřiapadesát hodin spolu. Když tak o tom přemýšlím, netrvalo nám příliš dlouho, abychom učinili celoživotní rozhodnutí. Uvědomuji si, že vás už znám dokonce déle a připadá mi, že snad i lépe než Maggii.“

Naráz zmlkl. „Tehdy byla samozřejmě naprosto jiná situace,“ dodal hned.

„Ano, naprosto jiná,“ opakovala tiše.

Cítil, že jí není úplně lhostejný a jeho úvahy ji uvedly do rozpaků. Spojovaly je vzájemné sympatie i pocity viny.

Vrátili se na parkoviště před nemocnicí. Než nasedla do svého auta, pohlédl na ni: „Nechtěl bych, abyste si mé řeči vykládala nějak špatně.“

„Ne, ovšemže ne,“ odpověděla až příliš rychle.

Smrt Sally Brockové depresivně zapůsobila nejen na Allena McCandlesse, ale i na celé oddělení transplantační chirurgie. Velmi intenzívně prožívali událost zejména čekatelé ze seznamu.

O samotě nebo ve skupinkách znovu a znovu rozebírali situaci a rozvíjeli různé hypotézy. Kdyby měl chlapec A či nulu, popřípadě kdyby Sally byla skupina AB. Kdyby, kdyby. Spekulace se donekonečna opakovaly.

Nemocní byli teď úzkostlivější a častěji se pozorovali. Ti, kteří docházeli na pravidelné týdenní kontroly, doufali, že u nich lékař zjistí nějakou změnu. Ne příliš závažnou, která by je ohrožovala na životě, ale natolik důležitou, aby mohli být přeřazeni do skupiny s vyšší prioritou.

Hospitalizovaní pacienti se snažili omezit hovory o Sallyině úmrtí na minimum. Občas padlo pár soucitných slov, lidé litovali manžela a děvčátko. Nakonec zvítězila touha po životě a hovory o smrti vystřídaly diskuse o jiných záležitostech.

Za dva dny se návštěvníci solária vrátili ke svým obvyklým aktivitám. Sedával tam například muž, bývalý vydavatel méně známého magazínu, který si vystřihoval vlastní příspěvky zveřejněné v různých jiných časopisech. Nahromadil už pěknou sbírku různorodých článků, ale nikdo dost dobře nevěděl, jak s nimi hodlá naložit, pokud zůstane naživu.

Poblíž sedávala žena kolem padesátky a stále háčkovala jako o závod. Téměř s nikým nemluvila, jen usilovně pracovala, jako by její život závisel na počtu barevných oček. Manžel a syn jí místo knih, novin nebo kosmetiky nosili další a další přadénka vlny. Ani během jejich návštěvy se nezastavila.

Také na Winstona Forresta a Jima Campbella se zpočátku přenesla pochmurná nálada. S výjimkou dnů, kdy některý z nich musel na prohlídku, se teď scházeli v soláriu pravidelně. Oba se vždy těšili na svou dopolední partičku. Ačkoli stále zapisovali skóre, které už mimochodem dosáhlo astronomické výše, hráli víc pro zábavu. Mnohem důležitější byly jejich pravidelné hovory.

Jamese bavily Winstonovy historky z vyšších kruhů. Forrest uměl vyprávět a Jim byl nenasytným posluchačem.

„Jaké to je,“ vyptával se jednou, „když jste, jak tomu říkají, kam přicházejí všechny informace.“

„V operační místnosti,“ doplnil Forrest.

„Ano, tam. Sedí tam všichni. Prezident. Nejvyšší velitelé vojska i námořnictva. A stále dostávají nové tajné zprávy. Musí učinit závažná rozhodnutí. Třeba o válce a míru. Jaké máte pocity?“

„Přesně takové, jaké si představujete. Malí lidé řeší velké problémy. To mě děsí. Situace je čím dál těžší, komplikace rostou a my zůstáváme stejní. Možná menší. Když jsem byl kluk, pamatuji si Roosevelta a Churchilla a toho darebáka Stalina. Ale všichni to byli velcí muži a potýkali se s velkou válkou. Teď už žádní velikáni nejsou. Jen obrovské problémy.“

Forrest se na chvilku odmlčel. Pak se nahnul ke svému společníkovi a zašeptal: „Proto se snažím přežít. Nemám odvahu zemřít s vědomím, že jsem opustil prezidenta a národ nechal na holičkách. Musím dokončit svou práci a vidět výsledek.

Samozřejmě, vím, že když to nebudu já, přijdou jiní, možná i lepší, ale stejně ještě nechci odejít. Připadám si jako člověk, který dobíhá poslední rozjíždějící se vlak. Svírám zábradlí u schůdků vagónu, ale nejsem si jistý, jestli se dokážu vytáhnout nahoru. Utíkám ze všech sil, držím tu tyč, ale nedostává se mi dechu. Rozumíte mi, chlapče?“ Zarazil se. „Promiňte, že jsem vás tak oslovil.“

„To je v pořádku, pane Forreste.“

„Mohl byste si myslet, že s vámi mluvím svrchu, ale tak to není. Ani s Paulem to tak nebylo, když jsem mu říkal chlapče. Byl to výraz, výraz citu. Doufám, že to chápete.“

„Rozumím vám. A také vím, jak to myslíte s tím vlakem. Někdy si připadám úplně stejně. Samozřejmě u mě nejde o tak důležité věci jako národ a válka, ale mám ženu. A dvě děti. Chci ten vlak chytit kvůli nim. Nemohu je opustit. Ne teď, když jsou děti ještě tak malé. Za deset let, možná i osm nebo sedm by stačilo, jen co se osamostatní.“

„Máte pravdu,“ řekl nevesele Forrest. „Náš problém je, že lačníme po životě. Toužíme žít. Člověk dostane sedm osm roků, ale bude chtít dalších sedm osm navíc. Nikdy nebude mít dost. Jsem na světě o pětadvacet let déle než vy, a přece nechci odejít.“

„Nechci je pro sebe, ale kvůli dětem a Nancy.“

„Každý říkáme, že je to nějaké vyšší poslání. Ve vašem případě manželka a děti. U mě Millie a služba vlasti. Proč se stydíme vyslovit nahlas holou pravdu? Chci žít, protože ještě nejsem připraven zemřít. Je to tak prosté. Ale nikdy to neuděláme.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, dokud Forrest neodložil karty stranou.

„Mám doopravdy jeden nesobecký důvod: Millicent. Zasloužila si za ta léta se mnou víc, než jsem jí dal. Chtěl bych se pokusit to napravit, být především manželem, vynahradit jí zčásti ty roky. Vy jste ještě mladý na podobné výčitky a myslím, že se jimi nikdy nebudete muset trápit ani později.“

Aby zakryl pohnutí mysli, sáhl znovu po kartách a začal je míchat.

Jim, vědom si Forrestova rozpoložení, se snažil změnit téma hovoru. „Víte, když tady ležím v noci v posteli a nemohu spát, poslouchám zvuky. Byl jste tu někdy v noci vzhůru?“

„Ano,“ řekl Forrest, vděčný za nový předmět konverzace. „Podle chůze sester pokaždé hádám, co se děje. Když slyším rychlé kroky, uvažuji: Kdo má nějaký problém? A je to důležité?“

„Já vždycky čekám, jestli se ozve mužský hlas. Když zavolají doktora, jde o něco závažného.“

„Přesně tak. Pár jich poznám. McCandless má výrazný hlas. Nikdy nekřičí, ale vyzařuje z něj respekt.“

„Doktor Kaplan tvrdí, že je nejlepší. Byl jsem rád, že mě přidělili jemu. Hned jsem se cítil líp.“

„To je pravda. Správný chlap,“ souhlasil Forrest.

„No, kdybych měl na vybranou, raději bych si poslechl jiné noční zvuky.“ Jim pokračoval v úvahách. „U nás doma, hlavně když lije nebo přijde bouřka a vítr, ležím na posteli a přemýšlím.

Co bude tentokrát zničené nebo poškozené? Jakou spoušť najdu zítra na pozemcích svých zákazníků? O některé stromy se člověk bojí. Květiny, keře nebo živý plot můžete snadno nahradit, ale zdravý statný strom, to trvá dlouho. Když ho vidíte po bouřce na zemi, derou se vám slzy do očí. Však jste to jako chlapec sám poznal.“

„Ano, znám ten pocit.“

„Občas mě napadá ‚uslyším ještě někdy šumění větví?‘“

„Určitě, Jime, nemějte obavy,“ ujišťoval ho Forrest.

„Moc si to přeju. Musím vyřídit tolik věcí! Kéž bych stačil zajistit děti. Ne nějaké velké jmění, ale našetřit jim aspoň na školné.“

„Naroubují vám nové srdce a všechno zvládnete, synku.“

„Už nejsem kluk. Ne po tom, co se mi přihodilo,“ ohradil se James.

„Promiňte, ale pro mě navždy zůstanete chlapcem.“

„Pane Forreste.“

Forrest si povzdychl a potom pronesl tiše: „Jime, nemohl byste mi říkat Winstone?“

„Já nevím,“ přiznal upřímně James. „Za celý život jsem se s Winstonem setkal jen ve dvou případech. V dějepise Churchill byl Winston, a potom znám cigarety. Nikdy mě nenapadlo, že potkám někoho, kdo se tak doopravdy jmenuje.“

„Nu, zkuste to.“

„Dobrá, Winstone,“ vyslovil opatrně Jim.

„A? Jde to, ne?“

James přikývl.

„Tak, kde jsme skončili?“

„Co jsem… mluvili jsme o nočních zvucích. Chtěl jsem říci, že když nemohu spát, rád poslouchám, jak děti oddechují. Necháváme je, aby si večer zavřely dveře, když jdou do postele, ale potom maličko pootevřu, jen škvíru, abychom je slyšeli. Kdyby třeba něco potřebovaly. Někdy je to docela legrační. Mluví ze sna. Anebo najednou vykřiknou, když je trápí zlý sen. To pak vstanu a jdu se podívat, jestli jsou v pořádku. Přikryju je nebo pohladím. Občas i otevřou oči, ale většinou spí klidně dál. Ráno nic nevědí. A já si jdu znovu lehnout a je mi mnohem líp. Nechtěl bych o tohle přijít.“

„Dobře vám rozumím, Jime,“ řekl Forrest s lítostí v hlase. „Já jsem tenkrát neměl na Paula tolik času. Zuřila vietnamská válka, byla spousta starostí. Strávil jsem mnoho dní mimo domov, anebo jsem měl hodně práce. Poté, co jsme Paula ztratili… Millie mi nikdy nic neřekla, ale myslím, že mi nemohla odpustit, jak jsem ho šidil. Nebrala ho jako naše dítě. Byl její.“

Znovu se v úvahách dostal dále, než zamýšlel, a tak si odkašlal a rázně spustil: „Nu, neseďme tu s prázdnýma rukama a zvyšme skóre! Kolik jsem už dnes prohrál?“

Jim v rozpacích mrkl na konec dlouhých sloupců v bloku. „Hmm. Winstone… řekl bych… že to dělá třiadvacet tisíc dolarů.“

„To mému účtu neublíží, jen to tam, Jime, připište.“

„Jistě, pane… tedy… Winstone,“ opravil se James.

„Musíte, Jime, trénovat. Pak vám to půjde bez zaváhání: Winstone, Winstone, Winstone. Zrovna takhle.“

„Winstone, Winstone, Winstone máte pravdu, už mi to jde samo.“

„Ve škole na mě kluci volali Winnie, ale štvalo mě to. Jednak to znělo jako holčičí jméno. Winnie je zkráceně Winnifred. A za druhé mi to připomínalo řehtání koně. Líbilo se mi Winston. Anebo Win, jak mě oslovoval otec. Millicent mi od samého začátku říkávala Wine. Později Winstone,“ dodal neradostně. „Tak, nejlepší bude, když se teď vrátíme na pokoj. Za chvíli je oběd.“

„A přijde Nan,“ těšil se Jim.

„Millie také. Všimněte si, Jime, že v nemocnici neudávají čas hodiny, ale jídlo. Buď je před obědem, anebo po něm. Před večeří a po večeři. Jídlo je nejdůležitější část dne. Pokud ovšem nenastane nějaká mimořádná situace.“

„Náhlé komplikace,“ zachmuřil se Jim. „Zažil jsem tu tři. Všichni ti lidé zemřeli.“

„Nemůžu se dočkat, abych byl odsud venku. Někdy mě napadá, že čekání si vybírá svou daň. Nebýt toho možná, netrápili bychom se stále dokola kdy a jestli vůbec. Člověk si pořád opakuje: ‚Zítra. Pozítří. Už brzy.‘ Je to vyčerpávající. Párkrát jsem si říkal, jestli by nebylo lepší prostě… v klidu odejít. Bez nejistoty, bez čekání.“

„Ne, Winstone, takhle nesmíte přemýšlet. Zvládneme to. Oba to dokážeme. Uvidíte.“

„Ovšem, synku. Jen mám dneska svůj horší den. Pojďme raději, ať nám nevystydne oběd.“

Když vyšli na chodbu, ozval se Forrest znovu: „Ta milá mladá žena… Sally. Smutný konec. Byla ještě děvčátko.“

„Ach, Nancy plakala, když se o tom dozvěděla.“

„I Millicent.“

Víc už o tragické události nemluvili.

Po několika krocích ucítil Winston Forrest bolest kolem žaludku. Nebyla nijak silná, takže jí nepřikládal žádný význam.

Odpoledne, při pravidelné prohlídce, u něj McCandless zjistil znepokojivý zvuk. Nařídil okamžitě nové EKG.

Než dostal na stůl výsledky, zavolal mu Harvey Strawbridge.

„Macu, všiml jsem si, že posíláte Forresta na nové EKG.“

„Ano. Ale ještě nemám hodnocení.“

„Jen jsem se chtěl zeptat. Je to běžný postup?“

„Našel jsem něco, co se mi nelíbí. Pro jistotu ho nechávám vyšetřit.“

„Správně. U tak významné osobnosti opatrnosti nikdy nezbývá. Dejte mi vědět, jak to dopadlo, ano?“

„Samozřejmě.“

Claire se objevila s elektrokardiogramem. Proužek byl pro větší přehlednost rozstřižený a nalepený na pevné čtvrtce. Lékař přelétl křivku a zvedl telefon: „Claire, přineste mi Forrestovu složku.“

Seřadil pod sebe záznamy posledních tří EKG testů, aby je mohl porovnat. Ihned si uvědomil, že bude muset případ prokonzultovat.

Za účasti Chrise Sladea a dvou dalších lékařů bylo rozhodnuto přeřadit Winstona Forresta do skupiny s prioritou 1. Vhodný dárce musí mít skupinu O nebo A, hmotnost mezi pětasedmdesáti až devadesáti kilogramy.

McCandless o změně informoval Strawbridgea a ředitel obratem žhavil linky do Bílého domu. Ujistil slečnu Breedovou, že pan Forrest je nyní na přední pozici mezi čekateli a půjde na operaci okamžitě, jakmile bude odpovídající srdce k dispozici. Za hodinu obdržel McCandless z Washingtonu telefonát potvrzující prezidentovo uspokojení se současným vývojem událostí.

Kardiolog zdvořile podotkl: „Slečno Breedová, mějte na paměti a zdůrazněte prosím i prezidentovi, že k přeřazení pana Forresta došlo v důsledku zhoršení jeho zdravotního stavu.“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla úsečně svým obvyklým komisním hlasem.

Neodolal a zeptal se: „Blondýnka kolem sto šedesáti centimetrů? Skutečně?“

„Zajisté.“

„Tak proč se mi pořád vybavujete v mysli jako statná Amazonka? Meče, kopí a brnění.“

„To mi také nejde na rozum,“ řekla a zavěsila. Ovšem než položila sluchátko, slyšel, jak se směje.

Asi týden nato procházela sestra chodbou, a když míjela pokoj číslo 609, zaslechla znepokojivý hluk. Pacient, nepochybně muž, měl záchvat tlumeného kašle a zjevně se mu nedostávalo vzduchu. Sestra otevřela dveře a spatřila Jima Campbella, jak se pokouší zvednout a lapá po dechu. Obličej měl zalitý potem.

„Jen klidně, pane Campbelle, hned seženu lékaře.“ Stiskla bzučák a uvědomila centrálu intenzívní péče. Pomohla Jimovi, aby se posadil, a zapřela mu záda polštářem. Ve dveřích se objevila druhá sestra. „Zavolejte noční službu!“

Lékařka-rezidentka aplikovala nejdříve injekci digitalinu, aby se Jimovi ulevilo. Začal dýchat pravidelně a hlavně se přestal děsit okamžité smrti.

Sestra mu otřela pot a vyměnila provlhlý župan. Lékařka mu potom přiložila na hrudník stetoskop. Podle očekávání detekovala větší množství tekutiny. Nasadila Jimovi kyslíkovou masku a předepsala dávku diuretik. Odvodnění plic musela prokonzultovat s McCandlessem. Jakmile pominulo akutní nebezpečí, sáhla po telefonu a zavolala mu domů.

„Cítí se lépe? Je klidný?“ vyptával se a protíral si oči, protože ho probudila.

„Ano, teď je mu dobře.“

„Hned ráno se na něj podívám,“ slíbil jí. Pak mrkl na budík. Tři čtvrtě na pět. „Kruci, už je ráno. Dobrá. Pohlídejte ho tak do půl. Musím se aspoň trochu protáhnout.“

Absolvoval svou sérii ranních cviků, jednak aby uvolnil záda a částečně i pro posílení vlastního oběhového systému. Obvykle věnoval každé sadě alespoň patnáct minut, ale teď pospíchal a proceduru zkrátil.

Campbell ho znepokojoval od chvíle, kdy byl hospitalizován. Lékaři a kardiologové obzvlášť mívají občas u některých pacientů nejasné podezření. Výsledky testů, procenta, naměřené hodnoty, kardiogramy a angiogramy jsou jistě spolehlivými ukazateli. Ale pak existuje něco jako šestý smysl, podvědomé varování, které nelze vysvětlit. Intuice. Zvláštní pocit. McCandless ho spojoval s Jimem Campbellem.

Tohle mohl být první náznak. Zhoršený stav by pro Campbella znamenal vyřazení ze seznamu, onen obávaný rozsudek smrti.

McCandless přestal se svými sedylehy v půli a odešel do kuchyně. Po rozchodu s Maggií si pronajal malý byt. Když jím brzy ráno bloumal sám, cítil, jak moc mu schází. Dříve, pokud ho volali z nemocnice, vstávala s ním, a zatímco cvičil, připravila mu kávu. Vždycky naléhala, aby něco snědl, než pojede.

Pokaždé ji ujišťoval, že snídat nemusí, a posílal ji zpátky do postele, jenže trvala na svém. Vnutila mu čerstvý pomerančový džus, toast a kávu. Bručel, odmítal, ale nakonec poslechl. A celý ten čas ho dojímala její oddanost.

Chyběla mu. Stýskalo se mu od chvíle, kdy odešla. Utěšoval se, že se alespoň zbaví pocitu viny kvůli svému nočnímu vstávání, když ho nečekaně potřebovali na oddělení. Budila se s ním, ale nikdy si nezvykla jít si znovu lehnout. Jakmile byla jednou na nohou, už se na lůžko nevrátila. Připadal si potom ještě provinilejší. No, už si nemusím nic vyčítat, namlouval si… jsem volný.

Brzy si uvědomil, že kdyby opravdu všechno dokázal hodit za hlavu, nepřemýšlel by o ní každé ráno před svítáním. Naopak. Místo aby jeho city postupně slábly, s každým měsícem domnělé svobody se zdály intenzivnější.

Aby se zbavil chmurných myšlenek, pokoušel se myslet na vyšetření, které provede Jimu Campbellovi. Znovu musí zjistit plicní cévní odpor. Jestli hodnota od poslední kontroly vzrostla, nezbude mu jiná možnost, než Jamese z programu vyřadit.

Pozdě odpoledne měl konečně před sebou výsledky. Jimův stav se opravdu zhoršil. Hodnota plicního cévního odporu se však naštěstí nezměnila, takže nebylo zatím nutné přikročit k drastickému opatření. Po poradě se Sladeem ho ale přeřadil mezi urgentní případy. Uvažovaný dárce by měl mít kolem pětatřiceti let nebo i méně, hmotnost mezi pětasedmdesáti a devadesáti kilogramy a krevní skupinu A nebo nula.

Skončila pravidelná schůze členů transplantační jednotky. Z aktualizovaných přehledů nyní vyplývalo, že mezi uchazeči s krevní skupinou A jsou dva muži se stupněm priority l nejakutnější případy: Winston Forrest a James Campbell. Ostatní měli ohodnocení 2,3 a 4. S typem B evidovali čtyři kandidáty. Nejvyšší počet pacientů vykazoval „nulku“ dvanáct lidí v různých stádiích choroby s prioritou od jedné do devíti.

Allena McCandlesse nijak neznepokojoval fakt, že jsou ve skupině A dva akutní případy. Až se objeví dárce, provede mnohem podrobnější testy v konkrétních podmínkách, například srovnání histokompatibility, aby možnost následného odhojení transplantátu byla co nejnižší. Neztrácel čas neplodnými hypotézami. Zatím musel oba muže udržet při životě. V takovém stavu, aby byli schopni operace.

McCandless strávil téměř celé odpoledne vyšetřováním pacientů, kteří už s novým srdcem nějakou dobu žili. Ověřoval, jak s drahocenným orgánem nakládají. Dodržují striktně předepsaný režim, dietu, cvičení? Statisticky vzato ano. Ovšem pokud posuzoval jednotlivce, občas odhalil jednoho či dva „hříšníky“. Zvýšená hladina cholesterolu v krvi. Přibývání na váze. Nižší množství cyklosporinu.

Několikrát se nevyhnul domlouvání: „Musíte cvičit, abyste posílil srdeční svalovinu. A nejen srdce, ale celé tělo. Dali jsme vám nové srdce, ale nepřipojili nervy. Na rozdíl od dřívějška tedy neucítíte bolest, která by vám připomněla anginu pectoris. Nejlépe nás přesvědčíte, že vaše srdce je v dobrém stavu, když posílíte svaly.“

„Bojím se, abych je nepřepínal,“ namítl jeden muž opatrně.

„Nepřepínal?“ zasmál se McCandless. „Máme pacienty, kteří běhají třicetikilometrové trasy. Jste zdravý, vaše srdce je v pořádku. Používejte ho a starejte se, aby bylo silné!“

Při pravidelné večerní obchůzce zastihl na pokoji 607 Millicent. V rohovém křesle se pokoušela při nevalném světle číst. Forrest napůl seděl v posteli s podepřenými zády a podřimoval. Maličko sípal, ale to se nijak nevymykalo normě. Millicent sklopila knihu. Pohledem lékaři naznačila, že s ním chce promluvit o samotě. Přikývl a vyšel na chodbu. Vstala a následovala ho.

Jakmile stáli za dveřmi, zeptala se šeptem: „Ten poslední kardiogram… jaké má teď vyhlídky? Musím vědět, jak se mám chovat, co mu říci.“

„Jeho stav se maličko zhoršil. Na jednu stranu to znamená, že jeho vyhlídky jsou lepší, je první na řadě. Ale jsme bohužel závislí na náhodě.“

„Ano. Mám z toho divný pocit,“ přiznala.

„Žít pořád v nejistotě,“ doplnil.

„Ne, tohle nemyslím. Přeji mu, aby to srdce dostal. A zároveň vím, že někde někdo nejdříve musí zemřít, aby můj manžel žil. Nikdy jsem se do takové situace nedostala. Zdá se mi, že na to nemám povahu. Nebo jsem se alespoň domnívala, že taková nejsem.“

„A proč byste měla? Anebo to podle vás patří k povolání vašeho muže? Copak lidé jako on a jejích partneři musí být vždycky nesobečtí a stoprocentně oddaní veřejnému blahu? Věřte mi, kdyby tu ležela moje žena a potřebovala k životu něčí srdce, dennodenně bych se modlil, aby měl ten vhodný neznámý nehodu a ona je dostala. Netrapte se, že nejste tak dokonalá. Nikdo z nás ve skutečnosti není.“

Podívala se na něj nejdříve trochu překvapeně, pak jí pohled zjihl. Vypadala jindy tak silná a zdánlivě nezranitelná že se rozpláče.

„Promiňte, neměl jsem zajít tak daleko. A prosím neobviňujte se. Ani vy ani já nemůžeme ovlivnit běh událostí.“

Městečko Garden Grove ležící na východ od Skalistých hor zasáhlo typické počasí začínajícího jara. Slabé přeháňky střídaly nápory lijáku. Pršet začalo už odpoledne a navečer déšť ještě zesílil.

Většina místních obyvatel však nepohodu vítala; už dlouho bylo sucho a půda potřebovala vláhu. Zimní sněhy dávno roztály a trávníky namísto zeleně dostávaly hnědou barvu. Farmáři museli zavlažovat pole a zahrady, a tak jim mraky nad hlavou připadaly jako požehnání. Mezi výjimky, kterým proudy vody venku nevyhovovaly, patřil i Larry Clinton. Ani za mák se mu nelíbilo, že se má vzdát své útulné postele a jet na noční. Jeho ženu Heather déšť také nijak netěšil, naopak, naháněl jí strach.

Larry dal synku Erikovi pusu na dobrou noc, sešel do přízemí, natáhl pršiplášť a zavolal na manželku: „Heather, tak já jdu, miláčku!“

Vyšla z kuchyně, kde zrovna pekla dort. Chystala pořádný třípatrový pro syna, který měl nazítří narozeniny. Ze dveří se linula lákavá sladká vůně.

„Hlavně nezapomeň,“ začala.

Věděl, co bude následovat, a tak dopověděl za ni: „… jet opatrně. Já vím. I když jsi mi to od večeře zopakovala jen desetkrát,“ škádlil ji.

Usmála se také: „Tohle jsem se vůbec nechystala říct.“

„Ne?“

„Chtěla jsem ti připomenout,“ natáhla se k němu a zašeptala: „Kdybych spala, až se vrátíš, vzbuď mě.“

Objal ji a pošeptal jí do ucha: „Já vím, je to už taková doba. Pěkných pár dní.“

„Týdnů,“ opravila ho jemně.

„Až tak dlouho?“ podivil se upřímně. „Promiň. Hned jak dostanu osvědčení, sbohem, noční směny! Budu mít víc času na tebe i na Erika. Tyhle dva roky.“

Políbil ji. Přivinula se k němu. Potřebovala ho. Toužila po něm a on po ní. Poslední dobou měl ale stále méně času. Vzal dvě zaměstnání, domů se vracel vyčerpaný, a tak se milovali málokdy.

Kolikrát jen na ni v práci myslel! Jak ji objímá, líbá, bere si ji. Jenže brzy ráno se vrátil tak utahaný, že stačil jen vklouznout do postele a přitulit se k ní. Usnul, než si vůbec stihla uvědomit, že je doma.

Utěšovali a ujišťovali jeden druhého, že to nepotrvá dlouho. Navzájem si malovali budoucnost, která před nimi leží. Utratili víc, než si mohli dovolit, ale nedokázali si odepřít hezký domek, v němž nyní bydleli. Byla to taková dobrá koupě! Přesvědčovali se, že musí něco obětovat.

Její otec jim půjčil šest tisíc dolarů, aby mohli složit hotovost. Nikdy nenaznačil, že chce peníze zpět, ale oba považovali za samozřejmé, že částku vrátí. Jednou jim řekl: „Děti, podívejte, stejně byste je jednou dostaly. Tak si je vezměte hned. Proč ne?“

Larry měl ovšem svou hrdost. Nechtěl být nikomu zavázaný, tím méně tchánovi. Nedokázal se zbavit dojmu, že Malcolm Singletary si po boku své dcery představoval jiného manžela. Larry nechodil na vysokou a navíc se do Ameriky dostal jako šestiletý Klinzinski s uprchlíky z Polska; změnit příjmení si nechal později.

Ten večer, co Heather přivedla domů Larryho, aby se představil rodičům coby nastávající zeť, měl k němu Mal Singletary dlouhý proslov.

„Mladý muži.“ oslovil ho tehdy a trvalo dva roky, než mu začal říkat Larry a nakonec synu.

„Mladý muži, tahle země není mocná jen proto, že každému dává šanci, ale hlavně proto, že existují lidé, kteří tu šanci využijí. Takoví, jimž je vlastní heslo: Chci být svým pánem. Povedu vlastní firmu. Vydělám vlastní peníze. Budu si sám určovat pracovní dobu. Budu nezávislý. I já mezi ně patřím. A věřil jsem, že stejný bude i muž, kterého si Heather vybere za manžela. Ale… dobrá. Nikdy jsem jí nedokázal něco odepřít, myslím, že nemohu ani dnes. Jen doufám, že s vámi bude šťastná a spokojená. A že se o ni dobře postaráte. Je zvyklá na to nejlepší. Zapamatujte si to.“

Larry nikdy nezapomněl na vlažné přivítání, jehož se mu od budoucího tchána dostalo. V duchu si přísahal, že trumfne starého pána, dokáže víc než on. Tichý vzdor mu velel půjčené peníze do posledního centu vrátit.

Jenže platil jinou daň: čas. Obětoval hodiny, které mohl strávit s rodinou. Vzal druhé zaměstnání. Připravoval se na zkoušky, aby mohl dostat osvědčení a živnostenský list jako instalatér. Přes den tedy pracoval ve svém oboru a v noci, od sedmi do dvou, v rychlém občerstvení.

Naštěstí byl mladý a silný. Když nastupoval do práce, vážil devadesát kilo. Teď měl asi třiaosmdesát, ačkoli mu Heather vyvařovala spoustu vydatných jídel. Chápala jeho zápal a stála při něm. I když ukončil jen střední školu, věděla, že je stejně inteligentní a schopný jako vysokoškoláci, které poznala před ním. Byla přesvědčena, že jednou to bude nucen uznat i její otec. Otevřením vlastní instalatérské firmy zahájí Larry svou úspěšnou kariéru.

Považovala se za velmi šťastnou ženu. Stále udržovala kontakty s několika děvčaty z fakulty a mnohé z nich byly v manželství stále méně a méně spokojené. „Víš, Heather,“ svěřovaly se některé kamarádky, „nebýt dětí.“ Nevyřčený konec věty byl nasnadě. Jiný často opakovaný refrén zněl: „Tvrdí, že je to jen přechodné, ale myslím, že tomu propadl. Nemůže přestat.“

Když v noci Heather uléhala sama na lůžko, byla klidná, protože věděla s jistotou, že Larryho od ní odloučila zdravá ctižádost, a ne nadlouho. Musel dosáhnout úspěchu. A tak byla odhodlaná ho podporovat. Nakonec i ona chtěla svému otci něco dokázat.

Teď stála u okna a sledovala, jak Larry couvá s dodávkou z příjezdové cesty. Viděla, jak kapky prudce buší na přední sklo vozu, takže je stěrače sotva udrží průhledné.

Bože, taková noc! Jen ať nejede moc rychle. Buď opatrný, miláčku, dávej pozor na cestu.

Odbočil na silnici a za chvíli už viděla jen zadní světla, když zahýbal za roh. Vytrvale lilo. Pozorovala ještě pár minut provazce deště a uvažovala, jestli tohle počasí vydrží celou noc.

Měla sto chutí utíkat k telefonu a zavolat do obchodu, který zaměstnával Larryho. Byla by to hloupost, pochopitelně, v téhle slotě mu cesta potrvá nejméně patnáct minut. Zkusí to později, rozhodla se. Teď je nejvyšší čas, aby se vrátila k dortu. Všechny tři části už jistě vychladly.

První korpus se maličko přilepil na plech, ale nakonec jej bez úhony podebrala a posadila na stůl na čistou utěrku. S druhým neměla žádný problém, šlo to ráz na ráz jako v televizních reklamách. Chystala se vyndat poslední, když zadrnčel telefon.

Srdce se jí zastavilo. Nehoda, panebože, něco se stalo. Než popadla sluchátko, prolétlo jí hlavou: Vždyť ví, jak se o něj bojím, tak mi volá, že už je v práci. „Prosím?“

„Heather,“ ozvalo se ze sluchátka. Vlastně Header. Poznala hlas Larryho otce Wladyslawa. Nenechal ji na pochybách. „Header, drahoušku, to jsem já, tvůj polský tchán. Jak se máš?“

„Skvěle, tatínku,“ ujistila ho. Očekávala, že přijde něco závažnějšího.

„A Eric?“

„Výborně.“

„I ve škole?“ Starý pán si velmi přál, aby vnuk získal vzdělání, které on sám nemohl vlastnímu synovi dopřát.

„Ve škole taky,“ řekla a usmála se.

„A můj syn? Řeklas mu, aby jel opatrně? Znám mnohem příjemnější noci. Tahle je jedna z nejhorších, jakou jsem tu zažil. Horší byla snad jen ta, když jsme utíkali z Polska. Jestlipak jsem ti to už někdy vyprávěl?“

Ačkoli slyšela historku už několikrát, vybídla ho: „Myslím že ne.“

„No, nejdřív mi řekni: připomnělas mu, aby jel opatrně?“

„Ano, ano, slíbil, že pojede pomalu.“ Jestli nezavěsí, Lany se nedovolá a já nebudu moci zavolat jemu.

„Tehdy, když jsme utíkali z Polska, byla zrovna tak ošklivá noc jako dnes. Ještě horší. Proto ji vybrali. Říkali nám: ‚Takové počasí je nejlepší. Pohraniční hlídka bude v teple popíjet a nevšimne si nás. Snadno to zvládneme.‘ Jenže to nebylo snadné. Bylo nás dohromady šestnáct, tři rodiny. Mačkali jsme se ve starém nakladačku s plátěnou střechou, kterou zatékalo dovnitř. Za chvíli jsme byli promoklí jako myši. Tiskli jsme se k sobě a snažili se uchránit děti před deštěm. Čím víc jsme se blížili k hranici, tím nervóznější jsme byli. A najednou auto zastavilo, trochu se smyklo na stranu. Nevěděli jsme, co se děje. Rozbilo se? Anebo policejní hlídka? To se vždycky poznalo po hlase. Ale tenhle byl ještě arogantnější, jako by mluvil jménem celé vlády. Pochopil jsem, kolik uhodilo. Museli jsme ven, tak, jak jsme to předem naplánovali, kdyby něco nevyšlo. Každý dospělý popadl jedno dítě a rozprchli jsme se. Aby nás nezasáhli, až začnou střílet. Seběhli jsme ze silnice a honem do houští. Lena vedla Erika, já utíkal s Larrym. Nesl jsem ho v náručí, byl malý a nestačil by. A rozdělili jsme se.

Tu noc jsme běželi, klopýtali, padali do louží, jen aby nás neviděli. Na zem a vstát a znovu utíkat. Pořád jsem opakoval Larrymu: Neplač, neplač, nesmíš plakat. Zvládl to. Nevydal ani hlásku. Šikovný kluk! Musel jsem myslet na Lenu a na Erika. Kam šli? Ztratili se? Nebo je chytili? Uvidím je vůbec ještě někdy?

Spadli jsem do nějaké vody. Když jsem se chystal vstát, ozvaly se výstřely z pušek. Zastavilo se mi srdce. Objal jsem Larryho a přitiskl mu dlaň na pusu; nechtěl jsem, aby volal matku. Pořád stříleli a najednou přestali. Zdálky se nesly vzteklé hlasy. Věděl jsem to musí být vojáci, anebo bezpečnost. Chtěl jsem se vrátit a podívat se, jenže jsme byli domluveni: Ať se děje, co se děje, běžte dál, dál! Jestli někoho chytí, nepomůžete mu. Jen utíkejte dál!

To bylo nejtěžší. Popadl jsem Larryho a šel. Ohlížel jsem se, měl jsem strach. Když se Larry chtěl zeptat, kde zůstala maminka, přikryl jsem mu pusinku rukou. A utíkali jsme pořád pryč.

Skoro svítalo. Na ruské straně hranice už bylo vidět světlo. Nezbývalo moc času. Tak jsme se brodili bahnem, v dešti. Dorazili jsme do Gdaňska. Před sebou jsem na silnici zahlédl skupinu mužů. Ne, panebože, teď ne, když už jsme došli tak daleko, modlil jsem se. Chtěl jsem se schovat v lese a otočil se. Ale zavolali na nás. Tentokrát to nebyly arogantní hlasy, ale přátelské. Obrátil jsem se k nim. Zdravili mě. Zabalili Larryho i mě do deky. Pověděli mi, že pár uprchlíků už je u nich. Když vojáci v noci prohledávali místo kolem auta a pátrali po mně a několika dalších, řidič nastartoval. Podařilo se mu přivézt asi polovinu lidí; teď prý sedí ve člunu, který nás dopraví do Hamburku.

Je tam i Lena, moje žena? ptal jsem se hned.

Je, je tady řekli. Uklidnil jsem se. Měl jsem to ale poznat z tónu jejich hlasů.

Porozuměl jsem, jakmile jsem vstoupil na palubu. Ta střelba. Stříleli nazdařbůh, když řidič startoval. Jedna kulka zabila Erika. Prošla tělem a zasáhla Lenu do prsou. Když mi to řekli, chtěl jsem se vrátit, najít Lenu a syna, aspoň je důstojně pohřbít. Tři muži mě museli držet, dokud se člun nerozjel. Potom jsem jen seděl a objímal Larryho. Už máme jen jeden druhého. Lena a Erik jsou pryč a já jim ani nevystrojím pohřeb. Kdoví, jestli vůbec mají někde hrob. Nikdy jsem se nevrátil, abych to zjistil. Psal jsem přátelům, lidem, kteří nám tenkrát v noci pomohli. Pátrali, hledali, ptali se. Ale nikdo nic nevěděl. Tak jsme s Larrym zůstali sami, taková poloviční rodina. Když tedy v noci prší…

No, co jsem to vlastně říkal?“ přerušil vzpomínání. „Ano, doufám, že Larry pojede opatrně. Snad jsem tě moc nezdržel, drahoušku. Pozdravuj za mě Erika, holčičko.“

Jen zavěsil, už vytáčela tak známé číslo. Slyšela, jak telefon na druhém konci vyzvání. Jednou, dvakrát… při třetím dlouhém tónu maličko znervózněla, ale čtvrtý už přerušil vytoužený hlas. Larry. „Dobrý večer. Sedm jedenáct. Co pro vás můžeme udělat?“

„Och, miláčku! Jsem tak ráda, že tě slyším. Když jsi to nebral.“

„Měl jsem zákazníka.“

„Bála jsem se o tebe. Jak se ti jelo?“

„Trochu to venku klouže, ale šlo to bez problémů.“

„To je dobře. Volal tvůj otec. Taky měl starost.“

„To ten déšť. Když v noci prší, nemůže spát. Nevyprávěl ti proč?“

„Ano, už asi podesáté.“ Ulehčeně se zasmáli. „Počkám na tebe,“ slíbila.

„Prima. Těším se. Někdo sem jde, asi schovat se před lijákem. Musím končit, Heather. Pa, uvidíme se za chvíli.“

Larry zavěsil a otočil se, aby pozdravil zákazníka.

„Dobrý večer. Přejete…“ Dál se nedostal. Uvědomil si, že se dívá přímo do černého ústí Magna. „V pořádku. Jen klid. Cokoli najdete v pokladně je vaše. Jen nestřílejte.“

„Uhni!“ zavelel zloděj.

Larry zacouval, ale muž se polekal, že chce zaútočit. Vypálil. Stačilo jednou. Střela zasáhla Larryho do hlavy a zůstala v mozku.

Devět minut poté, co neznámý sebral hotovost z pokladny, shrábl z regálů cigarety i čokoládové tyčinky a zmizel, se objevil nový zákazník. Protože nikoho nespatřil, ačkoli bylo otevřeno, domníval se nejdříve, že jde o žert. Pak ale přistoupil k pultu a uviděl Larryho nehybné tělo. Z hlavy vytékal pramínek krve.

„Panebože!“

První myšlenka byla utéci. Všiml si však, že člověk na zemi nepatrně dýchá. Vytočil tedy 911.

„Chci ohlásit… já nevím, co se stalo, ale je tu postřelený muž a otevřená pokladna. Počkat? Já mám čekat? Ano, jistě. Dobře, zůstanu tady.“

Policie, záchranka, soudní lékař se svými asistenty a samozřejmě novináři se sesypali na obchůdek s občerstvením. Larry stále dýchal, bylo nezbytné napojit ho na respirátor, pokud se měl dostat do nemocnice živý.

Policisté provedli rutinní ohledání místa činu, ale žádné stopy nenašli. Bylo to jedno z běžných loupežných přepadení malého bufetu s celonočním provozem.

V nemocnici oběť vyšetřil hlavní neurolog a s definitivní platností potvrdil, že mozek Larryho Clintona je mrtvý. Tělo fungovalo dál jen díky přístrojům.

Osm minut po deváté překvapil Heather telefon. Natáhla ruku po sluchátku a bez váhání řekla: „Ahoj, miláčku.“, ale zarazil ji cizí hlas na opačném konci. Okamžitě zpozorněla.

„Paní Clintonova? Detektiv Boseman. Můžete se prosím obléknout? Posílám auto, vyzvedne vás za deset minut.“

„Auto? Pro mě?“

„Paní Clintonova, je mi líto, ale po vašem muži někdo vystřelil.“

„Vystřelil? Kdy? Proč? Co se stalo? Řekněte mi, co se stalo!“

„Paní Clintonova, jen se prosím nachystejte. Vůz je na cestě.“

„Kde je? Která nemocnice?“

„Všeobecná, Garden Grove. Buďte připravena za deset minut.“

„Je…“

„Paní Clintonova, čekejte nás prosím.“

Nechápala, co se sběhlo. Larry? Na Larryho stříleli? Všeobecná nemocnice? Určitě se jí to jen zdálo. Ano, zlý sen. Mívala je od té doby, co začal brát noční služby. Uvědomila si, že stále drží telefonní sluchátko, a zavěsila. Vstala a šla se obléknout. Teprve potom si vzpomněla na syna. Nemůže tu nechat Erika samotného. Rozhodla se zavolat tchánovi.

„Tatínku, rychle se oblékněte a přijeďte pohlídat Erika. Někdo tu s ním musí zůstat.“

„Zůstat s Erikem? Proč? Kam chceš jít?“

„Larry, na Larryho stříleli. Leží v nemocnici. Odvezou mě tam.“

„Larry je zraněný? Pojedu s tebou!“ rozhodl se okamžitě. „Musím za ním. Která nemocnice?“

Zaváhala chvilku, má-li mu to říci. Starý pán byl vznětlivý; obávala se, že by s ním mohlo být těžké pořízení.

„Header. Která nemocnice?“ naléhal.

„Všeobecná, Garden Grove.“

„Jedu tam!“ Zavěsil, než stačila cokoli namítnout.

Nakonec Heather vzbudila sousedku a požádala, aby na synka dohlédla. V půl desáté pak už v doprovodu uniformovaného policisty kráčela nemocniční chodbou. Všude kolem pospíchali lidé. Nejrušnější se zdál poslední pokoj. Heather se rozběhla. Už na chodbě začala volat: „Larry! Larry!“

U dveří ji zastavil štíhlý muž středních let v bílém plášti. Za skly brýlí Heather viděla modré oči. Pohled byl chápající, ale pevný. Chtěla projít kolem, ale chytil ji za loket.

„Ještě ne.“

„Co to má znamenat ještě ne? Jak to myslíte? Je to můj muž. Chci ho vidět!“

„Paní Clintonova, prosím, potřebuji s vámi mluvit. Jsem doktor Shapiro a…“

„Je mi jedno, kdo jste! Chci vidět svého manžela!“ Teď už křičela a z různých dveří vybíhal na chodbu zvědavý personál.

Shapiro jí položil ruku na rameno. Tichým klidným hlasem pronesl: „Paní Clintonova, samozřejmě ho uvidíte. Ale musím vám nejdřív vysvětlit…“

Zavrtěla hlavou. Slzy se jí řinuly z očí. Snažila se lékaře odstrčit a dostat se do pokoje. Nepustil ji.

„Paní Clintonova, paní Clintonova, prosím.“

Od vchodu k nim zalétlo rozčilené volání: „Header! Kde je? Header!“ Na opačném konci chodby se vynořil Wladyslaw Clinton.

„Kdo je to? Váš otec?“

„Jeho otec.“

Když k nim dorazil, ptal se znovu: „Můj syn je tady?“

„Ano. Ale než půjdete dovnitř, vyslechněte mě prosím. Oba.“

„Žije můj syn? Je v pořádku? Chci vědět jenom tohle.“

„Prosím.“ Shapiro mu ukázal na prázdnou místnost naproti. Sám tam odvedl Heather. Jakmile se oba usadili, zavřel dveře.

„Paní Clintonova, pane Clintone. Vašeho manžela a syna postřelili pachatelé loupežného přepadení. Jediná kulka. Zasáhla mozek a zůstala v něm.“

„Mozek?“ opakovala nevěřícně Heather. „Bude ochrnutý?“

„Paní Clintonova, váš muž je mrtvý. Přesněji, jeho mozek je mrtvý.“

„Mrtvý? Nevěřím tomu,“ protestoval starý Wladyslaw. „Chci ho sám vidět!“

„Pane Clintone, ještě tam nechoďte!“

„Kdo si ksakru myslíte, že jste, abyste mi zakazoval podívat se na vlastního syna?“

„Něco důležitého vám musím vysvětlit.“ pokusil se znovu Shapiro.

Ale Clinton už neposlouchal. Vyběhl na chodbu a vrazil do protějšího pokoje, kde na posteli spatřil svého syna. Napojený na respirační přístroj pravidelně dýchal, ve tvářích zdravou barvu. Zdálo se, že spí. Rána na spánku byla nepatrná. Wladyslaw Clinton na Larryho upřeně hleděl. Přistoupil k posteli a sklonil se k němu. V tu chvíli vešla i Heather.

Clinton se otočil k Shapirovi: „To si říkáte doktor? Jen se na něj podívejte! Dýchá. Není ani bledý. A vy mi tvrdíte, že umřel!“

„Věřte mi, pane Clintone.“

„Vám? Mám přece oči! Vím, jak vypadají mrtví. Můj chlapec žije!“

Heather popošla blíž.

„Larry.“ zašeptala. „Larry,“ jako by očekávala, že se probere a odpoví. Byla stále jako omráčená, nedocházelo jí, že zemřel. „Larry?“

Lékař-rezident řekl tiše: „Paní Clintonova, už vás neslyší.“

Natáhla ruku a pohladila manžela po tváři. Byla chladná, ale ne bez života. Stiskla mu dlaň a snažila se ji zahřát. Přitiskla si ji na tvář. Sestra se podívala na lékaře. Gestem naznačil, že to je v pořádku.

Wladyslaw snachu objal.

„Otevře oči. Uvidíš, že se probere. Jenom usnul. Spí,“ přesvědčoval ji. „Je mi jedno, co nějaký doktor povídá.“

„Ne, tatínku, myslím… asi mají pravdu.“

„I ty?“ řekl vyčítavě.

„Tatínku, poznám, kdy Larry spí. Tohle už není můj Larry.“

„Takhle nemluv!“ napomenul ji.

Shapiro ji vyzval: „Šla byste prosím se mnou, paní Clintonova?“

Přikývla. Něžně položila Larryho ruku zpátky k tělu. Zakryla ji, aby zůstala teplá. Pak se otočila a vyšla ze dveří. Starý muž na ni zavolal: „Počkej! Jdu s vámi. Je to můj syn déle než tvůj manžel!“

Shapiro je znovu vedl do pokoje naproti.

„Je mi líto, že začnu hned, ale nemáme moc času.“

„Času nač?“ zeptal se Clinton podezřívavě.

„Prosím, pane Clintone, nepřerušujte mě. Musím vám něco vysvětlit, ale nebude to příjemné. Jak oba víte, Larryho mozek je mrtvý, ale ostatní orgány jsou funkční. Ve vynikajícím stavu.“

„A k čemu je mu to teď dobré?“ vyštěkl starý pán.

„Proto jsme tady. Jeho orgány srdce, plíce, ledviny, játra které jemu už k ničemu nejsou, by mohly posloužit jiným lidem.“

Heather na něj nechápavě pohlédla: „Co to říkáte?“

„Právě v téhle chvíli je někde v této zemi člověk na pokraji smrti. Ale mohl by žít, třeba i mnoho let, kdyby dostal náhradní orgán. Larryho srdce ho může zachránit.“

„Vy myslíte…,“ nedokázala větu vyslovit nahlas.

„Ano. Když budete souhlasit, Larryho srdce se za pár hodin rozbuší v těle jiného člověka. Prodlouží mu život o několik let. Jestli ho necháte pohřbít, nikomu to neprospěje; ani Larrymu, ani tomu nemocnému.“

Heather Clintonova neodpověděla. Nepatrně zavrtěla hlavou. Nebyla to známka nesouhlasu, jen se pokoušela vstřebat všechno, co se doposud přihodilo. Hlavou jí útržkovitě běžely zážitky z dnešního večera. Budí Erika a v dešti ho odvádí k sousedce. Larryho tvář. Larry si hraje s Erikem, než odjede do práce.

Larry. Živý Larry. Rozesmátý. Larry spící, poté co se milovali.

Nemůže být mrtvý. Tchán má pravdu. Nemohl by přece vypadat tak, zdravě. Není mrtvý. Není mrtvý! Jak si může být doktor tak jistý? Četla jsem v novinách, že někoho odvezli do márnice a on se probudil. Že má zavřené oči a nehýbá se, přece neznamená, že umřel. Třeba je v komatu. Jak to poznají?

„Víte jistě, že je mrtvý?“ zeptala se nakonec.

„Jeho mozek nevykazuje absolutně žádné projevy činnosti,“ odpověděl lékař.

„Jak to můžete vědět určitě!“ naléhala.

„Elektroencefalogram je přesný. Jestli vás to přesvědčí, zopakuji vyšetření. Výsledek bude stejný: rovná linka. Ani náznak jakékoli aktivity. Věřte mi, drahá paní, nikdy bych vám v tak vážné situaci nelhal.“

Na Heather lékařova řeč zapůsobila, avšak Wladyslaw ho popadl za klopy: „Vy… vy! Jakým právem žádáte něco takového?“ zaútočil.

Shapiro uvolnil plášť ze sevření starého pána.

„Pane Clintone,“ oslovil ho pomalu a klidně, „není to mé právo, ale povinnost. V tomto státě platí federální zákon, který mi předepisuje požádat vás, abyste zvážili, zda jste ochotni poskytnout orgány vašeho syna k transplantaci.“

„Co když mi může být váš zákon ukradený? Co potom?“

„Pane Clintone, podle zákona je za nejbližší příbuznou uznána jeho manželka. Ona má právo a povinnost učinit rozhodnutí.“

„Můj syn… můj chlapec, kterého jsem já přivedl z Polska do svobodné země… a nemám právo říci, co se s ním má stát?“ Wladyslaw ještě zvýšil hlas, takže Shapiro vstal a šel zavřít dveře.

„Tatínku, prosím vás.“ Heather ho chytila za ruku, ale prudce ji odstrčil.

„Přestaň s tatínkováním!“ obořil se na ni. „Můj syn, můj chlapec, můj synáček. Chce, abych mu vyndal srdce z těla.“

„Pane Clintone, pokuste se mě prosím pochopit. Srdce vašeho syna je zdravé a funkční. Jenže mozek, ten důležitý orgán, který mu dával život, je mrtvý. Jestli srdce v těle necháme, také zemře. Někde ale existuje člověk s fungujícím mozkem a zdravým tělem, který na ně čeká a jemuž by mohlo zachránit život.“

Starého muže slova nijak nedojala. Zamračený výraz mu z obličeje nezmizel.

„Říkáte, že vezmete srdce mého syna a dáte je někomu jinému. Ale nemůžete mozek toho člověka darovat mému synovi mám pravdu?“

„Nedokážeme transplantovat lidský mozek.“

„Ale srdce ano,“ štěkl Clinton.

„Srdce mého syna.“ Zamyslel se. Shapiro přece jen začal doufat. „A existuje člověk, který je chce.“

„Potřebuje,“ upřesnil mírně lékař.

„Ano. Potřebuje,“ souhlasil starý muž. „Hodně?“

„Bez něj pravděpodobně zemře.“

„Zemře, eh? To tedy musí být srdce mého syna velmi cenné, že?“

„Ano, to je pravda.“

„Tak jak mám vědět, že mu ho nechcete prodat? To mi povězte!“

Heather strnula.

„Tatínku, prosím vás.“

Osopil se na snachu.

„Copak to nečteš v novinách? Lidi prodávají děti! Za deset dvacet tisíc, anebo ještě za víc. Kolik tak musí stát zdravé srdce? Nevíme, co s ním chce doktor udělat… tenhle doktor Shapiro.“ Zadíval se na lékaře pronikavým pohledem. „Jste Žid, že?“

Shapiro se léta setkával s předsudky; zůstal po nich smutek. Zazněl mu v hlase i teď, když Clintonovi odpověděl: „Ano, jsem Žid. A vy jste přesvědčen, že za peníze udělám cokoli. No, jestli to pro vás bude mít nějaký význam podle zákona a etického kodexu jelikož jsem prováděl všechna vyšetření a prohlásil vašeho syna za mrtvého, nemohu dále nakládat s jeho srdcem.“

„Ale prodat jinému doktorovi byste ho mohl, ne?“ dorážel znovu starý pán.

„Tatínku,“ neudržela se Heather. Obrátila se k Shapirovi. „Promiňte, doktore. Není takový. Ale v životě už prožil tolik neštěstí! Tohle je největší rána.“

Clinton najednou vybuchl a vyčítal svůj osud celému světu: „Proč já? Proč to vždycky musím být já? První chlapec se nedožil ani devíti roků. A má žena… ani pohřbít jsem ji nemohl. Ale přísahal jsem, tohohle syna dovedu do bezpečí. Do svobodné země. Ten den, kdy jsme vystoupili z letadla, oddechl jsem si: alespoň jedno jsem dokázal, ať už mi Bůh ublížil jakkoli. Můj syn vyrostl, pěkný mladík se z něj stal. Oženil se s hodným děvčetem. Mají hezkého synka, Erik se jmenuje, po mém prvním. Skoro jsem zapomněl na bolest. Ale ne, Bůh mě sledoval dál. Řekl si: ‚Nechám Wladyslawu Klinzinskému nějakou tu malou radost. A když si bude myslet, že je volný, udeřím znovu!‘ A udělal to. Nejenže je můj syn mrtvý, dokonce mu chtějí vyrvat i jeho srdce a dát je neznámému člověku! Bude žít, zatímco syn Wladyslawa Klinzinského zemře. Pořád já! Jenom já musím trpět! Ne. Slyšíte? Ne!“

Heather se otočila k tchánovi, jemuž po rozzlobené tváři začaly stékat proudy slz.

„Tatínku, Larrymu už srdce nepomůže.“

Utrhl se na ni: „Jsi jeho žena! Měla by ses ho zastat!“

„Tatínku, miluji ho, ale když doktor říká…“

Opovržlivě se odvrátil.

„Tatínku?“ zaprosila.

„Mám právo syna pochovat. Ne kus mého syna, ale celého, i se srdcem,“ trval na svém.

„Jaký v tom bude rozdíl? Když je mrtvý, je mrtvý!“

„Rozřežou ho. Vytrhnou mu srdce… ne! Ani představit si to nedokážu. Rozsekat ho na kousky… nikdy!“

Shapiro se podíval na Heather. Pohled byl výmluvný, rozhodnout musí ona, ne starý pán. Pochopil však, že nebude souhlasit, pokud nepřesvědčí tchána. Nemohla ho ranit i ona.

Zkusila to ještě jednou.

„Tatínku, řekněme, že by to bylo naopak?“

„Jak to myslíš?“

„Kdyby Larry potřeboval něčí srdce a někdo, otec jako vy, by prohlásil: ‚Ne, srdce svého syna nedám‘.“

Potřásl hlavou a uhnul pohledem. Ticho se zdálo nekonečné. Najednou se schoulil a propukl v nekontrolovatelný záchvat pláče. Snacha, sama v slzách, ho objala.

Shapiro stál mlčky. Jako hlava pohotovostního oddělení se v podobné situaci neocitl poprvé. Nechtěl ty lidi zlomené žalem trápit svými otázkami. Příčilo se mu přemlouvat je. Občas dokonce uvažoval, že se svého místa vzdá docela.

Jakmile se Clinton trochu uklidnil, Heather se mu upřeně zadívala do očí a řekla: „Tatínku, Bůh by si přál, abychom někomu darovali život. Dovolte mi říci ano. Tatínku?“

Starý muž se zvolna tiše kolébal dopředu a dozadu, oči vlhké slzami. „Ten druhý člověk, ať už je to kdokoli, by měl být víc než dobrý, aby si zasloužil Larryho srdce.“

Svolil tedy. Heather uchopila pero a podepsala prohlášení. Paní Lawrence Clintonová. Pak podala list Shapirovi.

„Děkuji vám,“ řekl tiše.

„Dozvíme se o něm?“ zeptala se.

„O kom?“

„Kdo dostane srdce mého muže.“

„Jestli chcete, zjistím to a dám vám vědět,“ slíbil.

Přikývla. Obrátila se znovu k tchánovi.

„Pojďte, tatínku. Musíme domů, za Erikem.“

Shapiro je vyprovodil na chodbu a pozoroval je, jak pomalu odcházejí. Žena se u dveří zastavila a ohlédla. Věděl, že to udělá. Ještě alespoň jeden pohled. Kývl na ni, aby se vrátila. Vykročila k němu.

Za půl hodiny měl Arnold Shapiro veškeré potřebné údaje na stole. Zvedl telefon. „Doris, spojte mě s transplantačním centrem.“

„Zajisté, hned.“ Za okamžik pak: „Máte je na lince, pane doktore.“

„Arnold Shapiro, Všeobecná nemocnice v Garden Grove. Máme dárce srdce a ostatních orgánů. Prohlášen za mrtvého v souladu s platnými zákony, získali jsme souhlas manželky. Příčina úmrtí: zastřelen při loupežném přepadení.“

„Mohl byste sdělit podrobnosti, doktore?“

„Dárci je kolem třiceti, krevní skupina nula, hmotnost čtyřiaosmdesát kilogramů. Žádný záznam o srdeční chorobě nebo poruchách srdeční činnosti. Systolický tlak: devadesát pět. Vylučování moči: šedesát osm mililitrů za hodinu. Pulz: osmdesát čtyři. Teplota: 37,1 C.“

Dál diktoval zjištěné hodnoty, aby bylo možno co nejdříve najít odpovídajícího příjemce.

Kancelář koordinátora transplantačního oddělení fungovala nepřetržitě celých čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu. Adeline Sawyerová musela pochopitelně také pracovat na směny. Právě měla noční a využívala momentálního klidu k prostudování žádosti o zařazení další pacientky do léčebného programu. Allen McCandless jí poslal vyplněný formulář už během odpoledne.

Nová kandidátka, sedmnáctiletá dívka, studovala s vyznamenáním na střední škole, aktivně sportovala. Vše se změnilo před osmnácti měsíci. Zjistili jí kardiomyopatii, která nejen ukončila její sportovní kariéru, ale zredukovala na minimum i ostatní činnost. McCandless, Slade, dva další kardiologové a Robbins, psychiatr, se o případu mladého děvčete radili a jejich verdikt zněl: konečné stadium, předpokládaná délka života šest měsíců. Nina Gomezová byla zařazena mezi potenciální kandidáty na transplantaci.

Vzhledem k dívčinu vážnému zdravotnímu stavu lékaři doporučili, aby se Nina s maminkou ubytovaly poblíž kliniky. Náklady na vlastní operaci budou hrazeny ze zvláštního konta, které pro ni založili její spolužáci. Na Adeline teď bylo najít vhodný byt k pronajmutí umístěný nedaleko areálu nemocnice a zároveň natolik levný, aby si ho rodina Gomezových mohla dovolit. Emilio, Ninin otec, vydělával jen pětatřicet tisíc dolarů jako zástupce vedoucího v supermarketu.

Adeline Sawyerová uvažovala o možnostech.

Třeba nepříliš drahý podnájem, který v dohledné době uvolní Sam Rissman, až ho propustí do domácího léčení. S využitím některé charitativní organizace nebo peněz ze státní pokladny by se do něj matka s dcerou mohly na čas nastěhovat. Rozhodně se o tom zmíním Elaině Duncanové, aby si ho pohlídala. Jen kdyby ti lidé věděli… jenže každý zná pouze podobu prezentovanou na televizní obrazovce nebo na stránkách novin a časopisů. Nikdo si neuvědomuje každodenní všední problémy skryté za vzrušujícími záběry z operačního sálu.

Když jsem viděla tu dívku, taková hezká a chytrá. To ovšem nevyřeší její finanční otázku. Snad… kdybych požádala vedení supermarketu, třeba by přeřadili jejího otce do prodejny nejblíže kliniky. Pokud by rodina bydlela společně, okamžitě by se výdaje snížily. Ano, pokusím se s nimi promluvit. Kdybych ale neuspěla, musela bych…

Z dalších úvah ji vytrhl telefon.

„Ale ne,“ povzdechla si a zvedla sluchátko.

„Kardiochirurgie, Sawyerová.“

Hned první slova ji přiměla sáhnout po tužce. Rozladění bylo to tam. „Dárce? Kde? Krevní skupina? Hmotnost? Potřebuji přesnější informace. Nadiktujte mi všechny údaje!“

Přikryla sluchátko dlaní a zavolala na sestřičku: „Charlotto! Zavolejte doktoru McCandlessovi!“

Opět se věnovala svému telefonátu.

„Ano, ano, náš seznam se nezměnil, stejný jako minulý týden, bez přesunů. Žádná další úmrtí po Sally Brockové. Teď podrobnosti! Příčina smrti? Krevní skupina dárce? Hmotnost? Doba napojení na respirátor?“

Pokračovala dál a každý údaj zapisovala. Mezitím už v duchu odhadovala: Garden Grove… to je přes dva státy, osm set mil… dvě a půl hodiny letu… počítejme raději tři, za takového počasí jako dnes… hodina na vyšetření a vynětí srdce… alespoň čtyřicet minut na letiště, i když s policejním doprovodem… sem je to pak třicet sedm minut… od okamžiku, kdy bude srdce vyjmuto a transplantováno našemu pacientovi, uplynou téměř čtyři hodiny, tři padesát. Do pěti hodin je srdce dárce použitelné, máme tedy slušnou časovou rezervu. Jenže kdoví, co se v takovém nečase může přihodit? Předpověď udává zamračeno s možností deště. Anebo to bylo na včerejšek, kdy se sice zatáhlo, ale nakonec nepršelo? Jestli se spustí liják, bůhví jak to bude vypadat s provozem na letišti.

Allen McCandless seděl zahloubán nad údaji, které mu Adeline poslala do kanceláře před několika minutami. Přes rameno mu nahlížel do přehledu Chris Slade. Jelikož dnes v noci neměl službu, vytáhli ho do nemocnice ze squashového kurtu. Jel okamžitě ve starých manšestrových kalhotách a mikině. Oba lékaři přemýšleli nahlas o nejvhodnějším řešení.

„Už jsi určil lidi, kteří tam pojedou?“ ptal se McCandless.

„Spangler má týden volno. Pošlu Angstroma.“

„A kdo ho nahradí tady?“

„Camerataová.“

„Výborně. Pro tu dívenku to bude cenná zkušenost, asistovat ti.“

„Jen ať ti ta dívenka neuklouzne před ní. Nevhodný výraz, mohl bys mít problém.“

„Jistě. Promiň. Trochu se mi pletou jména tvých rezidentů. Ten druhý je Cameron, ne?“

„Ano, Cameron. Pojede s Angstromem. A samozřejmě Sawyerová,“ rozhodl Slade.

„Angstrom už je připravený?“

„Zavolám mu, aby si dal dohromady svůj tým.“

„Dobře. Podívej se na tohle: dostaneme perfektní zdravé srdce. Dárce s krevní skupinou nula o hmotnosti osmdesát čtyři kilogramy. A máme hned dva vhodné kandidáty.“

„Raději zajdu za svými lidmi. Potřebuji si ještě promluvit s anesteziologem a oběma asistenty. Ten nový respirátor je bezvadný, mnohem výkonnější, ale pořád ještě je nový, teprve si na něj zvykají.“

Najednou se dveře prudce otevřely a do místnosti vpadl rozzářený Harvey Strawbridge. S úsměvem pozdravil Sladea, který byl zrovna na odchodu, a už stál u McCandlessova stolu.

„To nemohlo být lépe načasováno!“ liboval si.

Slade se u dveří zastavil, aby si poslechl, s čím ředitel tentokrát vyrukuje.

„Macu, to nemá chybu! Naprosto skvělé! Volala mi z Bílého domu ta…“

„Slečna Breedová,“ doplnil McCandless.

„Ta!“ přikývl Strawbridge a pokračoval: „Prezident se dnes znovu ptal, jak to vypadá s Forrestem. Mezi řádky tedy: jak dlouho se celá záležitost ještě potáhne? Chtěl vědět, kolik času bude Forrest potřebovat na rekonvalescenci. Záleží mu na tom, aby se vrátil co nejdříve.“

„Na to ovšem neznáme odpověď,“ namítl McCandless.

„Samozřejmě že ne, to vím,“ souhlasil Strawbridge. „Ale s velkým potěšením jsem slečně Breedové oznámil, že se konečně pro Forresta našlo vhodné srdce.“

„Co vy víte o srdci, které je k dispozici?“ ptal se McCandless. Vyměnil si pohled se Sladeem. Oba měli v tu chvíli stejné pocity – vztek a obavy.

„Ve zvlášť naléhavých výjimečných případech si vyhrazuji právo být průběžně informován o vývoji situace.“

„Potom tedy, čistě s ohledem na vaši aktuální informovanost, vám musím oznámit, že ke konečnému rozhodnutí jsme zatím nedospěli.“

„Tohle na mě nezkoušejte!“ řekl stroze. „To avízované srdce je od dárce s nulovou krevní skupinou. Váží čtyřiaosmdesát. Forrest je typ nula, hmotnost má osmdesát sedm kilogramů. Je na začátku seznamu!“

Slade se neovládl a zasáhl do debaty. „Informují vás opravdu naprosto přesně. Do posledního detailu.“

„Být včas informován patří k mým povinnostem.“

Slade mu rozzlobeně oponoval: „Harve, podívejte se, jako ředitel nemůžete rozhodovat o lékařském zákroku!“

„Chrisi! Tohle si vyřídím sám,“ vložil se do hovoru McCandless.

„To ne, sakra! Nikdo, ani ředitel, mi nebude přikazovat, koho mám operovat!“ Slade se dostal do varu a křičel.

„Chrisi,“ vybídl ho McCandless, „řekni svým lidem, ať jsou v pohotovosti. Tohle vyřeším.“

Slade se chystal k novému výpadu, ale McCandless jej předešel: „Chrisi, prosím! Postarej se o své záležitosti a mně přenech moje.“

Slade po Strawbridgeovi naposledy šlehl zuřivým pohledem a vyšel ven.

„Chirurgové jsou výbušní a drzí,“ poznamenal ředitel.

„Když denně v práci riskujete a nesete odpovědnost za lidské životy, je lepší být sebejistý a smělý. Jestli se vám líbí víc váš výraz drzý. Ale teď k věci.“

„Nejvyšší čas,“ zavrčel Strawbridge. „Macu, jedno jistě neuděláte. Nezahanbíte tento ústav!“

„Prosím?!“

„Jestliže jsem dal slovo Bílému domu, že prezidentův poradce dostane nové srdce, nemůžeme vzít náš slib zpátky.“

„Náš slib?“ opáčil McCandless. „Nikdo z kardiochirurgie žádný nedával. Ani já ne. Slade také ne.“

„Sladea vynechte! Chirurgové jsou jen mechanici. Velmi šikovní. A výborně placení. Konečné rozhodnutí je na vás. A existuje jen jedno, které přichází v úvahu. Tak se vyslovte.“

„Padne za pár hodin.“

„Proč ne hned?“

„Protože mám dva kandidáty.“

„O Campbellovi snad neuvažujete!“ Strawbridge se zdál až pobouřen takovou eventualitou.

„Krevní skupina nula, priorita nejvyšší, jedenaosmdesát kilogramů. Nebýt Forresta.“

„Ale je tady Forrest!“ připomněl ostře ředitel.

„Ano, vím.“ McCandless si byl vědom závažnosti rozhodnutí, které na něm spočívá.

V obvyklých případech se nejvíce obával, že transplantované srdce v novém těle selže. Pacient by mohl zemřít na operačním stole, ačkoli chirurg i kardiolog odvedli maximum. Teď se ovšem objevila naprosto neočekávaná komplikace výběr vhodného příjemce.

„Takže?“ vyzval ho Strawbridge. McCandless hned neodpověděl, a tak ředitel pokračoval. „Jak vůbec můžete váhat? Forrest je významná osoba, důležitá pro celý národ. Ty dva muže přece nelze srovnávat. Pokud máte zachránit jen jediného z nich, musí to být Forrest.“

„Harveyi, jsem lékař, ne politik.“

„Politik nebo ne, je to vlastenecká povinnost!“ vybuchl Strawbridge. „Co jste to za generaci? Bez úcty k vlasti! Co válka ve Vietnamu? Jistě jste patřil k těm studentům, kteří vykřikovali na ulicích a zatracovali vlastní zemi!“

„Nemluvíme o válce, ani o politice nebo vlastenectví. Tohle je lékařské rozhodnutí a řídí se odpovídajícími pravidly.“

„Neodejdu odsud, dokud od vás neuslyším závazné rozhodnutí, že srdce dostane Forrest. V sázce je pověst nemocnice,“ prohlásil Strawbridge.

„Vaše reputace je v sázce,“ opravil ho McCandless. „Ne moje. Já musím posoudit stav obou pacientů. Potom rozhodnu.“

„Mám tedy zvednout telefon a sdělit slečně Breedové, aby informovala prezidenta, že kardiolog Allen McCandless odmítá splnit jeho žádost?“

„Nic neodmítám,“ nenechal se vehnat do úzkých, „jen jsem jednoduše ještě nedospěl k závěru.“

„Možná byste to rád vysvětlil i paní Forrestové? Zhatil její naděje, očekávání.“

„Snad jste jí něco neřekl?“

„Hned jak jsem se tu skvělou zprávu dozvěděl, pochopitelně jsem jí zavolal.“

„Tak vy už jste se postaral i o tohle!“ zuřil McCandless.

„Už sem jede. Chce manžela ještě před operací vidět.“

„Na to jste neměl právo!“

„Mám plné právo domnívat se, že se zachováte rozumně a přijmete jediné možné řešení.“

Zazvonil telefon. Claire Fieldingová oznámila: „Doktor Slade je na lince.“

„Chrisi?“ ujistil se McCandless.

„Takže?“ zeptal se Slade. Když nedostal odpověď, hned pokračoval. „Macu, musím to vědět. I anesteziolog, všichni. Forrest? Nebo Campbell?“

„Dám ti včas vědět,“ řekl a zavěsil.

Strawbridge vyrukoval s nejpádnějším argumentem.

„Možná by vás zajímalo tohle: jakmile jsem zatelefonoval slečně Breedové a ona informovala prezidenta, dostal jsem téměř okamžitě, během několika málo minut, nabídku, že jsou ochotni poskytnout nám pro transport srdce vojenské letadlo. Prezident je ochoten všechno zařídit. To jen potvrzuje Forrestův význam pro národ.“

„Nepotřebujeme pomoc od vojenského letectva, máme vlastní letovou službu. Zatím nás nikdy nenechala na holičkách. Nemusíme být zavázáni Bílému domu ani jiným institucím. Je to čistě náš problém. A teď, prosím, pokud byste dovolil, bych se rád věnoval své práci.“

Tak přímá výzva, k odchodu se nedala ignorovat. Strawbridge zamířil ke dveřím, ale najednou se zastavil, jako by ho zčistajasna ještě něco neodkladného napadlo.

„Neměl jsem v úmyslu se o tomhle zmiňovat, ale musím. Věřím, že případ budete posuzovat pouze jako lékař.“

„Čímž je míněno?“

„Doufám, že vaše osobní city nijak neovlivní konečné rozhodnutí.“

„Pokud by měly, pak jistě ve váš prospěch.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ namítl Strawbridge provokativním tónem. McCandless se neovládl a prudce se ozval: „Ksakru, o čem to mluvíte?“

„Paní Forrestová je nepochybně krásná žena. A muž nedávno rozvedený, jako vy například.“

„To snad… chcete naznačit, že bych vyřadil Forresta, abych mohl… aby se ona…“

„Já?“ opáčil nevinně Strawbridge. „Já v žádném případě. Ale jistě se najdou lidé, kteří ačkoli budou vaše důvody z lékařského hlediska stokrát oprávněné, vás začnou, řekněme přímo, podezírat, jestliže Forrestovi to srdce nedáte.“

„To je nehorázná lež!“ vykřikl McCandless.

„Nelíbilo by se mi ani trochu, kdybych musel lidem v Bílém domě vysvětlovat, proč jste tak bezvýznamnému člověku jako Campbell dal přednost před poradcem prezidenta.“

„Nevybral jsem Campbella. Ještě jsem neurčil nikoho. Teprve se rozhoduji!“

„Už to, že váháte, o něčem svědčí,“ podotkl Strawbridge. Ztišil hlas a naklonil se přes stůl k McCandlessovi: „Macu, nechcete přece, aby se s vámi takové podezírání táhlo po celý zbytek vaší kariéry. Podívejte se na celou věc z jiného úhlu: veřejnost se nedozví, a kdyby, bude to každému jedno, zda Jim Campbell půjde na transplantaci. Ale jestli Winston Forrest nedostane nové srdce a zemře, bude to stát palcovými titulky ve všech novinách. Což jistě naší nemocnici neprospěje, že. Je to na vás, vy máte konečné slovo.“

„Neprosil jsem se o tu výsadu,“ odsekl McCandless.

„Samozřejmě že ne,“ souhlasil obratem Strawbridge. „Ale patří k vašemu postu. Tíha konečného rozhodnutí. Pročetl jsem záznamy obou mužů; podle mě se příliš neliší.“

„Určitě jste je srovnával velmi pozorně,“ konstatoval McCandless.

„Jelikož mi velmi záleží na výsledku, dovolil jsem si zabývat se jimi opravdu podrobně. Oba případy jsou si tak podobné, že vám nikdo nebude moci mít za zlé, když se rozhodnete pro Forresta. Nikdo,“ zdůraznil.

Strawbridge odešel. McCandless se posadil a zíral na složky se záznamy. Forrest i Campbell srdce nutně potřebovali. Jedno dosažitelné bylo v tomto okamžiku vzdáleno osm set mil, zatím v těle neznámého mrtvého muže, udržované v činnosti podpůrnými mechanismy.

Forrest? Nebo Campbell? Campbell? Nebo Forrest? Zvolit prvního může znamenat rozsudek smrti pro druhého. Žádný lékař by neměl být postaven před takové rozhodnutí, protestoval v duchu. Ani jednomu z nich už nezbývá mnoho času. Jestli se co nejdříve nenajde jiné vhodné srdce, jeden zemře.

Případné výčitky mu mohla ušetřit poslední sada výsledků srovnávající kompatibilitu.

„Claire, sežeňte mi Sawyerovou!“ zavelel do telefonu. Počkal, dokud ji neslyšel na druhém konci. „Addie, potřebuji údaje z Garden Grove. Kompatibilitu.“

„Zřejmě ještě neměli vyhodnocené testy, nediktovali ji.“

„Ať ty hodnoty co nejdříve zjistí a odfaxují k nám. Postarejte se o to, Addie!“

„To ale může chvíli trvat,“ odpověděla.

„Já vím. Zařiďte to.“

Zatímco bude čekat na výsledky, chystal se provést ještě jedno srovnání; tentokrát nikoli v číslech a procentech. Naučil se je před léty od svého vzoru, kardiologa Williama Baldwina, který na ně v důležitých okamžicích spoléhal.

Winston Forrest byl ve výborné náladě, srdečný, žoviální. Když McCandless vešel do pokoje, aby provedl jedno nezbytné vyšetření, okamžitě mu došlo, že Strawbridge už pacienta informoval a nepochybně i ujistil, že srdce dostane právě on. Forrest se okamžitě proměnil v jiného člověka zatímco ho McCandless prohlížel, smál se a žertoval.

„Takhle jsme skončili? Po všech těch přístrojích s kontrolkami a tisícem drátů? Jen doktor se stetoskopem?“

„Někdy mě napadá, jestli nám v těch dobách nebylo líp,“ odtušil lékař.

„A prezident bude první, kdo se přidá na vaši stranu. ‚Wine, tahle práce by byla mnohem snazší, kdyby krize přinášely koňské zadky a ne žhavé linky řekl mi jednou.‘“

McCandless přikládal stetoskop na různá místa Forrestova hrudníku. Muž pokračoval.

„Jsem rád, že se nakonec pro mě srdce našlo. Není důstojné usínat s vědomím, že čekám na smrt někoho jiného. Modlit se, aby přišla bouře anebo nějaká pohroma. Jenže já chci žít, doktore! Přeji si zůstat naživu.“

Kardiolog prováděl stejné vyšetření i u Jima Campbella, z něhož vyzařovalo úzkostné napětí.

„Já vím, že bych se neměl ptát, ale… co hledáte?“

„Je to jen rutinní prohlídka, Jime, pravidelná kontrola,“ ujistil ho McCandless.

„Víte, zajímalo by mě, jestli chápete, jaké to je, ležet tady na posteli s pocitem, že každé otevření dveří může rozhodnout o vašem životě a smrti. Napadne vás: doktor – proč přišel? Co hledá? Udělám, co bude chtít. Nádech, výdech, zhluboka, mělce, teď zatajit dech, cokoli! Všechno do puntíku, jen abych ho přiměl říci: mám pro vás nové srdce. Budete žít dál. Kvůli ženě a dětem. Které věří, že to tatínek dokáže. Protože když s nimi mluvím, pokaždé jim do telefonu opakuji: ‚Nebojte se, tatínek se uzdraví.‘ Co jiného by také ksakru od táty očekávaly?“ vybuchl najednou.

Polekal se, aby se lékař nerozzlobil. „Promiňte,“ omluvil se tiše. „Je to závažné, slibovat dětem zázraky. Mnohem horší jsou ale sliby, které si dáváme sami. Doktor to zařídí. Vidím mu to na očích, zvládne to. Je si jistý, schopný, rozhodný. Vy ani nemáte ponětí, jakou moc vám připisujeme jménem našich dětí, které věří, a manželek, které se snaží tím vším projít s úsměvem na tváři. Panebože, někdy si přeji, aby Nancy neměla pocit, že se musí stále usmívat.“

McCandless složil stetoskop a Jim se nedočkavě ptal: „Tak co, doktore?“

„Vedete si dobře, Jime. Je to v pořádku.“

„Promiňte, že jsem se nechal unést. Ale někdy… občas je toho čekání na mě moc. Strašně moc.“

McCandless nevěděl, co říci. Nemohl mu nic slíbit, alespoň zatím ne. A přijde vůbec někdy taková chvíle?

Allen McCandless přecházel po kanceláři, která se mu najednou zdála být až příliš těsná. Stále ještě nedostal výsledky z Garden Grove, a tak měl dostatek času zaobírat se oběma pacienty. Kéž by nemusel rozhodnout on! Někdo tiše pootevřel dveře. Rychle se otočil a namísto Claire se zprávou spatřil Millicent Forrestovou.

V prvním okamžiku ho napadlo, že ji posílá Strawbridge. Takový tah naprosto odpovídal jeho myšlení a McCandlesse by nijak neudivil. Připravil se v duchu na obhajobu svých pochybností.

„Promiňte, že jsem vás takhle přepadla, ale vaše sekretářka u sebe není.“

„Čeká dole na fax s výsledky jednoho vyšetření, které prováděli u dárce.“

„Už uběhly skoro dvě hodiny. Vždycky jsem si myslela, že jakmile se rozběhnou přípravy, jde všechno ráz na ráz. Jako hodinky, tak jste mi to jednou říkal.“

„Ano, máte pravdu. Když začneme, musíme pracovat rychle a přesně.“

„Ale nic se neděje,“ namítla. „Winston je pořád na svém pokoji a ještě s ním nic nedělali. Žádné předoperační přípravy. Trochu mě to vyplašilo, protože on si dělá starosti.“

Bylo jasné, že Millicent nemá ponětí o nutné volbě.

„Je hodně nervózní. Nejdříve měl takovou radost, připadalo mi, že zapomněl na všechna nebezpečí operace. Byl si jistý, že to dokáže. Vrátí se zdravý do Washingtonu a dokončí svou práci pro prezidenta. V tak optimistické náladě jsem ho měsíce neviděla. Tak odhodlaného, plného života. Jenže se nic nestalo. Dvě hodiny čekal, ale nikdo mu nic neřekl. Znovu začal pochybovat. A já také.“

McCandless ji mlčky pozoroval a zvažoval, jak a jestli vůbec jí má vysvětlit celou situaci. Vzal ji za ruku a zlehka odvedl, aby se posadila.

„Paní Forrestová.“

„Myslela jsem, že se známe natolik, abyste mi říkal Millicent.“

Uvědomil si, že Strawbridge přece jen zasel semínko pochybností. I jeho teď okamžitě napadlo: Co si pomyslí ostatní?

Vycítila, že váhá, a vyložila si to po svém: „Žádné srdce neexistuje! Něco nevyšlo. Nemohli by přece tak dlouho čekat!“

„Ne, takhle to není.“

„Allene… anebo mám raději říci doktore McCandlessi? Něco se opravdu stalo, že?“

Začal přecházet podél stolu. Snažil se vyhnout jejímu pohledu a rozptýlit napětí, které v něm narůstalo.

„Podívejte,“ spustil nakonec, „o takové poslání jsem nikoho neprosil!“

Zatvářila se tak překvapeně a udiveně, že se zarazil. Po chvíli však pokračoval; pomalu a o poznání tišeji.

„Když jsem si zvolil kardiologii, chtěl jsem umět prodloužit lidem život. Naučit se podchytit nemoc včas, aby se dala vyléčit a člověk se dál mohl věnovat své práci i zábavě až do vysokého věku. Beze strachu a bez bolestí. Připadalo mi, že mám cíl, který za to stojí oddálit nemoc a smrt, jak nejdéle to půjde. Věda a chirurgie však brzy způsobily převrat v medicíně. Dříve beznadějným případům nabídly doslova dar života. Bylo to tak lákavé! Když mi šéf nabídl: ‚Allene, nechtěl byste se místo rutinní klinické praxe stát členem transplantačního týmu?‘ neodolal jsem a chopil se příležitosti.“

Podíval se na ni a zaznamenal udivený výraz. Uvědomil si, jak zeširoka začal. Než ale uvede závažné dilema, chtěl jí vysvětlit důvody svého postoje. Musel se někomu se svými pocity svěřit. Ona mu připadala za těch pár dní natolik blízká, že ho jistě pochopí.

„Slovy se ani nedá popsat ten pocit uspokojení, který člověka naplní. Přijdou k nám pacienti, zoufalí, protože se octli na prahu smrti. A po několika týdnech nebo měsících jim dáme nové srdce a oni se vracejí zpět ke svému životu. Mnohem lépe vybaveni, zdraví. Pokračují ve své práci, jsou znovu v kruhu rodiny, jež je málem oplakala. Takové chvíle stojí za léta dřiny na fakultě. Jsme první generace lékařů, kteří mají v rukou skutečný dar života.“

„Allene, tohle všechno já už přece vím. Proč mi to povídáte? Čemu se vyhýbáte?“

„Většinou je situace jasná. Pacient čeká. Jakmile máme vhodné srdce, rozběhne se vlastní práce. Pracují dva týmy současně. Rychle, koordinovaně. Jeden odejme dárci potřebný orgán a druhý jej implantuje příjemci. Je to jako vojenský zásah. Přesné načasování, odborné provedení. Potom nezbývá než vyčkat, jestli srdce zvládne svou práci a bude v cizím těle fungovat.“

„Takže mě chcete varovat. Každá operace se asi nepodaří,“ dohadovala se.

„Někdy… čekatelé.“

Přerušila ho. „Snažíte se mi říct, že Winstonův stav se natolik zhoršil, že ho nemůžete operovat.“

„Stále ještě je vyhovujícím kandidátem.“

„Tak proč naznačujete, že ne?“ Mátl ji víc než předtím.

„Protože není jediným vhodným příjemcem,“ vypadlo z něj konečně. Hned nepochopila.

„Máme tu ještě jednoho muže ve stejné situaci. Shodná lékařská hodnocení. Naléhavý případ.“

Uvědomila si konečně dosah jeho slov.

„Ještě jeden člověk… další pacient. Pan Strawbridge se o něm nikdy nezmínil… nenapadlo mě. Kdo je to?“

„Promiňte, ale z etických důvodů vám nemohu prozradit jméno.“

„Ano, jistě. Rozumím vám.“ Nová skutečnost ji vyvedla z míry. „Co mám ale teď dělat? Co mám Winstonovi říci?“

„Ještě není rozhodnuto. Zatím. Kéž bych vůbec nemusel volit.“

„To je tedy ten úkol, o který jste neprosil,“ rozpomněla se.

„Připadám si jako Pilát Pontský, když prohlásil: ‚Sejměte toto břímě z mých rukou.‘ Naštěstí nemám ještě všechny výsledky, které je nutné porovnat. Mají mi je doručit každým okamžikem.“

Sotva zmlkl, otevřely se dveře a dovnitř spěšně vešla Claire s tenkou složkou.

„Vyhodnocení testů kompatibility,“ podala mu faxy. „Záznamy pacientů Forresta a Campbella už máte. Potřebujete ještě něco?“

„Ne, Claire, díky.“

Zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Millicent se zadívala na McCandlesse. Nemusela se ptát.

Nepotvrdil, ale ani nepopřel, že James Campbell je oním druhým kandidátem. Došla k vlastnímu závěru a jen vydechla: „Ach bože… to ne.“

McCandless měl před sebou výsledky tkáňových rozborů všech tří mužů dárce Larryho Clintona a svých dvou pacientů, Forresta a Campbella.

V době, kdy se s transplantacemi teprve začínalo, neexistovaly ještě tak účinné medikamenty, jako například cyklosporin, potlačující tvorbu protilátek a tedy snižující riziko odhojení nového orgánu. Lékaři museli hledat dárce a příjemce, jejichž biologické charakteristiky se maximálně shodovaly. Ačkoli Forrest i Campbell měli stejnou krevní skupinu, McCandless doufal, že test kompatibility vymezí vhodnějšího z obou a sejme z něj břímě rozhodnutí.

Chris Slade se naklonil McCandlessovi přes rameno a prohlížel údaje. Po chvíli vyslovil nahlas, co kardiolog už dávno věděl, jen stále oddaloval.

„Jsou si příliš podobní, žádný průkazný rozdíl.“

Zazvonil telefon. McCandless sáhl automaticky po sluchátku, aniž zvedl pohled od záznamů. „Ano, Claire?“

„To je zase on,“ sdělila stručně.

„Dejte mi ho,“ řekl kardiolog netrpělivě. Než se Strawbridge stačil představit, McCandless ho předešel: „Zatím jsem se nerozhodl.“

„Chtěl jsem vám jen oznámit, že mi podruhé volali z Bílého domu. Prezident má v úmyslu zmínit se na zítřejší dopolední tiskové konferenci.“

„Prosím vás, vysvětlete prezidentovi, že není správné dělat z transplantací předmět zájmu médií. Neprospěje to ani veřejnosti, ani samotným pacientům.“

„Možná byste mu tohle raději řekl sám,“ odsekl Strawbridge.

„Jestli budu muset, pak ano,“ odpověděl McCandless vyrovnaným hlasem.

„Jen do toho!“ vyštěkl ředitel vztekle. Vzápětí však znovu změnil tón: „Macu,“ zkusil vemlouvavě, „buďte trochu praktický. Vyberte člověka, který může být naší instituci a tedy i vám v budoucnu prospěšnější. Uvažte například, že by se vám mnohem lépe pracovalo s novým Imatronem.“

„Harveyi, nesjednáváme obchod. Jde o lékařské hledisko.“

„Co mám oznámit Bílému domu? Čekají na mou odpověď,“ ozval se Strawbridge opět podrážděně.

„Řekněte jim pravdu. Rozhodnutí ještě nepadlo. Jakmile k němu dospějeme, dozví se to prezidentovi lidé první.“

„Tohle se jim nebude líbit.“

McCandless ho zarazil.

„Provádíme konečné srovnání právě teď,“ řekl příkře a zavěsil. „Chrisi,“ obrátil se ke kolegovi, „z pohledu chirurga znáš vývoj těch případů i zdravotní stav pacientů který z nich má podle tebe větší naději?“

„Když shrnu všechno, co vím, oba mají příznivé vyhlídky.“

„Určitě by ti vadila vysoká hodnota plicního cévního odporu.“

„Jistě. Nižší je vždycky lepší. Kdyby měl některý přes šest, musel bys ho vyřadit úplně.“

McCandless zvedl sluchátko. „Claire, ať se na devítce nachystají na zjištění PCO. Zavolejte dozorčí na poschodí, aby převezli Forresta a připravili Campbella.“

Sestra zaklepala na pootevřené dveře pokoje 607 a zavolala: „Pane Forreste?“ Pak otevřela. „Promiňte, myslela jsem, že jste sám. Dobrý den, paní Forrestová.“

Millicent se usmála, ale nepodařilo se jí zakrýt obavy a zmatek, které teď ovládaly její mysl.

Forrest se ozval a snažil se o co nejsrdečnější tón: „Tak už mě volají?“

„Doktor McCandless na vás čeká na operačním sále. Číslo devět,“ dodala.

„Devět? Tam to provádějí?“

„Ano,“ ujistila ho sestra, která nepochopila, že se ptá na transplantaci.

„Asi mě uspí, než mě tam povezou, ne?“

„Myslím že ne, pane Forreste.“

„Skvělé! Rád si prohlédnu operační sál, kde se to dělá. Musí to být zázrak elektronického věku!“

„PCO?“ podivila se.

„PCO? Myslel jsem… řekli mi, že už pro mě mají srdce. Nové a zdravé.“

„Já vás mám ale jen převézt na devítku, aby vám mohli změřit PCO.“

Forrest vzhlédl k Millicent a ta pohled opětovala. Předstírala překvapení. Bylo by kruté, kdyby ho teď připravila o veškeré naděje. Nakonec ještě pořád měl padesátiprocentní šanci. Rozhodla se tedy pro malou lež.

„Nejspíš jedna z těch nevyhnutelných procedur před operací.“

Sestra už už otvírala pusu, aby ji opravila, ale všimla si očí paní Forrestové. Ne, prosím vás.

„No,“ pronesl Forrest, „jak se říká, je čas prásknout do koní.“

„Sanitář vás tam za minutku odveze,“ ujistila ho sestra.

„Výborně,“ pochvaloval si. Zažertoval: „To je jedna z věcí, kterou se v Bílém domě brzy naučíte nikdy nechoď pěšky, když se můžeš vozit.“

Sotva se za sestřičkou zavřely dveře, Winston Forrest zvážněl.

„Víš, jedno mi leží v hlavě,“ začal a zmlkl.

Jeho náhlá proměna ji zarazila a okamžitě jí došlo, že má strach. Znovu začal pochybovat.

„Wine? Co máš na mysli?“

„Až se uzdravím, nebude to začátek, na jaký jsem se těšil, ale konec. Ty jsi, Millie, splnila svou povinnost. A jako vždycky dobře. Dokonale. Moc si toho cením.“

„Mluvíš, jako bys mi chtěl dát zlaté hodinky s věnováním a poslat mě do důchodu,“ namítla.

„A neměl bych? Za několik týdnů se uzdravím. A ty… ty půjdeš znovu svou cestou.“

„Jistě?“ zeptala se tiše.

Upřeně se na ni zadíval. Nakonec nejistě pokračoval: „Když ses vrátila, řeklas mi jasně, že je to jen na nezbytně nutnou dobu. Abys mi pomohla tohle všechno přečkat. Pamatuji si přesně tvá slova. Jestli mě potřebuješ, Wine, zůstanu s tebou, dokud to nebude za námi. Ale potom… Nikdy jsi tu větu nedokončila.“

„Možná proto, že jsem nevěděla jak,“ přiznala. „Teď už to vím.“

„A?“

„Wine, pamatuješ si, jak byl Paul ještě malý a ptával se tě: ‚Dokdy budeš pryč, tati?‘ A tys mu říkával: ‚To záleží na okolnostech, chlapče.‘ A on chtěl vědět: ‚Co to znamená?‘ Vysvětloval jsi mu, že je to slovo, které používáte, když si nejste jisti, jak dlouho něco potrvá. Víš, Wine, posledních pár měsíců jsem o všem znovu přemýšlela. Jsem tady. A záleží na okolnostech.“

Pozvedl ruku, ale zdálo se, že nemá sílu ji vztáhnout k ní. Nechal ji tedy klesnout, ale sevřela ji do své dlaně. Přitiskla si ji na prsa a v duchu opakovala: Ať projde touhle zkouškou. Pane bože, dej mu šanci. Prosím.

Dveře se otevřely. Nejdříve se objevilo lůžko k převozu a vzápětí tvář mladého černého sanitáře v doprovodu sestry. Zahalasil: „Tak, pane Forreste, pojedeme!“ Chtěl mu podat ruku na pomoc, ale Forrest zaprotestoval:

„Díky, zvládnu to sám.“ Vyšplhal se nahoru a když se usadil, zavtipkoval: „No, Boeing to tedy není, ale musí stačit. Jsem připraven vzlétnout!“

Bodře zamával Millicent a mladík ho vyvezl z pokoje.

Sestřička se ještě na chvilku zdržela a pošeptala Millicent: „Víte, nedostali jsme žádné pokyny, že by váš muž měl být dnes operovaný, ale je si tak jistý.“

„Ano, dnes večer je opravdu optimistický, plný naděje. Od chvíle, kdy jsme přijeli, jsem ho v takové náladě ještě nezažila.“

Potichu přemýšlela. O tom testu, PCO, se Allen zmínil jednou při večeři. Vysvětloval jí podstatu. Nebyla si jistá, že si pamatuje přesný termín. P znamená plicní. O má něco společného s odporem. Pochopila tehdy, že nemocné srdce vyvolává velký odpor v plicích. V cévách. Když dosáhne určité hodnoty podle jakési Woodsovy stupnice, pak normální zdravé srdce nedokáže odpor překonat a pumpovat krev do plic. Přestane fungovat. Úplně se zastaví. Takže u pacientů s vysokou hodnotou PCO se transplantace neprovádí. Chce Winstona vyloučit? Ne, určitě ne. Chudák, bylo mi ho tak líto, že musí rozhodnout!

Na operačním sále číslo devět zaváděl Allen McCandless Winstonu Forrestovi do hrdelní žíly tenký žlutý katetr. Sledoval jeho postup na monitoru. Vedl trubičku pomalu pravou srdeční předsíní a komorou do plicní tepny. Jakmile zkontroloval, že je na správném místě, přečetl hodnotu na stupnici. Pět.

Přijatelné číslo. Winstonu Forrestovi mohou voperovat nové srdce, které díky mechanickému zařízení dosud tlouklo v hrudi mrtvého Larryho Clintona.

Nyní byl na řadě Jim Campbell.

Nancy Campbellová za manželem obvykle přicházela během dne, když obě děti odešly do školy. Tentokrát přijela i večer.

Po tolika týdnech znala už jména většiny personálu a také sestry i sanitáři ji pokaždé srdečně zdravili. „Dobrý den! Jak se mají děti?“ Dvakrát dokonce Jimmyho a Dorotku přivedla, v neděli. Obecně však pro dětské návštěvníky platil zákaz vstupu na transplantační oddělení, takže obě mohly otci jen zamávat z parkoviště.

Nancyin večerní příchod sestry překvapil; znaly její denní režim. Navíc spěchala. Měla důvod: nesla Jimovi dobrou zprávu. Určitě ho potěší! Konečně se dostane z deprese, kterou v něm vyvolávalo nekonečné čekání.

Všichni měli ještě v čerstvé paměti smrt Sally Brockové. Brzy potom byl propuštěn pacient, jehož stav se natolik zhoršil, že přestal být přijatelným kandidátem pro transplantaci. Jima celá situace deptala a upadl do ponurých nálad Nancy denně slyšela jen: „Nedojde k tomu. Nemůže. Nestihnu to včas.“

Zkoušela ho povzbudit. „Miláčku, vzpomeň si, pan Biller, ten příjemný mladý účetní. Operovali ho před třemi týdny a už je doma!“

„Ne,“ trval Jim na svém, „mně se to nestane. Ale proč zrovna já? Proč si na mě Bůh zasedl? Za co? Copak jsem někdy někomu ublížil?“

„Takhle nesmíš mluvit,“ opakovala mu. „Bůh za takové věci nemůže.“

Objala ho, jako by se mu snažila vlít do žil trochu optimismu a naděje, k nimž se sama upínala. Obávala se, aby Jima nakonec nevyloučili pro jeho depresivní rozpoložení. Psychiatr by se mohl domnívat, že všechno předem vzdal.

Když totiž přijela před třemi dny, zahlédla Robbinse vycházet z Jimova pokoje. Polekala se tak, že za ním hned zašla. Musela čekat; psychiatr měl jako obvykle sjednáno několik pohovorů s pacienty. Jakmile se konečně dostala na řadu a vstoupila do jeho pracovny, vyhrkla: „Je to jenom přechodná špatná nálada. Přejde ho to! Je statečný. Nevzdá se. Pokaždé se mnou mluví o svých plánech. Jaké to bude, až se vrátí zpátky domů.“

Při poslední větě se už otřásala vzlyky.

„Paní Campbellová,“ těšil ji Robbins. „Co se stalo? Jim vám něco řekl?“

Snažila se uklidnit, ale moc jí to nešlo. Přerývaně vyklopila své obavy o manžela, o děti i o sebe. Strach, aby Jima nevyloučili z programu. Nejistotu z budoucnosti.

„I když jste ho dnes našel sklíčeného, věřte, je to jen nakrátko. Zase se vzmuží. Vím to!“

„Paní Campbellová nebo jestli smím, Nancy protože znám vás i Jima dost dlouho.“ Vzal ji za ruku. Sevřel její studenou dlaň ve své. „Nancy. Jediným důvodem, proč jsem dnes Jima navštívil, byla sázka. Šel jsem splatit dluh. Váš muž má jedinečné nadání odhadnout výsledek fotbalového zápasu. Ale nelituju té prohry. Ze stejných pohnutek, z jakých jste přišla i vy. Povzbudí ho to. Samozřejmě, čas od času není ve své kůži, ale kdo by tady občas nebyl? Teď je v depresi, ale má i své světlé dny. A navíc se opravdu spřátelil s panem Forrestem. Myslím, že si padli do oka jako otec a syn. To je důvod.“

„Já vím,“ přikývla Nancy. „Paní Forrestová mi jednou vyprávěla o jejich synovi, o Paulovi, který padl.“

„Pan Forrest, ať už vědomě, nebo ne, přenáší na vašeho manžela své otcovské city. Je dobré, že takhle našli jeden druhého. Vzájemně se podporují. Většinou mají v jednom období rozdílné nálady. Když je jeden v depresi, druhý ho podrží svým optimismem. Teď se zdá, že Jim zrovna prochází tím horším, zatímco pan Forrest je na vrcholu. Ale vystřídají se, nebojte se. Já o Jima strach nemám.“

„Jen ať ho nevyřadí z programu,“ přála si Nancy.

„Určitě ne,“ ujistil ji.

Tak mluvili před třemi dny. Uplynulé dvě noci spala klidněji. A nyní tedy pospíchala, aby Jimovi donesla tu skvělou novinu. Vpadla do pokoje a volala: „Jime! Nejnovější zprávy! Vzpomínáš si na mou sestřenici Irmu, ta blondýnka, co mi šla za družičku.“ Teprve teď si uvědomila, že lůžko je prázdné. Utíkala tedy do solária, jestli Jim náhodou nesedí s panem Forrestem nad partičkou karet. Nenašla ho ani tady. V rohu u okna zahlédla Millicent s manželem. Otočila se, aby se zeptala na sesterně, ale Millicent si jí všimla. Vstala a vykročila k ní.

„Hledáte, Jima, že?“

„Není ve svém pokoji. A tady také ne.“

„Myslím, že mu teď provádějí nějaké vyšetření.“

„Něco se stalo. Jistě se mu přitížilo,“ polekala se hned Nancy.

„Ne, samozřejmě že ne. Nic takového,“ uklidňovala ji Millicent. Zvažovala, jestli má Nancy svěřit víc. Rozhodla se, že jí nebude přidávat další starosti. „Je to jen jeden z dalších testů.“

„Určitě?“ pohlédla jí Nancy zkoumavě do očí.

Tolikrát jsem už v životě musela lhát. Vždycky ku prospěchu dobré věci. Tohle je možná nejdůležitější okamžik. Oči obou žen se střetly. Millicent se ze všech sil snažila mluvit a vypadat rozhodně a přesvědčivě.

„Nan, je to jen rutinní záležitost. Nic výjimečného.“

„Díky bohu. Tak jsem se vyděsila, když jsem ho nenašla v pokoji, a zrovna jsem mu chtěla říci takovou skvělou zprávu.“

„Opravdu? Volali z nemocnice, abyste přišla?“ přerušila ji Millicent. Hned ji napadlo, zda už není rozhodnuto. Dostane srdce Jim, ne Winston? Allen… nic mi neřekl. Měl mi to povědět. Nehrála bych tu divadlo s Nancy. A s Winstonem. Pořád doufá, že chtějí operovat jeho. Nepřestává plánovat budoucnost pro sebe i pro mě, náš společný život. Nemohu mu to říci, teď ne. Ještě ne.

Vyděšená mladá žena se zatím uklidnila. Zdálo se, že se role obrátily. Teď vypadala neklidně její starší společnice.

„Ne, z nemocnice ne. Ale mluvila jsem se svou sestřenici Irmou. Zrovna se vdala, vzala si mladíka, který studoval lesnictví na jedné jihovýchodní univerzitě. Prý spolu všechno probrali a Carl, její manžel, souhlasí, aby se přestěhovali sem. Je ochoten pracovat pro Jima, jestli bude mít možnost stát se později jeho partnerem ve firmě. Jim bude nadšený! Chtěla jsem, aby to věděl hned. Jistě by mu to zvedlo náladu.“

„To je báječné,“ souhlasila Millicent, jíž se už po prvních Nancyiných slovech nevýslovně ulevilo. „Vidíte, říkala jsem, že se všechno vyřeší.“

„Měla jste pravdu,“ přikývla Nancy, „nevím, co bych si počala bez vaší podpory. Tolik jste mi pomohla.“

Impulzivně Millicent objala a políbila na tvář.

Na sále devět zatím McCandless dokončoval vyšetření Jima Campbella. Čekal, až se na stupnici ukáže výsledná hodnota. Ještě okamžik. Hned si uvědomil, že ani ona mu neusnadní rozhodování. Winston Forrest pět. James Campbell pět.

Jim napjatě sledoval dění kolem. „Kolik, doktore?“ zeptal se stísněně. „Je to horší než posledně?“

„Ne, Jime, vůbec ne horší. Vedete si dobře… dobře.“

Hlavou mu zatím běžely myšlenky jedna za druhou. Krevní skupina, kompatibilita, PCO… existuje ještě nějaký test, který by mi pomohl? Moc času nezbývá. Osm set mil odsud pro nás opatrují drahocenné srdce. Čím dříve tu bude, tím lépe. Ať už je dostane kdokoli.

Jima odvezli ze sálu zpět na pokoj a McCandless sáhl po telefonu. „Dejte mi Sawyerovou.“ Jakmile se ohlásila, požádal ji: „Addie, ať se vydají na cestu.“

„Už máte příjemce?“ zajímalo ji. „Je to Forrest? Nebo Campbell?“

„Zatím jen vyplňte můj pokyn!“

Zavěsil.

V pokoji na Jamese čekala Nancy a ihned se s ním podělila o novinku.

„Není to vynikající, miláčku? Podnik zůstane v rodině. Nemusíme si dělat starosti, že nám firmu někdo rozkrade.“

Jim kupodivu nejevil předpokládané nadšení. Zaskočilo ji to.

„Jime?“

„Ano, je to… skvělé. Senzační,“ dodal.

„Miláčku, co se stalo?“

„Také bych rád věděl. Ta prohlídka předtím. McCandless tvrdil, že výsledky jsou dobré. Ale… asi by mě najednou znovu neměřil, kdyby bylo všechno v pořádku, ne?“

Nancy se ho několikrát pokusila uklidnit, ale bez valného úspěchu. Za pár minut sestra oznámila, že návštěvní hodiny končí.

Celou cestu si potom za volantem sama lámala hlavu, proč Jima ještě jednou vyšetřovali. Přitížilo se mu? Zhoršil se markantně jeho stav? Jako Sally? Ach, panebože, snad ne. Doufám že ne.

Letiště se ztrácelo v husté mlze. Reflektor naváděcí věže ji občas prořízl jasným paprskem, který však nedosáhl konce rozjezdové dráhy. Velitel letiště, Hank Stepanik, čekal na ambulanci z lékařského centra. Zdálo se mu, že začíná drobně pršet. Natáhl ruku, aby se přesvědčil, a skutečně cítil jemný déšť.

Objevila se světla sanitního vozu a auto zajelo k letounu Lear 55, jenž stál připravený s otevřenými dveřmi a spuštěnými schůdky. Nejdříve se venku objevil Boyd Angstrom, chirurg týmu. Za ním asistent a dvě laboratorní technicky. Nakonec vystoupila Adeline Sawyerová, pověřená vedením celé akce.

Laborantky nesly nezbytně nutnou výbavu. Na první pohled vypadalo zavazadlo jako velká přenosná chladnička na pivo. Uvnitř měly pečlivě uložené chirurgické nástroje a vybavení, fyziologický a draselný roztok; vše, aby přivezli zdravé, fungující, životaschopné srdce.

Zatímco ostatní už nastoupili do letadla, Sawyerová se zdržela.

„Jak to vypadá, Hanku?“ ptala se Stepanika.

„Z věže v Garden Grove hlásili, že u nich je jasno.“

„Myslím, jaká je předpověď? Až se budeme vracet.“

„Slibují, že by fronta měla postoupit a za šest sedm hodin být pryč.“

„Šest hodin… dost dlouhá doba,“ poznamenala Sawyerová.

„Je,“ souhlasil. „Ale už jsme vás přece několikrát naváděli. Zvládneme to i dnes.“

„Doufám.“ To už vystupovala po schůdcích nahoru.

Jakmile se připoutali, pilot nastartoval oba motory. Potom zavolal řídící věž. „V pořádku? Můžeme vzlétnout?“

„V pořádku. Odlet povolen. Ranvej tři. Hodně štěstí!“

Pilot navedl letadlo na rozjezdovou dráhu a zvýšil otáčky. Nabrali rychlost a odlepili se od země.

Hank Stepanik pozoroval start, dokud Lear nezmizel v mlze. Tohle bude zas jedna dlouhá noc, pomyslel si. Zamířil k věži. V kabině nařídil: „Zhasněte všechna světla. Pár hodin bude klid. Nikdo tu nepřistane, rozhodně ne v takovém počasí.“

Allen McCandless seděl za stolem ve své kanceláři. Znovu porovnával výsledky všech vyšetření, aby konečně rozhodl mezi Winstonem Forrestem a Jamesem Campbellem. Vzal v úvahu veškeré dostupné údaje týkající se dárce Larryho Clintona.

Probral také celou záležitost s Robbinsem, který však pouze potvrdil shodný psychický stav obou mužů. Ujistil ho, že jeden jako druhý budou po případné operaci ukázněnými pacienty.

McCandless si znovu a znovu připomínal slova svého profesora, pana Stanforda. Když se s ním loučil, řekl mu: „Allene, tohle je konečná lékařské vědy. Máš ve svých rukou dar života. Užívej ho s rozumem, spravedlivě a beze strachu.“

Jenže mě nevaroval, že přijde okamžik, kdy mé rozhodnutí odsoudí jiného k smrti. Campbell nebo Forrest. Tomu, jehož odmítnu, nezbude velká naděje. Oba mají tak málo času. Další dárce by se musel najít brzy, hodně brzy. Je to jako chtít zázrak.

Nejvyšší čas vyslovit konečný verdikt.

Zvedl sluchátko.

„Claire, požádejte doktora Sladea a pana Strawbridgea, aby přišli ke mně. Ihned!“

Harvey Strawbridge dorazil první, Chris Slade jen o minutku později. Z McCandlessova vážného výrazu usoudili, že kardiolog dospěl ke konečnému rozhodnutí.

McCandless stál za stolem, na němž ležely složky s veškerými lékařskými dokumenty Winstona Forresta i Jamese Campbella.

„Chrisi,“ začal. „V přítomnosti ředitele nemocnice se tě ještě jednou ptám: je možné riziko v případě transplantace u obou pacientů stejné? Je jejich zdravotní stav shodný? Splňují z chirurgického hlediska oba dva všechny podmínky, aby jim bylo implantováno nové srdce?“

„Jako chirurg,“ odpověděl také vážným tónem, „bych ke každému z nich přistupoval s optimistickou prognózou. Oba mají dobré vyhlídky. Samozřejmě musíme brát zřetel na nepředvídané okolnosti; jakékoli zařízení, i to nejmodernější, není vždy stoprocentně spolehlivé. Chirurg pokaždé riskuje.“

„A vynecháme-li nepředvídané okolnosti?“ naléhal znovu McCandless.

„Pak jsou oba pacienti stejně vhodnými kandidáty na transplantaci,“ vyjádřil se Slade jasně.

„Můj závěr se neliší,“ řekl McCandless. „Konečné rozhodnutí je tedy na nás, respektive na mně.“

Strawbridge ho přerušil: „Macu, v poslední době jsme měli drobné neshody, ale mým zájmem a věřím, že i vaším je ochrana této nemocnice. A snaha poskytnout veřejnosti co nejdokonalejší lékařskou péči. Tedy mít k dispozici nejmodernější vybavení. Nikdy jsem ve svém úsilí nepolevil. Vím, jaké o mně máte mínění, lékaři, chirurgové. Ujišťuji vás, že netoužím mít nad vchodem plaketu se svým jménem vyrytým v bronzu. Jen chci, abyste pracovali v prostředí s nejnovější technikou. Proto přehlížím vaše sarkastické poznámky a jednám podle svého nejlepšího svědomí tak, aby naše klinika prosperovala.“

McCandless i Slade se po sobě nenápadně podívali. Strawbridge se teprve rozehříval.

„Tohle,“ nenechal je dlouho čekat, „je osobní záležitost. Celou věc, kterou tu dnes řešíme, je nutno posuzovat v širších souvislostech. Jaký dopad bude mít naše rozhodnutí na tuto nemocnici. Na celý národ. A zejména jak ovlivní vaši vlastní práci.“

McCandless i Slade se zatvářili pochybovačně.

„Ano, pánové, vaši práci. Žijeme ve společnosti, v níž většina médií vzkvétá díky senzačním zprávám, katastrofám a chybám. Televize. Mohou si říkat všímaví nebo pátrající reportéři. Hrabat se v bahně, to je jejich denní chleba. A nafukovat skandály. Chodí sem tisíce nemocných. Potřebují pomoc a u nás ji dostanou. Jenže to žádné oko kamery nezachytí. Nikdo se spokojeného pacienta ani jeho rodiny na názor nezeptá. Ale jakmile se něco nepovede na sto procent, hned je v živém vysílání na telefonu plačící matka nebo vdova a svěřuje se veřejnosti. Každý z nás, ať slouží medicíně na kterémkoli postu, se stává obětí médií a právníků bez skrupulí.“

Obrátil se k McCandlessovi.

„Macu. Nerad to znovu vytahuji na světlo, ale tehdy, když naše pověst tolik utrpěla tím…“

„Ano, já vím,“ přerušil ho McCandless. „Pacient, kterému jsme voperovali srdce člověka s AIDS. Ale to tenkrát nebyla naše vina! Jestli se vůbec o zavinění dá mluvit. Tehdy se ještě nevědělo, že transfuzí poskytnutou zraněnému se jeho krev tak rozředí a testy na AIDS budou negativní.“

„Pamatujete na ten skandál. I já,“ pronesl Strawbridge. „Jediné, co se dozvěděla veřejnost, bylo, že nevinného muže, který se přišel léčit, nakazili v nemocnici AIDS. Přesně ten druh nespravedlivého nařčení, díky němuž kredit lékařského řemesla v očích společnosti ztrácí na hodnotě. Pánové, pokud už nejste loajální k našemu ústavu, jednejte nyní alespoň ve prospěch vaší profese.“

„Oč přesně jde?“ otázal se Slade.

„Jak se dá nejlépe smazat ta skvrna na naší reputaci? Prostřednictvím televize. Ať se vám to líbí nebo ne, je tu. A výrazně ovlivňuje veřejné mínění. Nemáme jiné východisko.“

„Právě teď?“ ozval se McCandless.

„Představte si naši aulu. Naši aulu tu velkou plnou reportérů, spoustu televizních kamer, mikrofonů. Vy, Macu, jako vedoucí transplantačního týmu, přede všemi vystoupíte a vysvětlíte veřejnosti, jak pracujete. Potom záběr na Chrise. Uvedete ho. Popíše chirurgický zákrok. Přesně krok za krokem, jak při operaci postupoval. Co shledal. Možné komplikace, způsob, jak jim předešel nebo je překonal. To bude sousto pro média!“

„Harve, je mi líto, že vám bořím vzdušné zámky,“ poznamenal Slade skepticky, „ale od dob průkopníka Christiana Barnarda byli už diváci svědky podobných konferencí mnohokrát. Zapomeňte na širokou publicitu. Těžko by to vzala i místní stanice.“

Strawbridge pokyvoval souhlasně hlavou.

„Jistě, Chrisi. Máte naprostou pravdu.“ A poté vypálil: „Pokud mluvíme o pacientu, například řekněme Jamesi Campbellovi. Ovšem.“

Než se stačil nadechnout, McCandless doplnil: „… ovšem v případě někoho významného, třeba politika, člena vlády, řekněme Winstona Forresta.“

„Je poradcem prezidenta pro otázky národní bezpečnosti!“ namítl Strawbridge zvýšeným hlasem. „Muž, o jehož zdravotní stav se zajímá hlava státu. Proto bude i středem pozornosti médií. Žhavou novinkou. Víte, kolik žen je denně ve Státech operováno kvůli rakovině prsu? Tisíce. A o kolika se dozvěděla veřejnost z tisku a televize? O jediné. O První dámě. Jestli transplantujeme srdce Forrestovi a on přežije, o čemž Chris nepochybuje, zanecháme v povědomí lidí ten nejlepší dojem. Zařadíme se vedle Stanfordu, Pittsburgu a New Yorku jako centrum srdeční chirurgie špičkové kvality. Nikomu taková událost neunikne!“

Strawbridge změnil tón, ubral na intenzitě. „Macu, jste téhle nemocnici i lékařské profesi povinován učinit ten jediný správný krok. Také se domnívám, že prezident má právo na kvalifikované rady Winstona Forresta i jeho zkušenosti, které se dotýkají celého národa.“

McCandless mlčel. Potom se obrátil ke Sladeovi.

„Chrisi, chceš ty něco dodat?“

„Já jsem chirurg. Pro kteréhokoli z nich udělám, co bude v mých silách. Jen lituji, že mám k dispozici pouze jedno srdce.“

„Dobrá.“ McCandless se nadechl. „Provedl jsem všechna možná vyšetření, abych se vyhnul této volbě. Jelikož jsem nemohl rozhodnout na základě získaných výsledků, přidal jsem další kritéria.“

Začal přecházet po místnosti. „Winston Forrest. Vysoce schopný, inteligentní muž. Vypracoval se na poradce prezidenta. Uznávám to; víc, než si myslíte, Harve. Prožil navíc mnoho utrpení. Podle mě je pro rodiče nejhorší, když pohřbívají své děti. Což on musel udělat, za velmi tragických okolností. Ztratil syna a možná přijde i o manželku. Zaslouží si soucit. Cítím s ním, je mi ho líto.

Pak je tu James Campbell. Klidně bych mu mohl říkat John Smith. Je ženatý, otec dvou dětí. Z hlediska státního významu možná mnoho nedokázal. Nikdy nebude asistovat prezidentovi Spojených států. Většina jeho rad se nejspíše omezí na jeho obor. Něco jako: paní Jonesová, ten dub u vás před domem je napadený snětí. Měla byste ho nechat pokácet, než nakazí ostatní stromy v okolí. Když Jim zůstane naživu, vychová dceru a syna, umožní jim studovat. Bude se dívat na televizi. Fandit svému fotbalovému klubu. Pravidelně volit starostu, guvernéra, prezidenta. Třeba povede malou baseballovou ligu. Anebo se stane členem rady místní farnosti. Dál bude milovat svou ženu i děti. Celkem vzato, obyčejný všední život. Určitě ale ne velmi významný.“

Na chvilku přestal a obrátil se na ředitele.

„Harve, říká se, že člověk musí být buď hodně bohatý, anebo naopak úplně chudý, aby se mu v téhle zemi dostalo prvotřídního lékařského ošetření. První si ji může zaplatit, o druhého se postarají špičkoví lékaři zaměstnaní ve státních nemocnicích. Na široké střední vrstvy zbude to ostatní.“

„Nás z něčeho takového nemůžete vinit!“ ohradil se Strawbridge. „Poskytujeme nejlepší kardiologickou péči všem, kteří k nám přijdou.“

„Ano,“ souhlasil McCandless. „Poskytujeme nejlepší kardiologickou péči všem, kteří k nám přijdou,“ opakoval. „Jaká je to ta nejlepší péče? Jak se dá nejlépe využít jedno srdce, jež máme k dispozici? Snažím se najít řešení od okamžiku, kdy jsem položil sluchátko. Nejvhodnější využití živého, zdravého, aktivního srdce. Dospěl jsem k jedinému přijatelnému závěru: lépe a déle poslouží mladému člověku. Někomu jako je Jim Campbell.“

„Dal jsem Bílému domu své slovo!“ vykřikl Strawbridge. „Co jim mám říct?!“

„Vůbec nic. Učinit rozhodnutí byla moje povinnost. Zavolám prezidentovi a všechno mu vysvětlím.“

„Dost pochybuji, že ho vaše osobitá logika potěší,“ poznamenal Strawbridge.

McCandless zvedl sluchátko.

„Claire, sežeňte paní Campbellovou a řekněte jí, aby se co nejdříve vrátila do nemocnice. Srdce transplantujeme jejímu muži. Potom zavolejte slečně Breedové do Bílého domu.“

Zaklepal na dveře pokoje číslo 607. Otevřela Millicent. Jediný pohled stačil, aby věděla, že rozhodl. Vyšla za ním na chodbu.

„Musím s ním mluvit sám. Tentokrát to nebude on,“ oznámil jí.

„Tentokrát.“ opakovala tiše. Nevěřila, že by pro Winstona existovalo nějaké příště, a hlas ji prozradil.

„Možná je to pro něj lepší. Žádný neví, co se stane, když vypneme podpůrné přístroje.“

„Ano, já vím. Jednou jste mi to vysvětloval. Nebezpečí fibrilací. Transplantované srdce nemusí v těle fungovat.“

„Nikdy není stoprocentní záruka,“ řekl McCandless. „Raději už za ním zajdu.“

„Ode mě by to přijal lépe,“ navrhla.

„Určitě? Jste o tom opravdu přesvědčena?“ zeptal se.

Pokusila se o úsměv. „Winston má svůj test pro manželku diplomata. O půlnoci ji probudíte s tvrzením, že právě vypukla třetí světová válka. Pokud se usměje, oblékne klasické černé večerní šaty a objedná chlebíčky a kávu pro dvě stovky hostů, je to ta pravá žena pro vládního činitele. Nic ji nepřekvapí, nerozpláče, nevyvede z rovnováhy.“

„Teď by měla právo dát průchod citům,“ řekl.

„Nebojte se. Udělám, co musím. Chápu to… Ne. Ne, nechápu. Zrovna teď nenávidím každý ušlechtilý výraz, který jsem kdy slyšela. Nesobecká, plná porozumění, velkorysá. Je mi z nich špatně! Ať už se mezi námi stalo cokoli, chtěla bych, aby Winston zůstal naživu. Aby dostal příležitost.“

Pláč měla na krajíčku. V náhlém popudu ji málem objal kolem ramen, ale v posledním okamžiku se zarazil.

„Je mi to líto, Millicent, velmi líto.“

Potlačila slzy a začala se omlouvat: „Jsem ráda, že mě teď nevidí. ‚No tak, Millie‘, řekl by, ‚tohle přece neděláme.‘ Je to pravda, opravdu ne. Nechovali jsme se tak. My. Spolu jsme byli jedno tělo, jedna duše. Ale není fér chtít po mně, abych jednala, jako by my pořád existovalo. Nikdy už nebudeme my. Jen já. Nikdo neřekne: ‚No tak, Millie.‘ Žádný mi nepoví, jak jsem statečná, ušlechtilá, hodná. Nikdy jsem taková nebyla, jen pro něj.“

„Chcete mu to říci?“ zeptal se McCandless.

Zavrtěla hlavou, ale obrátila se a vešla do pokoje.

„Paní Noonanová, nezlobte se, že vás budím takhle v noci,“ omlouvala se Nancy Campbellová.

„Ale to nic, drahoušku, nedělejte si starosti. Jen se pěkně oblékněte a pospíchejte do nemocnice.“

„Prosím vás, Dorotka má vždycky ráno vlasy celé zcuchané, tak dejte pozor, až ji budete česat. A Jimmy si jistě řekne o topinku z bílého chleba. Ale dejte mu tmavý, celozrnný,“ udílela Nancy ještě pár rad.

Paní Noonanová, baculatá šedovlasá paní ze sousedství, která znala Campbellovy od chvíle, kdy se přistěhovali, se usmála.

„Nebojte se, drahoušku. Všechno si pamatuji. No tak, honem se vypravte. S dětmi si nedělejte hlavu. Jenom dohlédněte, aby byl váš muž v pořádku.“

„Bude zdravý! Musí být!“ ujišťovala Nancy sousedku i sebe.

Chudák děvče, pomyslela si paní Noonanová. Snad až příliš svému přání věří.

Objala mladou ženu.

„Jestli nemáte nic proti, budu se za něj i za vás modlit.“ Něco vtiskla Nancy do ruky.

Nancy se podívala do dlaně a spatřila růženec.

„Paní Noonanová, my jsme ale metodisté.“

„Vezměte si ho. Budete klidnější. Jistě máte před sebou dobrých pár hodin čekání.“

Nancy ji políbila na tvář a vykročila ke garáži. Ještě se ohlédla.

„Až se probudí, řekněte jim…“

„Já vím, holčičko, já vím. Jen už jděte! Bůh s vámi oběma!“

Nancy otevřela dveře garáže. Ulici bičovaly provazce deště a vyhlídka na cestu nebyla nijak vábivá. Hlavně opatrně, říkala si. McCandlessova sekretářka ji ujistila, že srdce bude k dispozici až za pár hodin. I když pojede déle než obvykle, všechno stihne.

Usedla za volant a otočila klíčkem v zapalování. Vtom se na příjezdové cestě objevilo jiné auto. Zastavilo téměř před ní. Zmáčkla klakson, protože nestála o žádné zdržování. Druhý řidič vystoupil a ona okamžitě rozeznala malou postavu… doktor Kaplan. Přispěchal a vybídl ji: „Nan, honem do mého auta!“

„Ale já musím…“ pokusila se namítnout. Nenechal ji domluvit.

„Já vím. McCandless mi volal. Pojedeme spolu. Pospěšte si!“ pobídl ji.

Seděla vedle Kaplana a sledovala okolí. Starý pán jel opravdu velmi opatrně. Pospěšte si, proboha, rychleji! Musím tam být včas. Abych mu aspoň stihla dát pusu, než ho odvezou na sál. Jeďte, doktore!

„Víte,“ ozval se a usiloval o konverzační tón, „nedávno jsem v jednom časopise, přesněji v Měsíčníku Lékařské asociace, narazil na článek věnovaný transplantacím. Procento úspěšnosti je překvapivě vysoké. A počtům pacientů, kteří dnes přežívají, by před deseti roky nikdo nevěřil.“

Proč mi to povídá? napadlo Nancy. Mám si uvědomit, jak je operace riskantní? A proč jede také? Chce mi být nablízku, kdyby něco nevyšlo? Aby mě utěšoval? Bude to snad ještě nebezpečnější, než jsem si myslela?

„Řeknu vám, Nancy,“ pokračoval, „zázraky, které jsem za svého života viděl zdá se to nepředstavitelné! Kdyby někdo tehdy na škole přišel s nápadem, že budu svědkem operace, při níž člověku vyjmou nemocné srdce a nahradí je zdravým, nejspíš bych ho odbyl. Bubbah meinses! Nesmysl! Babské povídačky. A teď? Skutečnost. Dnes všechno uvidím poprvé na vlastní oči. McCandless pro mě dostal povolení od Sladea. Nakonec, slíbil jsem Jimovi, že zůstanu s ním. Přece bych nemohl vzít své slovo zpátky, ne?“

Otázka ji zaskočila; chvilku trvalo, než se zorientovala.

„Ne, jistěže ne.“

„Tak jsem si řekl, když pojedu, vezmu Nancy s sebou. Má i tak dost starostí, nemá cenu, aby se musela ještě soustředit na řízení.“

Měl strach, že nepojedu opatrně, pomyslela si. Tak to tedy je. No, možná se nemýlil. Třeba bych opravdu byla nervózní.

Upírala oči do tmy před sebou. Dešťové kapky vytrvale tloukly do předního skla, stěrače pracovaly naplno, ale stejně nestačily zajistit úplně bezpečný výhled.

Zamračeno s možností přeháněk, vzpomněl si Kaplan na zpravodajství. Tohle alespoň tvrdili v televizi. Proč si dělají legraci, když člověk potřebuje seriózní informace? S možností deště chm, jak by asi v jejich podání vypadala vyhlídka na silnou bouřku?!

Nancy také dělalo počasí starosti. Jako by mu četla myšlenky, ozvala se: „Myslíte, že to brzy poleví?“

„Než se dostaneme k městu, určitě bude jen mrholit,“ ujistil ji. V duchu si přál: dál se neptej, děvče, protože na tu jedinou důležitou otázku odpověď neznám. Ale ona pokračovala.

„To srdce prý někdy mají tisíce mil daleko. Jak je posílají?“

„Letadlem, samozřejmě. Jiný způsob není.“

„I v takovémhle počasí?“

„Už jsem letěl za horších podmínek,“ zavzpomínal. „Jednou jsme se s Annou vypravili na Floridu, podívat se na naše první vnouče. Zpátky odlétáme z Miami, sluníčko svítí, nebe bez mráčku. Půl hodiny předtím, než jsme dorazili sem, se najednou obloha zatáhla, člověk by ani nevěřil. Anna se bála a chytila mě za ruku. I já měl nahnáno, sevřel jsem jí pevně dlaň, to pomáhá. Zvládli jsme to. Přistání jako po másle, jen s desetiminutovým zdržením. Dneska už počasí není pro piloty nepřekonatelný problém.“

Na okamžik se po ní poočku podíval, jestli se mu podařilo trochu ji uklidnit. Uvědomil si, že v dlani křečovitě svírá růženec.

„Mají všechno na vteřinku rozplánované. Jimova srdce se ani nedotknou, dokud nebude mít Slade na sále nové. Není potřeba si dělat starosti. I kdyby se letadlo opozdilo, bude to jen malé zdržení. Přizpůsobí se.“

Vyhnul se samozřejmě vysvětlování, že v případě několikahodinového zpoždění by srdce už bylo pro transplantaci nepoužitelné. Proto se také počítá s orgány z míst vzdálených maximálně tisíc mil.

Věděl, že by ji zbytečně vyděsil. Pět hodin. Lékaři mají celkem pět hodin, aby vyňali srdce z těla dárce, přepravili je do místního centra a voperovali do Jimovy hrudi. Kdyby se počasí nezlepšilo a letadlo se muselo odchýlit z plánované trasy, nouzově přistát na jiném letišti, nedorazil by tým včas ani s policejním doprovodem.

Sledoval provoz na dálnici a stále se držel v pravém pruhu.

Na letištní ploše v Garden Grove už stál připravený mikrobus a očekával přílet Leara 55. Ještě než se letoun úplně zastavil, řidič najel co nejblíže. Jakmile se schůdky dotkly země, zavolal: „Doktorka Sawyerová?“

„Adeline Sawyerová,“ opravila ho shora. „Nejsem lékařka, jsem koordinátorka týmu.“

„Dobrá; hlavně že už jste tady. Rychle si nasedněte.“

Vyjeli z areálu letiště a napojili se na dálnici. Adeline se otočila k Angstromovi a poznamenala: „Alespoň počasí je dobré.“

Jen souhlasně kývl.

Neušlo jí, že mladý chirurg je nervózní. A proč ne? Poprvé je v čele operačního týmu. Ale zvládne to. Slade se nemýlí, pokud jde o schopnosti asistentů. Jestli je přesvědčen, že je mladík připravený, pak bezpochyby je. Ve Všeobecné je uvítal Arnold Shapiro a ihned zavedl na sál, kde podpůrné přístroje udržovaly v chodu srdce v těle Larryho Clintona.

Ještě cestou Adeline požádala: „Ráda bych se podívala na papíry. Konečné vyjádření neurologa, souhlas rodiny.“

„Všechno je připraveno,“ odpověděl Shapiro. „Tudy prosím,“ ukázal na konec chodby a doprovodil skupinku na místo.

Na operačním sále se setkali s dalšími dvěma týmy, které měly od dárce jak byl nyní neosobně Larry Clinton označován převzít ledviny a játra.

Angstrom se krátce představil a celá skupinka se přesunula k umývadlům. Za chvíli byli připraveni.

Chirurg uchopil skalpel a vedl první řez hrudníkem až ke stydké kosti. Pilkou prořízl prsní kost a opatrně prostřihl osrdečník, aby mohl vyjmout srdce.

Mělo zdravou růžovou barvu a pravidelně tlouklo. Sáhl si na ně rukama; cítil, jak je vitální a silné. Kývl na Sawyerovou. Přešla k telefonu, a jakmile měla na lince Sladea, referovala: „Všechno v pořádku. Dárce poskytne ještě dva další orgány, ledviny a játra. Angstrom říká, že srdce je prvotřídní!“

„Díky,“ odpověděl Slade. „Průběžně nás informujte.“

„Samozřejmě,“ ujistila ho.

V domovském lékařském centru pak Slade okamžitě uvědomil ostatní a vydal pokyn na oddělení intenzívní péče. „Přivezte Campbella na operační sál!“

Pacient Campbell se již před několika hodinami podrobil prvním předoperačním přípravám. Především nedostal večeři. Potom mu sestra oholila hrudník a nyní ho důkladně umývala antiseptickým roztokem.

Vyrušil ji McCandless s injekcí chráněnou vrstvou gázy s dezinfekcí.

„Zdravím vás, doktore,“ usmál se Jim ve snaze působit sebejistě a klidně.

„Nazdar, Jime,“ odpověděl lékař a sledoval sestru, která ještě dokončovala práci. Ukázal mu stříkačku. „Musím vám píchnout tohle,“ vysvětloval, „azatioprin. Snižuje odmítavou reakci organismu. Je jen první z mnoha. Potom dáme prednison a cyklosporin.“

„To všechno budu muset brát do konce života?“

„Správně,“ přitakal McCandless, když vpíchl Jimovi první dávku.

„Co Nancy? Už to ví?“

„Je na cestě do nemocnice,“ řekl lékař a zjistil mezitím Jamesův pulz. Zkontroloval i ranku na krku, kudy předtím zaváděl katetr při měření plicního cévního odporu. Někdy i když velmi vzácně se místo zanítilo. Pečlivě je prohlédl. Žádná stopa po infekci.

Tak brzo by se ani neprojevila, pomyslel si. Tak proč po ní pátrám? Snad z pocitu viny k Forrestovi či Millicent? Protože jsem vybral Campbella? Anebo se chci utvrdit, že jsem zvolil správně? Dozvím se to, až budeme mít všechno za sebou. Ani potom mě nepřestanou pronásledovat úvahy. Když mi třeba Forrest řekl: doktore, plně vám důvěřuji. Zůstane to ve mně dlouho, hodně dlouho. Jak jen jsem se mu odvděčil za jeho důvěru.

Ze zamyšlení ho vytrhl až Jimův hlas.

„Doktore?“

„Prosím?“ vzpamatoval se.

„Mám něco s krkem?“

„Ne, ne, je to v pořádku. Úplně v pořádku!“ odpověděl přesvědčivě.

Objevili se dva sanitáři, aby pacienta převezli na sál. „Zvládnete to sám, pane Campbelle?“ zeptal se jeden.

„Jistě,“ prohlásil Jim. Přesunul se z postele na pojízdné lůžko. Prohodil: „Doufal jsem, že sem Nancy dorazí ještě před… no, myslel jsem… říct jí pár slov, dát jí pusu, víte?“

„Rozumím, Jime,“ přikývl lékař. „Musel ji zdržet ten hrozný nečas venku.“

Campbell ztišil hlas. „Doktore, až přijede, můžete jí vyřídit, že jsem s ní chtěl mluvit? Ať se stane cokoli, vždycky jsem ji miloval. A děti. Nezapomeňte na děti.“

„Určitě nezapomenu,“ slíbil McCandless a dodal: „Jime, uzdravíte se. Počkejte, budete jako znovuzrozený!“

Sanitáři zabalili Jamese do sterilního bílého prostěradla a vyvezli z pokoje. McCandless ho vyprovodil s úsměvem; zamával a zdvihl palec pravičky symbolické gesto úspěchu. Jakmile muži zmizeli za dveřmi, povzdechl si. Vtom zaslechl známý hlas. Nancy Campbellová.

„Jime! Jime!“ volala.

McCandless slyšel, že se rozběhla. Vyšel z pokoje a zahlédl ji, jak se snaží dohnat skupinku před sebou. Za ní oddychoval doktor Kaplan. Když míjel McCandlesse, vydechl: „Tak tak jsme to stihli. Na poslední chvíli!“

Nancy už doběhla sanitáře s vozíkem. Nahmatala za chůze Jimovu ruku, pak se ale zarazila a pohlédla tázavě na doprovod. Jeden z mužů přikývl. Přitiskla si manželovu dlaň k tváři. Přizpůsobila krok skupince a nepřestávala na Jima mluvit.

„Jime, je to tady. Jako modlitba, která se doopravdy vyplnila. Podívej paní Noonanová zůstala u dětí a tohle mi dala.“ Ukázala mu růženec. „Říkala jsem jí, že nejsme katolíci, ale stejně si ho prý máme nechat.“

„Má pravdu,“ pokusil se zažertovat Jim, „ve filmech a v televizi vždycky funguje.“

„Počkám tady, miláčku. Až se probudíš, budu u tebe,“ slíbila mu.

„Já vím,“ řekl. Dorazili ke dveřím, za něž už Nancy nemohla.

Sklonila se nad ním a políbila ho na ústa. Bože, prosím tě, dej, ať to není naposled. Dobrý bože. Kvůli dětem… ne, i kvůli mně… prosím.

Uvědomila si, že nemají čas postávat před vchodem. Sanitáři i Jim zmizeli za dvojitými dveřmi. Doktor Kaplan je následoval. Otočil se na ni.

„Nehnu se od Jima, holčičko.“

A byl pryč.

Nancy pozorovala křídla dveří, která ji oddělovala od manžela i lékařů.

S očima upřenýma kamsi za skleněnou výplň si v duchu říkala: Tímhle všechno skončí? Ne, to není možné. Nesmí. Ucítila osten strachu. Může. Mohlo by. Sevřela ruce v pěst a přitiskla si je na břicho. Obavy ani bodavá bolest nezmizely.

Kam mám jít? Co dělat? Doktor Kaplan říkal, že operace potrvá několik hodin. Možná i celou noc. Vrátím se do Jimova pokoje, rozhodla se. Kam jinam?

Vešla do místnosti. Postel zůstala, jak ji Jim opustil. Narovnala prostěradlo a natřepala polštář, jak byla zvyklá z domova. Celé týdny už nespal v ložnici. Z obavy o jeho zdraví trvala na tom, aby zůstal v malém pokoji v přízemí, v pracovně.

Stulila se do křesla v rohu v naději, že si alespoň na chvilku zdřímne. Spánek však nepřicházel. Zvažovala, jestli by si nemohla lehnout do postele, ale nezdálo se jí to vhodné. Jako by zabrala Jimovo místo a on se neměl vrátit. Všechno kolem v ní vzbuzovalo chmurné myšlenky na smrt. Aby se jich zbavila, vyběhla nakonec na chodbu.

Vzpomněla si, že ve společenské místnosti jsou dvě pohovky. O půlnoci tam jistě bude prázdno. Lehne si na gauč a trochu se vyspí.

Podle očekávání opravdu na nikoho nenarazila. Když navštěvovala Jima a přišli lékaři kvůli testům či prohlídce, nacházela azyl právě tady.

Teď se rozhlédla kolem sebe. Co když jsem tu naposled? napadlo ji. Ne, nesmím tak uvažovat, zrazovat ho. Určitě všechno dobře dopadne. Musí! Jistě se to podaří! Osmdesát procent pacientů nebo sedmdesát? se nakonec dočká operace. Ale co se s nimi stane potom? Někteří jistě zemřou na sále, když srdce nefunguje. Kolik z nich? Nikdy mi to neřekli. Anebo ano a já si to nepamatuji? Opravdu si nevzpomínám. Měla bych. Pomohlo by mi to. Když člověk nemá jinou útěchu, drží se čísel. Opírá se o statistiky. Tabulky a procenta.

Na operačním sále Všeobecné nemocnice v Garden Grove čekaly další dvě skupiny lékařů, až Boyd Angstrom otevře tělo. Přestože zahájil operaci, srdce bude posledním orgánem, který vyjmou; musí co nejdéle zásobovat tkáně krví a kyslíkem. Nejdříve odebrali ledviny, potom játra a nakonec měl příležitost Angstrom. Dal se do práce.

Aby zabránil koagulaci, vpíchl do žíly tři miligramy heparinu. Pak uzavřel dutou žílu. Počkal, až se srdce vyprázdní, a zasvorkoval aortu. Injikoval studený roztok a vyvolal srdeční zástavu. Oddělil plicní arterie a všechny přiléhající tkáně. Nyní mohl srdce vyjmout a umístit do nerezové nádoby.

Ponořil orgán do studeného sterilního roztoku, který si přivezli, a důkladně vyšetřil pro případ výskytu skrytých malformací. Aortální chlopeň, pravá předsíň, trojcípá chlopeň, levá předsíň, mitrální chlopeň… kousek po kousku pečlivě prohlédl. Celá procedura byla nezbytným předpokladem pro zahájení vlastní předoperační přípravy pacienta Campbella.

Jakmile skončil, znovu kývl na Adelinu. Okamžitě předala zprávu lékařskému centru.

„Angstrom právě vyoperoval srdce. Potvrzuje výborný stav.“

Chirurg umístil cenný orgán do sterilního umělohmotného sáčku se studeným fyziologickým roztokem, těsně uzavřel a zapečetil. Celý balíček vložil do dalšího obalu se stejnou tekutinou a ten pak do přenosného chladicího boxu. Během přepravy bude srdce uvnitř uloženo při stálé optimální teplotě čtyřech stupních celsia.

Angstrom zkontroloval umístění balíčku. Prostředí muselo být naprosto sterilní a srdce se nesmělo dotýkat ledového obložení v boxu. V opačném případě by došlo ke krystalizaci uvnitř svaloviny a tím k úplnému znehodnocení orgánu.

Vše se zdálo v naprostém pořádku a tým se vydal na zpáteční cestu.

Adeline Sawyerová ještě informovala domovskou kliniku: „Srdce je v chladícím boxu. Vyrážíme na letiště!“

Od tohoto okamžiku začali měřit čas. Pokud měli splnit své poslání a zachránit Jimu Campbellovi život, museli se vejít do pětihodinového intervalu.

Jakmile Chris Slade slyšel: „Vyrážíme na letiště,“ automaticky mrkl na ciferník nástěnných hodin a v duchu začal počítat.

Je dvaadvacet dvanáct. Pětatřicet minut trvá cesta na letiště v Garden Grove. Let tři hodiny a dvanáct minut. Z letiště sem do nemocnice čtyřicet minut. Dorazí něco málo po druhé. Pacienta v Campbellově stavu musí uspat velmi pomalu. V takovém případě obvykle potřebují dvě hodiny.

Promluvil s hlavním anesteziologem.

„Začněte ve čtvrt na jednu,“ rozhodl.

Přestože ve společenské místnosti vládlo naprosté ticho, Nancy Campbellová nemohla rozčilením usnout ani tam. Lehla si na pohovku. Ucítila něco tvrdého v náprsní kapse a vzpomněla si na růženec od paní Noonanové. Vyndala ho a sevřela v dlani. Možná jí nepomůže, ale jistě neublíží. Místo spaní se bude chvíli modlit.

Zkusila pravidelně zhluboka dýchat, aby se uklidnila. Na pár vteřin pokaždé zadržela dech, ale nepříjemná bolest kolem žaludku stejně nepolevila. Soustředila se na vlastní pocity. Před lety, ještě než se narodil Jimmy, mívala podobné křeče. Po dětech zmizely, až do dnešního dne.

Zdálo se jí, že zaslechla tiché kroky. Zpozorněla. Nejspíš noční sestra. Nedá se jim upřít, že reagují okamžitě.

Kroky neutichly. Kdosi tiše vstoupil. S provinilým pocitem se posadila. Návštěvníkům není dovoleno spát v nemocničních prostorách, vytanulo jí okamžitě na mysli. Nespala jsem, bránila se vlastní představě. Jen jsem si lehla. Chtěla jsem si trochu odpočinout, to je všechno. Proti tomu snad nikdo nemůže nic namítat.

Připravila se na vysvětlování Jim, operace, čekání ale uvědomila si, že příchozí není sestra. Byla to Millicent Forrestová. Nancy se ulevilo, když spatřila známou sympatickou tvář. Rychle vstala a zamířila k ní. Hned vyhrkla: „Dočkali jsme se! Našli srdce pro Jima!“ oznamovala vzrušeně. „Už je na sále!“

Millicent se snažila vypadat překvapeně a potěšeně. „To je báječné!“

Nancy ji chytila za ruku. Obě se posadily na pohovku. Nancy se potřebovala vypovídat, svěřit se s radostí i strachem.

„Zrovna jsem vyndala prádlo ze sušičky… zašívala jsem Jimmymu kalhoty, to je pokaždé hrůza, někdy mi připadá, že chodí po kolenou! Vybírala jsem nějakou záplatu, když najednou zazvonil telefon. Volala sekretářka doktora McCandlesse, Claire. Prý mají srdce pro Jima a já mám ihned přijet do nemocnice.“

„Určitě to byl nejdůležitější telefon ze všech,“ předvídala Millicent.

„To ano! Byla jsem nadšená a zároveň jsem se polekala. Až půjde o Winstona, uvidíte, co mám na mysli. Čekali jsme týdny, potom měsíce, celý ten čas s jediným přáním… srdce. Bože, prosím tě, najdi srdce pro Jima. Kdekoli a jakkoli, ale dej mu je, jistě existuje! Znáte ten pocit.“

„Ano, dobře ho znám,“ přikývla Millicent.

„Víte, dejte si pozor. Není to taková úleva, jak by si člověk představoval,“ pokračovala zaníceně Nancy.

„Ne?“ Millicent nedala ani náznakem najevo, co předcházelo McCandlessovu rozhodnutí.

„Na minutku dvě si pomyslíte konečně! Bohu díky! Dostane nové srdce. Bůh mě vyslyšel. Ale potom vystřízlivíte a začnete uvažovat: Co když se něco přihodí na operačním sále? Nepřijedou včas. Nebo jestli srdce nebude fungovat? Co kdyby. Vaše radost se během chvilky změní v hrozný strach. Začnete se bát a představujete si, co všechno se může pokazit. Zrovna teď mě strašně bolí břicho. Takže to není jen radost a úleva. Uvidíte sama.“

„Ano,“ souhlasila Millicent vlídně. „Povězte mi, Nancy, kde vás to bolí?“

Přiložila dlaň na měkké místo kousek pod hradní kostí.

„Lehněte si, Nancy,“ vybídla ji Millicent. „Jen se položte.“ Zlehka začala Nancy masírovat a ta se brzy uvolnila. Za chvíli bylo po napětí i po bolestech.

Mladá žena si najednou uvědomila: „Bože, já tu pořád povídám o Jimovi, o sobě a nenapadne mě zeptat se na Winstona!“

„Jde to, je mu docela dobře,“ zalhala Millicent konverzačním tónem.

„Opravdu?“

„Ano, jistě. Proč?“

„Jestli je v pořádku, proč jste takhle pozdě tady? Vždyť už je po půlnoci,“ uvažovala Nancy nahlas.

„Winston byl zvečera zase trochu v pesimistické náladě,“ zaimprovizovala pohotově Millicent.

„Ach, to dobře znám! Tolikrát jsem Jima zastihla v depresi. ‚Nikdy se nedočkám‘, prohlašoval, ‚budu jedním z těch třiceti procent, kteří umřou ještě před operací.‘ Tohle mi opakoval nesčetněkrát. Však sama víte.“

„Ano, znám to,“ souhlasila Millicent. „Win měl zrovna dneska takovou noc, proto jsem se rozhodla zůstat. Asi jsem usnula. Když jsem se probrala, bylo už dost pozdě. A tak jsem tady.“

„Nedovolte mu, aby se vzdal,“ povzbuzovala ji Nancy. „Víte co? Zítra za ním zajdu a promluvím s ním. Řeknu mu o Jimovi. Dneska ráno ztratil veškerou naději, byl úplně na dně. A potom mu najednou oznámili, že pro něj mají srdce. Za chvíli ho potom už odvezli na sál a začal pro něj nový život.“ Maličko se zarazila. „Tedy, jestli všechno dobře dopadne, samozřejmě.“

„Určitě ano,“ ujistila ji Millicent. „Slade je prý jedním z nejlepších ve svém oboru v celé zemi. ‚Když vezme Slade do ruky skalpel, stává se z něj okamžitě precizní technik. Kdybych někdy musel na operaci, svěřil bych se bez váhání jemu‘, řekl mi jednou doktor McCandless.“

„Doktor Kaplan je stejného mínění.“

„Vidíte, nemusíte se ničeho bát.“ Začala Nancy znovu masírovat břicho. „Je to trochu lepší?“

„Mnohem,“ tvrdila Nancy. „Děkuji.“

„To je dobře,“ usmála se Millicent.

„Moc ráda bych věděla, co se asi teď děje nahoře,“ vrátila se myšlenkami znovu k Jimovi.

„Jak dlouho už tam je?“ zeptala se Millicent.

„Skoro dvě hodiny.“

„Myslím, že zatím se tak moc nestalo,“ řekla jí Millicent mírně. „Ještě je brzy. Doktor McCandless mi jednou vysvětloval, že během prvních dvou hodin dávají pacientovi postupně anestetika a uspávají ho.“

„Vy jste se s ním bavila dost často, viďte?“

„Ano, měla jsem párkrát možnost si s ním promluvit.“

„Řekl… zmínil se někdy také o Jimovi? O tom, jaké má vyhlídky po operaci?“ ptala se opatrně Nancy.

„My jsme… nemluvili jsme o ostatních pacientech, jen o Winstonovi.“ Millicent se snažila vyhnout jakémukoli následnému objasňování.

„Ach, samozřejmě. Asi by to odporovalo lékařské etice, ne? Rozebírat potíže jiných pacientů, že?“

„Ano, máte pravdu, Nan.“ Rozhovor ji stál mnoho sil, jak se musela ovládat. Omluvila se. „Tak, Nancy, teď zůstaňte klidně ležet a odpočiňte si. Já se půjdu podívat na Winstona, jestli je v pořádku.“

Zvedla se k odchodu, ale Nancy ji ještě chytila za ruku.

„Já. Chtěla bych vám ještě něco říci. Snad vám to nebude vadit.“

„Vadit?“ podivila se Millicent. „A mělo by?“

„Jen… když jste mi před chvílí masírovala břicho, připadala jsem si znovu jako malá. Jako byste byla moje mamka. Já vím, nemáte na to roky, ale… jste si tak jistá, taková vyrovnaná, zkušená… víte, jak to myslím? Jak vystupujete, vaše jednání… mohla byste být báječná matka. Moje maminka nebyla tak hezká jako vy. Ale v něčem se vám podobala, byla milující, starostlivá.“

„Říkáte byla,“ poznamenala Millicent tiše.

„Umřela, měla jsem sedmnáct. Odpoledne mi došívala maturitní šaty a druhý den byla mrtvá. Praskla jí cévka v mozku, vysvětlili mi tehdy.“

„Ach, drahoušku, to pro vás muselo být hrozné!“

„Kdyby tu dnes seděla vedle mě, pomohla by mi stejně jako vy.“

Nancy si přitáhla ženinu ruku ke rtům a políbila ji.

Poté se Millicent mohla vrátit zpátky do manželova pokoje.

Vzala za kliku, ale zarazila se. Zevnitř slyšela dva tiché hlasy. Jeden nepochybně patřil McCandlessovi a druhý sestře. Millicent zpočátku nerozuměla, a tak tiše pootevřela dveře. Kardiolog právě říkal: „Tohle by mělo do rána stačit. Ale zkontrolujte ho každou hodinu. Kdyby se mu přitížilo, okamžitě mě zavolejte. Budu v nemocnici, dokud neskončí transplantace pana Campbella.“

Už předtím si všiml Millicent, ale nepřestal mluvit. Teprve až sestra odešla, věnoval se jí.

„Zavolala mě, protože se jí zdálo, že Winston má problémy s dýcháním. Ale teď už je to v pořádku. Spí.“

„Dobře.“

„Myslím… asi vám dlužím vysvětlení,“ začal opatrně.

„Ne. Chápu vás. Jeden z okamžiků, jimž se lékaři nemohou vyhnout,“ řekla a snažila se o neosobní tón. Přemáhala se, aby se jí nezachvěl hlas.

„Máte právo znát důvody,“ namítl.

„Nikdo nám nesliboval výhradní práva. Už ve Washingtonu nám vysvětlili celou situaci. Byla to otázka náhody.“

„Prezident se pokusil intervenovat, ale politikové nemohou řídit kroky lékařů. Zvláště v našem oboru, kde je zásoba orgánů tak omezená. Napříště by dostal srdce ten, který by nabídl víc. Takže v případě vašeho muže a Jima Campbella rozhodovalo jediné hledisko: Kdo využije srdce lépe a déle.“

„Chápu,“ odpověděla tiše. Prosím, už mi to dál nevysvětlujte. Nechtějte se zbavit viny tím, že se mi vyzpovídáte. Prosím vás, už ne! Prosím. „Chci vědět jen jedno. Jakou šanci má Winston?“

„Jestli se nám podaří udržet ho pár týdnů, máme naději, že se objeví dárce.“

„A je schopen čekat?“

„Nic vám neslibuji. Ale na našem seznamu je první. Takže má reálnou naději.“

„Naději,“ převalovala to slovo na jazyku a pokoušela se odhadnout jeho skutečný význam pro Winstona.

Dál nebylo co říci. Vycítil, že se mu nepodařilo konečné rozhodnutí obhájit.

Hank Stepanik vyhlížel střídavě různými okny řídící věže. Mnoho nezahlédl všude kolem se povalovala mlha a v ní se po několika metrech ztrácela i rozjezdová dráha. Dvakrát už nařídil rozsvítit přistávací světla; v obou případech s mizerným výsledkem.

Na stole měl telefon, otevřenou přímou linku na kliniku. Nad hlavou reproduktor radiového spojení; zatím z něj vycházelo jen suché praskání. Lear 55 se jim naposledy ozval před patnácti minutami.

Náhlý poryv větru obrátil prudkou spršku přímo do okenních skel. Stepanik se otočil. Chvíli se pokoušel přesvědčit sebe sama, že jde o příslib naděje. Liják a silný vítr by mohly rozptýlit mlhu; ta je nejhorší zabíjí. Déšť nevadí, ujišťoval se. V hloubi duše však věděl, že přívaly vody způsobují stejné škody.

Ženský hlas v telefonu se dožadoval jeho pozornosti.

„Ano, jsem tady,“ ohlásil se.

„Něco nového?“ chtěla vědět sestra na operačním sále stovky mil odsud.

„Zatím nic. Museli se dostat do bouřkového pásma a nejspíš mají dost práce. Vydržte. Nepotrvá to dlouho. Jistě se brzy přihlásí,“ odpověděl jí. V tom okamžiku se z reproduktoru na stěně opravdu ozvalo hlášení:

„Lear 55 volá věž. Máme trochu problémy s počasím. Předpokládaná doba návratu dva deset.“

„Rozumím,“ potvrdil Stepanik, „zůstaňte ve spojení.“ Do telefonu oznámil: „Právě jsem s nimi mluvil. Přistanou deset minut po druhé.“

„Ve dvě deset?“ zopakovala sestra a počítala: „Čtyřicet minut na jízdu dříve než za dvě hodiny tu nebudou.“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasil.

Slyšel, jak se baví se Sladeem, a za chvilku i jeho volání: „Přivezte pacienta na sál!“

Jim Campbell už před chvílí dostal nějaká sedativa. Teď ho přikryli bílou plachtou, odvezli na operační sál a opatrně položili na stůl. Ostrá světla ho na okamžik oslepila. Rychle zamrkal a potom pomalu otevřel oči. Napůl omámený poznával tváře v maskách. Slade. Aileen Camerataová. Briscoe, Sladeův asistent. Sestry Colwellová a Weinerová. Dva anesteziologové, Kilmer a MacRee. Obsluha resuscitačních přístrojů, Ward a Gordon.

Kdosi se nad ním sklonil a zašeptal: „Jime, je to tady. Konečně jsme se dočkali. Všechno dobře dopadne, uvidíte. Držte se!“

Hned věděl, komu patří ten hlas. Doktor Kaplan je tady! Uklidnil se a opět zavřel oči. Než úplně ztratil vědomí, ještě stihl rychlou modlitbu. Bože, ne kvůli mně, ale udělej to pro Nancy a pro děti. Nech mě žít. Prosím.

Hodiny na stěně v operačním sále ukazovaly za sedm minut dvě. Sestra podala Sladeovi sluchátko. „Hanku? Jak to vypadá?“

„Trochu se zdrželi,“ ozval se Hank Stepanik na druhém konci. „Měli by dorazit ve dva dvacet čtyři.“

„Díky.“ Půlhodina do přistání. S policejním doprovodem jsou tu za čtyřicet minut. Celkem hodina a jedenáct minut, než budeme mít srdce na sále. Zavelel: „Dobrá. Dejme se do práce!“

Postavil se ke stolu. Sestra mu podala skalpel. Jistou rukou vedl první dlouhý řez středem Jimova hrudníku.

„Retrahovat.“ Doktorka Camerataová odtáhla kůži i vrstvu svalů a obnažila Jimův hrudník. Slade zvedl ruku. Sestra mu podala lesklou elektrickou pilku. Rozřízl středem sternum. Uvolněné stěny hrudního koše se rozestoupily a Slade spatřil Jimovo srdce. Přestože je kryl osrdečník, chirurg viděl, jak je zubožené slabý, sotva fungující sval, který zatím znal jen ze snímků. Okamžitě mu bylo jasné, že bez operace by James neměl naději pár týdnů, jestli vůbec.

Zavedl do aorty kanylu a nechal ji zasvorkovanou. Totéž provedl i s dutou žílou. Ve vhodný okamžik Jima napojí na mimotělní oběh, aby orgány nezůstaly během transplantace bez kyslíku. K dalšímu kroku však může přikročit, až bude tým s náhradním srdcem patnáct minut od centra. Nyní zbývalo jen čekat.

Hank Stepanik už absolvoval podobné situace tolikrát, že si dobře uvědomoval rozhodující úlohu času. Měli pět hodin na všechno. Musí nejen bezpečně přistát tady na letišti, ale také v pořádku dopravit cenný náklad až na operační sál. Dvě policejní auta už čekala a záchranka stála připravena vyrazit.

Lear 55 se hlásil v pravidelných patnáctiminutových intervalech. I obsah se opakoval: mají skluz, ale snaží se jej dohnat.

Vyrovnat zpoždění, pomyslel si Stepanik. S vyhlídkou na bouřku nemají moc velkou šanci. A tady dole taková kaše!

Oproti jeho předpokladům nebo spíše přání déšť mlhu nerozptýlil. Naopak: začalo hustě pršet a také vítr zesílil. V prudkých silných poryvech metal nekonečné litry vody různými směry.

Jak má pilot přistát? Co mu poradit v takovém počasí? Na kterou ze tří ranvejí ho navést?

Stepanik zvedl k ústům pohárek s vlažnou kávou. Lokl si, ale hned obsah vyplivl; zdál se mu příliš hořký. Pochopil, že dnes už překročil hranici své běžné spotřeby. Natáhl se pro sendvič, jenže chleba mezitím okoral. Vyhodil krajíc do koše.

Cítil, že skutečná příčina tkví jinde, nesouvisí tolik s kávou nebo jídlem. Kdyby očekával jakýkoli jiný let, ne tým s náhradním srdcem, nenechal by pilota přistát a navigoval by ho na nejbližší bezpečnou letištní plochu. Bellville. Nebo Salem. V nejnutnějším případě na vojenskou základnu. Jenže všechna místa ležela nejméně šedesát mil od jeho letiště, což by znamenalo ztrátu dalších padesáti minut. Nemohli si takový luxus dovolit.

Hank Stepanik neměl jinou volbu. Pokud chtějí splnit své poslání, musí přistát tady, bezpečně a během čtvrthodiny. Šel znovu k vysílačce.

„Leare 55, hlaste se.“

Z reproduktoru na stěně se ozval hlas pilota: „Jsme dole za dvanáct minut. Jaké jsou podmínky?“

„Nevypadá to moc dobře,“ oznámil Hank. Stále ještě však doufal, že by se situace mohla trochu vylepšit. „Přistanete na ranveji dva. Druhá ranvej.“ Ihned oznámil na operační sál: „Dvanáct minut než dosednou na plochu, ale nelze vyloučit zdržení kvůli počasí.“

Díval se na přistávací dráhu, jejíž konec se ztrácel v nedohlednu. Zavolal svým mechanikům: „Chlapi, určitě je osvětlená celá dvojka?“

„Každý reflektor,“ ujistili ho.

„Ksakru!“ zaklel Stepanik. Mlha za okny zůstávala stále stejně neproniknutelná, ani náznak, že by se mohla během několika minut zvednout.

Za chvíli zaznělo z reproduktoru znovu: „Lear 55. Hanku, vidím letiště. Nebo spíš světla. Pro jistotu raději přeletím nad vámi.“

Stepanik svíral mikrofon připraven vydávat pohotovostní povely. Pozorně poslouchal, ale ozývalo se jen suché praskání vysílačky. Potom rozeznal zvuk blížícího se letadla. Za chvíli přeletělo nad nimi.

Nízko! uvědomil si. Hodně nízko. Stoupej! Jdi výš! pobízel pilota v duchu. Letoun se vznesl. Hank Stepanik s úlevou vydechl.

„Leare 55, slyšíš mě?“

„Příjem, Hanku. Zkusil jsem se dostat nad dvojku, ale vidím jen rozmazaná světla.“

„Zopakuj to ještě jednou.“

Adeline Sawyerová, usazená v kabině u okénka, si přejížděla rukama po stehnech, potřebovala se trochu uklidnit a také osušit pot na dlaních. Angstrom ji mlčky sledoval a sdílel její obavy.

„Zase stoupáme,“ prohodila.

„Vypadá to tak,“ přikývl. „Je něco vidět?“

„Pár skvrn, ale nic určitého.“

„Žádné reflektory?“.

Zavrtěla hlavou. „Jen fleky.“

„Lepší než nic,“ snažil se posoudit situaci ze světlejší stránky.

Nahoře na věži sledoval Hank Stepanik pohyb letadla. Znovu přeletělo a opět se vzneslo. Současně se ozvalo z reproduktoru: „Hanku! Nevidím tu zatracenou ranvej! Budeme muset jinam!“

„To nejde! Nesmíš to srdce ztratit!“

„A co se asi stane, když se zapíchnu vedle?!“ odsekl pilot.

„Lou, zkus to ještě jednou,“ požádal Hank.

Vzal mikrofon, aby se domluvil se svými muži na ploše. Když se mu ozval mechanik, vydal pokyny: „Ať se sanitka a policejní vozy postaví na konci dvojky a naplno rozsvítí světla. Chci tam všechny dostupné reflektory!“

Pozoroval, jak se dole odlepila tři auta a zamířila ke konci rozjezdové dráhy. Kdesi v dálce se zastavila a namířila čelní světla na ranvej. Šest žlutých kuželů tlumených hustou mlhou přece jen pomohlo zvýraznit asfaltový pruh.

„Lou,“ spojil se Stepanik opět s pilotem Learu, „přidali jsme světla. Zkus to ještě jednou!“

„Rozumím. Nashle na zemi tak nebo tak.“

Hank Stepanik naslouchal zvukům letounu. Lear se přibližoval. Hank doufal, že brzy uslyší, jak stroj dosedá na zem pneumatiky kol a burácení motorů, než zpomalí a zastaví se docela.

Dlouho, pomyslel si, trvá mu to hrozně dlouho. Mohl by nakonec narazit do sanitky a do policejních aut. Bohudíky, tady je. Dokázal to. Brzdi. Tak, pomalu… hezky. Pomalu… pomalu. A stůj.

Pozoroval ranvej, kde se objevil bílý nos letadla a konečně zastavil jen pár metrů od sanitního vozu. Hankovi se viditelně ulevilo. Zvedl telefon.

„Právě přistáli,“ ohlásil na sál.

Viděl, jak se dveře Learu otevřely a vyjely schůdky. První vystoupila Adeline Sawyerová, za ní Angstrom a potom dva technici s cenným nákladem. Spěchali uložit chladicí box do auta. Všichni kromě pilota se usadili v sanitce. S výstražným policejním majáčkem vpředu i vzadu vyrazila výprava co nejrychleji do nemocnice.

Sestra na sále, která se během poslední půlhodiny nevzdálila od telefonu, převzala Stepanikovo hlášení.

„Doktore, letiště. Zrovna přistáli!“

Ben Kaplan se snažil zhodnotit situaci co nejoptimističtěji: „Zdrželi se, ale přece jen se vešli do limitu. Není to tak zlé.“

„Mají zpoždění dvaačtyřicet minut,“ zdůraznil Slade.

„Ale ani nepotřebovali celých pět hodin. Dokonce nějaký čas zbývá.“

„Dvaadvacet minut,“ měl Slade spočítáno. „Mám rád větší rezervu,“ poznamenal.

Zkontroloval pohledem techniky. V pořádku, byli připraveni. Povolil svorky na kanylách v Jimově aortě a duté žíle. Krev z těla pacienta začala proudit do přístroje a obohacená kyslíkem se znovu vracela do tepenného systému, aby během transplantace udržovala v pravidelné činnosti všechny ostatní orgány. Anesteziologové upírali zraky na monitor a sledovali křivky udávající základní životní funkce pacienta. Po několika minutách bylo rozhodnuto: Pacient napojen na mimotělní oběh a stabilizován.

Na tuhle chvíli Slade čekal. Jakmile přinesou nové srdce na sál, bude konečně moci pokračovat v práci.

Ve stejnou dobu, kdy Jimův stav prohlásili za stabilizovaný, odbočila výprava z dálnice na silnici vedoucí k transplantačnímu centru. Sirény obou policejních vozů teď kvílely naplno. Na křižovatkách, pokud zrovna svítila červená, vždy řidiči zpomalili a ujistili se, že mohou bezpečně projet. Déšť neustával, což mělo jednu výhodu: kdo nemusel, nesedl za volant, takže tým dorazil na místo oproti očekávání o šest minut dříve.

Čtyřiadvacet minut poté, co byl Jim napojen na mimotělní oběh, se ve dveřích operačního sálu objevila Adeline Sawyerová. Kývla na Sladea. Zatím dorazili i oba asistenti s očekávaným nákladem. Slade si orgán pozorně prohlédl a obrátil se k Angstromovi.

„Takhle kvalitní vzorek jsem už dlouho neviděl,“ prohlásil Angstrom.

„Běžte se umýt,“ řekl mu Slade, „možná vás budeme potřebovat.“

Vrátil se ke stolu a zvedl ruku. Sestra mu podala skalpel. Slade opatrně otevřel osrdečník a obnažil tak úplně Jimovo nemocné srdce. Několika jistými řezy odstranil přední část, zatímco obě komory nechal téměř netknuté. Jakmile oddělil obě předsíně a kus jedné ze síní, natáhl ruce a sestra mu podala nehybné zdravé srdce Larryho Clintona. Slade je vložil do Jimova hrudníku.

Angstrom a Kaplan se na sebe podívali. Oběma se viditelně ulevilo, když velikost souhlasila. První možná komplikace byla zažehnána. Lékaři si samozřejmě uvědomovali, že tohle je jen dílčí úspěch; čeká je ještě několik rozhodujících okamžiků.

Kaplan obdivoval Sladeovu techniku. Sledoval, jak mladší kolega Jimovi zručně všivá nový zdravý orgán, občas hbitě nastřihl nebo oddělil kousky nepotřebné tkáně, která by později vadila. Větší problém představovalo připojení srdce k aortě; maličko upravil její sklon, aby obě části přiléhaly naprosto těsně. Potom se dal do šití. Nakonec si prohlédl výsledek. Byl spokojen. Nikde ani náznak prosakující krve.

Vlastní implantace trvala třicet devět minut a zdála se úspěšná.

Slade si však zdaleka neoddechl tolik jako Kaplan. Chirurg ze zkušenosti dobře věděl, že ani perfektní spoj sám o sobě ještě není zárukou vítězství. Zkouška ohněm je teprve čeká.

Slade opět zvedl ruku a žádal sestru: „Prednison!“ Obratem mu podala injekční stříkačku se silnou dávkou medikamentu, jenž měl potlačit odmítavou reakci pacientova organismu. Slade ji vstříkl Jimovi do žíly a poté povolil svorku na aortě, aby umožnil průchod krve srdečními tepnami a obnovil tak cirkulaci.

Přísun čerstvě okysličené krve by měl srdce opět probudit k životu, podnítit je k činnosti po pěti hodinách, během nichž leželo podchlazené ve fyziologickém roztoku. Bude fungovat?

Slade, Angstrom i Kaplan neodtrhli oči od Jimova otevřeného hrudníku. Když se koronární arterie naplnily čerstvou krví, srdce téměř poskočilo a začalo fibrilovat. Chaoticky a nekontrolovaně se chvělo. Kaplana taková reakce polekala, ovšem Slade i Angstrom zůstali v klidu. V počátečním stadiu není fibrilace výjimečným jevem.

„Elektrody!“ zavelel Slade.

Sestra mu je okamžitě podala a Slade je přiložil na stěny chvějícího se srdce.

„Šok!“

Camerataová spustila přívod proudu. Srdce sebou znovu prudce trhlo, ale následující stahy byly pravidelnější. Po chvíli znovu znejistělo a postupně ochablo.

Kaplan pohlédl na Sladea. Teď už chirurg úplně klidný nebyl.

„Šok!“

Celá situace se téměř opakovala od nadějné počáteční reakce až k pomalým nepravidelným stahům. Třetí dávka proudu ale vyvolala mnohem optimističtější odezvu.

Srdce nyní tepalo v pravidelném rytmu. Lékaři pozorovali každý pohyb. I když se uklidnilo, stále zatím nepracovalo jako normální zdravý orgán. Kaplana změna k lepšímu zbavila obav, ale Slade si ještě neoddechl. Věděl, že úplná zátěž přijde, až uzavřou mimotělní oběh a odpojí Jima od podpůrného přístroje. Jakmile si byl jistý, že se činnost srdce dostatečně stabilizovala, rozhodl se k dalšímu kroku.

„Zkusíme ho odpojit,“ řekl technikům.

Pod chirurgovým dohledem začali postupně snižovat množství krve procházející okysličovacím zařízením. Pomalu zredukovali objem ze čtyř litrů na tři.

Zdálo se, že se srdce se zvýšenými nároky vyrovnalo. Slade pokynul, aby pokračovali, přitom však nespustil pohled z Jamesovy hrudní dutiny. Tolik se může stát během okamžiku! Odpojování pacienta od přístroje trvá dost dlouho a přitom každá sekunda je rozhodující. Teprve během půlhodiny se dozvědí, na čem jsou.

Millicent Forrestová pozorovala spícího manžela a naslouchala jeho přerývavému dechu. Občas jej přerušil suchý kašel nebo zasípání.

Kéž bych tak mohla dýchat i za něj, přála si v duchu. Před infarktem byl tak silný! Já jsem vždycky jen předstírala, že hodně vydržím. Musela jsem budit dojem, že jsem připravena zvládnout každou situaci. Jak mě to tenkrát nazvala jedna redaktorka? Nezdolná paní Forrestová. Jsem ráda, že mě nevidí dnes, kdy mě můj muž tolik potřebuje a já mu nedokážu pomoci. Uvědomila jsem si, jak moc ho miluji, jenže už je pozdě. Moc pozdě. Raději bych měla někoho zavolat.

Pospíchala chodbou k osvětlené kanceláři sester.

„Prosím, potřebuji něco pro pana Forresta. Má potíže.“

Sestra nahlédla do záznamu. „O půlnoci dostal sedativa,“ vyčetla z přehledu.

„Spí,“ vysvětlila Millicent, „ale těžko se mu dýchá.“

„V tom případě zavolám raději doktoru McCandlessovi.“

„Ano, uvědomte ho co nejrychleji, prosím. Pospěšte si.“

Sestra zvedla sluchátko a Millicent se vydala slabě osvětlenou chodbou zpět do pokoje. Když míjela jedny dveře, zaslechla tiché vzlyky. Vešla. Nancy Campbellová seděla schoulená v křesle v rohu, obličej zabořený do provlhlého kapesníku, a její drobné tělo se celé otřásalo pláčem. Millicent zlehka usedla na okraj křesla a objala ji.

„Co se děje? Stalo se něco na operačním sále? Co říkali?“ ptala se.

Nancy párkrát vzlykla, než byla schopna odpovědět.

„Nic. Ale trvá… už to trvá takovou dobu… celé hodiny… tolik hodin.“

„Nan, taková operace musí trvat dlouho. Allen doktor McCandless mi říkal, že někdy dokonce půl dne. Dvanáct hodin. Záleží na situaci.“

„Určitě se něco nepovedlo, vím to. Cítím to.“ Nancy se znovu rozplakala. Přitiskla uslzenou tvář Millicent na prsa.

Millicent ji pohladila, ale opatrně se vyvinula z objetí a spěchala k manželovi. Na chodbě zahlédla McCandlesse, jak míří do Winstonova pokoje. Setkali se u dveří.

„Co se stalo?“ zeptal se kardiolog.

„Dýchá tak… tak ztěžka. Divně. Není to obvyklé, ani u něj ne.“

„Stěžoval si na bolesti? Bolelo ho v hrudníku?“

„Spí. Jestli ho něco bolí, asi to není tak silné.“

„Podívám se na něj,“ rozhodl. „Počkejte na mě tady.“ Na okamžik znovu pocítil potřebu omluvit se za svoji volbu. Pohlédl na ni. Pochopila, nač myslí.

V jejích očích viděl jasně: na vysvětlování je pozdě. Teď mu pomozte, udělejte, co je ve vašich silách.

„Budu v Campbellově pokoji. Ona mě potřebuje,“ řekla stručně.

Allen McCandless stál vedle Forrestova lůžka a posuzoval Winstonův těžký dech, popelavý obličej a promodralé rty průvodní znaky nedostatečné srdeční činnosti. Poškozené srdce nestačilo zásobovat tělo kyslíkem a živinami v potřebné míře. Ještě není třeba pacienta úplně napojit na podpůrné přístroje, ale jistě pomůže kyslík. McCandless zvedl sluchátko a předal pokyn sestře.

Změřil Forrestovi pulz a mezitím v duchu odhadoval: jestli se další zdravé srdce neobjeví do měsíce, nemá naději.

Sestra zapojila přívod kyslíku a Forrestovi se viditelně ulevilo. Začal dýchat klidněji a pokojně usnul. McCandless mohl odejít a uvědomit Millicent.

Našel ji v pokoji Jima Campbella a pochopil, co mínila slovy ona mě potřebuje. Nancy se přestala ovládat a bez zábran plakala Millicent v objetí.

Když vstoupil, Millicent k němu vzhlédla. „Jak je mu?“

„Dostal kyslík, odpočívá. Bude to dobré.“

„Dobré,“ opakovala s lehkou ironií, kterou si McCandless vyložil jako výčitku, i když jí na očích viděl, že ho neobviňuje.

Svědomí. Vina. Nemohu za to, bránil se v duchu. Doktoři by neměli být dohnáni k takové volbě.

Oslovil Nancy. „Není žádný důvod k pláči. Jsem ve spojení s lékaři na sále. Srdce přivezli o něco později, ale zatím jde všechno podle plánu.“

„Jak mu je?“ vypravila ze sebe Nancy mezi vzlyky.

„Nové srdce už má,“ řekl McCandless.

„Kdy ho budu moci vidět?“ chtěla hned vědět.

„Ještě to nějaký čas potrvá, než operace skončí. Pár hodin,“ dodal, aby měla představu.

„Hodin?“ opakovala nevěřícně. V jediném slově se odrážel všechen strach.

„To neznamená, že něco není v pořádku,“ vysvětloval. „Ale transplantace je složitá záležitost. A žádné dvě operace neprobíhají úplně stejně.“

„Takže by se něco mohlo pokazit.“

„Kdyby k něčemu takovému došlo, zavolali by mě. A já jsem přece tady. Takže,“ vytáhl svůj kapesník, aby jí osušil slzy, „jestli vás příště uvidím plakat, doufám, že jenom radostí! Platí?“

„Ano,“ přikývla a pokusila se o úsměv.

Než odešel, rychle zaletěl pohledem k Millicent, aby se ujistil, že zatím zůstane s Nancy.

„Půjdu se podívat na Winstona,“ řekl a vyklouzl z pokoje.

Uplynulo devatenáct minut od okamžiku, kdy Slade nařídil postupné snižování objemu krve proudící mimo tělo. Z původních čtyř litrů se pomalu dostali až na jeden a všichni kolem operačního stolu s potěšením sledovali, že se Jimovo nové srdce se zátěží uspokojivě vyrovnalo. Tepalo nyní v pravidelném rytmu a celý tým na sále si oddechl.

Slade se chystal zahájit poslední fázi úplné odpojení od přístroje. Jestli srdce nápor nezvládne, bude potřeba Jima napojit zpět, což představuje určité riziko. Žádná dvě srdce se neprojeví v takové chvíli zcela stejně. Slade už jich viděl spousty. Některá chirurgovi doslova ožívají pod rukama, jiná selžou. Lékař si nikdy není jistý, alespoň ne do chvíle, kdy uvidí výsledek na vlastní oči.

Kývl na asistenty.

Slade, Angstrom i Kaplan neodtrhli pohled od Jamesova hrudníku. Zátěž nezpůsobila žádné problémy. Srdce bilo pravidelně.

Slade však svým zkušeným zrakem jako první zaznamenal změnu; ostatní si všimli o chvilku později. Tempo ochablo. Zpočátku skoro neznatelně, ale potom už nemohli pochybovat.

Slade se pootočil k sestře: „Dopamin!“ a také hned nařídil: „Zavolejte McCandlesse! Je někde v budově.“ Rychle zvažoval, jaké další medikamenty má k dispozici. Isuprel, epinefrin… nejlepší ale bude počkat na McCandlesse, on je kardiolog. V krajním případě mohou voperovat mechanické srdce, aby udrželi pacienta naživu, anebo Jima znovu napojit na mimotělní oběh a okamžitě najít náhradního dárce, jenže po tolika hodinách na podpůrném přístroji nebude velká naděje na úspěch. Macu, ať jsi kdekoli, potřebujeme tě tady!

McCandless byl pryč jen několik minut, když Millicent i Nancy uslyšely z chodby rychlé kroky. Charakteristický zvuk gumových podrážek na vykachlíkované podlaze je vyplašil. Okamžitě zpozorněly.

„Pane McCandlessi! Volá vás doktor Slade, potřebuje vás na sále. Okamžitě!“

Nancy ztuhla. „Říkal kdyby k něčemu došlo… a teď ho volají,“ zašeptala. „Jime! Jime!“

Millicent Forrestová jí položila ruce na ramena a zadívala se na ni vyděšenou a zoufalou.

„Nancy Campbellová! Teď není čas na slzy. Musíte být statečná. Spolu to zvládneme. Žádné slzy! Jasné?“

Nancy nakonec přikývla a přitiskla se tváří k Millicent. Potom sáhla do kapsy a vytáhla růženec od paní Noonanové. Připadalo jí, že ho má už celá léta, a ne pouhých osm hodin. Nemodlila se, jen tiskla korálky v dlani a v duchu opakovala: Jimmy, Dorotko, musím být silná, ať se stane cokoli. Musím být silná, už kvůli vám.

Allen McCandless vešel do operačního sálu. Chris Slade upřeně pozoroval Campbellův otevřený hrudník, kde srdce, tak výkonné v těle Larryho Clintona, teď tepalo nepravidelně a povrchně. Naštěstí nefibrilovalo; alespoň zatím ne.

„Dal jsem mu plnou dávku dopaminu,“ řekl Slade kardiologovi. Nebylo potřeba dalšího vysvětlování. McCandless se chvíli díval a zvažoval všechny možnosti.

„Nitroprussid, přímo do srdce,“ rozhodl potom.

Sestra pohotově naplnila stříkačku a podala ji Sladeovi. Okamžitě vpíchl injekci a čekal na reakci. Jiná sestra mu zatím dala napít; držela sklenku s brčkem, dokud se Slade neosvěžil pomerančovým džusem. Od prvního řezu uběhlo už šest hodin a po celou dobu stál Slade u operačního stolu.

Oba lékaři posuzovali další kroky.

„Dá se znovu přejít na mimotělní oběh,“ ozval se Slade, „ale to bych bral jako poslední možnost.“

„Balónek by byl účinnější,“ navrhl McCandless.

„Snad,“ připustil Slade.

„Chrisi, nemám tě vystřídat?“ optal se Angstrom. „Už musíš být pěkně unavený.“

„Ne, ještě ne. Uvidíme, co bude dál.“

Na druhé straně stál u operačního stolu doktor Kaplan. Snažil se sledovat činnost srdce a zároveň nepřekážet. Tu a tam tedy zahlédl, jak Jimovo nové srdce zápolí, a v duchu je pobízel: No tak! Seber se, ksakru! Chyť tempo a dej se do toho! Tak skvělé srdce. Proč se všechno takhle pokazilo? Co Nancy a děti? Čtyři životy jsou závislé na tomhle jediném srdci. Začni už pumpovat! Rozběhni se konečně! Uvědomil si, že v něm sílí vlna zuřivosti a vzteku na orgán, který z neznámých důvodů odmítá spolupracovat. A on, Kaplan, je nucen jen nečinně tiše přihlížet.

I Slade a McCandless zatím jen čekali; každá vteřina se zdála být nekonečná a zároveň oba cítili, jak se čas krátí. Za chvíli může být pozdě, bez ohledu na stimulancia.

„Musíme znovu na bypass, nebo balónek,“ řekl nakonec McCandless.

Slade na chvilku zauvažoval. „Katetr!“ Když se pootočil, aby si jej od sestry vzal, něco zahlédl. „Kruci! Tohle nám chybělo!“ ulevil si polohlasně.

McCandless okamžitě viděl, co se děje. V místě, kde bylo srdce připojeno k Jamesově aortě, se objevila tenká nitka krve.

„Postarám se o to, Chrisi,“ nabídl se znovu Angstrom. Připravil se, aby spravil vadný spoj a zamezil dalšímu prosakování krve, které by samozřejmě ohrozilo celou operaci.

Slade odhrnul roušku z Campbellova stehna a natáhl ruku. Sestra mu podala dlouhou jehlu s velkým průsvitem. Vpíchl ji do stehenní tepny a sáhl po tenkém žlutém katetru. Jehlou jej zavedl do tepny. Spolu s McCandlessem sledovali postup kanyly tepnou až k srdci, jehož chod byl nyní ještě pomalejší a nepravidelnější.

Jakmile snímek na monitoru potvrdil, že katetr je na místě, Slade začal rytmicky stlačovat drobný plovák na konci tenké trubice. Na opačné straně, v srdci, tím nafukoval malý balónek a pomáhal váhavému orgánu.

Stlačit. Uvolnit. Stlačit. Uvolnit… všichni sledovali pohyby balónku na obrazovce. Anesteziologové průběžně kontrolovali Campbellovy základní životní funkce.

Asistenti u okysličovacího přístroje stáli připraveni kdykoli bleskově zareagovat na Sladeův povel: zpátky na bypass. Obě kanyly zůstaly zavedeny v Jimově aortě a duté žíle, takže by mohli jednat okamžitě. Opětovné napojení na bypass však představovalo značné riziko.

Všichni upírali na obrazovku pohledy plné naděje i obav.

Pokračovali asi hodinu. Angstrom mezitím vyspravil spoje a zastavil prosakování krve. McCandless vystřídal Sladea v pumpování.

Stlačit, uvolnit. Nafouknout, vypustit vzduch. V pravidelném rytmu pořád dokola. Slade zkontroloval srdeční činnost.

„Počkej, Macu! Dejme mu šanci.“

McCandless přestal stlačovat konec katetru a poodstoupil. Spolu se Sladeem tiše vyčkávali. Na několik minut se zdálo, že mají vyhráno. Srdce, nyní napohled silné, pravidelně tepalo. Po chvíli však začalo znovu ochabovat. McCandless se vrátil na své místo. Raz, dva. Stlačit, uvolnit.

Po půlhodině se Slade rozhodl pro novou zkoušku.

Všichni kolem operačního stolu napjatě sledovali, jestli srdce tentokrát konečně udrží rytmus. Slade, McCandless, Angstrom, Kaplan i doktorka Camerataová mlčky upírali pohled do Jimova otevřeného hrudníku. Čas ubíhal. Postupně se tu a tam po sobě podívali. Chtěli se utvrdit, že i ostatní myslí na totéž.

Pět párů očí upřeně pozorovalo srdce. Nevzdalo se. Neochablo. Na monitoru ubíhala vytoužená pravidelná křivka. Slade už měl na jazyku závěrečný povel pro Angstroma, ale McCandless ho předešel. „Ještě chvíli.“

Stáli tedy, dívali se a čekali. Srdce nepolevilo. Naopak, budilo dojem, že minutu od minuty nabývá na síle i na jistotě. Potom konečně McCandless kývl na Sladea a ten stručně zavelel: „Zavřít.“

Zbývalo jen sešít Jimovi hrudník. Operace byla hotová. Po deseti hodinách a devatenácti minutách, které uplynuly od chvíle, kdy Jima převezli na sál, měl konečně nové výkonné zdravé srdce. A jestli dodrží předepsaný režim, bude mu sloužit ještě mnoho let.

Millicent Forrestová vešla do pokoje Jima Campbella a zjistila, že tentokrát Nancy opravdu spí schoulená v křesle v rohu. Millicent stáhla z lůžka přikrývku a opatrně, aby mladou ženu neprobudila, ji přes ni přehodila.

Chudinka, pomyslela si, usnula vyčerpáním. Ale kdo by se divil? Je lepší, že spí, než aby se pořád obávala, co přijde. A plakala. Bůh ví, že obojího bylo dnes v noci až dost. Jenže měla pravdu. Proč nikdo nic neřekl? Co se stalo, že Allena zavolali na sál? A proč se nevrátil? Nebo neposlal někoho se vzkazem? Je to natolik vážné? Panebože, doufám že ne.

Už to trvá tak dlouho. Venku se jistě dávno rozednilo, odhadovala.

Tiše jak jen to šlo rozhrnula závěsy. Noční liják byl ten tam a mlha se také zvedla. Na východě svítalo.

Ještě jednou se přesvědčila, že je Nancy přikrytá a klidně oddechuje, a chystala se odejít zpátky do manželova pokoje. Vtom se doslova rozlétly dveře a dovnitř se hrnul malý zavalitý chlapík s rozzářenou tváří doktor Kaplan. Za ním Millicent zahlédla McCandlesse. I on se spokojeně usmíval. Než si stačili všimnout, že Nancy v křesle spí, Kaplan nadšeně zvolal: „Nan! Holčičko! Hotovo! Jim to dokázal! Nemohlo to dopadnout líp! Ach, promiňte, nevěděl jsem.“

Samozřejmě se hned probudila. Zaslechla Kaplanova slova a snažila se rychle vstřebat, co říkal.

„Nancy, drahoušku, Jim je v pořádku! Slade je kouzelník! A tenhle McCandless o nic menší.“

Starý pán přátelsky poplácal kardiologa po rameni.

„Mohla bych… mohu ho vidět?“ oči znovu zalité slzami.

„Samozřejmě,“ přikývl McCandless.

„Kde je? Na kterém poschodí?“ ptala se hned.

McCandless ji chytil za ruku.

„Je nahoře, na jednotce kardiologické pooperační péče.“ Obrátil se ke Kaplanovi. „Bene, možná bude lepší, když půjdete spolu.“

„S radostí,“ souhlasil a hned jí podával ruku.

Než ji mladá žena stačila stisknout, ozvala se Millicent Forrestová. „Nancy, Jim by vás měl vidět co nejhezčí. Pojďte, umyjeme tyhle slzavé šmouhy. A potom uděláme taky něco s vlasy, ano?“

Millicent vzala jeden z mnoha ručníků nad umyvadlem, namočila ho a zlehka otřela Nancyin obličej. Když ji česala, zauvažovala nahlas. „Ne, vy nepotřebujete žádný makeup.“ Usmívala se. „Stačí to štěstí, které vám září z očí,“ dodala.

Nancy stále ještě úplně nevěřila, že to všechno není jen sen.

„Je opravdu v pořádku? Doopravdy?“

„Skutečně je mu dobře,“ ujišťoval ji McCandless. „Nebude to dlouho trvat a jestli dodrží všechny naše pokyny, vrátí se za pár týdnů domů.“

Nancy vzala doktora Kaplana za ruku a spolu vyrazili za Jimem. Millicent a McCandless osaměli.

Napjaté ticho po chvíli přerušil kardiolog.

„Teď to můžete říci.“

„Co bych měla říkat?“

„Už se nemusíte chovat jako manželka diplomata. Ven s tím. To srdce mohlo tlouct ve Winstonově hrudi. Je mi líto, že to nešlo.“

„I mně. Ale chápu vás.“

„A on?“

„Nezná podrobnosti.“

„Máte pravdu, to je moje starost. Zajdu za ním, podívám se, jak mu je.“

„Klidně spal.“

McCandless kývl.

Nahoře na oddělení intenzívní pooperační péče dostala Nancy nezbytné instrukce. Nejdříve si musela důkladně umýt ruce. Potom jí sestra podala sterilní žlutý plášť a rukavice. Vysvětlovala: „Váš muž má potlačený imunitní systém, aby se předešlo odhojení transplantátu. Tohle zabrání případné infekci.“ Nakonec si Nancy nasadila plátěnou obličejovou masku, která jí zakryla ústa i nos.

Ben Kaplan sledoval celou proceduru a spokojeně se usmíval. Když skončila, vybídl ji: „Tak, drahoušku, vyrazíme za Jimem!“

„Mohu mu dát pusu?“ zajímalo ji.

Sestra zavrtěla hlavou.

U dveří Nancy na okamžik zaváhala. V duchu si slíbila: Je jedno, jak vypadá. Budu se usmívat, ať se děje cokoli. Nesmím plakat. Ben Kaplan ji pozoroval za skleněnou přepážkou, která oddělovala jednotlivé pokoje a zároveň umožňovala sestrám mít každého pacienta nepřetržitě pod kontrolou.

Nancy přistoupila k Jimově posteli. Ležel se zavřenýma očima a jasná křivka ubíhající na monitoru dokazovala pravidelnou činnost jeho srdce.

Plaše, téměř ostýchavě ho oslovila.

„Jime? Miláčku?“

Otevřel oči a usmál se.

„Už sis myslela, že se mě zbavíš, viď?“ pokusil se o lehký tón. „Nic takového. Zůstanu s tebou na věky. Budeš si na mě muset zvyknout.“

Usmívala se a přitom plakala.

„Jime… Jime, vypadáš tak dobře. Nikdy jsem si nemyslela… víš, opravdu skvěle. Máš takovou zdravou barvu v obličeji, červené rty. Nevěděla jsem, že to jde tak rychle.“

„Cítím to, miláčku. Víš, těžko se to dá popsat, ale je to jiné než dřív.“

„Chtěla bych tě políbit, lásko, ale říkali, že je to moc brzy.“

Byl vyčerpaný, ale přesto se snažil ji uklidnit: „Jsem moc rád, že jsi tu se mnou. Ten plášť ti moc sluší.“

„Všichni si je musí obléknout, ty můj hlupáčku.“

„Ale žlutá je na tobě moc pěkná,“ ujišťoval ji. „No, takové rukavice bych si do kostela asi nevzal, ale tady vypadají skvěle. A ty jsi tak krásná! Ani pod maskou to neschováš. A máš hezké vlasy. Líbí se mi, jak ses učesala.“

„To paní Forrestová,“ vysvětlila stručně.

„Ty pláčeš. Nikdy jsem tě neviděl takhle plakat. Ale líbí se mi to.“

Usmála se šťastně a z očí se jí řinuly slzy ještě víc. Jim si všiml doktora Kaplana, který postával za skleněnou přepážkou, a levičkou mu pomalu zamával. Kaplan pozdrav opětoval.

„Doktor tu byl celou noc?“ vyzvídal.

„Jak slíbil.“

„Vsadím se, že z něj bude pěkný pedant, pokud půjde o můj nový denní režim.“

„Zrovna jako ze mě!“ nenechala ho Nancy na pochybách. „Každý den všechny léky, dávky ve správnou hodinu, tvoje dieta, cvičení.“

„Cvičení. Příště mě vyženeš na newyorský maratón,“ vytýkal jí v žertu s přehnaně vážným výrazem.

„McCandless říkal, že jakmile se zotavíš, budeš zase normálně žít a dělat cokoli. Dokonce povídal, že za pár týdnů by ses mohl vrátit domů.“

„Co děti? Vědí to už?“

„Za chvíli jim zavolám, než se začnou chystat do školy.“

„Jen si představ, pár týdnů a vrátím se domů! Budu ráno probouzet děti, spát nahoře v naší posteli, budu se s tebou zase milovat,“ dodal tiše. „Všechno bude jako dřív, jako za starých časů.“

„Ne, tohle budou naše nové časy,“ smála se. „Ach bože, jak bych tě ráda políbila!“

„Dám ti spoustu polibků! Teď pro nás budou znamenat víc. Mnohem víc. Nedokážu ti popsat ten pocit, víš, než tě úplně uspí. Napadne tě: Možná se znovu nikdy neprobudím. Už ji neuvidím, její tvář a děti, víckrát neucítím jejich objetí. Těžko se dá slovy vyjádřit, co ti v tu chvíli proběhne hlavou. Všichni, kteří si myslí, že jejich život je všední, jednotvárný, by měli každou noc děkovat své šťastné hvězdě.“

McCandless vyšetřoval Winstona Forresta. Stetoskopem mu přejížděl hruď a snažil se nedat najevo znepokojení vyvolané pacientovým nepravidelným mělkým dechem.

„Jak to se mnou vypadá, doktore?“

„Lépe než v noci.“

„Díky kyslíku, hádám.“

Forrest pohlédl na manželku, která stála v nohách postele a čekala na lékařovo konečné vyjádření. Marně se pokoušela o povzbudivý úsměv.

McCandless mezitím věnoval pozornost Forrestovým zádům.

„Ještě jste mi neřekl,“ ozval se pacient nečekaně a kardiolog strnul v očekávání, co může přijít, „jak se vede mému sousedovi. Podařila se operace?“

„Všechno zvládl.“

„Výborně! To jsem opravdu rád,“ řekl Forrest s nadšením, jaké mu jen jeho stav dovoloval. „Takový příjemný mladík. A jeho žena.“ Musel popadnout dech. „Milá dívenka. A zůstane tady on dost dlouho, abych uhrál aspoň něco zpátky? Moje poslední ztráta dělala čtyři sta deset tisíc dolarů.“ Forrest se zkusil zasmát, ale neměl sílu.

„Pokud všechno dobře půjde,“ odtušil McCandless.

„Máte strach z odhojení?“

„Se slabou obrannou reakcí těla je nutné počítat pokaždé, ale jestli se nerozvine v silný záchvat, pustíme ho za dva tři týdny domů,“ vysvětlil McCandless, ale v myšlenkách už se zaobíral svým vyšetřováním. Mimo to očekával otázku, které by se nejraději vyhnul.

„Kdy půjdu domů já?“ zeptal se Forrest.

McCandless nečekal takový přímý dotaz; naštěstí stál za Forrestem, takže mu nebylo vidět do obličeje.

Millicent prosila očima: Raději lžete, prosím, jestli je to nutné.

„Jste první mezi kandidáty na transplantaci. Nemohu ale předvídat, kdy se objeví vhodný dárce,“ řekl McCandless. Předpokládal, že Forrest bude mít další otázky, ale ten mlčel. Lékař tedy začal sám. „Nezeptáte se proč? Proč Campbell? Proč ne vy?“

„Ještě než mě přivezli sem, admirál Crider mi vysvětlil, které faktory jsou rozhodující. Shoda krevní skupiny. Typ tkáně. Velikost. Hmotnost. Stupeň poškození srdce. Soudím, že Campbell vyšel jako vhodnější uchazeč.“

„Nebylo to tak jasné,“ poznamenal McCandless.

Forrest udiveně vzhlédl.

McCandless věděl, že musí pokračovat.

„Výsledky všech rozborů byly shodné.“

„Chápu.“

„Dokonce Baldwinův test.“

„Byl to můj učitel. Díky němu jsem se začal hlouběji zajímat o transplantace. Prováděl následující závěrečný test: vůle žít. Když se jí nedostává, je naše práce jen nádeničina, pouhá údržba.“

„Vůle žít,“ opakoval pomalu Forrest. Zamyslel se. Vybavila se mu poslední prohlídka, která předcházela McCandlessovu konečnému verdiktu. „Zjišťujete ji stetoskopem?“ zeptal se.

„Porovnával jsem ducha, nálady, postoje. U obou pacientů jsem se setkal s nesmírnou touhou po životě. Volba tedy zůstala na mně. Musel jsem rozhodnout.“

„Znám ten pocit,“ přiznal Forrest.

„Nemůžete ho znát,“ namítal lékař, „věřte mi.“

„Zažil jsem to,“ řekl Forrest. „Primitivní země… zničené válkou… tolik hladových úst… nafouklá bříška… a tak málo jídla. A vy jste rozhodoval. Také jsem měl svá kritéria. Zásady. Nejdůležitější pravidlo: hlasujte pro zítřek. Pro budoucnost. Pro mládí. Dejte přednost mladým.“

„Ano, pak mi opravdu rozumíte,“ souhlasil McCandless.

„Jednomu muži je třicet, druhému přes padesát. Neměl jste jinou volbu.“

„Není to snadné, opravdu ne. A vědomí, že každý den v téhle zemi pochovají řádku zdravých srdcí, vám situaci nijak neusnadní. Mohl bych vám slíbit, že se brzy najde dárce i pro vás, ale nechci kazit náš přátelský vztah milosrdnou lží. Promiňte. Je mi to opravdu moc líto.“

„Zvláštní,“ pronesl zamyšleně Forrest. Trochu namáhavě se nadechl a potom pokračoval. „Právě jste zachránil jednomu člověku život. Před dvaceti lety by se něco takového považovalo za zázrak. A vy se omlouváte. Sedíte tu s pocitem viny kvůli mně.“

„Dlužil jsem vám vysvětlení.“

„Doktore, jestli vám to trochu pomůže: jsem rád, že rozhodují takoví jako vy. Vím, jaké je břemeno odpovědnosti, a je dobře, že existují lidé se svědomím a rovnou páteří. Bůh ví, že jich potřebujeme co nejvíc!“

Forrest natáhl ruku a McCandless ji stiskl. Cítil, jak je studená a téměř bezvládná, ještě víc, než předpokládal.

„Mohu teď přiznat,“ pokračoval starší z mužů, „že jsem sem nepřišel s přehnaným optimismem. Crider prohlásil: Jestli vám někdo může pomoci, McCandless je ten pravý. Jasně mi naznačil mou situaci: Jestli vám někdo může pomoci… tím mi sděloval, že jsem beznadějný případ. Anebo téměř beznadějný. Z ničeho vás neviním. Vy sám se obviňujete až příliš.“

„Pokud mě tedy chápete.“ řekl McCandless tiše a odešel z pokoje.

Millicent se po chvíli zamyšleně zeptala: „Wine? Tohle jsi věděl od začátku? Od svého příjezdu?“

„Ano.“

„A všechny ty plány… o naší společné budoucnosti?“

„Nejdříve jsem se snažil zakrýt svůj strach a nejistotu. Potom jsem všemu začal sám doopravdy věřit. Než jsem pochopil, že nic takového neexistuje. Jen jsem se pokoušel přepsat minulost. Náš vztah, naše soužití. Změnit skutečnost jaká mohla být.“

„Ano, Wine. Mohlo to být jiné.“

„Millie, ve státní službě se naučíš jednomu: Nikdy není čas ani příležitost vrátit se a odčinit chyby. Musíš řešit tu situaci, která právě nastala. Neutápěj se v minulosti. Neuvažuj nad tím, co mohlo být jiné… naše manželství, Paulova smrt. Žiješ dnes. Přemýšlej o dnešku a o budoucnosti. A jestli si občas vzpomeneš i na mě, buď tolerantní a chápavá. O víc nežádám.“

„Wine.“ ozvala se.

„Jsem trochu unavený, Millie. Dlouho jsem mluvil. Asi bych si rád na chvilku odpočinul.“

Vzala ho za ruku a políbila na tvář. Cítila, jak je horká, jistě měl zvýšenou teplotu. Musím to oznámit sestře, až půjdu, uvědomila si.

Svítalo. Za budovami na východě se objevilo slunce a v nemocnici se rozbíhal běžný pracovní den. Lékaři, sestry i všichni ostatní zaměstnanci mířili k bráně. Shora to mohl být docela zajímavý pohled.

Allen McCandless vyšel naopak na chvilku ven, aby se nadechl čerstvého vzduchu. Vychutnával atmosféru svěžího jasného rána. Zamířil k parkovišti. Vtom uslyšel své jméno.

„Macu!“

Ohlédl se a spatřil Bena Kaplana s Nancy. Rozběhla se za ním.

„Viděla jsem ho!“ volala. „Vypadá báječně! Skvěle!“ Objala ho, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. Zrudla.

„Promiňte, neměla…“

„Proč ne? Doktoři mají rádi, když je někdo pochválí za dobrou práci! Bůh ví, že to tak často nebývá.“

Kaplan řekl: „Allene, v noci jste zachránili čtyři životy, nejen jeden.“

„Díky, Bene. Později si spolu musíme sednout a probrat Jimův denní režim, než ho pustíme z nemocnice. Ozvu se.“

Pozoroval Kaplana, jak odvádí Nancy k autu.

„Doktore,“ oslovil ho známý hlas.

Obrátil se k Millicent Forrestové.

„Allene… jestli pro něj můžete něco udělat.“ Slova se jí zadrhla v krku. Do očí jí vyhrkly slzy. Snažila se ovládat.

„Omlouvám se. Udělal jste, co bylo ve vašich silách, já vím. Ale je… býval takový silný, statečný. Je hrozné vidět ho takhle. Rezignoval. Smířil se s myšlenkou na smrt.“

Odvrátila tvář, aby ji neviděl plakat. Uvědomil si, že ji nikdy předtím nezastihl v slzách. Po celou dobu se držela; silná, klidná, vyrovnaná. Důstojná a krásná.

Jak musela svého muže tenkrát milovat! A stále ještě ho má ráda. Zůstane mu věrná až do smrti. To Maggie nebyla. Protože Maggie je jiná? Protože já jsem já a Maggie je Maggie? Není to spravedlivé. Kdybych dostal novou příležitost, všechno by bylo jiné.

Po chvíli se dokázala zeptat: „Existuje ještě nějaká možnost mu pomoci?“

„Mohli bychom mu dát mechanické srdce,“ navrhl.

„Nesnesl by pocit, že je k něčemu připoutaný. Potřebuje svobodu, cítil by se jinak jako v kleci. Musel by zůstat v nemocnici?“

„Bude potřebovat stálou lékařskou péči.“

„Jaké jsou jeho vyhlídky? Řekněte mi upřímně, jakou má naději, že se pro něj najde nové srdce, že přežije operaci?“

„Příliš velkou ne,“ přiznal.

„Příliš velkou ne?“ podívala se na něj opět se slzami v očích. „Vždycky se však dá doufat.“

Přerušila ho. „Takže to znamená: prakticky žádná možnost.“

„Velmi malá. Bohužel, téměř nepatrná.“

„Takže ho vezmu domů. Vrátíme se do Georgetownu. Měl by mít kolem sebe své milované knihy. Věci, které mu budou připomínat léta ve státní službě. Přátele. Bývalé kolegy. Aby si oživil ty nejhezčí okamžiky. Zaslouží si to. Je opravdu vzácný člověk, čestný a spravedlivý. Muž se smyslem pro povinnost. Vy dva jste si podobni více, než si uvědomujete, Allene.“

„Udělám ještě jednou všechny testy. Jestli se potvrdí mé obavy, propustíme ho domů.“

„Díky.“

„Budete… budete mi chybět,“ řekl tiše.

„Kdo ví, třeba se někdy znovu setkáme.“ Podala mu ruku.

Podržel její dlaň ve své déle, než zamýšlel.

Pozoroval, jak odchází na parkoviště a nasedá do auta. Kontrolní světla zablikala. Za chvíli mu zmizela z dohledu.

Nakladatelství DOMINO připravuje k vydání další poutavý příběh z pera Henryho Denkera ŠANCE

Doktorka Corinne Wallaceová vskutku neměla snadný život: její manželství zkrachovalo a devítiletý syn zahynul při leteckém neštěstí. Veškerou svou energii proto věnuje své práci psychiatrické léčbě ohrožených, zneužívaných a týraných dětí.

Jednoho dne se v její ordinaci objeví údajně nezvladatelný Benjamin Jackson, chlapec asi desetiletý, na první pohled vzpurný. Hrozí mu umístění v nápravném zařízení pro mladistvé, ale doktorka Wallaceová díky svým zkušenostem vytuší, že příčina chlapcových výstřelků je hlubší, než se na první pohled může zdát. Vymíní si šest týdnů, během nichž chce dokázat, že Benjaminovo chování je obrannou reakcí a že spíše než polepšovna pomůže soustavná léčba.

Malý pacient je zpočátku velmi nepřístupný, ale zkušené lékařce se krok za krokem podaří proniknout k jádru problému: matka svého syna sexuálně zneužívá. Wallaceová se rozhodne chlapce hospitalizovat, ale narazí na tuhý odpor jeho matky, která dokonce podá na nemocnici žalobu. Zkušená lékařka se však nevzdává a vydává se na dlouhou a křivolakou cestu, která jako jediná skýtá šanci, že Benjamin a jeho matka budou moci vést normální, spokojený život.

Kniha Šance vyjde v listopadu 2002, ale již dnes si ji můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství. Velmi rádi Vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava

tel.: 069612 7644, tel.,fax: 069612 7571

email: dominodominoknihy.cz,

www.dominoknihy.cz

Henry Denker

DOKTORKA

S doktorkou Jean Scofieldovou se život nijak nemazlil: tragická nehoda ji připravila o manžela i dítě. Nebýt nezištné pomoci jejího bývalého učitele, zřejmě by se zhroutila. Díky profesoru Benzigerovi však v sobě našla sílu poprat se s nepřízní osudu a všechnu energii vrhla do práce v jisté americké univerzitní nemocnici.

Stala se z ní výtečná neuroložka, ale jako ženě se jí staví do cesty spousta překážek. Ke zlomu dojde, když do nemocnice přivezou malého chlapce, který trpí nevysvětlitelnými spastickými záchvaty. Nejde totiž o ledajakého pacienta: Bobby je syn oblíbence předsedy správní rady nemocnice.

Doktorka Scofieldová se pouští do boje o život dítěte a zároveň vede téměř detektivní pátrání po příčině jeho potíží. Celou dobu nad ní visí nevyřčené varování, že pokud se nepodaří Bobbyho zachránit, mohla by se celá nemocnice ocitnout ve vážných finančních potížích. Lékařka je vystavena obrovskému tlaku a nedůvěře některých kolegů, ale ani tehdy nepolevuje v úsilí dokázat své odborné i lidské kvality.

Pevná vazba s přebalem, 336 stran, 179 Kč.

Henry Denker

LABYRINT

David Kirk patří mezi nejvyhledávanější odborníky v oblasti trestního práva. Pracuje sedm dní v týdnu, dvacet hodin denně, a kromě kariéry mu již nezbývá čas na nic jiného. Jako úspěšnému advokátovi se mu klienti jenom hrnou, a proto se zpočátku zdráhá přijmout obhajobu mladého fotografa, který je obviněn z vraždy mladé herečky. Případ ho však zaujme ve chvíli, kdy zjistí, že policie podezřívá fotografa jen z jediného důvodu, kterým je blízký vztah se zavražděnou.

V průběhu vyšetřování se Kirk postupně dostává do slepých uliček a beznadějných situací, což je pro protřelého právníka něco zcela nového. Když se snaží získat odborný posudek od rezervované a krásné psycholožky Michaely Scottové, dojde k překvapivému zjištění, že rozlišit představy a skutečnost není tak jednoduché, jak se mu až doposud zdálo. A když dojde k samotnému soudnímu procesu, vyplyne napovrch šokující pravda, která Davida přinutí přemýšlet o základních etických hodnotách v soudnictví.

Pevná vazba s přebalem, 290 stran, 189 Kč

Henry Denker

SLEPÁ SPRAVEDLNOST

Cestou domů je přepadena, znásilněna a zavražděna mladá dívka. Policie sice vraha dopadne a on nezapírá, že je pachatelem, ale nakonec je díky formalitám zákona propuštěn na svobodu. Dívčina matka, zlomená žalem nad takovouto nespravedlností, zanedlouho umírá. Zdrcený otec se rozhodne vzít zákon do svých rukou najde a zabije vraha své dcery, poté jde na policii a k činu se přizná. Připadá mu to jako jediný způsob, jak ukázat světu, že je spravedlnost slepá.

Soudní přelíčení je velmi dramatické, plné nečekaných zvratů a překvapení. Porota musí zodpovědět nesnadnou otázku má člověk právo na takovýto zoufalý čin, když státní systém selhal?

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 189 Kč

David Shobin

ZÁZRAČNÝ LÉK

Tablety Restore způsobily mezi lidmi obrovské pozdvižení. Tento čistě přírodní produkt pomáhá ženám bojovat proti nadváze, zvyšuje jejich vitalitu a zlepšuje kvalitu sexuálního života. Traduje se, že jde o nový ženšen, echinaceu, o viagru pro ženy, zkrátka o zázračný lék.

Steve McClaren je mladý charismatický lékař, který kromě provozování vlastní praxe pracuje jako mluvčí výrobce tablet Restore. Nový preparát doporučil řadě svých pacientek, ale pak se u několika z nich objeví závažné zdravotní problémy. McClaren se snaží přijít na příčinu potíží těchto žen a ke svému zděšení zjistí, že všechny nitky vedou právě k zázračným tabletkám. Jeho lékařská čest mu velí pátrat po pravdě, ale vzápětí vyjde najevo, že to komusi vadí a že ten neznámý člověk usiluje o jeho smrt.

Pevná vazba s přebalem, 320 stran, předběžná cena 189 Kč.

David Shobin

VRAŽEDNÁ LÉČBA

Univerzitní nemocnice byla všeobecně považována za nejšpičkovější lékařské pracoviště. Poklidnou hladinu každodenního života však náhle naruší série nevysvětlitelných úmrtí na novorozeneckém oddělení. Patologové nejsou schopni zjistit příčinu smrti. Nikdo nechápe, co se vlastně stalo a nikdo se na to ani nesnaží přijít.

Jedinou výjimkou je mladý doktor Brad Hawkins, který se rozhodne odhalit pravdu. Ve spletitých nemocničních chodbách postupně proniká do ďábelského spiknutí, jehož hnacím motorem je honba za penězi. A zatímco umírají další dětští pacienti, Hawkins zápasí s časem, aby nalezl brutálního vraha dřív, než sám skončí na stole v nemocniční pitevně.

Pevná vazba s přebalem, 260 stran, 179 Kč.

Heinz G. Konsalik

ODHALENÍ

Erika Wernerová je mladá lékařka na počátku profesionální dráhy. Po nástupu do špičkové nemocnice se zamiluje do úspěšného a charismatického doktora Bornholma, který její lásku opětuje. Erika je naprosto šťastná, ale to ještě netuší, kam až je ctižádostivý Bornholm v zájmu kariéry schopen zajít.

Jen aby neohrozil svou společenskou prestiž, provede tajnou interrupci své bývalé milence, která ovšem při nezdařeném zákroku umírá. Zděšený Bornholm využije Eričiných citů a přemlouvá ji, aby vzala vinu na sebe. Erika, omámená láskou a příslibem společné budoucnosti, souhlasí. Teprve ve vězení pochopí, že byla jen vhodnou obětí v předem promyšleném Bornholmově plánu a rozhodne se očistit své jméno.

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 189 Kč

Henry Denker

Dar života

Copyright 1989 by Henry Denker

Translation 2002 by Lenka Lachmanová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu A GIFT OF LIFE,

vydaného nakladatelstvím William Morrow Co.,

New York 1989,

přeložila Lenka Lachmanová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava l,

v roce 2002

ISBN 8073030578

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai